Nepřítel

Lee Child

(2004)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Nový rok 1990. Berlínská zeď padá. Studená válka končí. Amerika nebude mít brzy žádné nepřátele. Armáda nebude mít s kým bojovat. Situace se změní. Jack Reacher má službu jako důstojník vojenské policie na základně v Severní Karolíně, když obdrží zprávu o mrtvém vojákovi ve vykřičeném motelu. Reacher přenechá vyšetřování místní policii – vždyť k infarktům starších pánů dochází každý den. Ale proč je Reacher v Severní Karolíně a ne v Panamě, kde probíhá akce? Z mrtvého vojáka se vyklube dvouhvězdičkový generál, který měl pobývat v Evropě. A když se Reacher vypraví sdělit smutnou zprávu rodině, narazí na další mrtvolu: na tělo generálovy manželky. Čemu Reacher čelí? Posledním ozvěnám starého světa... nebo prvním šokům nového?

Child Lee

Nepřítel

Lee Child se ve svém posledním, fascinujícím thrilleru vrací proti proudu času do dob, kdy Jack Reacher ještě sloužil v armádě. Poprvé se setkáváme s mladým, vnitřně vyrovnaným Reacherem a s jeho rodinou. S Reacherem v naškrobené uniformě a ověšeným identifikačními známkami, který vyznává vojenskou disciplínu, i když jen svým pragmatickým způsobem. S Reacherem naprosto odlišným od tuláka bez závazků, dokladů a pevné adresy, jakého známe z předešlých sedmi románů. Ten rozdíl nemůže být větší.

01 KAPITOLA

Průšvih. To BYLA MOŽNÁ POSLEDNÍ SLOVA Kena Kramera, konečný výbuch paniky v jeho hlavě, když přestal dýchat a propadl se do hlubiny. Vybočil z řady ve všech ohledech a byl si toho vědom. Nacházel se tam, kde neměl co pohledávat, s osobou, se kterou neměl mít nic společného, u sebe cosi, co měl uložit na bezpečnějším místě. Ale projde mu to. Hrál a vyhrával. Ocitl se na vrcholu hry. Patrně se usmíval. Dokud ho nezradil náhlý úder v hrudi. Potom se všechno otočilo. Úspěch se proměnil v bezprostřední katastrofu. Nestihl cokoliv napravit.

Nikdo neví, jak smrtelný infarkt probíhá. Nepřežili ho žádní svědkové. Lékaři hovoří o nekróze a sraženinách, o kyslíkovém vyhladovění a o uzavřených cévách. Předpovídají rychlé, marné srdeční chvění, nebo vůbec nic. Používají slova jako postižení infarktem a fibrilace, ale tyto termíny většině lidí nic neříkají. Měli by jen oznámit padl mrtev. Ken Kramer to rozhodně udělal. Padl mrtev a vzal s sebou svá tajemství. Potíže, které po sobě zanechal, mě málem také zabily.

* * *

Byl jsem sám ve vypůjčené kanceláři. Na zdi visely hodiny. Neměly vteřinovou ručičku. Jen velkou a malou. Poháněla je elektřina. Netikaly. Mlčely, stejně jako celá místnost. Soustředěně jsem pozoroval velkou ručičku. Nehýbala se.

Čekal jsem.

Pohnula se. Poskočila o šest stupňů. Mechanicky, mdle a přesně. Jednou se odrazila, nepatrně zachvěla a zůstala stát.

Minuta.

Jedna uplynula, jedna zbývá.

Ještě šedesát vteřin.

Pokračoval jsem v pozorování. Hodiny se zastavily na dlouhou, velice dlouhou dobu. Potom ručička opět poskočila. O dalších šest stupňů, o další minutu, zastavila se na půlnoci a rok 1989 se přehoupl do roku 1990.

Odsunul jsem židli od psacího stolu a postavil se. Zazvonil telefon. Domníval jsem se, že volá někdo, kdo mi chce popřát šťastný Nový rok. Ale nevolal. Byl to civilní policista telefonující kvůli mrtvému vojákovi v motelu zhruba padesát kilometrů od základny.

„Potřebuji službu konajícího důstojníka vojenské policie,“ oznámil.

„Na telefonu,“ opáčil jsem.

„Máme jednoho vašeho člověka, mrtvého.“

„Jednoho našeho člověka?“

„Vojáka,“ upřesnil.

„Kde?“

„V motelu ve městě.“

„Jak zemřel?“ zeptal jsem se.

„Pravděpodobně infarkt,“ dostalo se mi odpovědi.

Odmlčel jsem se a obrátil list vojenského kalendáře na psacím stole z 31. prosince na 1. ledna.

„Podezřelé okolnosti?“ otázal jsem se.

„Na žádné jsem nenarazil.“

„Infarkt jste už někdy předtím viděl?“

„Mnohokrát.“

„Dobře,“ uzavřel jsem. „Zavolejte na velitelství základny.“

Dal jsem mu číslo.

„Šťastný Nový rok,“ popřál jsem.

„Vy se na něj nechcete přijet podívat?“ podivil se policista.

„Ne,“ odmítl jsem. Zavěsil. Nechtěl jsem se na něj podívat. Armáda je velká instituce, o něco větší než Detroit, o něco menší než Dallas a stejně nesentimentální jako obě města. V současné době v ní slouží 930 tisíc mužů a žen a ti poměrně přesně reprezentují obecnou americkou populaci. Úmrtnost se v Americe pohybuje okolo 865 lidí na sto tisíc obyvatel ročně a mimo trvalé bojové nasazení neumírají vojáci rychleji či pomaleji než normální lidé. Všeobecně jsou mladší a v lepší formě než zbytek populace, ale víc kouří, pijí, nezdravěji se stravují a jsou vystaveni většímu stresu a nebezpečí při tréninku. Takže jejich pravděpodobná délka života se neliší od průměru. Umírají stejně rychle jako ostatní. Spočítejte si úmrtnost versus současná živá síla a vyjde vám dvacet dva mrtvých vojáků na každý den každého roku: nehody, sebevraždy, srdeční onemocnění, rakovina, mrtvice, plicní onemocnění, selhání jater, selhání ledvin. Jako obyvatelé Detroitu nebo Dallasu. Takže jsem nemusel nikam jezdit. Jsem policista, ne zaměstnanec pohřebního ústavu.

Hodiny se pohnuly. Ručička poskočila, zachvěla se a ustálila. Tři minuty po půlnoci. Telefon opět zazvonil. Volal někdo, kdo mi chtěl popřát šťastný Nový rok. Byla to seržantka z přední kanceláře.

„Šťastný Nový rok,“ popřála.

„Vám také,“ odvětil jsem. „To jste se nemohla zvednout a strčit hlavu do dveří?“

„To jste nemohl strčit svou ze dveří?“

„Telefonoval jsem.“

„S kým?“

„S nikým důležitým,“ oznámil jsem. „Jeden bačkorák to nezvládl do nového desetiletí.“

„Nedal byste si kávu?“

„Proč ne?“ souhlasil jsem.

Opět jsem zavěsil. Tou dobou jsem sloužil víc než šest let a vojenská káva byla jednou z věcí, kvůli kterým jsem to tak dlouho vydržel. Bezesporu patřila k nejlepším na světě. Stejně jako seržanti. Tahle žena pocházela z hor na severu Georgie. Znal jsem ji dva dny. Bydlela mimo základnu v autokempinku pro přívěsy, kdesi v neúrodných končinách Severní Karolíny. Měla malého syna. Všechno mi o něm pověděla. O manželovi nepadlo ani slovo. Byla kostnatá, šlachovitá a tvrdá jako zobák datla, ale přirostl jsem jí k srdci. Věděl jsem to, protože mi přinesla kávu. Když vás nemají rádi, kávu nenosí. Místo kávy vám vrazí nůž do zad. Otevřely se dveře a seržantka vešla se dvěma hrnky kávy, jedním pro sebe a druhým pro mě.

„Šťastný Nový rok,“ zopakoval jsem.

Postavila hrnky na psací stůl.

„Bude opravdu šťastný?“ zapochybovala.

„Nevím, proč by neměl být,“ opáčil jsem.

„Půlka berlínské zdi je už stržená. Ukazovali to v televizi. Kolem se rozpoutaly velké oslavy.“

„Jsem rád, že alespoň někde se někdo baví.“

„Spousta lidí. Obrovský dav. Všichni tančí a zpívají.“

„Zprávy jsem neviděl.“

„Došlo k tomu před šesti hodinami. Časový rozdíl.“

„Nejspíš pořád slaví.“

„Mají perlíky.“

„Nedopouštějí se ničeho zakázaného. Jejich polovina je svobodným městem. Čtyřicet pět let jsme dávali pozor, aby svobodným zůstalo.“

„Velice brzy nebudeme mít žádného nepřítele.“

Ochutnal jsem kávu. Horkou, černou, nejlepší na světě.

„Vyhráli jsme,“ utrousil jsem. „Není to snad důvod k radosti?“

„Ne, pokud závisíte na výplatním šeku strýčka Sama.“

Stejně jako já měla na sobě standardní polní maskovací uniformu. S pečlivě vyhrnutými rukávy. Služební pásku vojenské policie v přesně vodorovné poloze. Patrně ji zezadu nenápadně přichytila spínacím špendlíkem. Její boty se leskly.

„Vlastníte pouštní maskáče?“ zeptal jsem se.

„Do pouště jsem se nikdy nedostala,“ opáčila.

„Změnili jejich vzor. Vybavili je velkými hnědými skvrnami. Po pětiletém výzkumu. Pěšáci jim říkají čokoládové lupínky. Není to dobrý vzor. Budou ho muset zase změnit. Potrvá jim ale dalších pět let, než na to přijdou.“

„A co má být?“

„Pokud jim změna vzoru maskáčů trvala pět let, bude váš syn dávno po vysoké škole, až přistoupí ke snižování počtu sil. Takže si nedělejte starosti.“

„Dobře,“ souhlasila nepřesvědčeně. „Myslíte, že bude na vysokou dost dobrý?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

Neodpověděla.

„Armáda nenávidí změny,“ pokračoval jsem. „A vždycky budeme mít nepřátele.“

Neodpověděla. Opět zazvonil telefon. Naklonila se a zvedla sluchátko. Jedenáct vteřin naslouchala a potom mi ho podala.

„Plukovník Garber, pane,“ oznámila. „Volá z D.C.“

Vzala hrnek a vyšla z místnosti. Plukovník Garber mi šéfoval, a i když to byl příjemný člověk, nebylo pravděpodobné, že by mi volal osm minut po Novém roce jen ze zdvořilosti. To se k němu nehodilo. Někteří vysocí důstojníci to dělali. Přihnali se o důležitých svátcích a tvářili se, že jsou jedni z nás. Leona Garbera by ale ani nenapadlo, aby něco podobného zkusil – na nikoho, zejména ne na mě. I kdyby věděl, kde mě zastihnout.

„Reacher,“ představil jsem se.

Následovalo dlouhé ticho.

„Myslel jsem si, že jste v Panamě,“ pravil.

„Převeleli mě,“ vysvětlil jsem.

„Z Panamy do Fort Birdu? Proč?“

„Nepřísluší mi, abych se vyptával.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Před dvěma dny.“

„To musela být pěkná rána do zubů.“

„Proč?“

„Panama vám patrně připadala mnohem zajímavější.“

„Docela ušla.“

„A nechali vás sloužit na Silvestra?“

„Dobrovolně jsem se přihlásil. Snažím se, aby si mě oblíbili.“

„To se vám stejně nepodaří.“

„Seržantka mi právě přinesla kávu.“

Odmlčel se. „Nevolali vám právě ohledně mrtvého vojáka v motelu?“

„Před osmi minutami,“ potvrdil jsem. „Přehrál jsem ho na velitelství.“

„A velitelství ho přehrálo dál a mě kvůli němu právě vytáhli z večírku.“

„Proč?“

„Protože ten inkriminovaný mrtvý voják je dvouhvězdičkovým generálem.“

V telefonu se rozhostilo ticho. „Nenapadlo mě se zeptat,“ přiznal jsem.

V telefonu stále panovalo ticho.

„Generálové jsou smrtelní,“ pravil jsem. „Stejně jako všichni ostatní.“

Žádná odpověď.

„Nenarazili na nic podezřelého,“ pokračoval jsem. „Prostě zaklepal bačkorama. Infarkt. Patrně trpěl dnou. Neviděl jsem důvod, proč se vzrušovat.“

„Jedná se o důstojnost,“ ozval se Garber. „Nemůžeme jen tak nechat ležet dvouhvězdičkového generála břichem nahoru na veřejnosti a nezasáhnout. Potřebujeme, aby tam u něho někdo byl.“

„A ten někdo mám být já?“

„Dal bych přednost někomu jinému. Dneska v noci jste ale patrně nejvýš postaveným střízlivým vojenským policistou na světě. Takže ano, pojedete vy.“

„Bude mi trvat hodinu, než se tam dostanu.“

„Nikam vám neuteče. Je mrtvý. A stejně ještě nenašli střízlivého soudního lékaře.“

„Dobře,“ přislíbil jsem.

„Chovejte se uctivě,“ upozornil.

„Rozumím,“ přislíbil jsem znovu.

„Buďte uctivý. Mimo základnu nás mají v hrsti. Případ spadá pod pravomoc civilistů.“

„V civilistech se vyznám. Jednoho jsem už jednou potkal.“

„Ale převezměte situaci do svých rukou,“ pravil. „Pokud to bude nutné.“

„Patrně zemřel v posteli. Jako většina lidí.“

„Zavolejte mi. Když budete něco potřebovat.“

„Byl to dobrý večírek?“

„Výborný. Přijela za mnou dcera.“

Zavěsil a já jsem zavolal civilnímu dispečerovi a získal jméno a adresu motelu. Potom jsem nechal stát kávu na stole, sdělil seržantce, co se děje, a zamířil na ubytovnu převléknout se. Usoudil jsem, že přítomnost vyžaduje zelenou vycházkovou uniformu a nikoliv polní maskovací.

* * *

Z motorového parku jsem si vzal humvee a nechal se propustit přes hlavní bránu. Motel jsem našel za padesát minut. Severně od Fort Birdu, po padesáti kilometrech tmavou nejasnou krajinou Severní Karolíny sestávající stejnou měrou z nákupních středisek, neduživého lesa a čehosi, co jsem považoval za přezimující batatová pole. Ocitl jsem se v novém světě. Nikdy předtím jsem tady nesloužil. Na silnicích panoval klid. Všichni ještě slavili. Doufal jsem, že se do Birdu vrátím dřív, než vyjdou na čerstvý vzduch a rozjedou se domů. I když v přímé srážce by humvee civilní vozidlo s přehledem převálcoval.

Motel byl součástí hloučku nízkých komerčních budov namačkaných v temnotě u velké dálniční křižovatky. Uprostřed trůnilo středisko pro řidiče náklaďáků. S laciným bufetem otevřeným i o svátcích a benzinovou pumpou velikou natolik, aby napojila i obrovské devítinápravy. Ve škvádrobetonové krychli bez oken sídlil bezejmenný bar se spoustou neonů. Svítil na něm růžový nápis Exotické tanečnice a obklopovalo ho parkoviště velikosti fotbalového hřiště pokryté naftovými skvrnami a duhovými loužemi. Z baru ke mně doléhala hlasitá hudba. Auta parkovala ve třech řadách. Celou plochu zalévala sírově žlutá záře z pouličního osvětlení. V chladném nočním vzduchu se převalovaly vrstvy mlhy. Motel stál přímo přes silnici od benzinové pumpy. Byla to sešlá budova s prohnutou střechou, skrývající zhruba dvacet pokojů. Odlupovala se z ní barva. Působila prázdně. Na levém konci jsem zahlédl recepci s přístřeškem pro auta a bzučícím automatem na kolu.

Otázka první: proč zvolil dvouhvězdičkový generál takové místo? V Holiday Inn by se ho na účel pobytu také nevyptávali.

Před předposledním pokojem parkovaly v nedbalém úhlu dva vozy městské policie. Mezi nimi stál vmáčknutý nenápadný sedan. Studený a zamlžený. Ford, sériový model, červený, čtyřválec. S úzkými koly a plastikovými poklicemi. Určitě z půjčovny. Zastavil jsem humvee vedle pravého policejního vozu a vyklouzl do chladu. Přes ulici se nesla hudba, tentokrát hlasitěji. V předposledním pokoji se nesvítilo a dveře byly otevřené. Policisté se patrně snažili udržet uvnitř nízkou teplotu. Aby jim stařík nezahnil. Nemohl jsem se dočkat, až se na něj podívám. Mrtvého generála jsem ještě nikdy neviděl.

Tři policisté zůstali v autech a jeden vystoupil a vyšel mi v ústrety. Měl na sobě hnědé kalhoty od uniformy a krátkou koženou bundu zapnutou ke krku. Byl bez čepice. Na bundě měl přišpendlené odznaky, které mi prozradily, že se jmenuje Stockton a je náměstkem velitele. Neznal jsem ho. Nikdy jsem tam nepůsobil. Byl šedivý, zhruba padesátník. Středně vysoký, trochu ochablý a tělnatý, ale způsob, jakým si prohlížel mé odznaky na kabátu, prozradil, že se patrně jedná o veterána – jako u spousty dalších policajtů.

„Major,“ vyslovil na pozdrav.

Přikývl jsem. Určitě veterán. Major nosí na výložkách zlaté dubové ratolesti, dva a půl centimetru napříč, jeden na každé straně. Policista se na mě díval zespodu a ze strany, což mu neposkytovalo nejlepší úhel pohledu. Věděl však, co znamenají. Takže se vyznal v označení hodností. A poznal jsem jeho hlas. Telefonoval mi do kanceláře, pět vteřin po půlnoci.

„Já jsem Rick Stockton,“ představil se. „Náměstek velitele.“

Choval se klidně. Pár infarktů už zažil.

„Jack Reacher,“ opáčil jsem. „Dneska v noci službu konající důstojník.“

V tu chvíli i on poznal můj hlas. Usmál se.

„Nakonec jste se rozhodl přijet.“

„Neřekl jste mi, že v motelu zemřel dvouhvězdičkový generál.“

„To si pište.“

„Nikdy jsem mrtvého generála neviděl.“

„To se jen tak někomu nepoštěstí,“ řekl způsobem, který mi naznačil, že býval nanejvýš poddůstojníkem.

„Armáda?“ zeptal jsem se.

„Námořní pěchota,“ odpověděl. „Starší seržant.“

„Můj táta také sloužil u námořní pěchoty,“ poznamenal jsem. Když jsem mluvil s jedním z nich, nikdy jsem tu informaci neopomněl zdůraznit. Dodávala mi jisté genetické legitimity. Přestali se na mě dívat jako na pouhého bačkoráka. Do podrobností jsem se však nepouštěl. Neprozradil jsem, že táta to dotáhl na kapitána. Poddůstojníci a mužstvo si s důstojníky dvakrát nerozumí.

„Humvee,“ poznamenal.

Díval se na mé auto.

„Líbí se vám?“ otázal jsem se.

Přikývl. Humvee je nejlepší možná výslovnost zkratky HMMWV, která znamená High Mobility Multipurpose Wheeled Vehicle, víceúčelové kolové vozidlo s vysokou pohyblivostí. V armádě vždycky dostanete, co vám slibují.

„Funguje, jak ho inzerují,“ poznamenal jsem.

„Trochu široký,“ opáčil. „Nerad bych s ním jezdil po městě.“

„Měl byste před sebou tanky. Vyklízely by vám cestu. Tak by alespoň patrně zněl základní plán.“

Z baru stále duněla hudba. Stockton mlčel.

„Pojďme se podívat na mrtvého,“ vyzval jsem ho.

Zavedl mě dovnitř. Stiskl vypínač a rozsvítil v chodbě. Dalším vypínačem rozsvítil v celém pokoji. Otevřel se mi pohled na standardní motelové vybavení. Metr širokou předsíň s vestavěnou skříní na levé straně a koupelnou na pravé. Potom obdélník tři a půl na šest metrů s vestavěným kuchyňským pultem stejně hlubokým jako skříň a velkou postelí hlubokou jako koupelna. Nízký strop. Na protější straně široké okno, zatažené, s integrovanou topnou a klimatizační jednotkou zabudovanou do stěny pod ním. Všechny předměty působily opotřebovaně, ušmudlaně a hnědě. Z místnosti dýchala pochmurná vlhkost a smutek.

Na posteli ležel mrtvý muž.

Nahý, obličejem dolů. Běloch, na hranici šedesátky, poměrně vysoký. Postavou připomínal uvadajícího profesionálního atleta vykonávajícího funkci trenéra. Stále měl slušné svaly, ale na bocích se mu začínaly tvořit tukové bochánky, problém všech postarších mužů i v nejlepší kondici. Bledé neochlupené nohy. Staré jizvy. Drátovité šedé vlasy přilíznuté k hlavě a popraskaná, ošlehaná pokožka na zátylku. Představoval ukázkový typ. Mohlo se na něj podívat sto lidí a celá stovka by jednoznačně prohlásila armádní důstojník.

„Takhle ho našli?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdil Stockton.

Otázka druhá: jak? Když se někdo na noc ubytuje v motelu, očekává soukromí nejméně do rána, než přijde pokojská.

„Jak?“ vyslovil jsem otázku nahlas.

„Co jak?“

„Jak ho našli? Zavolal záchranku?“

„Ne.“

„Tak jak?“

„Uvidíte.“

Odmlčel jsem se. Zatím jsem nic neviděl.

„Otočili jste ho?“ otázal jsem se.

„Ano. Potom jsme ho vrátili do původní polohy.“

„Můžu se podívat?“

„Poslužte si.“

Přistoupil jsem k posteli, zasunul mrtvému muži levačku pod podpaží a přetočil ho. Byl studený a trochu ztuhlý. Už začal rigor mortis. Uložil jsem ho na záda a zaznamenal čtyři věci. Za prvé, jeho pokožka měla výrazný šedivý odstín. Za druhé, v obličeji se mu zračily šok a bolest. Za třetí, pravačkou si svíral levou paži, nahoře u bicepsu. Za čtvrté, měl navlečený kondom. Krevní tlak již dávno klesl, erekce pominula a téměř prázdný kondom bezvládně visel jako průhledný kousek bledé kůže. Zemřel, ještě než dosáhl orgasmu. To bylo jasné.

„Infarkt,“ prohlásil Stockton za mými zády.

Přikývl jsem. Šedá pokožka hovořila jasnou řečí. Stejně jako šok, překvapení a náhlá bolest nahoře v levé paži.

„Mohutný,“ souhlasil jsem.

„Ale před penetrací nebo po penetraci?“ nadhodil Stockton s úsměvem v hlase.

Podíval jsem se na polštáře. Postel zůstala ustlaná. Mrtvý generál ležel na přehozu a přehoz byl stále natažený přes pokrývky. Zahlédl jsem však prohlubeň ve tvaru hlavy a dolíky vytlačené patami a lokty.

„Když k tomu došlo, ležela pod ním,“ konstatoval jsem. „Musela se zpod něj vyprostit.“

„Zatracený způsob, jak umřít,“ podotkl Stockton.

Otočil jsem se. „Dokážu si představit horší.“

Stockton se jen usmál.

„Prosím?“ podivil jsem se.

Neodpověděl.

„Nějaká stopa po té ženské?“ zeptal jsem se.

„Vůbec žádná. Zdrhla.“

„Nezahlédl ji recepční?“

Stockton se opět jen usmál.

Podíval jsem se na něj. Potom jsem pochopil. Laciné doupě u dálniční křižovatky, vedle bufetu pro řidiče kamionů a baru se striptýzem, padesát kilometrů od vojenské základny.

„Byla to děvka,“ řekl jsem. „Tak ho našli. Recepční ji znal. Zahlédl, jak mizí. Popadla ho zvědavost, proč tak brzy, a zašel se podívat.“

Stockton přikývl. „Okamžitě nás zavolal. Ta dáma se už samozřejmě dávno vypařila. A recepční popírá, že by sem vůbec kdy přišla. Předstírá, že se nejedná o podobný druh podniku.“

„Vaše oddělení tady už mělo co do činění?“

„Čas od času. Jedná se o podobný druh podniku.“

Převezměte situaci do svých rukou, radil mi Garber.

„Takže infarkt? Nic jiného?“ podotkl jsem.

„Pravděpodobně,“ souhlasil Stockton. „Jistotu přinese až pitva.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Rušené jen vysílačkou v policejním autě a hudbou z baru přes ulici. Obrátil jsem se k posteli. Podíval se mrtvému muži do obličeje. Neznal jsem ho. Sjel jsem pohledem na ruce. Na pravé ruce měl prsten West Pointu a na levé snubní prsten, široký, starý, nejspíš devítikarátový. Zadíval jsem se mu na hruď. Psí známky zakrývala pravačka, jak si sevřel levý biceps. S obtížemi jsem zvedl paži a vytáhl je. Cinkání tlumily gumové kroužky. Pozvedl jsem je, co nejvýš dovolil řetízek kolem krku. Jmenoval se Kramer, byl katolíkem a měl krevní skupinu 0.

„O pitvu se můžeme postarat,“ navrhl jsem. „Provedli by ji ve Vojenském zdravotním středisku Waltera Reeda.“

„Ve vojenském zařízení?“

„Jedná se o generála.“

„Chcete to ututlat.“

Přikývl jsem. „Samozřejmě. Vy byste snad postupoval jinak?“

„Patrně ne.“

Pustil jsem psí známky, odstoupil od postele a prohlédl noční stolky a vestavěný kuchyňský kout. Nic jsem nenašel. Pokoj nebyl vybaven telefonem. Podobné motely nabízejí jen telefonní automat na recepci. Protáhl jsem se kolem Stocktona a prohledal koupelnu. Vedle umyvadla jsem narazil na zapnutou toaletní tašku z černé kůže zakoupenou v civilním obchodě. S vytlačenými iniciálami KRK. Otevřel jsem ji a objevil kartáček na zuby, holicí strojek, cestovní tubu se zubní pastou a holicí mýdlo. Nic jiného. Žádné léky. Ani recept z kardiologie. Ani kondomy.

Otevřel jsem skříň. Visela v ní vycházková uniforma, úhledně na třech ramínkách, složené kalhoty provlečené přes tyčku prvního, na druhém kabát a na třetím košile. Kravata visela kolem límečku košile. Uprostřed police nad ramínky ležela důstojnická čepice obtočená zlatými šňůrami. Z jedné strany sousedila se složeným bílým nátělníkem, z druhé se složenými bílými boxerkami.

Na podlaze skříně stál vyrovnaný pár bot a vedle nich kufr z vybledlého zeleného plátna pečlivě opřený o zadní stěnu. Boty se černě leskly a vykukovaly z nich pevně sbalené ponožky. Kufr pocházel z civilního obchodu a exponovaná místa měl vyztužená otlučenou kůží. Nebyl moc plný.

„Dostanete výsledky,“ přislíbil jsem. „Náš patolog vám pošle kopii zprávy, nezkrácenou a bez jakýchkoliv dodatků. Když narazíte na něco, co se vám nebude líbit, přehrajeme případ bez průtahů na vaši stranu.“

Stockton mlčel, nečišelo z něj však nepřátelství. Někteří městští policajti jsou v pohodě. Velká základna jako Bird vysílá do okolního civilního světa spoustu vln. Takže vojenští policisté tráví se svými civilními protějšky hodně času. Někdy to mezi nimi skřípe a někdy ne. Měl jsem pocit, že Stockton nebude působit potíže. Vypadal jako pohodář. Kromě toho mi připadal trochu líný a lenoši s radostí nakládají břemena na ramena jiných.

„Kolik?“ zeptal jsem se.

„Co kolik?“

„Kolik tady stojí děvka?“

„Dvacet lupenů by mělo stačit. Tenhle zapadákov nenabízí žádné exotické zázraky.“

„A pokoj?“

„Kolem patnácti.“

Přetočil jsem mrtvolu zpátky na břicho. Dala mi zabrat. Vážila nejméně sto kilo.

„Co tomu říkáte?“ zeptal jsem se.

„Čemu?“

„Že pitvu provedou u Waltera Reeda.“

Stockton se odmlčel. Pohled upíral do zdi.

„Možná bychom mohli souhlasit,“ dostalo se mi odpovědi.

Ozvalo se zaklepání na otevřené dveře. Vešel jeden z policistů.

„Právě volal soudní lékař,“ oznámil. „Nedorazí dřív než za dvě hodiny. Je Nový rok.“

Usmál jsem se. Souhlasit se změnilo na požádat. Za dvě hodiny budou Stocktona potřebovat jinde. Skončí spousta večírků a na silnicích se rozpoutá chaos. Za dvě hodiny bude škemrat, abych si generála odvezl. Ponořil jsem se do mlčení, policista se vrátil do auta, Stockton přešel pokojem a postavil se k zataženému oknu, zády k mrtvole. Já jsem vzal ramínko s kabátem od uniformy, vyndal ho ze skříně a pověsil na rám dveří koupelny, kde na něj dopadalo světlo z chodby.

Pohled na kabát vycházkové uniformy prozradí víc než rozevřená kniha. Víc, než kdybyste se v baru posadili vedle majitele a naslouchali jeho životním příběhům. Tenhle kabát odpovídal velikostí tělu na posteli a na jmenovce stálo Kramer, stejně jako na psích známkách. Zdobila ho stužka Purpurového srdce se dvěma ratolestmi bronzových dubových lístků vypovídajících o druhém a třetím udělení medaile, což odpovídalo jizvám na těle. Na epoletách se třpytily dvě stříbrné hvězdy potvrzující hodnost generálmajora. Insignie na klopách hlásaly obrněnou jednotku a označení na náramenících patřilo Dvanáctému sboru. Vše doplňoval shluk vyznamenání jednotky a řádky stužek sahajících až do Vietnamu a Koreje, některé patrně těžce vysloužené, zatímco jiné už méně. Zahlédl jsem i zahraniční vyznamenání, jejichž nošení bylo povoleno, ale nepředepsáno. Díval jsem se na velice plný kabát, poměrně starý, dobře udržovaný, z vojenského skladu, nikoliv od krejčího. Svědčil o profesionální marnivosti a osobní skromnosti.

Prohledal jsem kapsy. Nic jsem v nich nenašel, jen klíč od auta z půjčovny. Visel na přívěsku ve tvaru jedničky, vyrobeném z průhledné umělé hmoty. Byl do ní zastrčený papírek se žlutým nápisem Hertz vytištěným nahoře a poznávací značkou napsanou černou propisovačkou dole.

Žádná peněženka. Ani vysypané drobné.

Vrátil jsem kabát do skříně a prohlédl kalhoty. Prázdné kapsy. Prozkoumal jsem boty. Až na ponožky také prázdné. Zaměřil jsem se na čepici. Nic se pod ní neskrývalo. Vyndal jsem kufr, položil ho na zem a otevřel. Obsahoval polní uniformu a polní čepici M43. Náhradní ponožky, prádlo a pár naleštěných pracovních bot z černé kůže. Do prázdné přihrádky patrně ukládal toaletní tašku. Nic jiného jsem v kufru nenašel. Vůbec nic jiného. Zavřel jsem ho a vrátil na místo. Přidřepl jsem a podíval se pod postel. Pusto prázdno.

„Měli bychom se kvůli něčemu znepokojovat?“ otázal se Stockton.

Postavil jsem se. Zavrtěl hlavou.

„Ne,“ zalhal jsem.

„V tom případě si ho můžete odvézt. Chci ale kopii zprávy.“

„Dostanete ji,“ slíbil jsem.

„Šťastný Nový rok,“ popřál.

Vykročil k autu a já jsem zamířil k humvee. Zavolal jsem 10-5, ambulance nutná, a požádal seržantku, aby s ní poslala dva muže, kteří sepíšou a zabalí Kramerův soukromý majetek a přivezou mi ho do kanceláře. Potom jsem zůstal sedět na sedadle řidiče a čekal, až odjede Stockton. Sledoval jsem, jak policejní auta mizejí v mlze, pak jsem se vrátil do pokoje a vzal z Kramerovy kapsy klíč od vypůjčeného auta. Vyšel jsem opět ven a odemkl jím ford.

Nenarazil jsem na nic jiného než na zápach po prostředku na čištění polstrování a kopii smlouvy z půjčovny. Kramer si auto vyzvedl předešlé odpoledne v 13.32 na letišti v Dullesu u Washingtonu D.C. Použil soukromou kartu American Express a dostal slevu. Původní stav tachometru byl 21144. Nyní tachometr ukazoval 21621. Spočítal jsem, že ujel 477 kilometrů, což odpovídalo přímé lince mezi výchozím bodem a motelem.

Zastrčil jsem si smlouvu do kapsy a zamkl auto. Podíval se do kufru. Naprosto prázdný.

Zasunul jsem klíč ke smlouvě a zamířil přes ulici k baru. Hudba nabírala každým krokem na hlasitosti. Deset metrů od baru mě ovanuly pivní výpary a cigaretový kouř z ventilátorů. Propletl jsem se mezi zaparkovanými auty a našel dveře. Z masivního dřeva a pevně zavřené, aby jimi netáhlo.

Otevřel jsem je a do obličeje mě udeřil nápor hluku a proud horkého, vydýchaného vzduchu. Místnost praskala ve švech. Dav jsem odhadl na zhruba pět set lidí; načerno natřené stěny, purpurová bodová světla a otáčející se koule obložené zrcadly. Na pódiu se u tyče činila tanečnice. Na všech čtyřech, až na bílý kovbojský klobouk zcela nahá, lezla po zemi a sbírala dolarové bankovky.

Za pokladnou u dveří seděl obr v černém tričku, obličej ponořený do hlubokého stínu. Paprsek ze ztlumeného bodového světla mu dopadal na hruď velikosti barelu. Hudba řvala a dav se mačkal ode zdi ke zdi. Vycouval jsem a dveře se s bouchnutím zavřely. Chvíli jsem zůstal stát na chladivém vzduchu a pak jsem vykročil k recepci motelu.

Nepatřila k nejútulnějším. Osvětlovaly ji nazelenalé zářivky a u dveří hlasitě bublal automat na kolu. Na stěně visel telefon, podlahu pokrývalo prošlapané linoleum a do pasu sahající pult byl obložený levnou napodobeninou dřeva, jaká se používá ve sklepech. Za pultem seděl na stoličce recepční. Přibližně dvacetiletý běloch s dlouhými mastnými vlasy a bradou slabocha.

„Šťastný Nový rok,“ popřál jsem.

Nedostalo se mi odpovědi.

„Odnesl jste něco z pokoje zemřelého?“ zeptal jsem se.

Recepční zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Zopakujte to ještě jednou.“

„Nic jsem neodnesl.“

Přikývl jsem. Věřil jsem mu.

„Dobře,“ pravil jsem. „Kdy se ubytoval?“

„Nevím. Službu jsem nastoupil v deset. To už tady byl.“

Opět jsem přikývl. Kramer si půjčil auto v Dullesu v 13.32 a podle stavu tachometru se neodchýlil od přímé trasy, takže do motelu dorazil kolem půl osmé. Možná v půl deváté, pokud se po cestě zastavil na večeři. Nanejvýš v devět, jestli byl obzvlášť opatrný řidič.

„Použil telefon?“

„Je rozbitý.“

„Tak jak se spojil s děvkou?“

„S jakou děvkou?“

„S tou, kterou píchal, když zemřel.“

„Žádná děvka tady nebyla.“

„Zašel si pro ni přes ulici do baru?“

„Dali mu pokoj na konci řady. Vůbec jsem neviděl, co dělá.“

„Vlastníte řidičský průkaz?“

Recepční se zarazil. „Proč?“

„Jednoduchá otázka,“ opáčil jsem. „Buď ho vlastníte, nebo nevlastníte.“

„Vlastním.“

„Ukažte mi ho,“ přikázal jsem.

Byl jsem větší než automat na kolu a bohatě pokrytý odznaky a stužkami. Poslechl jako většina hubených dvacetiletých kluků, když použiji tenhle tón. Zvedl zadek z vysoké stoličky, sáhl dozadu a vytáhl z kapsy peněženku. Otevřel ji. Řidičský průkaz se skrýval za mléčným okénkem z umělé hmoty. S fotografií, jménem a adresou.

„Fajn,“ pochválil jsem. „Teď vím, kde bydlíš. Ještě se vrátím a položím ti pár otázek. Když tě nezastihnu v motelu, zajedu k tobě domů.“

Recepční neodpověděl. Otočil jsem se, prošel dveřmi, posadil se do humvee a čekal.

* * *

Po čtyřiceti minutách přijela vojenská ambulance a další humvee. Přikázal jsem svým mužům, aby sbalili všechno včetně auta z půjčovny, nečekal jsem však, až rozkaz splní. Místo zbytečného pozorování jsem se rozjel na základnu. Přihlásil jsem se na bráně, vrátil se do vypůjčené kanceláře a požádal seržantku, aby mě spojila s Garberem. Usadil jsem se za psací stůl. Telefon zazvonil za necelé dvě minuty.

„Co pro mě máte?“ zeptal se.

„Jmenuje se Kramer.“

„To vím,“ opáčil Garber. „Po vás jsem mluvil s policejním dispečerem.“

„Co ho postihlo?“

„Infarkt,“ odpověděl jsem. „Během náhodného pohlavního styku s prostitutkou. V motelu, kterému by se každý slušný šváb vyhnul obloukem.“

V telefonu se rozhostilo dlouhé ticho.

„Do prdele,“ ozval se Garber. „Byl ženatý.“

„Ano, všiml jsem si snubního prstenu. A také prstenu West Pointu.“

„Ročník padesát dva,“ potvrdil Garber. „Ověřil jsem si to.“

Telefon opět ztichl.

„Do prdele,“ zopakoval. „Proč se chytří chlapi dopouštějí takových pitomostí?“

Neodpověděl jsem, protože jsem to nevěděl.

„Musíme postupovat diskrétně,“ upozornil Garber.

„Nebojte,“ ujistil jsem ho. „Už jsem zahájil zastírací manévr. Místní mi ho dovolili poslat do Waltera Reeda.“

„Výborně,“ pravil. „To je dobře.“ Potom se odmlčel. „Začněte od začátku.“

„Na kabátě měl výložky Dvanáctého sboru,“ zahájil jsem. „Což znamená, že sloužil v Německu. Včera přiletěl do Dullesu. Patrně z Frankfurtu. Určitě civilním letadlem, protože měl na sobě vycházkovou uniformu, v naději na lepší místo. Do vojenského letadla by si oblékl polní. Půjčil si levné auto, urazil 477 kilometrů, ubytoval se v patnáctidolarovém motelu a najal si dvacetidolarovou děvku.“

„O tom letu vím,“ potvrdil Garber. „Zavolal jsem na Dvanáctý sbor a mluvil s jeho pobočníkem. Pověděl jsem mu, že je po smrti.“

„Kdy?“

„Když jsem domluvil s dispečerem.“

„Sdělil jste mu, jak a kde zemřel?“

„Jenom jsem mu řekl, že se patrně jedná o infarkt. Bez dalších podrobností, což se nyní jeví jako správné rozhodnutí.“

„Co ten let?“ zeptal jsem se.

„American Airlines, včera, z Frankfurtu do Dullesu, přílet v 13.00, další spoj dneska v 09.00 z Washington National do LAXu. Cestoval na konferenci obrněných sil ve Fort Irwinu. Byl velitelem obrněných složek v Evropě. Důležitým. Měl jistou šanci stát se za pár let prvním náměstkem náčelníka štábu. Na řadě jsou obrněné složky. Současný první náměstek je pěšák a střídají se. Takže mu kynula naděje. Bohužel ji už nevyužije.“

„Patrně ne,“ podotkl jsem. „Když je mrtvý a tak vůbec.“

Garber neodpověděl.

„Na jak dlouho přicestoval?“ zeptal jsem se.

„Ještě tento týden se měl vrátit do Německa.“

„Jak se jmenoval plným jménem?“

„Kenneth Robert Kramer.“

„Vsadím se, že znáte i jeho datum narození,“ pravil jsem. „Včetně místa, kde se narodil.“

„Myslíte?“

„A číslo jeho letu a číslo sedadla. A kolik vláda zaplatila za letenku. A jestli si objednal vegetariánskou stravu. A přesně jakou místnost se mu chystali v Irwinu přidělit.“

„Kam míříte?“

„Proč se mi to všechno také nedoneslo?“

„Jak by mohlo?“ opáčil Garber. „Já jsem žhavil telefony a vy jste se potloukal po motelu.“

„Víte co?“ nadhodil jsem. „Pokaždé, když někam cestuji, mám u sebe svazek letenek, cestovní příkaz, rezervace, a při cestě do zahraničí také pas. A pokud jedu na konferenci, uložím to všechno do aktovky plné různých dalších papírů.“

„Co tím chcete říct?“

„V motelovém pokoji pár věcí chybí. Letenky, rezervace, pas, itinerář. Celkově všechno, co se nosí v aktovce.“

Garber neodpověděl.

„Měl kufr,“ pokračoval jsem. „Ze zeleného plátna, zpevněný hnědou kůží. Vsadím se, že k němu patří aktovka. Oba kusy mu patrně koupila manželka. Nejspíš je poštou objednala u L L. Beana. Třeba k Vánocům před deseti lety.“

„A tu aktovku jste nenašel?“

„Patrně v ní přechovával i náprsní tašku, když se navlékl do parádní uniformy. Při tolika medailích by se mu nevešla do kapsy.“

„Takže?“

„Myslím si, že prostitutka viděla, kam náprsní tašku po zaplacení ukládá. Dali se do díla, zákazníka klepla pepka a ona se chopila příležitosti trochu si přivydělat. Ukradla tu aktovku.“

Garber chvíli mlčel.

„Vidíte v tom nějaký problém?“ otázal se.

„Záleží na tom, co jiného ještě do aktovky uložil,“ odpověděl jsem.

02 KAPITOLA

POLOŽIL JSEM SLUCHÁTKO A všiml SI lístku od seržantky: Volal váš bratr. Nenechal žádný vzkaz. Přeložil jsem ho napůl a odhodil do koše. Potom jsem se vrátil na ubytovnu a tři hodiny spal. Vstal jsem patnáct minut před svítáním. Do motelu jsem dorazil, právě když se začínalo rozjasňovat. Ani denní světlo nepřidalo okolí na útulnosti. Na kilometry daleko se rozprostírala neutěšená ošuntělost. A ticho. Nic se nehýbalo. Do nejabsolutnější možné strnulosti se obydlená místa noří právě na Nový rok za svítání. Dálnice zela prázdnotou. Nezahlédl jsem na ní jediné auto. Ani jedno jediné.

Bufet pro řidiče náklaďáků měl otevřeno, neobčerstvovala se v něm však živá duše. Prázdnotou zela i recepce. Došel jsem k předposlednímu pokoji v řadě. Ke Kramerovu pokoji. Dveře byly zamčené. Postavil jsem se k nim zády a snažil se vžít do mysli prostitutky, jejíž zákazník právě zemřel. Odsunul jsem ze sebe váhu těla, spěšně se oblékl, popadl aktovku a utekl. Co bych udělal potom? Aktovka mě sama o sobě nezajímala. Chtěl jsem hotovost v peněžence a možná kartu American Express. Takže bych prohrabal vnitřek, popadl hotovost i kartu a aktovku zahodil. Kam bych ji odhodil?

Nejlepší by bylo přímo na pokoji. Z jistého důvodu jsem to však neučinil. Možná jsem propadl panice. Nebo jsem se vyděsil, mrazilo mě strachy a chtěl jsem co nejrychleji zmizet. Tak kde jinde? Podíval jsem se přímo před sebe k baru. Tam bych patrně zamířil. Pravděpodobně na svou základnu. Aktovku bych tam však neodnesl. Moje kolegyně by si jí všimly, protože jednu velkou tašku jsem už měl. Prostitutky vždycky nosí velké tašky. Potřebují do nich uložit spoustu věcí. Kondomy, masážní oleje, někdy i střelnou zbraň či nůž, občas i přístroj na čtení kreditních karet. Tak se prostitutka nejlépe pozná. Oblečená jako na bál, s kabelou jako na dovolenou.

Pohlédl jsem doleva. Možná bych zašel za roh motelu. Do ústraní. Vedla tam všechna okna, ale panovala noc a mohl jsem se spolehnout, že závěsy budou zatažené. Zahnul jsem dvakrát doleva a ocitl se na zarostlém, zhruba šest metrů širokém obdélníku táhnoucím se podél zadního traktu motelu. Představil jsem si, jak rychle kráčím, zastavuji se v hlubokém stínu a prohledávám poslepu tašku. Nacházím, co hledám, a odhazuji ji do temnoty. Přibližně deset metrů daleko.

Zastavil jsem na místě, které by si vybrala, a vydělil čtvrtkruhovou výseč o ploše sto čtyřiceti čtverečních metrů. Zem byla kamenitá a po nočním mrazu ztvrdlá jako skála. Našel jsem spoustu věcí. Odpadky, použité jehly, trubičky z alobalu na kouření cracku, poklici od buicku a kolečko od skateboardu. Žádná aktovka. Konec pozemku ohraničoval plot. Necelé dva metry vysoký. Vytáhl jsem se nahoru a podíval se na druhou stranu. Jen další obdélník plný kamení a plevele. Bez aktovky. Slezl jsem z plotu a pokračoval k zadní stěně recepce. Špinavé okno z matného skla vedlo patrně do koupelny pro zaměstnance. Pod ním se válelo zrezivělé klimatizační zařízení, zhruba deset kusů, naházené na nízkou hromadu. Už celé roky se ho nedotkla lidská ruka. Pokračoval jsem v cestě, obešel roh a zahnul doleva na kamenitý, zaplevelený plácek s popelnicí. Otevřel jsem víko. Popelnice byla ze tří čtvrtin plná. Jen odpadky, žádná aktovka.

Přešel jsem přes silnici, překonal prázdné parkoviště a zadíval se na bar. Tichý a zamčený. Neonové nápisy byly zhasnuté a zakroucené trubičky působily chladně a mrtvě. Těsně u parkoviště stála další popelnice, usazená jako zaparkované auto. Aktovka se v ní neskrývala.

Vklouzl jsem do bufetu, stále zcela opuštěného. Prohledal jsem podlahu kolem stolů a pod lavicemi v boxech. Nakoukl za pokladnu. Na zemi ležela krabice s dvěma zapomenutými deštníky. Ale žádná aktovka. Prošel jsem dámskou toaletu. Nenarazil na jedinou návštěvnici. Ani na aktovku.

Podíval jsem se na hodinky a vrátil se k baru. Budu tam potřebovat položit pár otázek. Otevřou však nejdřív za osm hodin. Otočil jsem se a pohlédl přes silnici k motelu. Recepce stále zela prázdnotou. Tak jsem zamířil ke svému humvee a nastoupil právě včas, abych v rádiu zaslechl 10-17. Vraťte se na základnu. Potvrdil jsem příjem, nastartoval velký naftový motor a vyrazil k Birdu. Nepotkal jsem jediné auto a cesta mi trvala necelých čtyřicet minut. V motorovém parku jsem zahlédl Kramerovo auto z půjčovny. Za stolem před mojí kanceláří seděla nová osoba. Desátník. Denní směna. Malý snědý chlapík, který vypadal, jako by pocházel z Louisiany.

V žilách mu určitě kolovala francouzská krev. Francouzskou krev poznám na první pohled.

„Opět telefonoval váš bratr,“ oznámil.

„Proč?“

„Nezanechal žádný vzkaz.“

„Kvůli čemu jste volali deset-sedmnáct?“

„Plukovník Garber požaduje deset-devatenáct.“

Usmál jsem se. Můžete prožít celý život a neříkat nic jiného než 10-tohle a 10-tamto. Občas jsem měl pocit, že už také nedělám nic jiného. 10-19 znamenalo spojit se rádiem nebo po telefonu. Méně závažné než 10-16, kód pro spojení bezpečným kabelovým vedením. Plukovník Garber požaduje 10-19 se dalo přeložit jako Garber si přeje, abyste mu zavolal. Některé jednotky vojenské policie se už naučily mluvit normálním jazykem, tahle se ale očividně ještě tak daleko nedostala.

Vstoupil jsem do své kanceláře a spatřil Kramerův kufr opřený o stěnu a vedle něj krabici s jeho botami, spodním prádlem a čepicí. Uniforma stále visela na třech ramínkách. Vyrovnali je před moje vlastní ramínka na věšáku. Přešel jsem k zapůjčenému psacímu stolu a vytočil Garberovo číslo. Naslouchal jsem předení vyzváněcího tónu a uvažoval, co můj bratr chtěl. Udivovalo mě, že mě vůbec vystopoval. Před šedesáti hodinami jsem ještě sloužil v Panamě. Před tím jsem se pohyboval všude možně. Musel vyvinout velké úsilí, aby mě našel. Takže se možná jednalo o něco důležitého. Popadl jsem tužku a napsal na kousek papíru Proč. Potom jsem bratrovo jméno dvakrát podtrhl.

„Ano?“ ozval se mi u ucha Garberův hlas.

„Reacher,“ představil jsem se. Pohlédl jsem na hodiny na zdi. Ukazovaly kousek po deváté ráno. Kramerovo letadlo do LAXu se už odlepilo od země.

„Jedná se o infarkt,“ oznámil Garber. „Bezpochyby.“

„Walter Reed si pospíšil.“

„Byl to generál.“

„Ale generál s nemocným srdcem.“

„Spíš s nemocnými arteriemi, abychom byli přesní. Vážná arterioskleróza vede k fatální ventrikulární fibrilaci. Tak mi to alespoň vysvětlili. A já jim věřím. Nejspíš natáhl brka v okamžiku, kdy si ta děvka sundala podprsenku.“

„Neměl u sebe žádné prášky.“

„Choroba patrně zůstala nediagnostikovaná. Tak to chodí. Cítíte se skvěle a potom padnete mrtvý. Infarkt každopádně nejde narafičit. Fibrilace by se možná dala vyvolat elektrickým šokem, ale nemůžete uměle vytvořit čtyřicetileté nánosy v arteriích.“

„Obávali jsme se, že byl infarkt narafičený?“

„KGB by mohla projevit zájem,“ opáčil Garber. „Kramer a jeho tanky představují pro Rudou armádu největší taktický problém.“

„V současné době trápí Rudou armádu jiné starosti.“

„Těžko říct, jestli natrvalo nebo jen dočasně.“

Neodpověděl jsem. V telefonu se rozhostilo ticho.

„Nemohu připustit, aby do případu vrtal ještě někdo jiný,“ upozornil Garber. „Alespoň zatím. Vzhledem k okolnostem. To doufám chápete?“

„Co z toho plyne?“

„Vyřídíte záležitost s vdovou,“ poručil Garber.

„Já? Copak není v Německu?“

„Najdete ji ve Virginii. Přijela na svátky. Vlastní tam dům.“

Nadiktoval mi adresu a já jsem si ji zapsal na kousek papíru, přímo pod dvakrát podtržené Proč.

„Je někdo s ní?“

„Nemají děti. Takže bude patrně sama.“

„Dobře,“ souhlasil jsem.

„Ještě o ničem neví,“ varoval mě Garber. „Nějakou dobu mi trvalo, než jsem ji našel.“

„Mám s sebou vzít kněze?“

„Nezemřel v boji. Lepší bude, když s sebou vezmete ženskou. Paní Kramerová možná zatouží po objetí.“

„Provedu.“

„Samozřejmě, ušetřete ji podrobností. Jenom sdělte, že cestoval do Irwinu. Přespal v hotelu a tam zemřel. Tak bude znít naše oficiální verze. Pravdu nezná nikdo jiný kromě nás dvou a nehodláme ji vytrubovat do světa. Můžete ji prozradit leda své partnerce. Paní Kramerová se možná bude vyptávat a neměli byste si protiřečit. Co místní poldové? Budou žvanit?“

„Policista, se kterým jsem jednal, sloužil u pozemního námořnictva. Ví, o co kráčí.“

„Semper fidelis.“

„Zatím jsem nenašel aktovku,“ přiznal jsem.

V telefonu se opět rozhostilo ticho.

„Nejdřív vyřiďte tu vdovu,“ rozhodl Garber. „Pak pokračujte v pátrání!“

* * *

Nařídil jsem dennímu desátníkovi, aby přesunul Kramerův majetek ke mně na ubytovnu. Chtěl jsem ho mít v bezpečí a pod kontrolou. Vdova si ho po čase vyžádá. A věci se občas na základně velké jako Bird ztrácejí, což by mě mohlo uvést do nepříjemné situace. Potom jsem zamířil do důstojnického klubu. Pátral jsem po vojenských policistech konzumujících pozdní snídani či časný oběd. Většinou se drží stranou, protože je všichni nenávidí. Narazil jsem na čtyřčlennou skupinku, na dva muže a dvě ženy. Měli na sobě lesní maskáče, standardní služební oblečení. Jedna z žen byla kapitánka. Pravačku měla zavěšenou na pásce. Špatně se jí jedlo. Takže se jí bude také špatně řídit. Zadíval jsem se na druhou. Klopy zdobily prýmky nadporučíka a na jmenovce stálo Summerová. Vypadala na pětadvacet, malá a štíhlá. Pokožka stejné barvy jako mahagonový stůl, na kterém jedla.

„Nadporučice Summerová,“ oslovil jsem ji.

„Pane?“

„Šťastný Nový rok,“ popřál jsem.

„Vám také, pane.“

„Máte dneska hodně práce?“

„Obvyklé povinnosti, pane.“

„V tom případě sraz za třicet minut. Ve vycházkové uniformě. Potřebuju, abyste utěšila jednu vdovu.“

* * *

Opět jsem se převlékl do vycházkové uniformy a zavolal do motorového parku, aby mi připravili sedan. Nechtěl jsem se vláčet až do Virginie v humvee. Je příliš hlučný a nepohodlný. Vojín mi přivezl nový, olivově zelený chevrolet. Podepsal jsem předávací papíry, projel kolem velitelství základny a čekal.

Nadporučice Summerová vyšla v dvacáté osmé minutě z přidělených třiceti. Na okamžik se zarazila a potom zamířila k autu. Vypadala dobře. Byla velice malá, ale pohybovala se se svižností vrbového proutku. Jako miniatura sto osmdesát pět čísel vysoké hvězdy předváděcího mola. Vystoupil jsem a nechal levá dvířka řidiče otevřená. Setkal jsem se s ní na chodníku. Pohled mi padl na vyznamenání za střelbu z pušky, malorážky, automatické pušky, pistole, malorážní pistole, kulometu a samopalu. Tvořila pět centimetrů vysoký sloupek. Vyšší než můj. Já jsem měl jen pušku a pistoli. Postavila se přede mnou do pozoru a předpisově zasalutovala.

„Pane, nadporučice Summerová se hlásí do služby,“ oznámila.

„Nepřehánějte to,“ požádal jsem. „Přejdeme na neformální oslovování. Buď mi říkejte Reachere, nebo nijak. A nesalutujte. Salutování nesnáším.“

Zarazila se, ale pak se uvolnila.

„Dobře,“ souhlasila.

Otevřel jsem dvířka spolujezdce a začal nastupovat.

„Mám řídit?“ zeptala se.

„Nespal jsem skoro celou noc.“

„Kdo zemřel?“

„Generál Kramer. Velké tankové zvíře v Evropě.“

Opět se zarazila. „Tak co u nás pohledával? Jsme pěchota.“

„Jenom projížděl,“ vysvětlil jsem.

Nastoupila z druhé strany a posunula sedadlo řidiče co nejvíc dopředu. Nastavila zrcátko. Já jsem posunul sedadlo spolujezdce co nejvíc dozadu a zaujal pohodlnou polohu.

„Kam to bude?“ otázala se.

„Do Green Valley ve Virginii,“ odpověděl jsem. „Cestu odhaduji na čtyři hodiny.“

„Tam bydlí vdova?“

„Přijela domů na svátky.“

„A my jí máme sdělit, co se stalo? Šťastný Nový rok, paní Kramerová, a jen tak mimochodem, váš manžel je po smrti?“

Přikývl jsem. „Nádherný úkol.“ Ve skutečnosti mě však příliš netrápil. Manželky generálů snesou hodně. Buď třicet let strkaly manžela z jedné vysoké příčky na ještě vyšší, nebo trpělivě přihlížely, jak se sám sápe na vrchol. Jen tak něco je nezaskočí. V mnoha směrech jsou houževnatější než manželé.

Summerová si sundala čepici a hodila ji na zadní sedadlo. Odhalila nakrátko ostříhané vlasy. Téměř vyholené. Měla jemně tvarovanou lebku a hezké lícní kosti. Hebkou pokožku. Líbila se mi. A uměla řídit. Očividně. Zapnula bezpečnostní pás a vyrazila na sever, jako by trénovala na Nascar.

„Šlo o nehodu?“ zeptala se.

„Ranila ho mrtvice. Měl ucpané tepny.“

„Kde? U nás na základně?“

Zavrtěl jsem hlavou. „V zavšiveném motelu ve městě. Zemřel s dvacetidolarovou děvkou pod sebou.“

„Předpokládám, že tuhle informaci vdově nesdělíme.“

„Správně. Tuhle informaci si necháme čistě pro sebe.“

„Proč tudy projížděl?“

„Nechtěl do Birdu. Přiletěl z Frankfurtu do Dullesu a za dvacet hodin měl pokračovat z Nationalu do LAXu. Na konferenci v Irwinu.“

„Aha,“ opáčila a potom se ponořila do hlubokého mlčení. Pokračovali jsme v cestě. Dostali jsme se na úroveň motelu, ale ze západu, směrem k dálnici.

„Můžu mluvit otevřeně?“ zeptala se.

„Jak je libo,“ svolil jsem.

„Jedná se o zkoušku?“

„O jakou zkoušku?“

„Jste přece ze Stodesáté zvláštní jednotky?“

„Ano. To jsem.“

„Podala jsem si žádost o přeložení.“

„Ke Stodesáté jednotce?“

„Ano,“ potvrdila. „Takže jde o tajné hodnocení?“

„Koho?“

„Mě. Jako kandidáta.“

„Potřeboval jsem partnerku. Pro případ, že by se vdova složila. Vybral jsem si vás náhodou. Kapitánka má zraněnou ruku a nemůže řídit. A čekat na příležitost, až zemře generál, by bylo pro osobní hodnocení poněkud zbytečné.“

„To patrně ano. Jenom nevím, jestli předpokládáte, že položím otázky, které se nabízejí.“

„Od každého trochu schopného vojenského policisty očekávám, že položí otázky, které se nabízejí, ať už podal žádost o přeložení k zvláštní jednotce, či nikoliv.“

„Dobře, tak je položím. Generál Kramer měl v D.C. dvacetihodinovou přestávku, chtěl si zašukat a byl za tu službu ochoten zaplatit. Tak proč jezdil až sem? Pět set kilometrů?“

„Čtyři sta sedmdesát sedm,“ upřesnil jsem.

„A potom by je musel ujet zase zpátky.“

„Samozřejmě.“

„Tak proč?“

„Prozraďte mi to. Přijďte na vysvětlení, které mě nenapadlo, a doporučím vás k přeložení.“

„To nemůžete. Nejste mým velícím důstojníkem.“

„Možná jsem. Alespoň tenhle víkend.“

„Proč u nás vůbec jste? Děje se něco, o čem bych měla vědět?“

„Nemám tušení,“ přiznal jsem. „Vím jenom, že jsem dostal rozkazy.“

„Jste opravdu majorem?“

„Naposledy, co jsem se hlásil do služby, jsem jím byl.“

„Domnívala jsem se, že vyšetřovatelé ze Stodesáté jsou obvykle poddůstojníci. V civilu nebo v přestrojení.“

„Obvykle ano.“

„Tak proč vás k nám přesunuli, když mohli poslat poddůstojníka a obléknout ho jako majora?“

„Dobrá otázka,“ souhlasil jsem. „Jednoho dne na ni možná najdu příhodnou odpověď.“

„Smím se zeptat, jaké rozkazy jste dostal?“

„Převzít na dočasnou dobu funkci výkonného důstojníka náčelníka vojenské policie Fort Birdu.“

„Náčelník vojenské policie není přítomen,“ upozornila.

„Já vím. To už jsem zjistil. Převeleli ho ve stejný den jako mě. Také na přechodnou dobu.“

„Takže děláte velícího důstojníka.“

„Vždyť jsem vám to říkal.“

„Výkonný důstojník náčelníka vojenské policie není úkol pro zvláštní jednotku.“

„Pokusím se zapadnout. Začínal jsem jako řadový vojenský policista, stejně jako vy.“

Summerová neodpověděla. Jen mlčky řídila.

„Kramer,“ ozval jsem se. „Proč se vydal na téměř tisícikilometrový výlet, který by ho stál dvanáct z dvaceti drahocenných hodin volna. Jenom proto, aby utratil patnáct babek za motel a dvacet za děvku?“

„Záleží na tom? Infarkt je přece infarkt? Mám na mysli, vynořily se snad nějaké pochybnosti?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Pitvu provedli ve Walteru Reedovi.“

„Takže opravdu nehraje velkou roli, kde nebo kdy ho infarkt postihl.“

„Ztratila se jeho aktovka.“

„Aha,“ podotkla.

Viděl jsem, jak přemýšlí. Nepatrně povytáhla víčka.

„Kde jste se dozvěděl, že měl aktovku?“

„Nikde. Zažila jste už ale generála, který by jel na konferenci bez aktovky?“

„Nezažila,“ připustila. „Domníváte se, že s ní utekla ta děvka?“

Přikývl jsem. „Tak zní v současné chvíli moje pracovní teorie.“

„V tom případě musíte tu děvku najít.“

„O koho se jednalo?“

Opět povytáhla víčka.

„Nedává to smysl,“ připustila.

Opět jsem přikývl. „Přesně tak.“

„Nabízejí se čtyři důvody, proč Kramer nezůstal v oblasti D.C. Za prvé, možná cestoval s dalšími důstojníky a nechtěl si před nimi zadat tím, že si pozve děvku na pokoj. Mohli by ji zahlédnout v chodbě nebo zaslechnout přes zeď. Tak si vymyslel záminku a ubytoval se jinde. Za druhé, i kdyby byl sám, cestu možná hradil poukázkami ministerstva obrany a měl hrůzu, že recepční děvku uvidí a zavolá Washington Post. K podobným věcem dochází. Tak raději zaplatil hotovostí v anonymním doupěti. Za třetí, i kdyby cestu neplatila vláda, ve velkém hotelu ho možná příliš dobře znali. Nebo za čtvrté, jeho sexuální choutky přesahovaly možnosti Zlatých stránek D.C., tak musel zajet tam, kde věděl, že dostane, co požaduje.“

„Ale?“

„Problémy jedna, dva a tři by vyřešila dvacetikilometrová zajížďka, možná i kratší. Čtyři sta sedmdesát sedm kilometrů je každopádně moc. A i kdyby nemohl uspokojit své choutky v D.C., nedokáži si představit, že by jeho požadavkům dokázala vyhovět lehká holka v zapadákově v Severní Karolíně, a pokud ano, stála by daleko víc než dvacet babek, a musel by ji nejdřív najít.

„Tak proč vyrazil na téměř tisícikilometrový výlet?“

Neodpověděla. Jen řídila a přemýšlela. Zavřel jsem oči. Měl jsem je zavřené přes padesát kilometrů.

„Tu holku znal,“ promluvila Summerová.

Otevřel jsem oči. „Co tím chcete říct?“

„Někteří muži vyznávají favoritky. Mohl se s ní seznámit už dávno. Oblíbit si ji. To se stává. Občas takový vztah téměř hraničí s láskou.“

„Kde by se s ní seznámil?“

„Přímo tady.“

„V Birdu je jenom pěchota. Patřil k obrněncům.“

„Možná při společném cvičení. Měl byste prověřit záznamy.“

Mlčel jsem. Obrněné jednotky a pěchota spolu cvičí neustále. Cvičení však probíhají v místech, kde sídlí obrněnci, nikoliv pěchota. Dopravit přes kontinent bačkoráky je mnohem jednodušší než tanky.

„Nebo se s ní seznámil v Irwinu,“ navrhla Summerová. „V Kalifornii. Možná tam pracovala, musela z nějakého důvodu Kalifornii opustit, ale našla zalíbení v obšťastňování vojenských základen, tak se přesunula k Birdu.“

„Která děvka by si oblíbila vojenské základny?“

„Taková, které jde o peníze. O ně jde patrně všem. Vojenské základny podporují místní ekonomiku v mnoha směrech.“

Mlčel jsem.

„Nebo vždycky pracovala u Birdu, ale následovala pěchotu, když vyrazila na společné cvičení do Irwinu. Taková cvičení trvají měsíc, někdy i dva. Nechtělo se jí trčet doma bez zákazníků.“

„Lepší nápad?“ otázal jsem se.

„Seznámili se v Kalifornii. Kramer strávil v Irwinu s přestávkami celé roky. Potom se přestěhovala do Severní Karolíny, pořád ji však měl rád natolik, že mu při každé návštěvě D.C. stála za zajížďku.“

„Za dvacet babek nemohla nabízet nic zvláštního.“

„Možná nic zvláštního nepožadoval.“

„Můžeme se zeptat vdovy.“

Summerová se usmála. „Třeba mu prostě přirostla k srdci. Šikovně se mu vetřela do přízně. To děvky umí. Rády si drží stálé zákazníky. Je to pro ně bezpečnější než obsluhovat neznámé muže.“

Opět jsem zavřel oči.

„Tak co?“ ozvala se Summerová. „Přišla jsem na něco, co vás nenapadlo?“

„Nepřišla,“ odpověděl jsem.

* * *

Usnul jsem ještě před státní hranicí a probudil se po čtyřech hodinách, když Summerová zprudka zabočila na výjezd do Green Valley. Hlava mi sklouzla doprava a uhodil jsem se o okýnko.

„Pardon,“ omluvila se. „Měl byste prověřit Kramerovy telefonáty. Musel dopředu zavolat, aby měl jistotu, že ji zastihne. Nevážil by tak dlouhou cestu zbytečně.“

„Odkud by zavolal?“

„Z Německa,“ navrhla. „Před odjezdem.“

„Spíš použil telefonní automat v Dullesu. Ale prověříme to.“

„My?“

„Můžeme pracovat jako partneři.“

Neodpověděla.

„Vyzkouším vás.“

„Je tenhle případ důležitý?“

„Patrně není. Mohl by ale být. Záleží na tom, čeho se týkala konference. A jaké papíry s sebou vezl. V aktovce mohl klidně mít bojové rozkazy pro celou evropskou oblast. Nebo nové taktiky, analýzy slabin, nejrůznější tajné materiály.“

„Rudá armáda by po nich skočila s otevřenou náručí.“

Přikývl jsem. „Daleko větší starost mi však dělají levičáci. Z novin nebo televize. Nějaký reportér najde mezi odpadky u baru se striptýzem tajné vojenské materiály a rozpoutá kampaň.“

„Třeba by nám pomohla vdova. Mohli bychom si o tom s ní promluvit.“

„Nemůžeme se jí zeptat,“ namítl jsem. „Jenom jí sdělíme, že zemřel ve spánku v posteli a k ničemu jinému nedošlo. Zbytek zůstane pouze mezi námi dvěma a Garberem.“

„Garberem?“ podivila se.

„Mezi mnou, vámi a Garberem,“ potvrdil jsem.

Viděl jsem, jak se usmála. Šlo o triviální případ, ale pracovat s Garberem znamenalo obrovské štěstí, zejména pro osobu, která si podala žádost o přeložení ke Stodesáté zvláštní jednotce.

* * *

Z Green Valley se vyklubalo dokonalé koloniální městečko. Kramerův úhledný starý dům stál v nejdražší části, viktoriánský výtvor s taškami ve tvaru rybích šupin a spoustou nabílo natřených věžiček a přístřešků. Obklopovaly ho dva akry smaragdově zeleného trávníku, bohatě posetého stálezelenými stromy. Vypadaly, že je vysázela pečlivá ruka, což patrně také vysázela, před nejméně sto lety. Zastavili jsme u chodníku, čekali a rozhlíželi se po okolí. Nevím, co si myslela Summerová, já jsem si však scenérii zařadil pod A jako Amerika. Vlastnil jsem číslo sociálního pojištění a stejný modrostříbrný pas jako každý jiný, ale od vlastivědných výletů s otcem jsem na americkém kontinentu strávil pouhých pět let. Znal jsem jen hlavní města států, věděl, kolikrát Lou Gehring vyhrál velký slam a v hlavě mi utkvělo pár základních středoškolských údajů o dodatcích k ústavě a důležitosti Antietamu, ale neměl jsem tušení, kolik stojí mléko, jak se ovládá telefonní automat, ani jak voní nebo vypadají jednotlivá místa. Tak jsem ty zážitky do sebe při každé příležitosti nasával. A z Kramerova domu čišela spousta podnětů. Zcela zřetelně. Koupal se ve vodnatém slunečním světle. Foukal lehký větřík a ve vzduchu se vznášela vůně páleného dřeva a všeobjímající poklid chladného odpoledne. Takové místo byste si přáli pro své prarodiče. Na podzim byste je jezdili navštěvovat, hrabali spadané listí a popíjeli jablečné víno, zatímco v létě se vraceli v deset let starém stejšnu s kánoí připravenou na vyjížďky po jezeře. Připomínalo obrázky v knihách, které mi věnovali v Manile, Guamu a Soulu.

Dokud jsme nevstoupili dovnitř.

„Připraven?“ otázala se Summerová.

„Připraven,“ potvrdil jsem. „Pusťme se do toho. Vyřiďme záležitost s vdovou.“

Summerová mlčela. V podobné situaci se už určitě ocitla. Já také, více než jednou. Nikdy mi nebylo příjemně. Odlepila se od obrubníku a zamířila k příjezdové cestě. Pomalu dojela tři metry ke vchodu a zastavila. Otevřeli jsme dvířka, vyklouzli do zimy a uhladili si bundy. Čepice jsme nechali v autě. To paní Kramerové cosi napoví, pokud nás pozoruje. Dva vojenští policisté přede dveřmi nevěstí nic dobrého, a pokud jsou prostovlasí, přinášejí hodně špatné zprávy.

Dveře byly natřené starobylou, matnou červení, zvenku zasklené. Zazvonil jsem a čekali jsme. A čekali. Začínal jsem si myslet, že zbytečně. Znovu jsem zazvonil. Studený větřík pronikal pod oblečení. Foukal víc, než jsem si myslel.

„Měli jsme nejdřív zavolat,“ ozvala se Summerová.

„To jsme nemohli,“ opáčil jsem. „Nemohli jsme zavolat a říci jí, buďte prosím za čtyři hodiny doma, máme pro vás velice důležitou důvěrnou zprávu. Došlo by jí, o co kráčí.“

„Urazila jsem dalekou cestu a nemám nikoho, koho bych objala.“

„To zní jako country písnička. Potom se vám rozpadl povoz a chcípl pes.“

Opět jsem zazvonil. Nikdo neotevřel.

„Měli bychom se podívat po autu,“ navrhla Summerová.

Našli jsme ho v garáži pro dvě auta stojící kousek od domu. Viděli jsme na něj oknem. Na Mercury Grand Marquis se zelenou metalízou, dlouhý jako zaoceánský parník. Dokonalý vůz pro generálovu manželku. Ani nový, ani starý, drahý, ale ne přemrštěně, vhodná barva, vzorně americký.

„Myslíte si, že patří jí?“ zeptala se Summerová.

„Patrně ano. Než se vyšvihl na podplukovníka, jezdili pravděpodobně fordem. Potom přesedlali na mercury. Nejspíš čekali na třetí hvězdu, aby si koupili lincolna.“

„Smutné.“

„Proč? Nezapomeňte, co vyváděl včera v noci.“

„Tak kde vězí? Šla se projít?“

Otočili jsme se a vítr se nám opřel do zad. Zpoza domu se ozvalo bouchnutí dveří.

„Byla venku,“ navrhla Summerová. „Možná pracovala na zahradě.“

„Na Nový rok nikdo na zahradě nepracuje,“ upozornil jsem. „Ne v našich zeměpisných šířkách. Nic neroste.“

Přesto jsme se vrátili k hlavním dveřím a zkusili znovu zazvonit. Chtěli jsme se s ní formálně přivítat, podle jejích představ. Ale neukázala se. Potom jsme opět zaslechli bouchnout dveře, vzadu za domem. Jako by si s nimi pohrával vítr.

„Měli bychom se tam jít podívat,“ prohlásila Summerová.

Přikývl jsem. Bouchající dveře vydávají zvláštní zvuk. Naznačující všechno možné.

„Ano,“ souhlasil jsem. „To bychom měli.“

Vykročili jsme k zadní části domu, bok po boku, proti větru. Vydlážděný chodníček nás dovedl ke dveřím do kuchyně. Otvíraly se dovnitř a zezadu je držela pružina. Pružina musela být trochu vytahaná, protože závany větru ji čas od času přemohly a o dvacet centimetrů přetlačily. Když poryv větru pominul, dveře se s bouchnutím vrátily do rámu. Dívali jsme se, jak se celý proces třikrát opakuje. Umožňoval ho vylomený zámek.

Byl to dobrý zámek, vyrobený z oceli. Pevnější než okolní dřevo. Někdo použil páčidlo. Zprudka zabral, patrně dvakrát, zámek vydržel, ale dřevo povolilo. Dveře se otevřely a zámek vypadl z třísek. Ležel na dlážděném chodníčku. Na dveřích vzniklo vykouslé místo. Vítr navál štěpiny dřeva do malé hraničky.

„Co teď?“ ozvala se Summerová.

Dům nechránil zabezpečovací systém. Neměl hlásič vloupání. Jedinou destičku ani drát. Nejbližší policejní stanice neobdržela automatické volání. Nedalo se určit, jestli vetřelci dávno zmizeli, nebo stále pobývají v domě.

„Co teď?“ zopakovala Summerová.

Byli jsme neozbrojení. Na oficiální návštěvu ve vycházkové uniformě se zbraně nenosí.

„Jistěte předek,“ přikázal jsem. „Pro případ, že by někdo vyšel ven.“

Uposlechla bez jediného slova. Dal jsem jí minutu, aby zaujala pozici. Potom jsem loktem odsunul dveře a vstoupil do kuchyně. Zavřel za sebou a opřel se o výplň, aby nebouchala. Zůstal jsem stát a naslouchal.

Neozval se žádný zvuk. Ani jediný.

Kuchyň lehce voněla po vařené zelenině a odstáté kávě. Byla veliká. Nebyl v ní nepořádek, ale ani nebyla dokonale uklizená. Hojně užívaný prostor. Na druhém konci jsem zahlédl dveře. Po pravé straně. Otevřené. Prosvítal jimi malý trojúhelník naleštěné dubové podlahy. V chodbě. Velice pomalu jsem vykročil. Kradl se při pravé stěně, abych lépe viděl. Za zády mi bouchly dveře. Otevřel se mi výhled do chodby. Patrně se táhla až k přednímu vchodu. Na levé straně z ní vedly zavřené dveře. Nejspíš do jídelny. Na pravé straně dveře do pánského pokojíku či pracovny. Ty byly otevřené. Pohled mi padl na křeslo a police na knihy z tmavého dřeva. Udělal jsem opatrný krok. Posunul se o kousek dopředu.

Na podlaze chodby ležela mrtvá žena.

03 KAPITOLA

MRTVÁ Žena MĚLA DLOUHÉ ŠEDIVÉ VLASY. Byla oblečená do luxusně zdobené bílé noční košile z flanelu. Ležela na boku, chodidly kousek od dveří do pracovny. S rozhozenýma rukama a nohama vypadala, jako by utíkala. Zpod těla vykukovala polovina brokovnice. Spánek hyzdila proláklina. Ve vlasech jí ulpěly chuchvalce sražené krve a mozkové tkáně. Krev vytekla i na podlahu z dubových prken. Tmavá a lepkavá.

Vkročil jsem do chodby a zastavil se necelý metr od ní. Přidřepl jsem a sáhl po zápěstí. Nahmatal jsem jen velice studenou pokožku. Bez známky tepu.

Zůstal jsem skrčený a poslouchal. Nic jsem nezaslechl. Předklonil jsem se a prohlédl hlavu. Dostala zásah nějakým tvrdým a těžkým předmětem. Jen jediný úder, ale dobře mířený. Rána měla tvar zářezu. Téměř tři centimetry širokého a zhruba deset centimetrů dlouhého. Na levém spánku, směrem seshora. Dívala se k zadním dveřím, obličejem do kuchyně. Rozhlédl jsem se, pustil zápěstí, narovnal se a vstoupil do pracovny. Většinu podlahy pokrýval peršan. Zůstal jsem na něm stát a představil si, jak slyším tiché, opatrné kroky blížící se chodbou. V ruce stále držím páčidlo, kterým jsem vylomil zámek. Napřahuji se, když můj cíl vchází do výhledu, při cestě kolem otevřených dveří.

Podíval jsem se dolů. Na koberci se rýsovala krvavá šmouha se zbytky vlasů. Někdo o něj otřel páčidlo.

Vše ostatní zůstalo neporušeno. Pracovna působila neosobním dojmem. Jako by si ji pořídili jen proto, že slyšeli, že patří k vybavení rodinných domů. Jinak ji nepotřebovali. Psací stůl zel prázdnotou. Všude nad ním visely fotografie ve stříbrných rámečcích. Ale ne tolik, kolik bych očekával od dlouholetého manželství. Na jedné byl mrtvý muž z motelu a mrtvá žena z chodby, stojící společně před nejasnými konturami Mount Rushmore v pozadí. Generál a paní Kramerová na dovolené. O hodně ji převyšoval. Působil silně a vitálně. Ona v porovnání s ním křehce.

Na další fotografii se skvěl Kramer v uniformě. O pět let mladší. Stál na vrcholku schodů, těsně před nástupem do dopravního letadla C-130. Fotografie byla barevná. Zelená uniforma, hnědé letadlo. Usmíval se a mával. Patrně v předzvěsti jednohvězdičkového velení. Druhá, téměř identická fotografie ho zachytila o něco později. Kramer na vrcholku schodů do letadla, otočený, s úsměvem na rtech a rukou pozdviženou k pozdravu. Patrně v předzvěsti dvouhvězdičkového velení. Na obou fotografiích mával pravačkou. Na obou fotografiích držel v levé ruce stejný plátěný kufr, na který jsem narazil ve skříni motelu. A na obou fotografiích svíral v podpaží odpovídající plátěnou aktovku.

Opět jsem vyšel do chodby. Pozorně jsem se zaposlouchal, ale nic nezaslechl. Mohl jsem prohledat dům, k ničemu by to však nevedlo. Nikdo se v něm neukrýval a věděl jsem, že bych nenašel nic, co bych potřeboval. Tak jsem se naposledy podíval na vdovu po Kramerovi. Viděl jsem její chodidla. Nebyla vdovou dlouho. Jednu až tři hodiny. Krev vytekla na podlahu před zhruba dvanácti hodinami. Přesněji jsem to odhadnout nedokázal. Jistotu přinese až přivolaný doktor.

* * *

Vrátil jsem se kuchyní, vyšel ven a po chodníčku dokráčel k Summerové. Poslal jsem ji podívat se. Bylo to rychlejší než slovní vysvětlování. Vynořila se po čtyřech minutách, klidná a vyrovnaná. Plusový bod pro Summerovou, pomyslel jsem si.

„Máte rád náhody?“ zeptala se.

Neodpověděl jsem.

„Musíme do D.C.,“ prohlásila. „Do Waltera Reeda. Nechat prověřit Kramerovu pitvu.“

Neodpověděl jsem.

„Tohle staví jeho smrt automaticky do podezřelého světla. Mám na mysli, jak velká pravděpodobnost kyne? Jedna ku čtyřiceti padesáti tisícům, že zemře voják, ale aby ve stejný den zemřela i jeho manželka? Násilnou smrtí?“

„Nezemřela ve stejný den,“ upozornil jsem. „Dokonce ani ne ve stejný rok.“

Přikývla. „Dobře, Silvestr a Nový rok. Přesně tak to ale myslím. Nedokáži si představit, že by měl patolog včera v noci ve Walteru Reedovi službu. Takže ho museli povolat. A odkud? Nejspíš z večírku.“

Krátce jsem se pousmál. „Vy chcete, abychom tam vtrhli a zeptali se, hej, jste si jistí, že váš doktor neviděl včera dvakrát? Že nebyl natolik ožralý, aby poznal rozdíl mezi infarktem a vraždou?“

„Musíme to prověřit,“ trvala na svém. „Nemám ráda náhody.“

„K čemu si myslíte, že došlo?“

„K vloupání,“ opáčila. „Paní Kramerovou probudil hluk u dveří, vstala, popadla přichystanou brokovnici, sešla ze schodů, zamířila ke kuchyni. Byla to statečná dáma.“

Přikývl jsem. Manželky generálů jsou statečné dámy.

„Ale nestihla to,“ pokračovala Summerová. „Vetřelec se už dostal do pracovny a zaútočil na ni. Páčidlem, kterým vylomil dveře. Když procházela okolo. Byl o dobrých třicet čísel větší a pravděpodobně pravák.“

Mlčel jsem.

„Vyrazíme tedy do Waltera Reeda?“

Z telefonu na stěně kuchyně jsme zavolali policajty z Green Valley. Potom jsme zatelefonovali Garberovi a sdělili mu, co se stalo. Řekl, že se s námi sejde v nemocnici. Pak jsme čekali. Summerová pozorovala přední část domu a já zadní. K ničemu nedošlo. Policisté dorazili za sedm minut. V malém konvoji sestávajícím ze dvou policejních aut, jednoho civilního a sanitky. Měli zapnuté majáčky a sirény. Slyšeli jsme je ze dvou kilometrů. Auta se s jekotem vřítila na příjezdovou cestu a zmlkla. V nastalém tichu jsme se Summerovou ustoupili dozadu a policisté se přehnali okolo. Nehráli jsme žádnou roli. Generálova manželka byla civilistka a dům spadal pod civilní pravomoc. Normálně bych se nenechal takovým drobným rozdílem odradit, ale místo činu mi už prozradilo všechno, co jsem potřeboval. Tak jsem byl ochotný ustoupit do pozadí, držet se předpisů a získat pár bodů za snaživost. Později se mi možná budou hodit.

Jeden policista nás dvacet dlouhých minut pozoroval a ostatní zatím čmuchali uvnitř. Potom nás vyšel vyslechnout detektiv v obleku. Pověděli jsme mu o Kramerově infarktu, cestě za vdovou a bouchajících dveřích. Jmenoval se Clark a přijal všechno, co jsme mu řekli. Trápil ho stejný problém jako Summerovou. Manželé Kramerovi zemřeli ve stejnou noc kilometry daleko od sebe, což byla náhoda, a náhody se mu nelíbily o nic víc než Summerové. Začínal jsem litovat Ricka Stocktona, náměstka velitele v Severní Karolíně. Jeho rozhodnutí dovolit mi odvézt Kramerovo tělo se za daných okolností nejevilo nejšťastnější. Polovinu hádanky předal do vojenských rukou. Zadělal na konflikt.

Dali jsme Clarkovi telefonní číslo, na kterém nás může zastihnout v Birdu, a vrátili se k autu. Od D.C. nás dělilo něco přes sto kilometrů. Další hodina deset minut. Možná méně, při řidičském umění Summerové. Vyrazila, najela opět na dálnici a sešlápla plyn. Chevy se divoce rozvibroval.

„Všimla jsem si aktovky na fotografiích,“ oznámila. „Vy také?“

„Ano,“ potvrdil jsem.

„Vadí vám pohled na mrtvé?“

„Nevadí,“ opáčil jsem.

„Proč ne?“

„Nevím. A vám?“

„Trochu.“

Neodpověděl jsem.

„Domníváte se, že se jedná o náhodu?“ zeptala se.

„Ne. Na náhody nevěřím.“

„Takže si myslíte, že při pitvě něco přehlédli?“

„Ne,“ zopakoval jsem. „Pitva pravděpodobně odpovídá skutečnosti.“

„Tak proč vážíme cestu až do D.C.?“

„Chci se omluvit patologovi. Pěkně jsem mu zavařil. Poslal jsem mu Kramerovo tělo a celý měsíc ho teď budou otravovat civilisté. To mu poleze krkem.“

* * *

Patolog však nebyl patolog, ale patoložka a vyzařoval z ní takový optimismus, že jí patrně jen tak něco krkem nepoleze. Setkali jsme se ve vestibulu Vojenského zdravotního střediska Waltera Reeda, ve čtyři hodiny odpoledne na Nový rok. Vestibul vypadal jako ve všech nemocnicích. Ze stropu visela slavnostní výzdoba. Už začínala uvadat. Garber dorazil před námi. Seděl na umělohmotné židli. Byl malý a židle mu očividně vyhovovala. Ale mlčel. Nepředstavil se Summerové. Summerová se postavila vedle něj. Já jsem se opřel o zeď. Doktorka se k nám obrátila se svazkem poznámek v ruce, jako by se chystala oslovit skupinku snaživých studentů, mladá, tmavovlasá, rázná a otevřená. Na jmenovce stálo Sam McGowanová.

„Generál Kramer zemřel přirozenou smrtí,“ zahájila. „Na infarkt, včera v noci, po jedenácté, před půlnocí. Beze vší pochybnosti. Pokud si přejete, velice ráda nechám pitvu přezkoumat, bude se však jednat o naprostou ztrátu času. Toxikologický nález je také stoprocentně negativní. Důkaz o ventrikulární fibrilaci a masivní nánosy v arteriích hovoří jasnou řečí. Takže z hlediska soudního lékařství se nabízí jen hypotetická otázka, zdali někdo mohl vyvolat fibrilaci elektrickým proudem, u muže, který by na ni stejně zemřel – za pár minut, hodin, dnů nebo týdnů.“

„Jak by se dalo něco takového provést?“ zeptala se Summerová.

McGowanová pokrčila rameny. „Musela by se namočit velká plocha kůže. Oběť by v podstatě musela ležet ve vaně. Kdybyste potom do vody zavedla elektrický proud, patrně by se vám podařilo vyvolat fibrilaci, bez popálenin. Generála však nenašli ve vaně a nenarazila jsem na jedinou stopu, že by v ní kdy ležel.“

„Co kdyby pokožka nebyla mokrá?“

„Pak bych našla popáleniny. A ty jsem nenašla, i když jsem ho celého prohledala zvětšovacím sklem. Neobjevila jsem popáleniny, podkožní zranění ani cokoliv jiného.“

„Co šok, překvapení nebo strach?“

Doktorka opět pokrčila rameny. „To by bylo možné, dobře ale víme, co dělal. Náhlé sexuální vzrušení patří ke klasickým impulzům.“

Nikdo nepromluvil.

„Přirozené příčiny, vážení,“ prohlásila McGowanová. „Obyčejný, klasický infarkt. Může se na něj podívat jakýkoliv patolog na světě a bude se mnou stoprocentně souhlasit. Za to vám ručím.“

„Dobře,“ ozval se Garber. „Děkujeme, doktorko.“

„Moc se omlouvám,“ přidal jsem se. „Tohle všechno budete muset opakovat spoustě civilních policistů, denně a po dlouhé týdny.“

Doktorka se usmála. „Vytisknu oficiální prohlášení.“

Potom se na každého z nás podívala, jestli nemáme další dotazy. Žádné jsme neměli, tak se opět usmála a zmizela ve dveřích. Zavřely se za ní, ozdoby na stropě se zavlnily a vestibul se ponořil do ticha.

Chvíli jsme mlčeli.

„Dobře,“ promluvil Garber. „Sami jste slyšeli. Kramer zemřel na infarkt a jeho manželka spadá pod civilní zločiny. Mimo naši pravomoc.“

„Znal jste Kramera?“ zeptal jsem se.

Garber zavrtěl hlavou. „Jen z doslechu.“

„Jaký byl?“

„Arogantní. Patřil k obrněným silám. Tanky Abrams patří k nejlepším vojenským hračkám. Obrněnci vládnou světu a jsou si toho vědomi.“

„Co jeho manželka?“

Garber protáhl obličej. „Příliš mnoho času trávila doma ve Virginii, alespoň podle toho, co se mi doneslo. Byla bohatá, ze staré Virginské rodiny. Samozřejmě, konala svou povinnost. Pobývala na základně v Německu, ale když si to sečtete, moc dlouho se tam neohřála. Jako teď. Dvanáctý sbor mi oznámil, že odjela domů na svátky, což by bylo v pořádku, ale ve skutečnosti odjela už na Den díkuvzdání a měla se vrátit až na jaře. Takže Kramerovi si nebyli moc blízcí. Neměli děti ani společné zájmy.“

„To by vysvětlovalo tu prostitutku,“ ozval jsem se. „Pokud tedy žili každý svým životem…“

„Patrně ano,“ souhlasil Garber. „Mám pocit, že šlo o manželství, které funguje jen navenek.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala se Summerová.

Garber po ní střelil pohledem.

„Paní Kramerová,“ odpověděl. „Další jména nepotřebujeme.“

Summerová se podívala stranou.

„S kým cestoval do Irwinu?“ zeptal jsem se já.

„Se dvěma svými poskoky. S jednohvězdičkovým generálem Vassellem a plukovníkem Coomerem. Tvořili nerozlučný triumvirát. Kramer, Vassell a Coomer. Sjednocené velení obrněných sil.“

S tím se Garber postavil a protáhl.

„Začněme o půlnoci,“ navrhl jsem. „Povězte mi, co jste všechno dělal.“

„Proč?“

„Protože nemám rád náhody. Stejně jako vy.“

„Nedělal jsem vůbec nic.“

„Každý něco dělal,“ namítl jsem. „Kromě Kramera.“

Garber mě probodl očima.

„Sledoval jsem, jak se ručička přehoupla na dvanáctku. Dal si další skleničku. Políbil dceru. Políbil spoustu lidí. Pak jsem zpíval „Auld Lang Syne‘.“

„A potom?“

„Zavolali mi z mé kanceláře. Sdělili mi, že se oklikou dozvěděli o mrtvém dvouhvězdičkovém generálovi v Severní Karolíně. Službu konající důstojník vojenské policie ve Fort Birdu ho prý odpálkoval. Tak jsem tam zatelefonoval a zastihl vás.“

„A potom?“

„Vy jste se pustil do práce a já se spojil s městskou policií a získal Kramerovo jméno. Vyhledal jsem si ho a zjistil, že patřil ke Dvanáctému sboru. Tak jsem zavolal do Německa a ohlásil jeho smrt, podrobnosti jsem si pochopitelně nechal pro sebe. To už jsem vám ostatně říkal.“

„A potom?“

„Potom nic. Čekal jsem na vaši zprávu.“

„Dobře,“ odtušil jsem.

„Dobře co?“

„Dobře, pane?“

„Blbost,“ odsekl. „Co se vám honí hlavou?“

„Ta aktovka. Pořád bych ji chtěl najít.“

„Tak pokračujte v pátrání. Dokud neobjevím Vassella s Coomerem. Ti by nám mohli povědět, jestli obsahovala něco nepříjemného.“

„Vy je nemůžete najít?“

Garber zavrtěl hlavou.

„Nemůžu,“ přiznal. „Odhlásili se z hotelu, ale do Kalifornie neodletěli. Nikdo neví, kam se poděli.“

* * *

Garber se vrátil autem do města a my se Summerovou jsme opět zamířili na jih. Byla zima a stmívalo se. Nabídl jsem se, že budu řídit, ale Summerová mě nenechala. Řízení očividně patřilo k jejím hlavním koníčkům.

„Plukovník Garber mi připadal upjatý,“ prohodila. Její hlas zněl zklamaně – jako herečky, která propadla u konkurzu.

„Trápí ho výčitky svědomí,“ vysvětlil jsem.

„Proč?“

„Protože zabil paní Kramerovou.“

Vytřeštila na mě oči. Uháněla stočtyřicítkou a ze strany se na mě dívala.

„Obrazně řečeno,“ upřesnil jsem.

„Jak?“

„Nešlo o náhodu.“

„Doktorka tvrdila něco jiného.“

„Kramer zemřel přirozeným způsobem. Přesně, jak říkala doktorka. Ale okolnosti spojené s jeho smrtí vedly přímo k vraždě paní Kramerové. A Garber ji odstartoval. Tím, že uvědomil Dvanáctý sbor. Podal hlášení a do dvou hodin byla po smrti i vdova.“

„Co se tedy děje?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„A co Vassell s Coomerem?“ zeptala se. „Tvořili nerozlučnou trojku. Kramer zemřel, zemřela i jeho manželka a zbývající dva jsou nezvěstní?“

„Slyšela jste Garbera. Nespadá to pod naši pravomoc.“

„Vy nehodláte nic podniknout?“

„Hodlám se porozhlédnout po té prostitutce.“

* * *

Zvolili jsme nejpřímější cestu rovnou k motelu a baru. Moc možností se nenabízelo. Nejdřív vnější okruh a potom I-95. Téměř jsme nepotkávali auta. Ještě neskončil Nový rok. Svět za okýnky působil tmavě, tiše, studeně a ospale. Všude se rozsvěcela světla. Summerová jela, co nejrychleji se odvážila, což bylo hodně rychle. Trasa, která Kramerovi trvala šest hodin, nám zabere nanejvýš pět. Záhy jsme zastavili u benzinové pumpy, protože jsme museli natankovat. Také jsme si koupili okoralé sendviče pocházející z předešlého roku. Nasoukali jsme je do sebe při svižné jízdě na jih. Potom jsem dvacet minut pozoroval Summerovou. Měla malé, hezky tvarované ruce. Zlehka je opírala o volant. Příliš nemrkala. Za lehce pootevřenými rty prosvítaly zuby. Každou minutu si je přejela jazykem. „Povídejte si se mnou,“ požádal jsem.

„O čem?“

„O čemkoliv. Třeba mi povězte o svém životě.“

„Proč?“

„Jsem unavený. Abych neusnul.“

„Nedozvíte se nic zajímavého.“

„Zkuste to.“

Pokrčila rameny a začala od začátku, který se odehrál na předměstí Birminghamu v Alabamě, v polovině šedesátých let. Nemluvila o něm špatně, nabyl jsem ale dojmu, že už tenkrát věděla, že se dá vyrůstat lepším způsobem než být chudá a černá v tehdejší Alabamě. Měla sourozence. Vždycky byla malá, ale mrštná a ve škole na sebe upozornila v gymnastice, tanci a skoku přes švihadlo. Šlo jí i učení. Získala různá menší stipendia a odstěhovala se z Alabamy na univerzitu v Georgii. Přihlásila se do ROTC, výcvikového sboru záložních důstojníků, a když jí v předposledním ročníku stipendium došlo, nabídla se armáda uhradit účet, výměnou za pět let služby. Měla za sebou už polovinu. Zazářila ve škole vojenské policie. Tvářila se spokojeně. Armáda byla tou dobou už čtyřicet let integrovaná. Summerová tvrdila, že se jedná o nejbarvoslepější místo v celé Americe. Její osobní postup ji však trochu deptal. V případě přihlášky ke Stodesáté jednotce se patrně jednalo o ano, či ne. Pokud se jí přestup podaří, zůstane v armádě do konce života: stejně jako já. Pokud neuspěje, bude po pěti letech venku.

„Teď mi povězte o svém životě vy,“ vyzvala mě.

„O mém životě?“ podivil jsem se. Od jejího se lišil ve všech možných směrech. Barva, pohlaví, geografie i rodinné podmínky. „Narodil jsem se v Berlíně. Tenkrát se v nemocnici zůstávalo sedm dní, takže jsem narukoval, když mi byl týden. Vyrůstal jsem na nejrůznějších základnách. Studoval ve West Pointu. Zůstal armádě věrný. A vždycky zůstanu. Víc toho k povídání není.“

„Máte rodinu?“

Vzpomněl jsem si na vzkaz od svého seržanta. Volal váš bratr. Nezanechal žádnou zprávu.

„Matku a bratra,“ odpověděl jsem.

„Byl jste někdy ženatý?“

„Ne. A vy?“

„Ne,“ opáčila. „Chodíte s někým?“

„V současné době nechodím.“

„Já také ne.“

Ujížděli jsme vpřed, jednu míli, pak dvě.

„Dokážete si představit život mimo armádu?“ zeptala se.

„Existuje nějaký?“

„Vyrůstala jsem v něm. Možná se do něj vrátím.“

„Civilisté jsou pro mě jedna velká záhada,“ utrousil jsem.

* * *

Summerová zaparkovala před Kramerovým pokojem, patrně v zájmu autenticity, o něco méně než pět hodin po našem odjezdu z Waltera Reeda. Průměrná rychlost ji očividně uspokojila. Vypnula motor a usmála se.

„Já se podívám do baru,“ prohlásil jsem. „Vy si promluvte s tím klukem na recepci. Sehrajte hodného policajta. Postrašte ho, že ten zlý vám kráčí v patách.“

Vyklouzli jsme do studené tmy. Opět padla mlha. Prosvítala jí kola pouličního osvětlení. Bolelo mě celé tělo a špatně se mi dýchalo. Protáhl jsem se, zazíval, upravil si kabát a sledoval, jak Summerová kráčí kolem automatu na kolu. Jeho záře jí zbarvila pokožku dočervena. Přešel jsem na druhou stranu silnice a zamířil k baru.

Parkoviště bylo stejně plné jako předešlou noc. Auta a náklaďáky parkovaly všude kolem budovy. Ventilátory opět běžely naplno. Ve vzduchu se vznášel kouř a pivní výpary.

Odsunul jsem dveře a vstoupil do hluku. Dav se opět tísnil od stěny ke stěně. Svítila stejná bodová světla. Na pódiu se předváděla jiná nahá dívka. V polostínu za pokladnou seděl stejný chlap s hrudí velikou jako sud. Neviděl jsem mu do obličeje, ale věděl jsem, že si prohlíží mé výložky. Tam, kde Kramer nosil překřížené šavle a nad nimi útočící tank obrněnců, jsem měl překřížené křesací pušky vojenské policie, zlaté a nablýskané. Ne zrovna oblíbené odznaky, zejména ne na takovém místě.

„Kuvert,“ oznámil chlápek za pokladnou.

Téměř jsem ho neslyšel. Hudba hrozně řvala.

„Kolik?“ zeptal jsem se.

„Sto dolarů,“ dostalo se mi odpovědi.

„Ani náhodou.“

„Dobře, tak dvě stě.“

„Neslýchané,“ opáčil jsem.

„Policajti tady nemají co pohledávat.“

„Nechápu proč.“

„Podívejte se na mě.“

Podíval jsem se na něj. Moc jsem toho neviděl. Paprsek z lampy mu ozařoval velké břicho, velký hrudník a tlustá, krátká, potetovaná předloktí. A ruce velikosti a tvaru zmrazeného kuřete, s masivními stříbrnými prsteny na téměř každém prstu. Ramena a obličej mu však zakrýval hluboký stín. Jako by před sebe spustil záclonu. Povídal jsem si s chlapem, kterého jsem neviděl.

„Nejste tady vítaný,“ oznámil mi.

„Nějak se s tím vyrovnám. Nepatřím k přehnaně citlivým osobám.“

„Nerozumíte mi,“ namítl. „Tenhle bar patří mně a já vás tady nechci.“

„Nezdržím se dlouho.“

„Vypadněte.“

„Nevypadnu.“

„Podívejte se na mě.“

Předklonil se do světla. Pomalu. Paprsek mu přejel po hrudi. Po krku. Do obličeje. Do neuvěřitelného obličeje již od narození ohyzdného, který věkem ještě zošklivěl. Celý ho pokrývaly rovné jizvy po žiletce. Protínaly se jako krajka. Hluboké, bílé a staré. Nos měl zlomený, špatně srostlý, znovu zlomený, znovu špatně srostlý, mnohokrát po sobě. Obočí mu ztěžkla zjizvenou tkání. Zpod nich se na mě dívala malá očka. Táhlo mu na čtyřicítku. Zhruba sto osmdesát čísel vysoký a přes sto třicet kilo těžký. Vypadal jako gladiátor, který přežil dvacet let hluboko v katakombách.

Usmál jsem se. „Ten obličej mě má ohromit? Společně s dramatickým osvětlením?“

„Měl by vám cosi napovědět.“

„Napověděl mi, že jste prohrál spoustu zápasů. Jestli si přejete prohrát další, rád vám vyhovím.“

Nic neřekl.

„Nebo můžu tenhle podnik zakázat všem vojákům sloužícím v Birdu. Jsem zvědavý, jak by se to podepsalo na vašich ziscích.“

Nic neřekl.

„Takže vás prostě nebudu brát na vědomí.“

Opřel se o opěradlo. Stín ho opět zakryl jako záclona.

„Ještě se uvidíme,“ prohlásil ze tmy. „Někde, někdy. Určitě. To vám slibuju. Můžete s tím počítat.“

„Teď jste mě vyděsil,“ pravil jsem. Vykročil jsem a vmáčkl se do davu. Zúženým, návštěvníky přecpaným místem u vchodu jsem se prodral do hlavní části. Zevnitř byla mnohem větší, než vypadala. Rozlehlý nízký čtverec plný rámusu a lidí. Lemovaly ho oddělené prostory. Po stěnách visely zesilovače, valila se z nich hlasitá hudba. Světla šlehala. Všude se tlačila spousta civilistů. A také spousta vojáků. Poznal jsem je podle účesů a oblečení. Vojáky v civilu vždycky odhalíte. Snaží se přizpůsobit okolí, a nikdy se jim to nepovede. Pokaždé jsou trochu moc vypulírovaní a pozadu za módou. Všichni mě sledovali, jak se proplétám okolo. Neměli radost, že mě vidí. Hledal jsem seržanta. Pátral jsem po drobných vráskách kolem očí a zahlédl čtyři pravděpodobné kandidáty, necelé dva metry od hlavního pódia. Tři si mě všimli a otočili se zády. Čtvrtý na okamžik zaváhal a potom se obrátil ke mně. Jako by věděl, že jsem si ho vybral. Byl podsaditý a zhruba o pět let starší než já. Patrně ze zvláštní jednotky. V Birdu jich sloužilo hodně a všichni vypadali podobně. Dobře se bavil. Bezpochyby. Usmíval se od ucha k uchu a v ruce svíral lahev. Studené pivo, stále ještě orosené. Pozvedl ho k přípitku, jako by mě zval. Tak jsem k němu přistoupil a zašeptal mu do ucha.

„Trochu se poptejte,“ požádal jsem o laskavost. „Nejde o nic oficiálního. S vámi to nemá nic společného. Jedná se o něco úplně jiného.“

„O co?“ zeptal se.

„O ztracený majetek,“ vysvětlil jsem. „Nic důležitého. Takže klid.“

Neodpověděl.

„Zvláštní jednotka?“ otázal jsem se.

Přikývl. „Ztracený majetek?“

„Úplně bezcenný. Jenom něco, co zmizelo na druhé straně přes ulici.“

Chvíli uvažoval a potom opět pozvedl lahev a přiťukl směrem, kde bych držel svoji, kdybych si nějakou koupil. Jasné gesto souhlasného přijetí. Jako pantomima v moři hluku. Ale i tak se ke dveřím sunul úzký proužek mužů. Během mých prvních dvou minut v místnosti odešlo přibližně dvacet bačkoráků. Vojenští policisté vyvolávají takový účinek. Není divu, že mě chlap se zhyzděným obličejem nechtěl pustit dovnitř.

Přistoupila ke mně servírka. V černém tričku ustřiženém deset čísel pod krkem, v černých šortkách ustřižených deset čísel pod pasem a v černých botách na velice vysokém podpatku. Nic jiného na sobě neměla. Stála tam a dívala se na mě, dokud jsem si neobjednal. Požádal jsem o budweiser a zaplatil za něj osminásobek skutečné ceny. Párkrát jsem se napil a pak vyrazil najít děvky.

Našly si mě jako první. Nejspíš mě chtěly dostat z dohledu, než vyprázdním celý podnik. Než zredukuji zákaznickou základnu na nulu. Dvě zamířily přímo ke mně. Jedna platinová blondýna. Druhá bruneta. Obě na sobě měly mrňavé těsné šaty zářící všemi syntetickými vlákny. Blondýna předhonila brunetu a vyšachovala ji ze hry. S klapáním pokračovala mým směrem, na podivně průhledných umělohmotných podpatcích. Bruneta se otočila a vyrazila k seržantovi ze zvláštní jednotky, se kterým jsem si povídal. Seržant ji odehnal mávnutím ruky, v obličeji výraz naprostého znechucení. Blondýna pokračovala v cestě, zastavila se u mě a opřela se mi o paži. Vytáhla se a horce mi dýchla do ucha.

„Štastný Nový rok,“ popřála.

„Nápodobně,“ odvětil jsem.

„Ještě nikdy jsem vás tady neviděla,“ oznámila tónem, který naznačoval, že ji to nesmírně mrzí. Nemluvila místním přízvukem. Nepocházela z Karolíny. Ani z Kalifornie. Nejspíš dorazila z Georgie nebo Alabamy.

„Jste ve městě nový?“ zeptala se nahlas, aby překřičela hudbu.

Usmál jsem se. Navštívil jsem tolik nevěstinců, že bych je nedokázal spočítat. Jako každý vojenský policista. Všechny jsou stejné a zároveň i jiné. Mají odlišná pravidla. Ale otázka jste ve městě nový patří ke standardnímu otevření partie. Zahajuje jednání. Chrání prostitutky před obviněním z obtěžování.

„Jak to tady chodí?“

Stydlivě se usmála, jako by se jí na to ještě nikdo nezeptal. Potom mi sdělila, že si ji za spropitné můžu prohlédnout na jevišti, nebo mi za deset dolarů předvede soukromé představení v zadní místnosti. Vysvětlila, že se jí při soukromém představení smím dotýkat a na důraz svých slov mi přejela rukou po vnitřní straně stehna.

Chápal jsem, jak někteří muži propadnou pokušení. Byla hezká. Vypadala na dvacet. Až na oči. Její oči vypadaly na padesát.

„Co kdybych chtěl víc?“ zeptal jsem se. „Někde jinde?“

„O tom si promluvíme při soukromém představení.“

Vzala mě za ruku, provedla kolem dveří jejich šatny a sametovým závěsem do setmělé místnosti za pódiem. Místnost byla překvapivě velká, zhruba deset metrů na šest. Po celém obvodu se táhla polstrovaná lavice. O soukromí nemohla být ani řeč. Zahlédl jsem šest chlapů, každý s nahou ženou na klíně. Blondýna mě odvedla k lavici a přiměla mě, abych se posadil. Počkala, až vytáhnu peněženku a zaplatím deset dolarů. Potom se na mě zavěsila a pevně se přitiskla. Seděla tak, že jsem jí musel položit ruku na stehno. Měla teplou a hebkou pokožku.

„Tak kam bychom mohli?“ nadhodil jsem.

„Vy máte ale naspěch,“ podivila se. Pak se otočila a přetáhla si šaty přes boky. Nic pod nimi neměla.

„Odkud pocházíte?“ zeptal jsem se.

„Z Atlanty.“

„Jak se jmenujete?“

„Sin,“ odpověděla. „Psáno s,i,n, jako hřích.“

Nepochyboval jsem, že se jedná o umělecký pseudonym.

„Jak se jmenujete vy?“ otázala se.

„Reacher.“ Nemělo cenu, abych také použil pseudonym. Právě jsem se vrátil od vdovy, stále ve vycházkové uniformě, s velkou a zřetelnou jmenovkou na pravé kapse bundy.

„Hezké jméno,“ pochválila automaticky. Bylo jasné, že to říká každému. Quasimodo, Hitler, Stalin, Pol Pot, hezké jméno. Dotkla se prvního knoflíku bundy a rozepnula mi ji až k pasu. Zajela mi prsty na hruď, pod kravatu k límečku košile.

„Na druhé straně silnice je motel,“ navrhl jsem.

Přikývla mi na rameni.

„Já vím,“ pravila.

„Hledám holku, která tam minulou noc odešla s vojákem.“

„Děláte si legraci?“

„Nedělám.“

Opřela se mi o hruď. „Jste tady kvůli zábavě, nebo abyste kladl otázky?“

„Kvůli otázkám.

Znehybněla. Neřekla ani slovo.

„Hledám holku, která včera v noci odešla s vojákem do motelu.“

„Vzpamatujte se,“ vyzvala mě. „Do motelu chodíme s vojáky úplně všechny. Na chodníku je vyšlapaná cestička. Pořádně se podívejte a určitě si jí všimnete.“

„Hledám takovou, která se vrátila o něco dřív než obvykle.“

Žádná odpověď.

„Možná se tvářila trochu vyděšeně.“

Žádná odpověď.

„Možná se s tím vojákem potkala tady v baru. Nebo jí předtím zavolal.“

Nadzvedla se a stáhla si šaty. Co nejníž mohla, moc to však nepomohlo. Potom mi přejela konečky prstů po odznaku na klopě.

„Na otázky neodpovídáme,“ pravila.

„Proč ne?“

Střelila očima k sametovému závěsu. Jako by jím viděla přes celou velkou místnost až k pokladně u dveří.

„Kvůli němu?“ zeptal jsem se. „Postarám se, abyste s ním neměla problémy.“

„Nemá rád, když si povídáme s policajty.“

„Jedná se o důležitou záležitost. Ten voják byl významný.“

„Všichni si myslíte, že jste významní.“

„Pochází některá z vás z Kalifornie?“

„Pět nebo šest.“

„Pracovaly u Fort Irwinu?“

„To nevím.“

„Tak se pojďme dohodnout,“ navrhl jsem. „Dám si další pivo. Budu ho pít deset minut. Vy mi přivedete holku, kterou hledám. Nebo mi řeknete, kde ji najdu. Povězte jí, že se nejedná o malér. Nikomu se nic nestane. Uvidíte, že to pochopí.“

„A když neposlechnu?“

„Když neposlechnete, provedu tady šťáru a všechny pozatýkám. Pak si můžete hledat práci jinde.“

Opět pohlédla k sametovému závěsu.

„S tím tlusťochem si nelamte hlavu,“ ujistil jsem ji. „Stačí, aby trochu otravoval a znovu mu rozbiju nos.“

Zůstala tiše sedět. Ani se nepohnula.

„Jde o důležitou záležitost,“ zopakoval jsem. „Když ji teď vyřešíme, nikomu se nic nestane. Pokud se nám to nepodaří, má dotyčná osoba zaděláno na obrovský malér.“

„Já nevím,“ váhala.

„Poptejte se,“ vyzval jsem ji. „Dávám vám deset minut.“

Sestrčil jsem ji z klína a sledoval, jak mizí za závěsem. Za minutu jsem vyšel za ní a probojoval se k baru. Bundu jsem nechal rozepnutou. Doufal jsem, že budu vypadat jako mimo službu. Nechtěl jsem pokazit večer úplně všem.

* * *

Dvanáct minut jsem popíjel další předražené pivo. Pozoroval servírky a prostitutky pachtící se po místnosti. Zahlédl obra s ohyzdným obličejem, jak se prodírá davem, rozhlíží se a kontroluje situaci. Čekal jsem. Moje nová blonďatá přítelkyně se neukázala. A nikde jsem ji neviděl. Místnost praskala ve švech. Panovalo v ní přítmí. Prostorem duněla hudba. Přerušovaná světla blýskala, černá vydávala ultrafialové záření a celá scéna se dala jen těžko přehlédnout. Ventilátory hučely, ale na vydýchaný, horký vzduch nestačily. Byl jsem unavený a začínala mě bolet hlava. Sklouzl jsem ze stoličky a vykonal pokusný okruh. Na blondýnu jsem nikde nenarazil. Ještě jednou jsem místnost obešel. Po blondýně ani stopy. Uprostřed třetího okruhu mě zastavil známý seržant ze zvláštní jednotky.

„Hledáte svou přítelkyni?“ zeptal se.

Přikývl jsem. Seržant ukázal ke dveřím šatny.

„Mám pocit, že jste jí způsobil nepříjemnosti,“ pravil.

„Jaké nepříjemnosti?“

Seržant neodpověděl. Jenom pozvedl levou dlaň a udeřil do ní pravou pěstí.

„A vy jste nezakročil?“ pohoršil jsem se.

Seržant pokrčil rameny.

„Vy jste policajt,“ pravil. „Ne já.“

Dveře do šatny tvořil obdélník tenké překližky natřený na černo. Nezaklepal jsem. Ženy, které šatnu používaly, nepatřily ke stydlivkám. Jen jsem otevřel a vstoupil dovnitř. Přivítalo mě normální světlo, pronikavá vůně parfému a hromady oblečení. Toaletní stolky s divadelními zrcadly. Stará pohovka potažená červeným sametem. Sin seděla na pohovce a plakala. Na levé tváři se jí rýsoval jasný otisk ruky. Pravé oko měla oteklé. Tipoval jsem na dvojitou facku, nejprve dlaní a potom hřbetem. Dvě prudké rány. Byla pěkně otřesená. Levá bota jí sklouzla z nohy. Mezi prsty prosvítaly vpichy po stříkačce. Oblíbené místo narkomanů. Zejména mezi modelkami, prostitutkami a herečkami. Vpichy nejsou vidět.

Nezeptal jsem se, jestli je v pořádku. Vypadal bych jako pitomec. Přežije, ale týden nebude moct pracovat. Musí počkat, až jí oko zčerná a zežloutne natolik, aby ho překryla make-upem. Zůstal jsem stát. Po chvíli si mě všimla, okem, které neměla oteklé.

„Vypadněte,“ štěkla.

Odvrátila pohled.

„Mrzáku,“ dodala.

„Našla jste tu holku?“ zeptal jsem se.

Zpříma se na mě podívala.

„Žádná taková holka neexistuje,“ prohlásila. „Zeptala jsem se. Všech. A přesně tohle mi pověděly. Ani jedna neměla včera problémy. Jedna jediná.“

Na okamžik jsem se odmlčel. „Nedostavila se některá do práce?“

„Byly jsme tady úplně všechny. Musíme splatit Vánoce.“

Mlčel jsem.

„Facku jsem kvůli vám dostala úplně zbytečně.“

„Promiňte,“ omluvil jsem se. „Nechtěl jsem vás dostat do maléru.“

„Vypadněte,“ zopakovala, aniž by se na mě podívala.

„Dobře,“ souhlasil jsem.

„Mrzáku,“ opakovala.

Nechal jsem ji sedět na pohovce a prodral se davem u pódia. Davem kolem baru. Zúženým vchodem ke dveřím. Obr s ohyzdným obličejem se opět nořil do stínu za pokladnou. Odhadl jsem, kde má hlavu, rozpřáhl se pravačkou a udeřil ho otevřenou dlaní přes ucho. Natolik silně, že jsem ho odhodil stranou.

„Vy,“ zavelel jsem. „Ven.“

Nepočkal jsem na něj. Jen jsem se protlačil do noci. Na parkovišti postával hlouček lidí. Všichni vojáci. Ti, kteří se vytratili, když jsem vstoupil. Opírali se o auta a popíjeli pivo z lahví s dlouhým hrdlem, které si vynesli ven. Nepředstavovali problém. Museli by být namol, aby se zapletli s vojenským policistou. Ale ani mi nepomůžou. Nepatřil jsem k nim. Zůstal jsem odkázaný sám na sebe.

Dveře za mnou se rozletěly. Vyšel obr. Doprovázeli ho dva místní. Vypadali na farmáře. Vstoupili jsme společně do světla z lampy na sloupu a vytvořili neuspořádaný kruh. Dívali jsme se na sebe. Ve vzduchu se srážel náš dech. Nikdo nepromluvil. Na úvodní proslov nenastala vhodná doba. Parkoviště už patrně zažilo spoustu bojů. A předpokládal jsem, že tenhle nebude jiný. Skončí úplně stejně, jedním vítězem a jedním poraženým.

Sundal jsem si bundu a pověsil ji na zrcátko nejbližšího auta. Na deset let starý plymouth, kvalitně nalakovaný a pochromovaný. Majetek nadšeného řidiče. Zahlédl jsem seržanta ze zvláštní jednotky. Podíval se na mě a potom ustoupil do stínu ke svým druhům u aut. Rozepnul jsem hodinky, otočil se a vsunul je do kapsy bundy. Potom jsem se otočil zpátky. Prohlédl si svého soupeře. Chtěl jsem ho pořádně zřídit. Dát Sin na srozuměnou, že jsem se jí zastal. Ale mířit na obličej nemělo cenu. Ten už dostal zabrat. Víc jsem ho poničit nemohl. A potřeboval jsem obra na nějakou dobu vyřadit z provozu. Aby nechodil po lokále a nevyléval si vztek na holkách, když se mu to nepodařilo na mně.

Měl sudovitý hrudník a trpěl nadváhou, takže jsem usoudil, že vůbec nebudu muset použít ruce. Možná až na farmáře, pokud se rozhodnou zasáhnout. Což jsem doufal, že neudělají. Netoužil jsem po velkém konfliktu. Na druhou stranu – jejich rozhodnutí. Každý má právo na životní volbu. Můžou se držet zpět, nebo si vybrat stranu.

Ošklivce jsem převyšoval o téměř dvacet centimetrů, ale byl jsem o dobrých třicet kilo lehčí. A o deset let mladší. Pozoroval jsem, jak mě odhaduje. Jak dochází k závěru, že má navrch. Považoval se za drsného pouličního ranaře. Na mě se díval jako na řádného představitele strýčka Sama. Vycházková uniforma v něm patrně vzbudila dojem, že budu jednat jako důstojník a džentlmen. Čestně a civilizovaně.

Jeho chyba.

Vyrazil ke mně a rozpřáhl se. Velký hrudník, krátké paže, velice malý rozsah. Uhnul jsem a nechal ho kolem sebe proběhnout. Znovu zaútočil. Odhodil jsem mu ruku a šťouchl ho loktem do obličeje. Nikoliv silou. Jenom jsem ho chtěl zarazit v pohybu, aby se přede mnou na okamžik zastavil.

Přenesl veškerou váhu na vzdálenější nohu a rozmáchl se k úderu do obličeje. Byla by to velká rána. Zranila by mě, kdyby dopadla. Než ji však stačil umístit, udělal jsem krok dopředu a kopl ho pravou patou do pravého kolene. Koleno je křehký kloub. Zeptejte se atletů. Neslo sto třicet kilo a dostalo zásah sto kily. Čéška se roztříštila a noha se ohnula dozadu. Přesně jako správný kloub, ale opačným směrem. Ošklivec padl na obličej a špička boty se mu zaryla zepředu do stehna. Pronikavě zaječel. Ustoupil jsem a usmál se. Kdo si zahrává s ohněm, musí počítat s následky.

Sklonil jsem se k němu a pozorně si koleno prohlédl. Dostalo zabrat, ale dobře. Zlomená kost, urvané vazy, rozbitá chrupavka. Uvažoval jsem, jestli ho ještě jednou nekopnout, nebylo to však zapotřebí. Stane se z něj zákazník obchodu s ortopedickými pomůckami, až ho propustí z nemocnice. Bude si vybírat hůl na celý život. Dřevěnou, hliníkovou, krátkou, dlouhou, jaká se mu zalíbí.

„Vrátím se a upravím i druhé,“ oznámil jsem. „Pokud dojde k něčemu, co si nepřeji.“

Patrně mě neslyšel. Kroutil se v olejnaté louži, oddechoval a kňučel, snažil se vrátit koleno do polohy, kde by ho tak nebolelo. Zcela marně. Bude muset počkat na operaci.

Farmáři si vybírali stranu. Pánbůh je neobdařil nejbystřejším rozumem. Jeden byl hloupější. Pomalejší. Ohýbal své velké červené ruce. Udělal jsem krok dopředu a nabral ho hlavou do obličeje, abych mu pomohl v rozhodování. Složil se k zemi, solidárně vedle ošklivce, a jeho kamarád se rychle stáhnul za nejbližší dodávkou. Sundal jsem bundu ze zrcátka plymouthu a oblékl se. Vytáhl jsem z kapsy hodinky, upnul si je na zápěstí. Vojáci popíjeli pivo a dívali se na mě, v obličejích zcela prázdný výraz. Nepotěšil jsem je, ani nezklamal. Na výsledku neměli nejmenší podíl. Bylo jim srdečně jedno, která ze stran se válí na zemi.

Na okraji davu jsem zahlédl nadporučici Summerovou. Propletl jsem se k ní mezi auty a lidmi. Vypadala napjatě. Zprudka oddechovala. Nejspíš celý zápas sledovala. Připravená přiskočit na pomoc.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Ten tlusťoch zfackoval ženu, která se kvůli mně poptávala. Jeho kamarád nestihl utéct.“

Summerová se podívala na postavy na zemi a potom znovu na mě. „Co ta žena zjistila?“

„Nikdo prý včera v noci neměl problém.“

„Kluk v motelu pořád popírá, že by byla u Kramera děvka. Dost vehementně.“

Vybavilo se mi, co říkala Sin: Facku jsem kvůli vám dostala úplně zbytečně. Mrzáku.

„Tak proč se šel podívat do pokoje?“

Summerová se ušklíbla. „Na to jsem se ho, samozřejmě, také ptala.“

„A odpověděl?“

„Z počátku se mu nechtělo. Potom přiznal, že slyšel odjíždět auto.“

„Jaké auto?“

„S velkým motorem, na plný plyn, jako by mělo hodně naspěch.“

„Viděl ho?“

Summerová jen zavrtěla hlavou.

„To nedává smysl,“ namítl jsem. „Auto by znamenalo děvku objednanou po telefonu a předpokládám, že takových tady moc nepracuje. A proč by si Kramer objednával přespolní děvku, když se jich hned vedle motelu nabízel plný bar?“

Summerová stále vrtěla hlavou. „Kluk tvrdí, že to auto mělo velice charakteristický zvuk. Velice hlasitý. Jaký vydává diesel. O něco později ho prý slyšel znovu.“

„Kdy?“

„Když jste odjížděl v humvee.“

„Prosím?“

Summerová se na mě podívala zpříma. „Tvrdí, že se šel podívat do Kramerova pokoje, protože slyšel, jak z parkoviště spěšně vyráží vojenské auto.“

04 KAPITOLA

PŘEŠLI JSME NA DRUHOU STRANU SILNICE k motelu a nechali kluka ještě jednou všechno zopakovat. Mluvil jistě a málo, což z něj dělalo dobrého svědka. S lidmi neochotnými pomoct to tak bývá. Nesnaží se zavděčit. Vzbudit dojem. Nevykládají báchorky, o kterých si myslí, že je chcete slyšet.

Sdělil, že seděl na recepci, sám, nic nedělal a v jedenáct dvacet pět zaslechl bouchnout dvířka auta a naskočit velký turbodieslový motor. Popsal zvuky, které odpovídaly zařazení zpátečky a přepnutí na pohon na všechny čtyři kola. Pak zakvičely pneumatiky, zařval motor, zaskřípal štěrk a cosi velkého a těžkého vyrazilo velkou rychlostí pryč. Řekl, že vstal ze stoličky a šel se podívat ven. Auto už neviděl.

„Proč jste se rozhodl zkontrolovat pokoj?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Napadlo mě, že v něm možná hoří.“

„Že v něm hoří?“

„Lidé to občas v takových motelech dělají. Podpálí pokoj. A potom vezmou roha. Z legrace. Nebo z jiných důvodů. Netuším proč. Každopádně mi to připadalo divné.“

„Jak jste věděl, do kterého pokoje zajít?“

Tahle otázka se mu nelíbila. Summerová ho tlačila k odpovědi. Potom já. Hráli jsme hodného a zlého policajta. Nakonec připustil, že to byl jediný pokoj, který byl obsazený na celou noc. Ostatní jen na hodinu a nejezdilo se k nim autem, ale chodilo se do nich pěšky přes ulici. Proto také věděl, že v Kramerově pokoji nebyla děvka. Měl je za úkol vpouštět dovnitř. Kasíroval peníze a přiděloval klíče. Vedl záznamy o příchodech a odchodech. Takže vždycky věděl, kde se kdo zdržuje. Patřilo to k jeho pracovní náplni. K náplni, o které se neměl šířit.

„Teď přijdu o práci,“ pravil.

Trápilo ho to natolik, že mu vytryskly slzy a Summerová ho musela uklidnit. Potom nám pověděl, že našel Kramerovo tělo, zavolal policajty a z bezpečnostních důvodů vyhodil všechny hodinové návštěvníky. Za patnáct minut dorazil náměstek velitele Stockton. Po něm jsem dorazil já a když jsem odjížděl, poznal zvuk auta, který slyšel předtím. Stejný zvuk motoru, stejný zvuk převodovky, stejný zvuk pneumatik. Působil přesvědčivě. Už přiznal, že motel běžně používají prostitutky, tak neměl důvod lhát. A humvee byly poměrně nové, stále poměrně vzácné. Vydávaly typický zvuk. Tak jsem mu věřil. Nechali jsme ho sedět na stoličce a vyšli do studeného červeného světla z automatu na kolu.

„Kdepak děvka,“ ozvala se Summerová. „Žena ze základny.“

„Důstojnice,“ upřesnil jsem. „Patrně značně vysoká. Má neustálý přístup k vlastnímu humvee. Na podobnou schůzku by si nebrala auto z vozového parku. Musela by podepsat převzetí. A má jeho aktovku. Určitě.“

„Najít ji nebude nic těžkého. Stačí se podívat do knihy na bráně. Bude v ní stát čas odjezdu a příjezdu.“

„Možná jsem se s ní dokonce setkal na silnici. Jestli odtud odjela v jedenáct dvacet pět, nedostala se do Birdu dřív než ve dvanáct patnáct. Tou dobou jsem vyrážel.“

„Pokud se vrátila rovnou na základnu.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Pokud.“

„Viděl jste jiné humvee?“

„Nejsem si toho vědom.“

„O koho si myslíte, že se jedná?“

Pokrčil jsem rameny. „Podobně jako s domnělou prostitutkou. O někoho, s kým se někde seznámil. Třeba v Irwinu, ale mohlo by to být kdekoliv jinde.“

Upíral jsem pohled na benzinovou stanici. Sledoval projíždějící auta.

„Vassell s Coomerem by ji mohli znát,“ podotkla Summerová. „Jestli se jednalo o dlouhodobou záležitost.“

„To je možné,“ souhlasil jsem.

„Kde asi vězí?“

„Nevím. Když je ale budu potřebovat, rozhodně si je najdu.“

* * *

Nenašel jsem je. Oni si našli mě. Když jsem se vrátil, čekali v mé vypůjčené kanceláři. Summerová mě vysadila u dveří a odjela zaparkovat auto. Já jsem vešel dovnitř. Službu převzala noční směna. Žena s malým synem a starostmi o výplatu. Ukázala rukou na vnitřní dveře, způsobem, který naznačoval, že za nimi někdo je. Někdo, kdo se vyšplhal mnohem výš než my.

„Nebyla by káva?“ požádal jsem.

„Právě jsem ji uvařila,“ odpověděla.

Vzal jsem si kávu s sebou. Bundu jsem měl stále rozepnutou a vlasy rozcuchané. Přesně jako násilník, který se porval na parkovišti. Přistoupil jsem přímo k psacímu stolu. Odložil kávu. Na vysokých židlích seděli u zdi dva návštěvníci, čelem ke mně. Oba v lesních maskáčích. Jeden s hvězdou brigádního generála a druhý s orlem plukovníka. Generál se jmenoval Vassell a plukovník Coomer. Vassellovi už vypadaly vlasy a Coomer nosil brýle a oba byli natolik důležití, staří, malí, změkčilí a růžolící, že se k nim maskáče vůbec nehodily. Vypadali jako členové Rotary Clubu chystající se na maškarní bál. Na první pohled se mi vůbec nelíbili.

Posadil jsem se a všiml si dvou papírků položených uprostřed psací podložky. Na prvním stálo: Opět volal váš bratr. Naléhavé. Tentokrát nechal i telefonní číslo. S předvolbou 202. Do Washingtonu D.C.

„Vy nesalutujete služebně starším důstojníkům?“ ozval se ze židle Vassell.

Na druhém vzkazu stálo: Volal plukovník Garber. Policejní oddělení v Green Valley určilo smrt pí Kramerové na přibližně 02.00. Oba papírky jsem složil a zasunul jeden vedle druhého pod telefon. Narovnal je, aby z každého vykukovala přesně půlka. Vzhlédl a zjistil, že mě Vassell probodává pohledem. Pleš mu začínala rudnout.

„Promiňte,“ opáčil jsem. „Ptal jste se na něco?“

„Nesalutujete při vstupu do místnosti služebně starším důstojníkům?“

„Pokud spadám pod jejich velení. Což není váš případ.“

„Takové vysvětlení nepovažuji za odpověď.“

„Tak to zkusím jinak. Patřím ke Stodesáté zvláštní jednotce. Jsme samostatní, strukturálně paralelní se zbytkem armády. Musíme být. Kdybychom pod vás spadali, nemohli bychom vás vyšetřovat.“

„Nepřišel jsem, abyste mě vyšetřoval, synu.“

„Proč jste tedy přišel? Na společenskou návštěvu je trochu pozdě.“

„Rád bych vám položil pár otázek.“

„Tak se ptejte,“ vyzval jsem ho. „Potom položím pár otázek já vám. A víte, v čem bude spočívat rozdíl?“

Nic neřekl.

„Já vám budu odpovídat ze zdvořilosti. Vy na základě armádního zákoníku.“

Mlčel. Jen na mě zíral. Potom pohlédl na Coomera. Coomer mu vrátil pohled a pak se podíval na mě.

„Přišli jsme kvůli generálu Kramerovi,“ pravil. „Jsme jeho hlavní štáb.“

„Vím, kdo jste.“

„Povězte nám o generálovi.“

„Zemřel.“

„O tom nás už uvědomili. Chtěli bychom znát okolnosti.“

„Ranila ho mrtvice.“

„Kde?“

„Uvnitř hrudní dutiny.“

Vassell se nasupil.

„Kde zemřel?“ zeptal se Coomer.

„To vám nemohu prozradit. Tato informace se přímo vztahuje k probíhajícímu vyšetřování.“

„Jakým způsobem?“ ozval se Vassell.

„Důvěrným.“

„Stalo se to někde tady. To už jsme zjistili.“

„Teď jste na řadě vy,“ opáčil jsem. „Čeho se týkala konference v Irwinu?“

„Prosím?“

„Konference v Irwinu,“ zopakoval jsem. „Na kterou jste všichni jeli.“

„Proč se ptáte?“

„Potřebuji znát pořad jednání.“

Vassell střelil pohledem po Coomerovi a Coomer otevřel ústa, aby něco odpověděl, když v tu chvíli zazvonil telefon. Ozvala se seržantka z přední kanceláře. Dorazila Summerová. Seržantka si nebyla jistá, jestli ji má pustit dovnitř. Požádal jsem, aby to neprodleně udělala. Tak se ozvalo zaklepání na dveře a vstoupila Summerová. Když jsem ji představil, přistrčila ke stolu volnou židli a posadila se vedle mě, naproti návštěvníkům. Dva na dva. Vytáhl jsem zpod telefonu druhý papírek a podal jí ho: Policejní oddělení v Green Valley určilo smrt pí Kramerovi na přibližně 02.00. Rozložila ho, přečetla, znovu složila a vrátila. Zasunul jsem ho zpátky pod telefon. Potom jsem se Vassella s Coomerem ještě jednou zeptal na pořad jednání v Irwinu a sledoval, jak se mění jejich chování. I nadále se nesnažili pomoct. Postrčil jsem je spíš do strany, než dopředu. Ale protože v místnosti byla nyní přítomna žena, odložili otevřené nepřátelství a nahradili je blahosklonně uhlazenou zdvořilostí. Měli ji zakódovanou v genech své generace a prostředí. Nenáviděli vojenskou policii a určitě nesnášeli důstojnice, ale najednou považovali za svoji povinnost vystupovat slušně.

„Mělo se jednat o čistě rutinní záležitost,“ opáčil Coomer. „O běžnou poradu. Rozhodně ne nějak zvlášť důležitou.“

„Což vysvětluje, proč jste na ni nakonec neodjeli.“

„Pochopitelně. Přišlo nám mnohem vhodnější zůstat tady. Vzhledem k okolnostem.“

„Jak jste se dozvěděli o Kramerovi?“

„Zavolali nám z Dvanáctého armádního sboru.“

„Z Německa?“

„Přesně tam je Dvanáctý armádní sbor umístěn, synu,“ přidal se Vassell.

„Kde jste přenocovali předešlou noc?“

„V hotelu,“ odpověděl Coomer.

„V jakém?“

„V hotelu Jefferson. V D.C.“

„Soukromě, nebo na vojenský účet?“

„Na tento hotel mají nárok vyšší důstojníci.“

„Proč tam generál Kramer nepřespal s vámi?“

„Protože zvolil jiné řešení.“

„Kdy?“

„Co kdy?“

„Kdy se rozhodl zvolit jiné řešení?“

„Před několika dny.“

„Takže se nejednalo o spontánní nápad?“

„Ne, nejednalo.“

„Víte, v čem to jiné řešení spočívalo?“

„Samozřejmě, že nevíme,“ opáčil Vassell. „Jinak bychom se vás neptali, kde zemřel.“

„Nenapadlo vás, že jel navštívit manželku?“

„Jel ji navštívit?“

„Nejel. Proč potřebujete vědět, kde zemřel?“

Nastala dlouhá přestávka. Jejich chování se opět změnilo. Odhodili blahosklonnost a nahradili ji chlapáckou otevřeností.

„Nepotřebujeme to vědět,“ pravil Vassell, předklonil se a zadíval se na Summerovou, jako by si přál, aby odešla. Jako by chtěl, aby následující rozhovor proběhl jen čistě mezi muži. „A nemáme přesné informace, ani nevíme nic určitého, ale obáváme se, že soukromé plány generála Kramera by mohly vzhledem k daným okolnostem způsobit pohoršení.“

„Jak dobře jste ho znali?“

„Na profesionální úrovni velice dobře. Na osobní úrovni stejně jako každého blízkého důstojníka. Což možná znamená ne příliš dobře.“

„Ale máte podezření, čeho se jeho plány mohly týkat.“

„Ano. Máme určité podezření.“

„Takže vás nepřekvapilo, že se neubytoval v hotelu.“

„Ne, nepřekvapilo.“

„A nepřekvapilo vás, když jsem vám sdělil, že neodjel navštívit manželku.“

„Příliš ne.“

„Což znamená, že zhruba tušíte, co dělal, ale nevíte kde.“

Vassell přikývl. „Zhruba.“

„Víte, s kým to dělal?“

Vassell zavrtěl hlavou.

„Nemáme žádné konkrétní informace.“

„Dobře. Na tom stejně moc nezáleží. Určitě znáte armádu natolik důkladně, aby vám bylo jasné, že když narazíme na jakýkoliv zdroj možného pohoršení, postaráme se o jeho ututlání.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Odstranili jste všechny stopy?“ zeptal se Coomer. „Ať už jste je našli kdekoliv?“

Přikývl jsem. „Odvezli jsme jeho věci.“

„Výborně.“

„Potřebuji pořad jednání konference v Irwinu,“ oznámil jsem.

Opět se rozhostilo ticho.

„Žádný neexistuje,“ promluvil Vassell.

„Musí existovat,“ namítl jsem. „Jsme v armádě, ne v herecké škole. Nepořádáme volně improvizované etudy.“

Opět ticho.

„Písemné materiály neexistují,“ ozval se Coomer. „Už jsem vám, majore, říkal, že se nejednalo o nic důležitého.“

„Jak jste dneska strávili den?“

„Pátrali jsme po zvěstech o generálovi.“

„Jak jste se sem dostali z D.C.?“

„Pentagon nám půjčil auto a řidiče.“

„Odhlásili jste se z hotelu Jefferson?“

„Ano.“

„Takže vaše zavazadla jsou v autě z Pentagonu.“

„Přesně tak.“

„Kde stojí to auto?“

„Před hlavním stanem vaší základny.“

„To není moje základna,“ upozornil jsem. „Jenom mě dočasně převeleli.“

Obrátil jsem se k Summerové a požádal ji, aby přinesla zavazadla. Návštěvníky to rozhořčilo, ale věděli, že mi v tom nemůžou zabránit. Civilní námitky o nepodložené prohlídce, zabavení, povoleních a případné žalobě končí u brány každé vojenské základny. Summerová odešla a já pozoroval jejich oči. Dusili se vzteky, ale neměli strach. Takže buď říkali o konferenci v Irwinu pravdu, nebo se jim podařilo inkriminované papíry ztopit. Rozhodl jsem se však pokračovat. Summerová se objevila s dvěma identickými aktovkami. Naprosto stejnými jako aktovka, kterou svíral Kramer na fotografiích v stříbrných rámečcích. Členové štábu se snaží zalíbit všemi možnými způsoby.

Postavil jsem aktovky na stůl a prohledal. Narazil jsem na pasy, letenky, cestovní poukázky a program cesty. Pořad jednání ve Fort Irwinu však chyběl.

„Omlouvám se, že jsem vás zdržel,“ pravil jsem.

„Jste teď spokojený, synu?“ otázal se Vassell.

„Kramerova manželka také zemřela,“ oznámil jsem. „Víte o tom?“

Pozorně jsem je sledoval a poznal, že o tom nevěděli. Vytřeštili na mě oči, podívali se jeden na druhého, zbledli a znejistěli.

„Jak?“ zeptal se Vassell.

„Kdy?“ přidal se Coomer.

„Včera v noci. Stala se obětí násilného činu.“

„Kde?“

„U sebe doma.“

„Znáte pachatele?“

„Neznáme. A není to náš případ. Spadá pod pravomoc civilních orgánů.“

„Šlo o vloupání?“

„Zpočátku možná ano.“

Víc už nepadlo ani slovo. Doprovodili jsme je se Summerovou na chodník před velitelství a dívali se, jak nastupují do auta z Pentagonu. Byl to Mercury Grand Marquis, o několik let novější než velký koráb paní Kramerové, spíš černý než zelený. Řídil ho dlouhán v maskáčích. V temnotě jsem nedokázal přečíst jeho jméno a hodnost, ale vypadal na podřízeného důstojníka. Otočil se na prázdné cestě a odvezl Vassella s Coomerem na sever k bráně. Pozorovali jsme, jak koncová světla mizejí ve tmě.

„Co jim říkáte?“ zeptala se Summerová.

„Jsou to pěkní blbci.“

„Důležití blbci, nebo jenom normálně namyšlení?“

„Lžou jako když tiskne. Mají strach, vymýšlejí si a jsou pitomí. Proč mě zajímá Kramerova aktovka?“

„Obsahovala citlivé materiály. Něco, co vezl do Kalifornie.“

Přikývl jsem. „Právě mi to potvrdili. Měl v ní pořad jednání konference.“

„Jste si jistý, že existoval?“

„Vždycky existuje pořad jednání. A vždycky písemný. Na všechno. Když chcete změnit stravu psů v psinci K-9, musíte absolvovat čtyřicet sedm nejrůznějších porad se čtyřiceti sedmi písemnými pořady jednání. Takže pro Irwin také stoprocentně existoval. Bylo od nich pěkně hloupé, že to popřeli. Kdyby chtěli něco utajit, stačilo by přece říct, že mi ho nemohou ukázat, protože nepatří do mých rukou.“

„Možná ta konference skutečně nebyla důležitá.“

„To je také kravina. Byla velice důležitá.“

„Proč myslíte?“

„Jel na ni dvouhvězdičkový generál. A jednohvězdičkový. Navíc se konala na Nový rok. Kdo cestuje na Nový rok a tráví noc v mizerném hotelu na jedno přespání? A tenhle rok je v Německu nesmírně významný. Padá zeď. Po čtyřiceti pěti letech jsme vyhráli. Všude se pořádají neskutečné večírky. Kdo by se jich zřekl kvůli něčemu nedůležitému? Konference v Irwinu musela být obrovské sousto, když tihle chlapi nasedli na Nový rok do letadla.“

„Zpráva o paní Kramerové je velice rozrušila. Víc než samotný Kramer.“

Přikývl jsem. „Možná ji měli rádi.“

„Kramera museli mít také rádi.“

„Ne, představuje pro ně jen taktický problém. Nesentimentální záležitost na vysoké úrovni. Spřáhli se s ním, šéf zemřel a je trápí, co z toho pro ně vyplyne.“

„Možná povýšení.“

„Možná. Ale jestli je Kramer namočený do skandálu, mohli by se svézt s ním.“

„Nemají se čeho bát. Slíbil jste jim, že všechno ututláte.“

V hlase jí zaznívala lehká rezervovanost. Jako by naznačovala, že jsem neměl nic podobného slibovat.

„Chráníme armádu,“ opáčil jsem. „Jako rodinu. Od toho tady jsme.“ Potom jsem se odmlčel. „Všimla jste si, že je to neuklidnilo? Měli pochopit narážku. Potřebujeme ututlání a já vám ho slibuju. Požadavek vznesen, pomoc nabídnuta, úkol splněn.“

„Chtěli vědět, kam se poděly jeho věci.“

„Přesně tak. A víte, co to znamená? Také hledají Kramerovu aktovku. Kramerův výtisk je jediný, který nemají pod kontrolou. Přišli za mnou, aby zjistili, jestli jsem se ho nezmocnil.“

Summerová se zadívala směrem, kterým odjeli. Ve vzduchu se stále vznášely výfukové plyny. Pronikavý zápach z katalyzátoru.

„Jak pracují civilní doktoři?“ nadhodil jsem. „Dejme tomu, že byste byla mojí manželkou a mě raní mrtvice? Co byste udělala?“

„Zavolala bych záchranku.“

„A pak by došlo k čemu?“

„Záchranka by přijela. Odvezla by vás na jednotku intenzivní péče.“

„A kdybych při převozu zemřel? Kde byste byla?“

„Jela bych do nemocnice s vámi.“

„A kde by zůstala moje aktovka?“

„Doma. Nebo tam, kde jste ji nechal,“ odpověděla a pak se odmlčela. „Cože? Vy si myslíte, že se k paní Kramerové vloupali kvůli aktovce?“

„Nabízí se to. Dotyčný se dozvěděl, že Kramer zemřel na infarkt, předpokládal, že k tomu došlo v záchrance nebo v nemocnici, někdo ho doprovázel a myslel si, že najde prázdný dům s aktovkou.“

„Kramer ale vůbec domů nejel.“

„Zkusili nejlogičtější místo.“

„Vy podezíráte Vassella s Coomerem?“

Neodpověděl jsem.

„To je šílenství,“ namítla Summerová. „Něčeho takového by nebyli schopni.“

„Nenechte se zmást prvním dojmem. Patří k obrněným silám. Celý život trénovali, jak převálcovat překážky. Ale nevychází to časově. Garber zavolal na Dvanáctý sbor v Německu nejdřív ve dvanáct patnáct. Dvanáctý sbor zavolal do hotelu ve Spojených státech nejdřív ve dvanáct třicet. Green Valley leží sedmdesát minut od D.C. a paní Kramerová zemřela ve dvě. Zbývalo by jim nanejvýš dvacet minut na přípravu. Právě dorazili z letiště, takže neměli auto a trvalo by jim, než by nějaké sehnali. A rozhodně neměli páčidlo. S páčidlem v kufru nikdo nelétá. A pochybuji, že by na Silvestra měly otevřeno domácí potřeby.“

„Takže aktovku hledá někdo jiný?“

„Potřebujeme najít pořad jednání,“ pravil jsem. „Jinak se nepohneme z místa.“

* * *

Propustil jsem Summerovou se třemi úkoly. Za prvé, sestavit seznam všech žen ve Fort Birdu, které mají přístup k vlastnímu humvee. Za druhé, vybrat z nich ty, které se mohly seznámit s Kramerem ve Fort Irwinu v Kalifornii. Za třetí, spojit se s hotelem Jefferson v D.C. a zjistit, kdy se Vassell s Coomerem přesně přihlásili a odhlásili a jaké telefonáty vedli. Pak jsem se vrátil do kanceláře, zasunul vzkaz od Garbera, rozložil na podložce vzkaz od bratra a vytočil číslo. Ozval se po prvním zazvonění.

„Nazdar, Joe,“ pozdravil jsem.

„To jsi ty, Jacku?“

„Ano.“

„Volali mi.“

„Odkud a kdo?“

„Mámin doktor.“

„Kvůli čemu?“

„Máma umírá.“

05 KAPITOLA

Domluvil JSEM S Joem A ZAVOLAL do Garberovy kanceláře. Nebyl tam. Tak jsem mu zanechal vzkaz, že odjíždím a vrátím se za sedmdesát dvě hodiny. Důvod jsem neudal. Potom jsem opět zavěsil a zůstal sedět otupěle u stolu. Za pět minut přišla Summerová. Měla s sebou svazek papírů z vozového parku. Dovtípil jsem se, že se chystá sestavit údaje o humvee přímo přede mnou.

„Musím do Paříže,“ oznámil jsem.

„Do Paříže v Texasu? Nebo v Kentucky či v Tennessee?“

„Do Paříže ve Francii,“ vysvětlil jsem.

„Proč?“

„Moje matka je nemocná.“

„Vaše matka žije ve Francii?“

„V Paříži.“

„Jak to?“

„Je Francouzka.“

„Je to vážné?“

„Být Francouzkou?“

„Ne, její nemoc.“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím. Ale patrně ano.“

„To mě moc mrzí.“

„Potřebuji auto,“ požádal jsem. „Musím okamžitě vyrazit do Dullesu.“

„Odvezu vás,“ nabídla. „Řízení mi nevadí.“

Nechala ležet papíry na stole a odspěchala vyzvednout náš chevrolet. Já jsem zašel na ubytovnu a naházel do pytle po jedné ze všech věcí ve skříni. Potom jsem si oblékl dlouhý kabát. Byla zima a nepředpokládal jsem, že v Evropě bude tepleji. Ne na začátku ledna. Summerová přistavila auto ke dveřím. K bráně dojela padesátkou. Pak sešlápla plyn a vyrazila jako raketa na sever. Nějakou dobu mlčela. Přemýšlela. Pohybovala se jí víčka.

„Měli bychom informovat policii v Green Valley,“ promluvila. „Pokud se domníváme, že paní Kramerovou zabili kvůli aktovce.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Život bychom jí tím stejně nevrátili. A jestli zemřela kvůli aktovce, najdeme viníka vlastními silami.“

„Co mám během vaší nepřítomnosti dělat?“

„Vypracujte seznamy. Podívejte se do knihy na bráně. Najděte tu ženskou, najděte aktovku, uložte pořad jednání na hodně bezpečné místo. Potom zjistěte, komu Vassell s Coomerem volali z hotelu. Možná vyslali posla.“

„Považujete to za možné?“

„Všechno je možné.“

„Nevěděli ale, kde se Kramer ubytoval.“

„Proto zvolili nesprávné místo.“

„Koho by poslali?“

„Někoho, komu leží na srdci jejich zájmy.“

„Dobře,“ přislíbila.

„A zjistěte, kdo je k nám vezl.“

„Dobře,“ zopakovala.

Pak už jsme mlčeli, celou cestu až do Dullesu.

* * *

S bratrem Joem jsem se setkal ve frontě u přepážky Air France. Oběma nám zamluvil letenky na první ranní let. Nyní čekal, aby je zaplatil. Neviděl jsem ho přes tři roky. Naposledy na otcově pohřbu. Od té doby jsme každý žili svým životem.

„Dobré ráno, brácho,“ pozdravil.

Měl na sobě kabát, oblek a kravatu a vypadal v nich dobře. Byl o dva roky starší, odjakživa a navždy. Jako dítě jsem ho pozoroval a říkal si, že takhle budu vypadat, až vyrostu. Přistihl jsem se, že to opět dělám. Z dálky si nás lidé pletli. Když jsme však stáli vedle sebe, bylo vidět, že je o tři čísla vyšší a o něco štíhlejší. A hlavně starší. Jako bychom začínali společně, on ale první spatřil budoucnost a ta ho zdeptala a připravila o mládí.

„Jak se vede, Joe?“ zeptal jsem se.

„Nemůžu si stěžovat.“

„Hodně práce?“

„Nedokážeš si představit.“

Mlčky jsem přikývl. Opravdu jsem nevěděl, čím přesně se zabývá. Pravděpodobně mi to říkal. Nejednalo se o žádné státní tajemství. Pracoval pro ministerstvo financí. Patrně mi vyprávěl podrobnosti a já neposlouchal. Teď mi přišlo na vyptávání pozdě.

„Ty jsi byl v Panamě,“ pravil. „Operace Just Cause, Spravedlivá věc, správně?“

„Operace Just Because,“ opáčil jsem. „Říkáme jí operace Prostě proto.“

„Proč Prostě proto?“

„Prostě proto, že můžeme. Prostě proto, že všichni musíme mít něco na práci. Prostě proto, že máme nového vrchního velitele, který chce vypadat chrabře.“

„Probíhá dobře?“

„Jako Notre Dame proti Tumble Tots. Jak jinak by mohla probíhat?“

„Už máte Noriegu?“

„Ještě ne.“

„Tak proč tě převeleli domů?“

„Odjelo s námi dvacet sedm tisíc kluků. Takže se to netýkalo jenom mě.“

Krátce se usmál a zúžil oči, pohled, který jsem si pamatoval z dětství. Chystal se k pedantské a spletité úvaze. Dostali jsme se ale k přepážce, a tak mi ji nestihl sdělit. Vytáhl kreditní kartu a zaplatil obě letenky. Možná očekával, že mu vrátím svůj podíl, možná ale také ne. Nevyjádřil se ani jedním směrem.

„Pojďme si dát kávu,“ navrhl.

Byl patrně jediným člověkem na světě, který miloval kávu stejně jako já. Začal ji pít v šesti. Já jsem ho okamžitě napodobil. Ve čtyřech. A od té doby jsme nepřestali. Vypěstovali jsme si na ni takovou závislost, že bychom strčili do kapsy všechny konzumenty heroinu.

Našli jsme bistro s pultem ve tvaru W ze dvou třetin prázdné. Ostře osvětlené zářivkami, s lepivými stoličkami potaženými vinylem. Usadili jsme se vedle sebe a opřeli se předloktími o pult, typická póza všech časných cestovatelů. Číšník v zástěře před nás bez ptaní postavil hrnky a nalil do nich z termosky kávu. Voněla, byla čerstvá. Bistro se po celonočním provozu přeorientovávalo na snídani. Slyšel jsem, jak smaží vajíčka.

„Co se stalo v Panamě?“ zeptal se Joe.

„Mně?“ opáčil jsem. „Nic.“

„Jaké jsi měl příkazy?“

„Provádět dohled.“

„Nad čím?“

„Nad vývojem. Noriegův případ má působit legálně. Před soud má být postaven ve Spojených státech. Takže se ho musíme zmocnit alespoň trochu konvenčně. Způsobem, který by se dal ospravedlnit v soudní síni.“

„Chystáte se mu při zatčení odříkat poučení o jeho právech?“

„Tak úplně zase ne. Ale nemůžeme si dovolit přehnaně divokou akci.“

„Dopustil jsi se nějaké chyby?“

„Neřekl bych.“

„Kdo tě nahradil?“

„Jiný voják.“

„Hodnost?“

„Stejná jako já.“

„Vycházející hvězda?“

Upil jsem kávu. Zavrtěl hlavou. „Neznám ho. Ale přišel mi jako pěkný pitomec.“

Joe přikývl a pozvedl hrníček. Nic neřekl.

„Kam míříš?“ zeptal jsem se.

„Bird není zrovna malá základna. Ale nepatři ani k největším. Na čem pracuješ?“

„Právě teď? Zemřel dvouhvězdičkový generál a nemohu najít jeho aktovku.“

„Vražda?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Infarkt.“

„Kdy?“

„Včera v noci.“

„Potom, co tě převeleli?“

Mlčel jsem.

„Jsi si jistý, že jsi se nedopustil žádné chyby?“ zeptal se Joe.

„Neřekl bych,“ zopakoval jsem.

„Tak proč tě odvolali? Jeden den dohlížíš na Noriegu a druhý sedíš v Severní Karolíně a nemáš co na práci? A neměl bys co na práci doteď, kdyby nezemřel generál.“

„Dostal jsem rozkazy,“ namítl jsem. „Víš, jak to chodí. Musíme předpokládat, že ví, co dělají.“

„Kdo ty rozkazy podepsal?“

„Netuším.“

„Měl bys to zjistit. Přijít na to, kdo tě tak zoufale potřeboval v Birdu, že tě odvolali z Panamy a nahradili pitomcem. A měl bys zjistit proč.“

Číšník v zástěře nám dolil kávu. Postavil před nás umělohmotné jídelní lístky.

„Vejce,“ požádal Joe. „Opečená z obou stran, slaninu, toast.“

„Palačinky,“ přidal jsem se. „Na ně vejce, vedle slaninu, hodně sirupu.“

Číšník si vzal jídelní lístky, odkráčel, Joe se otočil na stoličce a natáhl nohy do uličky.

„Co přesně ti doktor pověděl?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Moc toho nebylo. Žádné podrobnosti ani diagnózu. Nic určitého. Evropští doktoři neumějí sdělovat špatné zprávy. Chodí kolem horké kaše. A pečlivě chrání soukromí pacientů.“

„Do Paříže ale neletíme bezdůvodně.“

Přikývl. „Navrhl, že by bylo dobré, abychom přijeli. A naznačil, že čím dříve, tím lépe.“

„Co na to říká ona?“

„Prý příliš rozruchu kvůli ničemu. Vždycky jsme ale srdečně vítáni.“

* * *

Dojedli jsme snídani a já zaplatil. Pak mi Joe podal letenku, jako by uzavíral obchod. Věděl jsem, že vydělává víc než já, ale patrně ne tolik, aby letenku vyrovnal talíř vajec a slanina s toastem po straně. Ale přijal jsem. Vstali jsme ze stoliček, našli správný směr a zamířili k odbavovací přepážce.

„Sundej si kabát,“ poradil mi.

„Proč?“

„Chci, aby úředník viděl tvoje medaile. Mohli bychom dostat lepší místa, když do zámoří cestuje tak významná vojenská osoba.“

„Letíme Air France,“ namítl jsem. „Francie vůbec není v NATO.“

„Odbavovací úředník bude Američan. Zkus to.“

Vysoukal jsem se z kabátu. Přehodil si ho přes předloktí, natočil se a vypjal hrudník.

„V pořádku?“ utrousil jsem.

„Dokonalé,“ pochválil mě s úsměvem.

Také jsem se usmál. V horní řadě jsem měl zleva doprava Stříbrnou hvězdu, medaili Za vzornou službu a Legii zásluh. V druhé řadě vyznamenání Za statečnost, Bronzovou hvězdu a Purpurové srdce. Ve spodních dvou řadách bezcennou veteš. Všechna dobrá vyznamenání jsem získal náhodou a nijak zvlášť jsem si na nich nezakládal. Hodila se tak právě na získání lepšího místa v letadle. Ale Joeovi se líbily dvě horní řady. Sloužil pět let u vojenské rozvědky a nikdy to nedotáhl dál než na bezcennou veteš.

Propracovali jsme se na začátek fronty a Joe položil na přepážku pas, letenku a průkaz ministerstva financí. Potom ustoupil za mě. Předložil jsem svůj pas a letenku. Joe mě šťouchl do zad. Trochu jsem se pootočil a zadíval se na úředníka.

„Neměl byste pro nás místa s větším prostorem na nohy?“ požádal jsem.

Úředník byl unavený mužík středního věku. Vzhlédl k nám. Dohromady jsme měřili téměř čtyři metry a vážili dvě stě kilo. Prozkoumal průkaz ministerstva financí, podíval se mi na uniformu, stiskl několik tlačítek na klávesnici a vykouzlil nucený úsměv.

„Pánové se mohou posadit dopředu,“ oznámil.

Joe mě ještě jednou šťouchl do zad a já věděl, že se usmívá.

* * *

Získali jsme místa v poslední řadě první třídy. Povídali jsme si, ale vyhýbali se nejpalčivějšímu tématu. Probrali jsme hudbu a potom politiky. Dali si další snídani. Další kávu. Air France ji dělají v první třídě velice dobrou.

„O jakého generála se jedná?“ zeptal se Joe.

„Jmenoval se Kramer. Velitel obrněných sil v Evropě.“

„Obrněných sil? Tak co pohledával v Birdu?“

„Neubytoval se na základně, ale v padesát kilometrů vzdáleném motelu. Sjednal si dostaveníčko s ženskou. Domníváme se, že utekla s jeho aktovkou.“

„Civilistka?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Patrně důstojnice z Birdu. Měl přespat v D.C., při cestě na konferenci v Kalifornii.“

„To si udělal pětisetkilometrovou zajížďku.“

„Čtyři sta sedmdesát sedm kilometrů.“

„Ale nevíte, s kým přesně se setkal.“

„Musela to být vysoká důstojnice. Do motelu přijela vlastním humvee.“

Přikývl. „Určitě měla vysokou hodnost. Rozhodně se s ní neseznámil včera, když mu stála za devět set padesát čtyři kilometrů.“

Usmál jsem se. Každý jiný by řekl skoro tisíc kilometrů. Ale ne můj bratr. Stejně jako já měl jen jedno křestní jméno. Mohl by se však jmenovat Pedant. Joe Pedant Reacher.

„Pokud si správně vzpomínám, je v Birdu pořád pěchota,“ pokračoval. „Pár příslušníků jednotky zvláštního nasazení, několik lidí z Delty, ale hlavně bačkoráci. Kolik vysokých důstojnic u vás slouží?“

„Nedávno otevřeli školu vojenské psychologie. Polovina instruktorů jsou ženské.“

„Hodnost?“

„Několik kapitánek, několik majorek a pár nedůležitých plukovnic.“

„Co ta aktovka obsahovala?“

„Pořad jednání konference v Kalifornii. Kramerův štáb tvrdí, že neexistoval.“

„Vždycky existuje pořad jednání,“ namítl Joe.

„Já vím.“

„Prověř majorky a plukovnice. To bych alespoň udělal já.“

„Děkuju za radu,“ poděkoval jsem.

„A zjisti, kdo tě chtěl v Birdu. A proč. O Kramera nešlo. To víme jistě. Když podepisovali rozkazy, byl naživu a nic mu nechybělo.“

* * *

Začetli jsme se do den starých výtisků Le Matin a Le Monde. Zhruba v polovině letu jsme přešli do francouzštiny. Zpočátku trochu lámaně, brzy jsme se však rozmluvili. Čemu se jednou naučíš, to nikdy nezapomeneš. Zeptal se mě na přítelkyně. K rozhovoru ve francouzštině mu to patrně připadalo jako nejlepší téma. Pověděl jsem mu, že v Koreji jsem jednu měl, ale vzhledem k tomu, že mě pak poslali na Filipíny, do Panamy a pak do Severní Karolíny, se s ní už patrně nikdy neuvidím. Popsal jsem mu poručici Summerovou. Měl jsem pocit, že ho zaujala. Svěřil se mi, že v současné době s nikým nechodí.

Potom se opět vrátil k angličtině a otázal se, kdy jsem byl naposledy v Německu.

„Před šesti měsíci,“ odpověděl jsem.

„Končí historická éra,“ pravil. „Německo se sjednotí. Francie obnoví zkoušky jaderných zbraní, protože sjednocené Německo vyvolá nepříjemné vzpomínky. Potom navrhne společnou měnu pro celou Evropskou unii, aby udržela nové Německo pod jednou střechou. Za deset let vstoupí Polsko do NATO a rozpadne se Sovětský svaz. Vzniknou okleštěné státy. Možná se také stanou členy NATO.

„Možná,“ podotkl jsem.

„Takže Kramer si vybral dobrou dobu k odchodu. V budoucnosti bude všechno jinak.“

„Patrně.“

„Co podnikneš?“

„Kdy?“

Otočil se na sedadle a podíval se na mě. „Dojde ke snížení počtu sil, Jacku. Připrav se na to. Nebudou živit milionovou armádu, když se druhá strana rozpadne.“

„Ještě se nerozpadla.“

„Ale dojde k tomu. Do roka je po všem. Gorbačov nevydrží. Dojde k puči. Staří komunisté se vypnou k poslednímu úderu, ale dojdou jim síly. Pak se navždy vrátí reformátoři. Patrně Jelcin. Ten je v pořádku. Takže D.C. neodolá pokušení ušetřit peníze. Bude slavit sto Vánoc v jednom roce. Nezapomínej, že tvůj vrchní velitel je především politik.“

Vybavila se mi seržantka s malým synem.

„Dojde k tomu pomalu,“ řekl jsem.

Joe zavrtěl hlavou. „Dojde k tomu rychleji, než si umíš představit.“

„Vždycky budeme mít nepřátele.“

„Bezesporu. Ale jiné. Nebudou mít tisíce tanků seřazených na německých pláních.“

Neodpověděl jsem.

„Měl bys zjistit, proč jsi v Birdu,“ zopakoval Joe radu. „Buď se tam nic neděje a jsi na sestupu, nebo se tam něco děje a máš si s tím poradit, což by znamenalo, že stoupáš vzhuru.“

Neodpověděl jsem.

„Musíš to zjistit,“ naléhal. „Armáda se zmenší a ty potřebuješ vědět, jestli s tebou počítají.“

„S vojenskou policií budou vždycky počítat. I kdyby zredukovali armádu na dva muže, jedním z nich bude policajt.“

„Přesto by sis měl rozmyslet, jak se zachováš.“

„Zásadně neplánuji nic dopředu.“

„Tentokrát budeš muset.“

Přejel jsem si prsty po stužkách na hrudi.

„Zajistily mi místo v přední části letadla,“ pravil jsem. „Možná mi zajistí také práci.“

„Možná,“ souhlasil Joe. „Ale i kdyby to udělali, bude to práce, po které toužíš? Armáda upadne na hroznou úroveň.“

Všiml jsem si jeho manžet. Čistých, naškrobených, sepnutých nenápadnými knoflíčky ze stříbra a černého onyxu. Kravatu měl z decentně tmavého hedvábí. Pečlivě se oholil. Kotlety zastřihl do přesného obdélníku. Nespokojil by se s ničím jiným než s nejlepším.

„Práce je práce,“ pravil jsem. „Nejsem vybíravý.“

* * *

Zbytek letu jsme prospali. Probudil nás až pilot oznamující, že klesáme na letiště Roissy-Charles de Gaulle. Místní čas ukazoval osm hodin večer. Celý druhý den nového desetiletí zmizel jako přelud, vymazaný časovými zónami nad Atlantikem.

Vyměnili jsme si trochu peněz a vyšli na stanoviště taxíků, přes kilometr dlouhé a plné lidí i zavazadel. Beznadějně přetížené. Tak jsme našli navette, francouzskou verzi letištního kyvadlového autobusu. Prostáli jsme v něm celou cestu ponurným severním předměstím až do centra Paříže. V devět hodin jsme vystoupili na Place de l’Opéra. Město se nořilo do vlhkého, studeného, tmavého ticha. Zpoza zavřených dveří a zamžených oken kaváren a restaurací se linulo útulné světlo. Mokré ulice lemovala malá, zaparkovaná auta. Pokrývala je noční rosa. Vydali jsme se společně na jihozápad a přešli po Pont de la Concorde přes Seinu. Zabočili jsme podél Quai ďOrsay na západ. Temná řeka netečně plynula. Nebrázdila ji jediná loď. Ulice zely prázdnotou. Nepotkali jsme jediného chodce.

„Neměli bychom koupit kytku?“ navrhl jsem.

„Pozdě,“ opáčil Joe. „Všude mají zavřeno.“

Na Place de la Résistance jsme zahnuli doleva a bok po boku vkročili do Avenue Rapp. Když jsme přecházeli přes Rue de l’Université, vynořila se po pravé straně Eiffelovka. Zářila zlatým osvětlením. Naše kroky zněly na ztichlém chodníku jako kulomet. Pak jsme dorazili k matčině domu. Skromné pětipatrové kamenné budově obestoupené dvěma přeplácanými fasádami z období Belle époque. Joe vytáhl ruku z kapsy a odemkl hlavní dveře.

„Ty máš klíč?“ podivil jsem se.

Přikývl. „Odjakživa.“

Vešli jsme do dlážděného průchodu vedoucího do vnitřního dvora. Domovnice sídlila na levé straně. Ve výklenku za její místností se skrýval malý, pomalý výtah. Vyjeli jsme jím do čtvrtého patra. Vystoupili do vysoké, široké, spoře osvětlené chodby vydlážděné ozdobnými tmavými dlaždicemi. Na masivních dubových dveřích pravého bytu stálo: M. & Mme Girard. Na levých, nabílo natřených: Mme Reacher.

Zaklepali jsme a čekali.

06 KAPITOLA

V BYTĚ SE OZVALY POMALÉ, ŠOURAVÉ KROKY a po dlouhé době otevřela máma. „Bonsoir maman,“ pozdravil Joe. Já jsem na ni jen vytřeštil oči.

Byla velice hubená, šedivá a sehnutá a vypadala o sto let starší, než když jsem ji viděl naposledy. Na levé noze měla dlouhou, těžkou sádru a opírala se o hliníkovou hůl. Pevně ji svírala a pod průsvitnou pokožkou jí vystupovaly kosti, žíly a šlachy. Třásla se po celém těle. Jen oči zůstaly stejné, jak jsem si je pamatoval. Modré, laskavé, s ohníčky veselého pobavení.

„Joe,“ pravila. „A Reacher.“

Vždycky mi říkala příjmením. Nikdo si nevzpomínal proč. Možná jsem s tím sám začal, jako dítě. A ona jen pokračovala v rodinné tradici.

„Chlapci moji,“ vítala nás. „Ukažte se, ať se na vás podívám.“

Mluvila pomalu a zadýchaně, ale ve tváři jí zářil šťastný úsměv. Přistoupili jsme k ní a objali ji. Připadala mi studená, křehká a nehmotná. Jako by vážila míň než její hliníková hůl.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Pojďte dovnitř,“ vyzvala nás. „Chovejte se jako doma.“

Neohrabaným, krátkým pohybem otočila hůl a začala se belhat chodbou. Supěla a hvízdavě oddechovala. Následoval jsem ji. Joe zavřel dveře a vykročil za námi. Vysoká úzká chodba končila obývacím pokojem s dřevěnou podlahou, bílými pohovkami, bílými stěnami a zrcadly v těžkých rámech. Máma dokulhala k pohovce, pomalu se otočila a posadila. Téměř zmizela v měkkém polstrování.

„Co se stalo?“ zopakoval jsem.

Neodpověděla. Přešla mou otázku netrpělivým mávnutím ruky. Sedli jsme si s Joem vedle sebe.

„Budeš nám to muset povědět,“ upozornil jsem.

„Vážili jsme kvůli tomu dlouhou cestu,“ přidal se Joe.

„Myslela jsem si, že jste mě přijeli navštívit.“

„Sama víš, že to není pravda,“ namítl jsem.

Zadívala se do zdi.

„Jde jenom o prkotinu,“ řekla.

„Jako prkotina to zrovna nevypadá.“

„Došlo k tomu jen ve špatnou dobu.“

„Jak to myslíš?“

„Měla jsem smůlu.“

„V čem?“

„Porazilo mě auto,“ přiznala. „Zlomila jsem si nohu.“

„Kde? Kdy?“

„Před dvěma týdny. Tady na ulici, přímo před mými dveřmi. Pršelo, držela jsem deštník, bránil mi ve výhledu, vkročila jsem do vozovky, řidič mě zahlédl a zabrzdil, ale auto se smýklo po mokrém povrchu a najelo do mě. Velice pomalu, byla jsem však tak ohromená, že jsem nestačila uhnout. Zlehka se mi opřelo o koleno, spíš mě jenom políbilo, ale zlomilo mi kost. Strašně to bolelo.“

Vybavil se mi Ošklivec na parkovišti před barem, kroutící se v olejnaté louži.

„Proč jsi nám nedala vědět?“ rozhořčil se Joe.

Neodpověděla.

„Určitě se to brzy zahojí?“ dodal.

„Samozřejmě,“ ujistila ho. „Není to nic vážného.“

Joe po mě střelil očima.

„Co dál?“ zeptal jsem se.

Stále se dívala do zdi. Opět mávla odmítavě rukou.

„Co dál?“ zopakoval Joe.

Nejdřív se podívala na mě a potom na něj.

„Poslali mě na rentgen,“ pravila. „Jsem pro ně stará žena. Starým ženám se zlomeninami údajně hrozí zápal plic. Protože se nehýbeme a jenom ležíme.“

„Co zjistili?“

Neodpověděla.

„Máš zápal plic?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Tak co se stalo?“

„Přišli na to. Rentgenem.“

„Na co přišli?“

„Mám rakovinu.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Ty už jsi to ale věděla,“ ozval jsem se.

Usmála se na mě starým známým úsměvem.

„Ano, miláčku,“ potvrdila. „Už jsem to věděla.“

„Jak dlouho?“

„Asi rok.“

Nikdo nepromluvil.

„Rakovinu čeho?“ zeptal se Joe.

„Teď úplně všeho.“

„Dá se léčit?“

Zavrtěla hlavou.

„Dala se léčit?“

„Nevím,“ přiznala. „Neptala jsem se.“

„Co ti bylo?“

„Bolel mě žaludek. Neměla jsem chuť k jídlu.“

„Potom se rozšířila?“

„Teď už mě bolí celé tělo. Sedí v kostech. A ta pitomá noha všechno jenom zhoršila.“

„Proč jsi nám nic neřekla?“

Pokrčila rameny. Francouzsky, žensky, tvrdošíjně.

„Co jsem vám měla říct?“

„Proč jsi nešla k doktorovi?“

Na dlouhou chvíli se odmlčela.

„Jsem unavená,“ oznámila.

„Čím?“ zeptal se Joe. „Životem?“

Usmála se. „Ne, Joe. Prostě unavená. Je pozdě a potřebuji si lehnout. Promluvíme si zítra. Slibuji. Teď nemá cenu pouštět se do zbytečných diskusí.“

Nechali jsme ji odejít do postele. Museli jsme. Neměli jsme jinou volbu. Byla to ta nejtvrdohlavější žena, jakou jsem znal. V kuchyni jsme našli jídlo. Připravila zásoby speciálně pro nás. Lednička přetékala potravinami, které by si žena trpící nechutenstvím rozhodně nekoupila. Dali jsme si paštiku, sýr, uvařili si kávu a posadili se s ní ke stolu. Na opuštěné Avenue Rapp panovalo ticho a klid, čtyři patra pod jejím oknem.

„Co tomu říkáš?“ otázal se Joe.

„Myslím, že umírá,“ odpověděl jsem. „Proto jsme také přijeli.“

„Nemůžeme ji donutit, aby podstoupila léčbu?“

„Na to je příliš pozdě. K ničemu by nevedla. A nemůžeme ji přinutit vůbec k ničemu. Jak bychom mohli, když sama nechce?“

„Proč nechce?“

„Nevím.“

Jenom se na mě podíval.

„Je fatalistka,“ navrhl jsem.

„Vždyť je jí teprve šedesát let.“

Přikývl jsem. Bylo jí třicet, když jsem se narodil a čtyřicet osm, když jsem opustil náš takzvaný domov. Vůbec jsem si nevšiml, že stárne. Ve čtyřiceti osmi vypadala mladší než já v dvaceti osmi. Naposledy jsem ji viděl před rokem a půl. Zastavil jsem se na dva dny v Paříži, při cestě z Německa na Blízký východ. Těšila se pevnému zdraví. Vypadala skvěle. Byla tenkrát dva roky vdovou a ocitla se na prahu nového života. Tvářila se, že má spoustu plánů do budoucna.

„Proč nám o ničem neřekla?“ zeptal se Joe.

„Nevím.“

„Škoda, že to neudělala.“

„Svinskej život,“ prohlásil jsem.

Joe jenom přikývl.

* * *

Připravila nám pokoj pro hosty, čisté povlečení, nadýchané ručníky, květiny ve vázách z kostního porcelánu na nočních stolcích. Byla to malá místnost a většinu prostoru zabíraly dvě široké postele. Představil jsem si, jak se šourá o holi, zápasí s prošívanými pokrývkami, Zastrkává okraje a uhlazuje přehoz.

Už jsme nemluvili. Pověsil jsem uniformu do skříně a umyl se v koupelně. Nastavil jsem vnitřního budíka na sedm hodin ráno, lehl si a hodinu zíral do stropu. Potom jsem usnul.

* * *

Probudil jsem se přesně v sedm. Joe už vstal. Možná vůbec nezahmouřil oka. Možná byl zvyklý na pravidelnější denní režim. Rozhodil ho časový posun. Osprchoval jsem se, vytáhl z pytle pracovní kalhoty a tričko a oblékl se. Narazil na Joea v kuchyni. Už vařil kávu.

„Máma ještě spí,“ oznámil. „Nejspíš bere silné prášky.“

„Dojdu pro snídani,“ nabídl jsem se.

Nasoukal jsem se do kabátu a došel kolem bloku do pekařství v Rue Saint Dominique, které jsem znal. Koupil jsem croissanty a pain au chocolat a odnesl je v povoskované tašce domů. Když jsem se vrátil, máma pořád spala.

„Páchá sebevraždu,“ prohlásil Joe. „To nemůžeme dopustit.“

Neodpověděl jsem.

„Kdyby zvedla zbraň a přiložila si ji ke spánku, tak bys jí v tom přece také zabránil,“ rozhořčil se.

Pokrčil jsem rameny. „Už ji přiložila. A stiskla kohoutek. Před rokem. Přijeli jsme příliš pozdě. Přesně, jak si přála.“

„Proč?“

„Musíme počkat, až nám to vysvětlí.“

* * *

Vysvětlila nám to během rozhovoru, který trval skoro celý den. Pomalu skládala jeden střípek vedle druhého. Začali jsme u snídaně. Vyšla ze své ložnice, osprchovaná a oblečená, pečlivě upravená pacientka v konečném stadiu rakoviny se zlomenou nohou a o hliníkové holi. Uvařila čerstvou kávu, naskládala pečivo na starý kvalitní porcelán a značně formálně nás obsluhovala u stolu. Tím, jak převzala vedení, nás vrátila mnoho let do minulosti. Stali jsme se s Joem malými, hubenými kluky a ona rozkvetla do bývalé vládkyně rodiny. Život manželky vojáka není lehký a některé uspějí a jiné pohoří. Máma ho vždycky zvládala. Ať už jsme bydleli kdykoliv, dokázala vytvořit atmosféru domova.

„Narodila jsem se tři sta metrů odtud,“ pravila. „Na Avenue Bosquet. Z okna jsem viděla na Les Invalides a École Militaire. Když mi bylo deset, vtrhli do Paříže Němci. Myslela jsem si, že nastal konec světa. Když odešli, bylo mi čtrnáct. Těšila jsem se na začátek nového.“

Mlčky jsme s Joem naslouchali.

„Od té doby mi každý den přinesl velký dar. Seznámila jsem se s vaším otcem, měla vás, cestovala. Patrně neexistuje země, do které bych se nedostala.“

Mlčeli jsme.

„Jsem Francouzka. Vy jste Američané. V tom spočívá obrovský rozdíl. Když onemocní Američanka, propadne hněvu. Jak se jí něco takového mohlo stát? Okamžitě se chce postarat o nápravu. Francouzi však chápou, že nejprve žijeme a potom umíráme. Nezlobí se. Považují to za přirozenou věc. Musí k tomu dojít. Kdyby lidé neumírali, nebylo by na naší planetě k hnutí.“

„Jde o to, kdy umřeš,“ namítl Joe.

Máma přikývla.

„Máš pravdu,“ souhlasila. „Umřeš, když nadejde tvůj čas.“

„To je hrozně pasivní přístup.“

„Kdepak, Joe. Ten přístup je realistický. Zvažuješ šance v bitvách. Malé věci se dají vyléčit. Když tě postihne nehoda, necháš se spravit. Některé bitvy se ale nedají vyhrát. Nemysli si, že jsem všechno pečlivě nezvážila. Četla jsem knihy. Hovořila s přáteli. Když už se projeví příznaky, je úspěšnost velice nízká. Pět let života, deset, dvacet procent, kdo něco takového potřebuje? To všechno po opravdu drastické léčbě.“

Jde o to, kdy umřeš. Celé ráno jsme se točili kolem Joeovy ústřední otázky. Probírali jsme ji ze všech stran. Docházeli však ke stále stejnému závěru. Některé bitvy se nedají vyhrát. A stejně jsme se pohybovali na čistě akademické rovině. K tomuto rozhovoru mělo dojít před rokem. Dnes už byl zbytečný.

Snědli jsme s Joem oběd. Máma se nepřipojila. Čekal jsem, až Joe položí další logickou otázku. Vznášela se ve vzduchu. Nakonec se k ní odhodlal. Dvaatřicetiletý Joe Reacher, sto devadesát osm centimetrů vysoký, téměř stokilový, absolvent West Pointu, velké zvíře na ministerstvu financí, se opřel dlaněmi o stůl a zadíval se mámě do očí.

„Nebudeš nás postrádat?“ zeptal se.

„Špatná otázka,“ pravila. „Budu mrtvá. Nebudu postrádat vůbec nic. Postrádat budete vy mě. Jako postrádáte otce. Jako ho postrádám já. Jako postrádám svou matku, svého otce a své prarodiče. Postrádat mrtvé patří k životu.“

Mlčeli jsme.

„Chtěl jsi se mě zeptat na něco jiného,“ pokračovala. „Ptáš se, jak nás můžeš opustit? Nezáleží ti už na nás? Nechceš vidět, jak se nám povede? Ztratila jsi o nás zájem?“

Mlčeli jsme.

„Chápu, jak to myslíš. Opravdu. Sama jsem si kladla stejné otázky. Je to jako odejít z kina. Muset odejít uprostřed zajímavého filmu. Nedobrovolně. Nikdy se nedozvědět, jak skončil. Nikdy se nedozvím, co se s vámi stalo, jak jste naložili se svými životy. Trápila jsem se kvůli tomu. Pak jsem si však uvědomila, že jednou bych z toho filmu stejně odešla. Nikdo nežije věčně. Nikdy bych se nedozvěděla, jak jste dopadli. Jak proběhl váš život. Ne až do konce. Ani za nejlepších podmínek. Když jsem to pochopila, přestala jsem se trápit. Pro každého jednou nastane poslední den. A každý si přeje, aby nenastal.“

Tiše jsme chvíli seděli.

„Jak dlouho ještě?“ zeptal se Joe.

„Moc dlouho ne,“ přiznala.

Mlčky jsme to přijali.

„Už mě nepotřebujete,“ řekla. „Dospěli jste. Splnila jsem svůj úkol. Je to přirozené a v pořádku. Takový je život. Tak mě nechte odejít.“

* * *

Kolem šesté večer jsme si už všechno vypovídali. Hodinu nepadlo ani slovo. Pak se máma napřímila v křesle.

„Pojďme na večeři,“ navrhla. „Do Polidoru v Rue Monsieur le Prince.“

Objednali jsme taxík a nechali se odvézt k Odeonu. Potom jsme pokračovali pěšky. Máma si to tak přála. Byla zachumlaná do kabátu, visela nám na pažích, pohybovala se pomalu a nemotorně, ale s chutí vdechovala čerstvý vzduch. Rue Monsieur le Prince protíná roh mezi Boulevard Saint Germain a Boulevard Saint Michel v Sixieme. Typičtější ulice byste v Paříži nenašli. Úzká, různorodá, trochu ošuntělá, rušná, sevřená vysokými štukovými fasádami. Polidor je stará, proslavená restaurace. Vyvolává pocit, že v ní jedli nejrozličnější návštěvníci. Gurmáni, špioni, malíři, uprchlíci, policajti, zloději.

Objednali jsme si tři stejné chody. Chévre chaud, porc aux pruneaux, dames blanches. K nim vybrané červené víno. Máma však nejedla, ani nepila. Jen nás pozorovala. V obličeji se jí zračila bolest. Pustili jsme se s Joem hladově do jídla. Máma povídala výlučně o minulosti. Avšak beze smutku. Vzpomínala na hezké zážitky. Smála se. Přejela Joeovi palcem po jizvě na čele a jako obvykle mi vyčetla, že jsem ji tam před dávnými lety vyrobil. Já jsem si tradičně vyhrnul rukáv, předvedl, kam mě Joe na oplátku seknul dlátem a ona mu také vyčinila. Mluvila o rošťárnách, které jsme vyváděli ve škole. Připomněla narozeninové večírky, které jsme pořádali na pochmurných, vzdálených základnách v horku i zimě. Vyprávěla o otci, jak se seznámili v Koreji, vzali se v Holandsku, poznamenala, že jí za celý život koupil jen dvakrát květiny, poprvé, když se narodil Joe, a podruhé, když jsem se narodil já.

„Proč jsi nám o tom neřekla před rokem?“ zeptal se Joe.

„Moc dobře víš proč,“ opáčila.

„Protože bychom se s tebou přeli,“ řekl jsem.

Máma přikývla.

„Bylo to moje osobní rozhodnutí.“

* * *

Dali jsme si kávu a my s Joem jsme si k ní zapálili cigarety. Potom nám číšník přinesl účet a my ho požádali, aby nám zavolal taxík. V tichosti jsme dojeli do Avenue Rapp. Téměř beze slova jsme se uložili k spánku.

* * *

Čtvrtého dne nového desetiletí jsem se probudil časně. Joe si s někým povídal francouzsky v kuchyni. Nakoukl jsem dovnitř a zjistil, že s dívkou. Mladou a ráznou. Měla krátké upravené vlasy a průzračné oči. Představila se jako matčina soukromá sestra povolaná na základě staré pojistky. Vysvětlila, že normálně dochází sedm dnů v týdnu, ale máma ji požádala, aby včera vynechala. Prý si chtěla užít nerušený den se syny. Zeptal jsem se jí, jak dlouho každá návštěva trvá. Dozvěděl jsem se, že podle potřeby.

Stará pojistka kryje dvacetičtyřhodinovou péči, když bude nutná, což nebude trvat dlouho.

* * *

Dívka s průzračnýma očima odešla a já se vrátil do pokoje pro hosty, osprchoval se a pustil se do balení. Joe vstoupil a sledoval mě.

„Ty odjíždíš?“ zeptal se.

„Oba odjíždíme. To přece víš.“

„Měli bychom zůstat.“

„Přijeli jsme. Přesně jak chtěla. A nyní si přeje, abychom odjeli.“

„Myslíš?“

Přikývl jsem. „Rozloučili jsme se včera večer v Polidoru. Teď ji máme nechat v klidu.“

„Dokážeš to?“

„Plním její přání. Má na ně právo.“

Opět jsem v Rue Saint Dominique koupil snídani a snědli jsme ji s kávou nalitou do misek, po francouzském způsobu, všichni tři společně. Máma na sobě měla nejlepší oblečení a chovala se jako mladá zdravá žena, která si jen zlomila nohu. Muselo ji to stát obrovské úsilí, ale patrně si přála, abychom si ji přesně tak uchovali v paměti. Nalévali jsme si kávu a zdvořile si podávali talířky. Civilizovaně snídali. Jako za dávných časů. Jako bychom vykonávali starý rodinný rituál.

Pak máma obnovila další rituál. Udělala věc, kterou dělávala od té doby, co jsme byli natolik velcí, abychom měli vlastní osobnost. S námahou vstala ze židle, obešla stůl a zezadu položila Joeovi ruce na ramena. Potom se sklonila a políbila ho na tvář.

„Co nemusíš dělat?“ zeptala se ho.

Joe neodpověděl. Jako nikdy. Naše mlčení patřilo k rituálu.

„Nemusíš vyřešit všechny problémy světa. Jenom některé. I tak jich budeš mít k řešení víc než dost.“

Opět ho políbila na tvář. Jednu ruku nechala ležet na opěradle jeho židle, napřáhla druhou a přesunula se ke mně. Slyšel jsem její trhaný dech. Políbila mě na tvář. Potom mi položila stejně jako tisíckrát v minulosti ruce na ramena. Ze stran je poměřila. Byla malá a fascinovalo ji, že její malý chlapeček vyrostl v obra.

Pak přišla otázka určená pro mě.

„Jak naložíš se svou silou?“

Neodpověděl jsem. Jako pokaždé.

„Naložíš s ní správným způsobem,“ pravila.

Potom se sehnula a políbila mě znovu na tvář.

Pomyslel jsem si: naposledy?

* * *

O třicet minut později jsme vycházeli z bytu. Dlouze a pevně jsme se objali, řekli, že ji milujeme a máma nás ujistila, že nás také miluje a vždycky milovala. Nechali jsme ji stát ve dveřích, sjeli malým výtahem do přízemí a vydali se pěšky ke vzdálené Opeře na autobus na letiště. V očích nás pálily slzy a neprohodili jsme ani slova. Moje medaile neměly na dívku v Roissy-Charles de Gaulle nejmenší účinek. Usadila nás do zadní části letadla. Zhruba uprostřed letu jsem rozevřel Le Monde a zjistil, že Noriegu našli v Panama City. Před týdnem bych za ten úspěch položil život. Teď mě sotva zajímal. Odložil jsem noviny a snažil se soustředit na budoucnost. Pokoušel si vzpomenout, kam letím a co mám udělat, až tam dorazím. Nic se mi nevybavovalo. Neměl jsem ponětí, k čemu dojde. Kdybych to tušil, zůstal bych v Paříži.

07 KAPITOLA

CESTOU NA ZÁPAD SE ČAS PRODLUŽUJE. Získali jsme hodiny ztracené přede dvěma dny při letu do Paříže. V Dullesu jsme přistáli ve dvě odpoledne. Rozloučili jsme se, Joe nastoupil do taxíku a odjel do města. Já jsem se vydal najít autobus a byl zatčen, ještě než se mi to podařilo.

Kdo střeží stráže? Kdo zatýká vojenské policisty? V mém případě to provedla trojice dozorčích důstojníků spadajících přímo pod kancelář vrchního náčelníka vojenské policie. Skládala se ze dvou poddůstojníků a jednoho důstojníka. Důstojník mi předvedl pověřovací list a rozkazy. Poddůstojníci beretty a pouta. Důstojník mi dal na vybranou: buď se budu slušně chovat, nebo dostanu za vyučenou. Pousmál jsem se. Počínal si dobře. Sám bych se patrně nezachoval jinak či lépe.

„Máte zbraň, majore?“ zeptal se.

„Nemám,“ odpověděl jsem.

Kdyby mi věřil, začal bych se obávat o úroveň armády. Spousta důstojníků by to udělala. Znervóznila by je citlivost úkolu. Zatknout nadřízeného důstojníka z vlastních řad není jen tak. Ale tenhle si vedl naprosto správně. Zaslechl mě říct nemám a už kynul svým poddůstojníkům, stejně rychle, jako kdybych odpověděl mám nukleární hlavici. Jeden provedl osobní prohlídku a druhý prošel zavazadlo. Oba postupovali velice pečlivě. Šacování jim trvalo několik minut.

„Musím vám nasadit pouta?“ zeptal se důstojník.

Zavrtěl jsem hlavou. „Kde je auto?“

Neodpověděl. Poddůstojníci zaujali postavení po stranách kousek za mnou. Důstojník kráčel vepředu. Přešli jsme přes chodník, minuli zastávku s čekajícími autobusy a zamířili k odstavnému pruhu pro služební vozy.

Stál v něm olivově zelený sedan. Nastal okamžik vrcholného nebezpečí. Odhodlaný muž by se připravoval k úniku. Byli si toho vědomi a přistoupili blíž. Tvořili dobrý tým. V poměru tři proti jednomu snížili šanci na polovinu. Nechal jsem se však usadit do auta. Později jsem uvažoval, co by se stalo, kdybych utekl. Občas jsem si vyčítal, že jsem to neudělal.

Ocitl jsem se v chevroletu caprice. Než ho armáda nastříkala nazeleno, býval bílý. Původní barva prosvítala na vnitřním rámu dveří. Měl vinylová sedadla a okýnka na ruční ovládání. Parametry civilní policie. Přesunul jsem se do rohu za místo spolujezdce. Jeden poddůstojník se vmáčkl ke mně, druhý vklouzl za volant. Důstojník se usadil dopředu vedle něj. Nikdo nepromluvil.

Vyrazili jsme po hlavním okruhu na východ do města. Pět minut za Joeovým taxíkem. Zabočili jsme na jihovýchod a proťali Tysons Corner. Tou dobou jsem s určitostí věděl, kam jedeme. Po několika kilometrech se vynořily ukazatele na Rock Creek. Rock Creek je malé městečko třicet kilometrů severně od Fort Belvoiru a šedesát kilometrů severovýchodně od námořní pěchoty v Quantiku. Nejbližší stálá služební stanice, pod kterou jsem spadal. Sídlí v ní hlavní stan Stodesáté zvláštní jednotky. Takže jsem věděl, kam mě vezou. Jenom jsem netušil proč.

Hlavní stan Stodesáté jednotky tvoří kancelář a sklady. Nemá cely. Ani prostory dočasného zadržení. Zavřeli mě do vyšetřovací místnosti. Hodili na stůl moje zavazadlo, zamkli dveře a nechali mě být. Podobné místnosti jsem mnohokrát sám využil. Znal jsem zaběhnutý postup. Jeden z poddůstojníků zaujme hlídku v chodbě. Možná oba. Tak jsem se zaklonil na dřevěné židli, položil si nohy na stůl a čekal.

Čekal jsem hodinu. Celý rozlámaný, hladový a dehydrovaný z letadla. Kdyby to věděli, nechali by mě čekat dvě hodiny. Nebo déle. Takhle se vrátili po šedesáti minutách. Důstojník vstoupil jako první a bradou naznačil, že se mám postavit a následovat ho ven. Poddůstojníci se připojili za mě. Vyvedli mě po schodišti do druhého patra. Pak zabočili doleva a doprava do ponuré šedivé chodby. Věděl jsem, kam míří. Do kanceláře Leona Garbera. Jenom jsem nevěděl proč.

Zastavili se přede dveřmi z rákosového skla. Zlatým písmem na nich stálo Velící důstojník. Už jsem jimi mnohokrát procházel. Ale nikdy jako zatčený. Důstojník zaklepal, počkal, otevřel a ustoupil, aby mě pustil dovnitř. Zavřel za mnou a zůstal stát se svými muži v chodbě.

Za Garberovým stolem seděl naprosto neznámý muž. Plukovník v maskáčích. Výložky hlásaly Willard, U.S. Army. Měl ocelově šedivé vlasy rozdělené školáckou pěšinkou. Potřebovaly ostříhat. Zpoza brýlí v kovových obroučkách na mě hleděl šedý pytlovitý obličej, který musel vypadat staře už ve dvaceti. Byl malý, poměrně zavalitý, a pokleslá ramena svědčila o nedostatku fyzické aktivity. Nedokázal klidně sedět. Pohupoval se a popotahoval za nohavici napjatou přes pravé koleno. Během deseti vteřin, co jsem vstoupil, si třikrát poposedl. Možná ho trápily hemoroidy. Nebo nervozita. Měl měkké ruce. Olámané nehty. Nenosil snubní prstýnek. Musel být rozvedený. Určitě. Žádná manželka by ho nepustila na veřejnost s tak neupravenými vlasy. A žádná by nevydržela všechno to pohupování a kroucení. Rozhodně ne dlouho.

Slušelo by se, abych se postavil do pozoru, zasalutoval a oznámil: Pane, major Reacher. Přikazovala mi to standardní vojenská etiketa. Byl bych však blázen, kdybych ji uposlechl. Jen jsem se lenivě rozhlédl po místnosti a zastavil se v pohovu před jeho stolem.

„Žádám vysvětlení,“ prohlásil plukovník Willard.

Opět se zavrtěl na židli.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se.

„Vidíte, kdo jsem.“

„Vidím plukovníka americké armády jménem Willard. Nehodlám však cokoliv vysvětlovat, dokud nezjistím, jestli spadám pod vaše velení.“

„Spadáte pod mé velení, synu. Co stojí na dveřích?“

„Velící důstojník.“

„A kde se nacházíme?“

„V Rock Creeku ve Virginii.“

„Takže všechno je jasné.“

„Jste nový,“ namítl jsem. „Nikdy jsme se nesetkali.“

„Velení jsem převzal před čtyřiceti osmi hodinami. A právě se setkáváme. Požaduji vysvětlení.“

„Čeho?“

„Neoprávněného opuštění posádky.“

„Neoprávněného opuštění posádky?“ podivil jsem se. „Kdy?“

„Před sedmdesáti dvěma hodinami.“

„To není pravda.“

„Jak to?“

„Cestu povolil plukovník Garber.“

„Nepovolil.“

„Zavolal jsem do jeho kanceláře.“

„Kdy?“

„Před odjezdem.“

„Obdržel jste povolení písemně?“

Zarazil jsem se. „Nechal jsem vzkaz. Tvrdíte snad, že cestu zamítl?“

„Nebyl přítomen. Několik hodin předtím ho přesunuli do Koreje.“

„Do Koreje?“

„Převzal velení vojenské policie.“

„To je funkce brigádního generála.“

„Vykonává ji. Na podzim ho určitě povýší.“

Mlčel jsem.

„Garber odešel,“ pokračoval Willard. „Nastoupil jsem na jeho místo. Vojenský kolotoč zůstává v neustálém pohybu. Měl byste si na to zvyknout.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Willard se na mě usmál. Rozhodně ne příjemně. Spíš jen vycenil zuby. Podrazil mi nohy a sledoval, jak padám.

„Dobře, že jste zanechal časový rozvrh cesty,“ prohlásil. „Usnadnil jste nám práci.“

„Považujete zatčení za vhodný postup?“ ohradil jsem se.

„Vy snad ne?“

„Došlo k nedorozumění.“

„Bez dovolení jste opustil základnu. Tak zní fakta. Pouhá domněnka, že vám bude cesta odsouhlasena, rozhodně nestačí. Jsme v armádě. Jednáme na základě rozkazů a povolení. V okamžiku, kdy je v řádné formě obdržíme. Jinak bychom sklouzli do chaosu a anarchie.“

Mlčel jsem.

„Kam jste jel?“

Vzpomněl jsem si na mámu, jak se opírá o hliníkovou hůl. Vybavil se mi bratrův obličej, když mě pozoroval při balení.

„Na pobřeží. Udělal jsem si krátkou dovolenou.“

„Nenechal jsem vás zatknout kvůli neoprávněnému opuštění posádky,“ oznámil Willard. „Zatkli jsme vás proto, že jste se na Nový rok promenádoval ve vycházkové uniformě.“

„To se snad nesmí?“

„Měl jste na ní jmenovku.“

Mlčel jsem.

„Poslal jste dva civilisty do nemocnice. A každý si přečetl vaše jméno.“

Zíral jsem na něj. Usilovně přemýšlel. Nevěřil jsem, že mě udali Ošklivec s farmářem. To nepřipadalo v úvahu. Byli hloupí, ale zase ne natolik. Věděli, že bych si je našel.

„Jak jste se to dozvěděl?“ zeptal jsem se.

„Na parkovišti vás viděla spousta lidí.“

„Někdo z našich lidí?“

Willard přikývl.

„Kdo?“

„Do toho vám nic není.“

Zůstal jsem zticha.

„Chcete se k tomu vyjádřit?“

Napadlo mě: Před vojenským soudem vypovídat nebude. Rozhodně ne. Přesně tak bych se vyjádřil.

„Nechci,“ odmítl jsem nahlas.

„Co si myslíte, že bych s vámi měl udělat?“

Neodpověděl jsem.

„Co si myslíte, že bych měl udělat?“

Zvážit rozdíl mezi zarputilým debilem a zabedněným debilem, chlapče. Zvážit ho velice rychle.

„Vaše volba,“ oznámil jsem. „Vaše rozhodnutí.“

Přikývl. „Mám také hlášení od generála Vassella a plukovníka Coomera.“

„Co nahlásili?“

„Nechoval jste se k nim s náležitou úctou.“

„V tom případě to hlášení není oprávněné.“

„Stejně jako zatčení kvůli nepovolenému opuštění posádky?“

Mlčel jsem.

„Postavte se do pozoru,“ rozkázal Willard.

Podíval jsem se na něj. Počítal tisíc. Dva tisíce. Tři tisíce. Potom jsem uposlechl.

„Dal jste si načas,“ rozhořčil se.

„Nesoutěžím o nejlépe vycvičeného vojáka,“ opáčil jsem.

„Proč jste se zajímal o Vassella s Coomerem?“

„Ztratil se pořad jednání konference obrněných složek. Potřeboval jsem vědět, jestli neobsahoval tajné informace.“

„Žádný pořad jednání neexistoval. Vassell s Coomerem se vyjádřili zcela jasně. Jak přede mnou, tak i před vámi. Zeptat se jich můžete. Technicky na to máte právo. Ale záměrně pochybovat o odpovědi staršího důstojníka se nesluší. Hraničí to se šikanou.“

„Pane, vyšetřovatele dělám už velice dlouho. Jsem přesvědčený, že pořad jednání existoval.“

Nyní se odmlčel Willard.

„Smím se zeptat, kde jste sloužil, než jste přišel k nám?“ vyzval jsem ho.

Poposedl na židli.

„Ve zpravodajské službě,“ odpověděl.

„V terénu?“ zeptal jsem se. „Nebo v kanceláři?“

Neodpověděl. V kanceláři.

„Pořádali jste konference bez pořadu jednání?“

Zadíval se na mě.

„Přímé rozkazy, majore,“ pravil. „Za prvé, přestanete se zajímat o Vassella s Coomerem. Neprodleně a s okamžitou platností. Za druhé, přestanete se zajímat o generála Kramera. Nechceme, aby se za daných okolností jeho případ rozkřikl. Za třetí, přestanete zatahovat poručici Summerovou do záležitostí zvláštní jednotky. Neprodleně a s okamžitou platností. Je nižší vojenskou policistkou. A po přečtení její složky jsem dospěl k názoru, že jí také zůstane. Za čtvrté, nepokoušejte se o kontakt s civilisty, které jste zranil. Za páté, nepokoušejte se najít svědka, který onu událost oznámil.“

Mlčel jsem.

„Jsou vám ty rozkazy jasné?“ otázal se.

„Rád bych je dostal písemně.“

„Ústní forma bude stačit. Jsou vám jasné?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Odchod.“

Odpočítal jsem tisíc. Dva tisíce. Tři tisíce. Potom jsem zasalutoval a otočil se k odchodu. Willard mě nechal dojít ke dveřím a pak vypálil závěrečnou dávku.

„Prý jste velká hvězda, Reachere. Tak se musíte rozhodnout, jestli jí chcete zůstat, nebo se stát arogantním šťouralem. A nezapomínejte, že arogantní šťouraly nikdo nemá rád. Dostáváme se do bodu, kdy bude na oblíbenosti hodně záležet. Víc, než si dokážete představit.“

Nehnul jsem ani brvou.

„Vyjádřil jsem se srozumitelně, majore?“

„Naprosto.“

Stiskl jsem kliku.

„Ještě jedna věc,“ ozval se. „To hlášení o brutálním napadení ztopím. Na co nejdelší možnou dobu. Z úcty k vaší pověsti. Máte štěstí, že se ke mně dostalo vnitřní cestou. Chtěl bych vás však upozornit, že neupadne v zapomnění.“

* * *

Rock Creek jsem opustil před pátou odpoledne. Chytil jsem autobus do Washingtonu D.C. a další na jih po 1-95. Pak jsem si odepnul odznaky a zbývajících padesát kilometrů urazil stopem. Po silnici do Birdu jezdí hlavně vojáci, vysloužilí vojáci nebo jejich rodiny a většina z nich chová k vojenské policii nedůvěru. Naučil jsem se, že s označením jednotky v kapse vám zastaví daleko rychleji.

Vystoupil jsem dvě stě metrů od hlavní brány Birdu, několik minut po jedenácté v noci, 4. ledna, po víc než šesti hodinách na cestě. V Severní Karolíně panovala zima a tma. Taková zima, že dvě stě metrů k bráně jsem uběhl, abych se zahřál. K závoře jsem dorazil celý zadýchaný. Nechal jsem se zapsat a doklusal do kanceláře. Přivítalo mě příjemné teplo. Službu měla seržantka s malým synem. Vařila kávu. Nalila mi hrníček a já si ho donesl k psacímu stolu. Našel jsem na něm vzkaz od Summerové. Připojený k tenké zelené složce, která obsahovala tři listy. Seznam žen s přístupem k humvee, seznam žen z Irwinu a novoroční záznam z hlavní brány. První dva seznamy byly poměrně krátké. Záznam z brány se hemžil údaji. Lidé celou noc odjížděli na večírky a vraceli se. Ale jen jedno jméno se opakovalo na všech třech listech: podplukovnice Andrea Nortonová. Summerová ji pečlivě třikrát zakroužkovala. Na vzkazu stálo: Zavolejte mi kvůli Nortonovi. Doufám, že je vaše matka v pořádku.

Našel jsem starý vzkaz s Joeovým číslem a zavolal nejdřív jemu.

„Jak se daří?“ zeptal jsem se.

„Měli jsme zůstat,“ opáčil.

„Dala sestře jeden den volna,“ připomenul jsem. „Víc než den si nepřála.“

„Přesto jsme měli zůstat.“

„Nechce diváky.“

Neodpověděl. Sluchátko mě tiše hřálo do ucha.

„Mám dotaz,“ promluvil jsem. „Když jsi sloužil v Pentagonu, znal jsi kreténa jménem Willard?“

Nějakou dobu mlčel, přepínal výhybky, pátral v paměti. Z výzvědné služby odešel už před nějakou dobou.

„Podsaditý mrňous?“ zeptal se. „Co nedokáže klidně sedět? Poposedává na židli a hraje si s kalhotami? Pracoval v kanceláři. Tuším že major.“

„Vypracoval se na čistokrevného plukovníka. Právě ho přidělili ke Stodesáté jednotce. Dělá mi velícího důstojníka v Rock Creeku.“

„Vojenská rozvědka ve Stodesítce? To dává smysl.“

„Mně to smysl nedává.“

„Existuje nová teorie,“ vysvětlil Joe. „Napodobují doktrínu soukromého sektoru. Nezasvěcenci jsou vítaní, protože nejedou v zaběhnutých kolejích. Přinášejí nové úhly pohledu.“

„Měl bych o něm něco vědět?“

„Nazval jsi ho kreténem, takže ses s ním už patrně seznámil. Je chytrý, ale rozhodně ne příjemným způsobem. Mazaný, ješitný, snaživý, kancelářský intrikán a dokonalý vlezdoprdelka. Motá se jenom kolem největších es a vždycky ví, odkud vítr vane.“

Mlčel jsem.

„Ztracený případ, co se ženských týče,“ dodal Joe. „Na to si dobře pamatuji.“

Mlčel jsem.

„Je dokonalým příkladem,“ pokračoval Joe, „toho, o čem jsme si povídali. Měl na starosti Sovětský svaz. Sledoval jejich výrobu tanků a spotřebu paliva. Vypracoval jakýsi algoritmus, podle kterého se dalo zjistit, jaká cvičení sovětské obrněné síly právě provádějí, na základě spotřebovaného paliva. Zhruba rok patřil mezi uznávané autority. Potom však patrně vytušil budoucnost. Stáhl se na vrcholku slávy. Měl bys udělat to samé. Nebo o tom alespoň popřemýšlet. Jak jsem ti říkal.“

Neodpověděl jsem.

„V mezičase na sebe dávej pozor,“ poradil Joe. „Willarda bych za šéfa nechtěl.“

„Dám si pozor,“ slíbil jsem.

„Měli jsme zůstat v Paříži,“ zopakoval a zavěsil.

* * *

Summerovou jsem našel u baru v důstojnickém klubu. Popíjela pivo, opírala se o zeď a povídala si s dvěma kolegy. Když mě zahlédla, vykročila ke mně.

„Garbera přesunuli do Koreje,“ oznámil jsem. „Máme nového velitele.“

„Koho?“

„Plukovníka jménem Willard. Z výzvědné služby.“

„Čím si zasloužil u nás místo?“

„Ničím. Je kretén.“

„Vadí vám to?“

Pokrčil jsem rameny. „Nařídil, abychom se nepletli do Kramerova případu.“

„Poslechneme?“

„Dále nařizuje, abych se s vámi přestal bavit. Hrozí, že stáhne vaši žádost o přeložení.“

Ztuhla. Odvrátila pohled.

„Do prdele,“ ulevila si.

„Je mi líto,“ ujistil jsem ji. „Vím, jak o ně stojíte.“

Podívala se zpátky na mě.

„Myslí to s tím Kramerem vážně?“ zeptala se.

Přikývl jsem. „Vážně myslí úplně na všechno. Nechal mě zatknout na letišti, aby mi vysvětlil svá stanoviska.“

„On vás nechal zatknout?“

Opět jsem přikývl. „Někdo mě prásknul kvůli té rvačce na parkovišti.“

„Kdo?“

„Jeden z bačkoráků z publika.“

„Jeden z našich lidí? Kdo?“

„Nevím.“

„To je divné.“

Přikývl jsem. „Něco podobného se mi ještě nestalo.“

Opět ztichla.

„Jak se daří vaší matce?“ zeptala se.

„Zlomila si nohu. Nic vážného.“

„Může dostat zápal plic.“

Znovu jsem přikývl. „Zrentgenovali ji. Zápal plic nemá.“

Povytáhla víčka.

„Smím položit otázku, která se nabízí?“ požádala.

„Jakou?“

„Nezákonné použití násilí vůči civilistovi patří k závažným přečinům. A pokud existuje písemné hlášení očitého svědka, mají pádný důvod k zatčení.“

„Na co se ptáte?“

„Proč se pořád svobodně procházíte po základně?“

„Willard hlášení ztopil.“

„Proč by to dělal, když je kretén?“

„Z úcty k mé pověsti. Přesně tak se vyjádřil.“

„Vy mu věříte?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ta stížnost musí mít nějaký háček,“ pravil jsem. „Kretén jako Willard by ji jinak určitě použil. Moje pověst je mu ukradená.“

„Nemůže mít háček. Vojenský svědek je pro ně úplně ideální. Odsvědčí všechno, o co ho požádají. Jedině, že by si Willard tu stížnost napsal sám.“

Neodpověděl jsem.

„Proč tady vůbec jste?“ zeptala se.

Vybavila si mi Joeova slova: Měl bys zjistit, kdo tě v Birdu potřeboval tak zoufale, že tě odvolali z Panamy a nahradili pitomcem.

„Nevím, proč jsem tady. Nevím vůbec nic. Povězte mi o podplukovnici Nortonové.“

„Na případu už nesmíme pracovat.“

„Ptám se jen ze zvědavosti.“

„Není to ona. Má alibi. Byla na večírku v baru ve městě. Celou noc. Slavila s ní nejméně stovka lidí.“

„Kdo to je?“

„Instruktorka na škole vojenské psychologie. Ph.D. se zaměřením na psychosexuologii. Její specializací je útok na vnitřní emocionální jistotu nepřítele z hlediska pocitů maskulinity.“

„To musí být velice zábavná dáma.“

„Pozvali ji na večírek v baru. Takže někdo ji za zábavnou považuje.“

„Zjistila jste, kdo k nám přivezl Vassella s Coomerem?“

Summerová přikývla. „Stráž na bráně ho zapsala jako majora Marshalla. Vyhledala jsem si ho. Patří ke štábu Dvanáctého sboru a je dočasně detašovaný v Pentagonu. Patrně protěžovaný hoch. V Pentagonu působí od listopadu.“

„Prověřila jste telefonáty z hotelu ve Washingtonu?“

Opět přikývla.

„Žádné se neuskutečnily. V dvanáct dvacet osm v noci volali do Vassellova pokoje. Předpokládám, že z Dvanáctého sboru z Německa. Ani jeden nevolal ven.“

„Jste si jistá?“

„Ano.“

„Naprosto?“

„Naprosto. V hotelu mají elektronickou ústřednu. Když vytočíte devítku pro venkovní linku, počítač automaticky provede záznam. Kvůli účtu.“

Slepá ulička.

„Dobře,“ uzavřel jsem. „Zapomeňte na to.“

„Vážně?“

„Rozkazy jsou rozkazy,“ pravil jsem. „Jinak bychom sklouzli do anarchie a chaosu.“

* * *

Vrátil jsem se do kanceláře a zavolal do Rock Creeku. Spočítal jsem si, že Willard už dávno odešel. Patřil k typům úzkostlivě dodržujícím úřední hodiny. Zastihl jsem úředníka jednotky a požádal ho, aby vyhledal kopii rozkazu, kterým mě převeleli z Panamy do Birdu. Trvalo mu to pět minut. Já jsem zatím čekal na telefonu a pročítal seznamy od Summerové. Před očima mi tančila zcela neznámá jména.

„Už ho mám, pane,“ oznámil úředník do sluchátka.

„Kdo ho podepsal?“ zeptal jsem se.

„Plukovník Garber, pane.“

„Děkuji,“ pravil jsem a zavěsil. Potom jsem deset minut seděl a uvažoval, proč mi lidé lžou. Ze zamyšlení mě vytrhlo zazvonění telefonu. Mladý vojenský policista oznamoval, že při rutinní hlídce po základně narazil v lese na oběť vraždy. Nezemřela zrovna hezkým způsobem. Vojín se dvakrát pozvracel, než dokončil hlášení.

08 KAPITOLA

VĚTŠINA VENKOVSKÝCH ARMÁDNÍCH ZÁKLADEN je značně rozlehlá. I když budovy stojí těsně u sebe, obklopuje je mnoho akrů volného prostoru. K projížďce po Birdu jsem se ještě nedostal, ale předpokládal jsem, že nebude výjimkou. Bude připomínat malé upravené městečko obehnané širokou podkovou neúrodné, písečné vládní půdy s nízkými kopečky, plochými údolími a řídkými lesíky a křovinami. Stromy za dlouhý život základny simulovaly šedý popel Arden, mohutné jedle střední Evropy a pohupující se palmy Blízkého východu. Celé generace zde zkoušely nejnovější pěchotní teorie. Narazili byste na staré zákopy, vyhloubená palebná postavení a kryty. Na ohraničené střelnice, překážky z ostnatého drátu a osamocené baráky, ve kterých psychiatři zkoumali mužskou emocionální jistotu. Na betonové bunkry a přesné napodobeniny vládních budov, kde jednotky zvláštního nasazení trénovaly osvobozování rukojmích. Na přespolní běžecké dráhy, po kterých klopýtaly neuspořádané zástupy odvedenců a někteří se na nich zhroutili a našli smrt. Kolem dokola by se táhly kilometry prastarého, zrezivělého drátu a každý třetí sloupek by hlásal věčný, nedotknutelný majetek ministerstva obrany.

Povolal jsem skupinu specialistů, zašel do vozového parku a našel humvee s fungující baterkou uchycenou na přístrojové desce. Potom jsem nastartoval a vyrazil podle vojínových instrukcí opuštěnou krajinou na jihozápad, k neupravené písčité stezce vedoucí přímo do zázemí. Obklopovala mě naprostá temnota. Po zhruba dvou kilometrech jsem v dálce zahlédl světla dalšího humvee. Vojínovo vozidlo stálo napříč šest metrů od stezky. Dálková světla ozařovala stromy a vrhala dlouhé, zlověstné stíny. Vojín se opíral o kapotu. Měl skloněnou hlavu a díval se do země.

Otázka první: jak může motorizovaná hlídka objevit ve tmě mrtvolu ukrytou hluboko v lese?

Zaparkoval jsem vedle něj, vytáhl z držáku baterku, vystoupil a okamžitě pochopil jak. Od prostředka stezky se táhla šňůra oblečení. Začínala jednou botou. Klasickou kanadou z černé kůže, starou, obnošenou, ne příliš dobře naleštěnou. Západně od ní ležela ponožka, metr daleko. Za ní další bota, další ponožka, maskáčová bunda, olivově hnědé tričko. Oblečení tvořilo dokonalou řádku, připomínající groteskní parodii domácí fantazie, kdy se vrátíte domů a najdete odložené spodní prádlo vedoucí po schodech do ložnice. Až na to, že bundu a tričko hyzdily tmavé cákance krve.

Zkusil jsem půdu na okraji stezky. Byla tvrdá a zmrzlá. Místo činu nepoškodím. Nezničím otisky nohou, protože tam žádné nezůstaly. Tak jsem se zhluboka nadechl a sledoval řádku z kusů oblečení. Když jsem došel na konec, pochopil jsem, proč se vojín dvakrát pozvracel. V jeho věku bych vrhnul třikrát.

Tělo leželo v zmrzlém listí u kmene stromu. Nahé. Středně velké, vypracované. Jednalo se o bělocha, ale téměř celý se koupal v krvi. Na pažích a ramenou se rýsovaly hluboké zářezy nožem. I zezadu jsem viděl zmlácený a oteklý obličej. Vyčnívaly z něj lícní kosti. Psí známky zmizely. Krk obepínal úzký kožený pásek. Končil měděnou sponou s dlouhou smyčkou. Na zádech ulpěla jakási růžovobílá tekutina. Ze zadku čouhala ulomená větev. Půda zčernala krví. Kdybych tělo obrátil, zjistil bych, že chybí pohlavní orgány.

Vrátil jsem se podél oblečení na stezku a přistoupil k vojínovi. Stále zíral do země.

„Kde přesně se nacházíme?“ zeptal jsem se.

„Pane?“

„Jednoznačně stále na základně?“

Přikývl. „Kilometr a půl od hraničního plotu. Ze všech stran.“

„Dobře,“ opáčil jsem. Pravomoc byla jasná. Voják na vojenském území. „Počkáme na místě. Nikdo sem nemá bez mého svolení přístup. Jasné?“

„Pane,“ zmohl se na souhlas.

„Zachoval jste se ukázkově,“ pochválil jsem ho.

„Myslíte?“

„Dokázal jste neomdlít.“

Nasedl jsem do humvee a spojil se se seržantkou. Vysvětlil, co se stalo a poprosil, aby našla poručici Summerovou a vyřídila jí, že se mi má ozvat na nouzové frekvenci. Pak jsem čekal. Sanitka dorazila o dvě minuty později. Po ní přijely dva vozy se specialisty, o které jsem požádal před odchodem z kanceláře. Vyhrnuli se z aut. Řekl jsem jim, aby počkali. Nebylo kam spěchat.

Summerová se ozvala za pět minut.

„Mrtvý muž v lese,“ oznámil jsem. „Spojte se s tou instruktorkou z psychologické školy.“

„S podplukovnici Nortonovou?“

„Přivezte ji.“

„Willard vám se mnou zakázal pracovat.“

„Nesmím vás zatahovat do záležitostí zvláštní jednotky. Tohle je normální případ vojenské policie.“

„Proč chcete, abych přivezla Nortonovou?“

„Rád bych se s ní seznámil.“

Ukončila hovor a já vystoupil z auta. Připojil jsem se k doktorům a zajišťovatelům stop. Postávali jsme v zimě. Nechali jsme běžet motory, aby se nevybily baterie a nevypnulo topení. Ve vzduchu se vznášely mraky dieselových výparů. Požádal jsem zajišťovatele stop, aby začali sestavovat seznam oblečení na zemi. Nařídil jsem jim, že se ho nesmějí dotknout a sami zanechat stopy.

Čekali jsme. Nesvítil měsíc. Ani hvězdy. Za okruhem naprázdno běžících motorů panovalo naprosté ticho a tma. Vzpomínal jsem na Leona Garbera. Korea patřila k největším působištím, jaké mu mohla americká armáda nabídnout. Ne k nejreprezentativnějším, ale patrně k nejčinorodějším a rozhodně k nejnáročnějším. Získat post velitele vojenské policie znamenalo velké vyznamenání. Patrně skončí se dvěma hvězdami, což bylo víc, než v co mohl doufat. Pokud měl můj bratr pravdu a došlo na lámání chleba, Leon se dostal na správnou stranu. Přál jsem mu to. Asi deset minut. Pak jsem se na jeho situaci začal dívat z jiného úhlu. Lámal jsem si kvůli němu hlavu a nedošel k žádnému výsledku.

Summerová se objevila dřív, než jsem dokončil úvahy. Řídila humvee a metr od ní seděla na sedadle spolujezdce prostovlasá blondýna v polní uniformě. Summerová zastavila se zapnutými světly uprostřed stezky. Zůstala sedět, blondýna vystoupila do kužele reflektorů a zamířila přímo ke mně. Ze zdvořilosti jsem zasalutoval a přečetl si jmenovku. Stálo na ní: Nortonová. Na klopách jsem zahlédl dubové ratolesti nižšího plukovníka. Byla o něco starší než já, ale ne o moc. Štíhlá, vysoká, s obličejem filmové herečky nebo modelky.

„Co pro vás, majore, můžu udělat?“ zeptala se. Mluvila bostonským přízvukem a výlet uprostřed noci ji očividně netěšil.

„Chtěl bych, abyste se na něco podívala.“

„Proč?“

„Potřebuji posudek.“

„Proč zrovna ode mne?“

„Sloužíte v Severní Karolíně. Trvalo by mi hodiny, než bych sehnal odborníka odjinud.“

„Jaký posudek potřebujete?“

„Spadá pod vaši kompetenci.“

„Vím, že učím ve škole. Nepotřebuji to pořád otloukat o hlavu.“

„Jak to myslíte?“

„Na téhle základně se stalo dobrým zvykem předhazovat Andree Nortonová, že se hrabe v akademických knihách, zatímco ostatní tvrdě pracují.“

„To jsem nevěděl. Jsem tady nový. Jenom bych rád slyšel názor odborníka, který rozumí dané oblasti.“

„Nehodláte naznačit, o co se jedná?“

„Prostě potřebuji, abyste mi pomohla.“

Protáhla obličej. „Dobře.“

Půjčil jsem jí baterku. „Sledujte řádku oblečení, až na konec. Na nic, prosim, nesahejte. Jen si zapamatujte první dojem. Pak si o něm promluvíme.“

Víc už neřekla. Jen si vzala baterku a vyrazila. Počátečních šest metrů jí na cestu svítily reflektory z auta vojína. Jeho humvee pořád stálo předkem k lesu. Potom vstoupila do tmy. Zahlédl jsem poskakovat proužek z baterky a po chvíli se mi vytratila. Viděl jsem jen slabý odraz za holými větvemi, v dálce, vysoko ve vzduchu.

Zmizela na deset minut. Pak tmu prořízl paprsek baterky. Vracela se přesně ve svých stopách. Přistoupila k mně. V obličeji celá bledá. Zhasla baterku a podala mi ji.

„V mé kanceláři,“ oznámila. „Za hodinu.“

Nastoupila do humvee k Summerové. Summerová popojela dozadu, otočila se a vyrazila do tmy.

„Pusťte se do toho,“ vyzval jsem přizvané specialisty. Posadil jsem se do auta a přes kotouče kouře sledoval, jak les křižují světla baterek a modré záblesky fotoaparátů zmrazují veškerý pohyb. Opět jsem zavolal seržantce a požádal, aby nechala otevřít márnici. Vyřídila patologovi, že s ním brzy ráno počítám. Po třiceti minutách zacouvala sanitka k okraji stezky a specialisté do ní naložili tělo zabalené do prostěradla. Zavřeli dveře, bouchli do nich a sanitka se rozjela. Na naplněných průsvitných pytlích na důkazy visely cedulky. Mezi kmeny se vinula páska označující místo činu. Tvořila nepravidelný obdélník zhruba čtyřicet metrů na padesát.

Nechal jsem je dokončit práci a vrátil se temnotou na základnu. Zeptal jsem se strážného, kde najdu školu vojenské psychologie. Sídlila v nízké cihlové stavbě se zelenými dveřmi a okny, původně patrně postavené jako kanceláře zásobovacího důstojníka. Stála kus od velitelství, zhruba v půlce cesty k ubytovně jednotky zvláštního nasazení. Nořila se do ticha a tmy, ale ve vstupní hale a za oknem jedné kanceláře se svítilo. Zaparkoval jsem humvee a vešel dovnitř. Propletl jsem se zšeřelými chodbami obloženými kachlíky a dorazil ke dveřím s oknem z matného skla. Zpoza skla vycházelo světlo a osvětlovalo písmena oznamující Podplukovnice A. Nortonová. Zaklepal jsem a vstoupil. Ocitl jsem se v malé, útulné kanceláři, uklizené a plné ženské vůně. Nezasalutoval jsem. Dospěl jsem k názoru, že za tuhle hranici jsme se už dostali.

Nortonová seděla za velkým dubovým stolem pokrytým otevřenými knihami. Bylo jich tolik, že telefon musela postavit na zem. Před sebou měla žlutý blok popsaný poznámkami. Na blok dopadalo světlo ze stolní lampy a jeho barva se jí odrážela ve vlasech.

„Dobrý večer,“ pozdravila.

Posadil jsem se do křesla pro návštěvníky.

„Kdo to byl?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „A nemyslím, že se nám ho podaří identifikovat podle obličeje. Na to je příliš zřízený. Budeme muset použít otisky prstů. Nebo zuby, pokud mu nějaké zbyly.“

„Proč jste trval na tom, abych se na něj podívala?“

„Už jsem vám vysvětlil proč. Chtěl jsem znát váš názor.“

„Proč jste si myslel, že bych si měla nějaký utvořit?“

„Napadlo mě, že pár prvkům budete rozumět.“

„Nevypracovávám profily zločinců.“

„To po vás ani nevyžaduji. Jenom jsem potřeboval potvrzení. Abych měl jistotu, že pátrám správným směrem.“

Přikývla. Shrnula si vlasy z obličeje.

„Nabízí se vysvětlení, že byl homosexuál,“ pravila. „Možná ho kvůli tomu zabili. Pokud ne, byli si toho útočníci přesto vědomi.“

Přikývl jsem.

„Došlo k amputaci genitálií,“ pravila.

„Vy jste se dívala?“

„Trochu jsem ho posunula,“ přiznala. „Promiňte. Vím, že jste mi říkal, abych to nedělala.“

Podíval jsem se na ni. Posunula ho bez rukavic. Statečná dáma. Svou akademickou reputaci si možná vůbec nezaslouží.

„Nevadí,“ uklidnil jsem ji.

„Varlata a penis najdete patrně v ústech. Pochybuji, že by tváře tak natekly jen následkem mlácení. Jedná se o jasné symbolické vyjádření, z hlediska homofobického pachatele. Odstranil deviantní orgány, simuloval orální sex.“

Přikývl jsem.

„Podobně jako nahota a chybějící psí známky,“ pokračovala. „Zbavit devianta armádních znaků je stejné jako zbavit armádu devianta.“

Přikývl jsem.

„Zasunutí cizího předmětu do řiti hovoří jasnou řečí,“ sdělila.

Přikývl jsem.

„Stejně jako tekutina na zádech,“ dodala.

„Jogurt,“ upřesnil jsem.

„Patrně jahodový,“ souhlasila. „Nebo malinový. Jedná se o starý žert. Jak zahraje homosexuál orgasmus?“

„Trochu zasténá,“ odpověděl jsem. „A potom vyklopí jogurt na záda milence.“

„Správně,“ potvrdila. Neusmála se. A sledovala, jestli to udělám já.

„Co ty řezné rány a výprask?“ zeptal jsem se.

„Nenávist,“ dostalo se mi odpovědi.

„A pásek kolem krku?“

Pokrčila rameny. „Naznačuje autoerotickou techniku. Částečná asfyxie zvyšuje rozkoš při orgasmu.“

Přikývl jsem.

„Dobře,“ pravil jsem.

„Co je dobře?“

„Vyslechl jsem si váš první dojem. Došla jste na jeho základě k nějakému závěru?“

„Vy snad ano?“ otázala se.

„Ano,“ potvrdil jsem.

„Začněte.“

„Celá scéna je narafičená.“

„Proč?“

„Příliš mnoho věcí najednou. Celkem šest. Nahota, chybějící psí známky, genitálie, větev, jogurt a pásek. Stačily by dvě. Možná tři. Přijde mi, že se pachatel jen snažil, místo toho aby jednal spontánně. A své snažení přehnal.“

Nortonová mlčela.

„Příliš mnoho věcí najednou,“ zopakoval jsem. „Jako kdybyste někoho zastřelila, uškrtila, ubodala, utopila, udusila a nakonec utloukla. Ozdobila vánoční stromeček všemi dostupnými vodítky.“

Stále mlčela. Pozorovala mě, ponořená do kruhu světla. Možná mě odhadovala.

„Mám pochybnosti ohledně toho pásku,“ pravila. „Autoerotismus není jen doménou homosexuálů. Z psychologického hlediska mají všichni muži orgasmus stejný, homosexuálové i heterosexuálové.“

„Jedná se o podvod,“ pravil jsem.

Konečně přikývla.

„Souhlasím s vámi. Jste chytrý.“

„Na policajta?“

Neusmála se. „Jako důstojníci však víme, že homosexuálové nesmějí sloužit. Tak si musíme dát pozor, abychom ve snaze ochránit armádu nedošli k mylnému úsudku.“

„Chránit armádu je mojím úkolem,“ opáčil jsem.

„Právě,“ podotkla Nortonová.

Pokrčil jsem rameny. „Nezaujímám stranické stanovisko. Netvrdím, že zavražděný nebyl homosexuálem. Možná jím byl. Je mi to srdečně jedno. A vrazi o tom možná věděli, možná nevěděli. Rozhodně ho však kvůli tomu nezabili. Jenom chtěli, aby to tak vypadalo. Jednali bez pravých emocí. Cítili něco úplně jiného. Tak nám jen chladně předložili vodítka.“

Potom jsem se zarazil.

„Značně akademickým způsobem,“ dodal jsem.

Ztuhla.

„Akademickým způsobem?“ zopakovala.

„Přednášíte ve škole i o těchto věcech?“

„Rozhodně neučíme zabíjet.“

„Na to jsem se neptal.“

Přikývla. „Zabýváme se jimi. Musíme. Uříznout nepříteli přirození patří k nejzákladnějším praktikám. Od nepaměti. Docházelo k tomu ve Vietnamu. Afghánské ženy to už deset let dělají sovětským vojákům. Vysvětlujeme, co to symbolizuje a hovoříme o strachu, který to vyvolává. Na téma strach z bizarních poranění byl napsán bezpočet knih. Vždycky se jedná o poselství cílovému obyvatelstvu. Mluvíme o zneuctění cizími předměty. O úmyslném vystavení zohavených těl. Oblečení naskládané do řady patří ke klasickým postupům.“

„Zmiňujete se také o jogurtu?“

Zavrtěla hlavou. „Ten vtip zná ale úplně každý.“

„A o asfyxii?“

„Ne v hodinách vojenské psychologie. Většina vojáků však čte časopisy. Nebo se dívá na porno.“

„Mluvíte také o zpochybňování sexuality nepřítele?“

„Samozřejmě. Zpochybňování sexuality nepřítele tvoří hlavní náplň našeho kurzu. Zesměšnění protivníkovy sexuální orientace, plodnosti, výkonnosti a kvality. Jedná se o klíčovou taktiku. Od počátku lidstva, po celém světě. Funguje oběma směry. Na jedné straně ponižuje, na druhé dodává sebevědomí.“

Mlčel jsem.

Zpříma se na mě podívala. „Ptáte se, jestli jsem poznala plody své práce, tam venku v lese?“

„Patrně ano,“ připustil jsem.

„Na mém názoru vám vůbec nezáleželo, že je to tak? Posloužil vám jako záminka. Už na místě jste poznal, o co kráčí.“

Přikývl jsem. „Na policajta jsem poměrně chytrý.“

„Odpověď zní ne,“ opáčila. „Nepoznala jsem plody své práce. Rozhodně žádné konkrétní.“

„Možné by to však bylo?“

„Všechno je možné.“

„Setkala jste se ve Fort Irwinu s generálem Kramerem?“

„Jednou nebo dvakrát. Proč se ptáte?“

„Při jaké příležitosti?“

„Čistě pracovní.“

„Učila jste i obrněné složky?“

„V Irwinu nejsou jen obrněné složky. Nezapomínejte, že tam sídlí i národní výcvikové středisko. Dřív jezdili lidé za námi. Nyní jezdíme my za nimi.“

Neodpověděl jsem.

„Překvapilo by vás, kdybyste se dozvěděl, že jsme učili i obrněnce?“

Pokrčil jsem rameny. „Trochu nejspíš ano. Kdybych jezdil v sedmitunovém tanku, připadaly by mi jemné psychologické nuance dost zbytečné.“

Ještě pořád se neusmála. „Učili jsme je. Generál Kramer nelibě nesl, když se pěchotě dostávalo jiného zacházení. Panovala mezi nimi silná rivalita.“

„Koho učíte nyní?“

„Deltu. Výlučně.“

„Děkuji za pomoc,“ pravil jsem.

„Dneska v noci jsem nepoznala nic, za co bychom nesli odpovědnost.“

„Nic konkrétního.“

„Nerozpoznala jsem specifické psychologické rysy.“

„Dobře,“ uzavřel jsem.

„A vadí mi, že jste se vyptával.“

„Dobře,“ rozloučil jsem se. „Dobrou noc.“

Vstal jsem z křesla a zamířil ke dveřím.

„Co bylo skutečným důvodem?“ zeptala se. „Když se tedy v lese jednalo o humbuk?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Tak chytrý zase nejsem.“

* * *

Zastavil jsem se ve vnější kanceláři a seržantka s malým synem mi nalila kávu. Potom jsem vstoupil k sobě a zjistil, že na mě čeká Summerová. Přišla si pro seznamy, protože případ Kramer byl uzavřený.

„Prověřila jste také ostatní ženy?“ zeptal jsem se. „Nebo jenom Nortonovou?“

„Prověřila. Všechny mají alibi. Lepší noc jsme si nemohli vybrat. Silvestra slaví každý ve společnosti.“

„Já jsem neslavil,“ utrousil jsem.

Nevěnovala mé poznámce pozornost. Poskládal jsem papíry do úhledné hraničky, zastrčil je do složky a odepnul vzkaz. Doufám, že je vaše matka v pořádku. Odhodil jsem ho do zásuvky a podal jí složku.

„Co jste se od Nortonové dozvěděl?“

„Souhlasí se mnou, že se jednalo o vraždu narafičenou jako pomsta za homosexualitu. Zeptal jsem se jí, jestli některé ze symbolů pocházejí z hodin vojenské psychologie. Nedostalo se mi jasné odpovědi. Prý jsou psychologicky nespecifické. Vadilo jí, že jsem se vyptával.“

„Co podnikneme dál?“

Zívnul jsem. Byl jsem unavený. „Budeme pokračovat v běžné policejní práci. Zatím ani nevíme, kdo se stal obětí. Předpokládám, že se to dozvíme zítra. Sraz v sedm, platí?“

„Platí,“ odsouhlasila a zamířila se složkou ke dveřím.

„Volal jsem do Rock Creeku,“ podotkl jsem. „Požádal jsem úředníka, aby vyhledal kopii rozkazu, kterým mě převeleli z Panamy.“

„A co jste zjistil?“

„Podepsal ho Garber.“

„Ale?“

„To není možné. Garber volal na Nový rok na základnu a divil se, co tady dělám.“

„Proč by úředník lhal?“

„Nedomnívám se, že lhal. Někdo zfalšoval podpis.“

„To myslíte vážně?“

„Jiné vysvětlení si nedokážu představit. Garber by nezapomněl, že mě nechal před čtyřiceti osmi hodinami převelet.“

„Děje se něco nekalého?“

„Nemám tušení. Kdosi pohybuje šachovými figurkami. Bratr mi říkal, abych zjistil, kdo mě tak zoufale potřeboval v Birdu, že mě stáhl z Panamy a nahradil mě idiotem. Poslechl jsem a pokusil se o to. Teď si myslím, že bych se měl na to samé zeptat Garbera. Kdo ho potřeboval tak zoufale dostat z Rock Creeku, že ho nahradil idiotem?“

„Ale Korea přece znamená významné povýšení.“

„Garber si povýšení bezesporu zaslouží. Jenom je na ně příliš brzy. Jedná se o jednohvězdičkovou záležitost. Ministerstvo obrany ji musí předložit Senátu. To se dělá na podzim, ne v lednu. Někdo zpanikařil. Rozhodl se z náhlého popudu.“

„Šachy se hrají jinak,“ namítla Summerová. „Proč by vás povolali a jeho odvolali? Jeden tah neutralizuje druhý.“

„Možná jsou ve hře dva hráči. Vedou spolu válku. Dobrý proti zlému. Prohrávají a vyhrávají.“

„Zlý hráč by ale klidně mohl vyhrát dvakrát. Mohl by vás nechat propustit. Nebo vsadit do vězení. To udání kvůli útoku na civilisty nelze brát na lehkou váhu.“

Neodpověděl jsem.

„Nedává to smysl,“ pokračovala Summerová. „Ať na vaší straně hraje kdokoliv, je ochotný přenechat Garbera, ale má dostatečnou moc, aby udržel vás, i přes udání. Takovou moc, že Willard se proti vám neodváží zasáhnout, i když by to patrně velice rád udělal. Víte, co to znamená?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Vím.“

Zpříma se na mě podívala.

„Znamená to, že jste důležitější než Garber,“ pravila. „Garber odešel, ale vy jste setrval na místě.“

Potom odvrátila pohled a ztichla.

„Dávám vám svolení mluvit otevřeně,“ prohlásil jsem.

Opět se na mě podívala.

„Nejste důležitější než Garber,“ pravila. „Nemůžete být.“

Znovu jsem zívl.

„Nehodlám se přít,“ řekl jsem. „Ne na tohle téma. Protože se nejedná o volbu mezi mnou a Garberem.“

Odmlčela se. Potom přikývla.

„Ne, nejedná,“ souhlasila. „Jedná se o volbu mezi Fort Birdem a Rock Creekem. Fort Bird je považován za důležitější. To, co se děje u nás na základně, je považováno za citlivější, než události v hlavním stanu zvláštní jednotky.“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Co se u nás ale, krucinál, děje?“

09 KAPITOLA

První nejistý krok směrem K objasnění událostí jsem učinil v sedm nula jedna následujícího rána v márnici Fort Birdu. Spal jsem tři hodiny a odešel bez snídaně. Práce vojenské policie nemá mnoho pevně stanovených pravidel. Většinou se řídíme instinktem a volně improvizujeme. Avšak jedno z mála existujících pravidel praví: nikdy si nedávej snídani před účastí na vojenské pitvě.

Tak jsem hodinu určenou na snídani zasvětil zprávám z místa činu. Tvořily slušně silnou složku, ale neobsahovaly žádnou užitečnou informaci. Podrobně vyčíslovaly nalezené části uniformy. Popisovaly tělo. Uváděly časy a teploty. Tisíce slov dokládaly tucty polaroidových fotografií. Ale ani jediné slovo či fotografie mi neprozradily, co jsem potřeboval.

Odložil jsem složku do zásuvky a zavolal do kanceláře náčelníka vojenské policie, jestli neobdrželi hlášení o nepovoleném opuštění posádky nebo neoprávněné nepřítomnosti. Mrtvého už možné někde postrádali, a mohli bychom tak zjistit jeho totožnost. Žádná hlášení však nedorazila. Nedošlo k ničemu neobvyklému. Všechny včelky se ukázněně hemžily po včelíně.

Vyšel jsem do ranní zimy.

Márnici postavili za Eisenhowera a stále sloužila svému účelu. Nepotřebovali jsme nejvyšší kvalitu, nepohybovali jsme se v civilním světě. Věděli jsme, že oběť minulé noci neuklouzla na banánové slupce. Bylo mi značně jedno, které ze zranění ji zabilo. Šlo mi jen o přibližný čas smrti a o jméno.

Z vydlážděného vestibulu za hlavními dveřmi se dalo jít doleva, rovně a doprava. Když byste zahnuli doleva, ocitli byste se u kanceláří. Pokud byste zabočili doprava, došli byste do skladu. Já jsem zamířil rovně, za zvukem nožů, pil a tekoucí vody.

Uprostřed místnosti stály dva talířovitě prohnuté kovové stoly. Nad sebou měly jasná světla a dole hlučné kanálky. Obklopovaly je zelinářské váhy zavěšené na řetězech, připravené ke zvážení vyjmutých orgánů, a pojízdné ocelové vozíky s nádobami na tyto orgány. Na dalších vozících se na zeleném plátně leskly vyrovnané řady nožů, pil, nůžek a kleští. Stěny a podlahu pokrývaly bílé dlaždice a chladný vzduch sladce voněl po formaldehydu.

Pravý stůl byl čistý a prázdný. Levý obklopovala skupinka lidí. Sestávala z patologa, asistenta a zapisovatele. Z povzdálí je pozorovala Summerová. Dostali se zhruba do poloviny. Všechny nástroje nesly stopy použití. Některé sklenice se už zaplnily. Kanálek hlasitě zurčel. Ze skupinky trčely nohy mrtvého. Umyté. V jasném světle vypadaly modrobíle. Špína i krev zmizely.

Postavil jsem se k Summerové a podíval se. Mrtvý ležel na zádech. Oddělili mu vršek lebky. Udělali zářez doprostřed čela a stáhli kůži obličeje. Visela z něj jako pokrývka z postele. Sahala mu k bradě. Odhalovala lícní kosti a oční bulvy. Patolog se vrtal v mozku. Vršek lebky sundal jako poklici.

„Jak to vypadá?“ zeptal jsem se ho.

„Sejmuli jsme otisky prstů,“ oznámil.

„Odfaxovala jsem je,“ připojila se Summerová. „Ještě dneska bychom měli znát výsledek.“

„Příčina smrti?“

„Úder tupým předmětem,“ odpověděl doktor. „Zezadu do hlavy. Tři prudké rány čímsi jako kovová tyč. Všechna ta dramatická šaškárna vznikla až posmrtně. Jako pouhá dekorace.“

„Nějaká zranění vzniklá při obraně?“

„Vůbec žádná. K útoku došlo nečekaně. Z čistého nebe. Bez zápasu, bez boje.“

„Kolik útočníků?“

„Nejsem jasnovidec. Smrtelné rány patrně zasadil stejný člověk. Ale nemůžu říct, jestli ostatní nepostávali okolo a nedívali se.“

„Co odhadujete?“

„Jsem vědec, žádný hádankář.“

„Jenom jeden útočník,“ pravila Summerová. „Čistě pocitově.“

Přikývl jsem.

„Čas smrti?“ zeptal jsem se.

„Těžko říct,“ opáčil doktor. „Nejspíš mezi devátou a desátou včera večer. Ovšem bez záruky.“

Opět jsem přikývl. Devátá až desátá dávaly smysl. Dávno po setmění, několik hodin před tím, než hrozila reálná možnost, že ho někdo najde. Spousta času, aby se útočník stáhnul a v době poplachu se vynořil úplně jinde.

„Byl zabit na místě, kde jsme ho našli?“

Patolog přikývl.

„Nebo velice blízko. Nenašel jsem stopy, které by svědčily o transportu.“

„Dobře,“ pravil jsem. Rozhlédl se okolo. Ulomená větev skončila na vozíku. Vedle ní stála nádoba s penisem a dvěma varlaty.

„V ústech?“ zeptal jsem se.

Patolog opět přikývl. Mlčky.

„Jaký nůž?“

„Nejspíš K-bar.“

„Skvělé,“ povzdechl jsem si. Těchto nožů se za posledních padesát let vyrobily desítky milionů. Byly stejně běžné jako medaile.

„Nůž použil pravák,“ dodal doktor.

„A železnou tyč?“

„Taky.“

„Dobře,“ přijal jsem informaci.

„Ta tekutina byl jogurt.“

„Jahodový nebo malinový?“

„Chuťovou zkoušku jsem neprovedl.“

Vedle nádoby s orgány ležely čtyři polaroidové snímky. Všechny zachycovaly místo, kam dopadla smrtelná rána. První snímek v původním stavu. Mrtvý měl poměrně dlouhé vlasy slepené špínou a krví, a moc jsem toho neviděl. Na druhém chyběly krev a špína. Na třetím měl vlasy ostříhané nůžkami. Na čtvrtém oholené žiletkou.

„Co takhle páčidlo?“ nadhodil jsem.

„Možná,“ souhlasil doktor. „Dokonce spíš než železná tyč. Každopádně jsem udělal odlitek. Když mi přinesete zbraň, řeknu vám, jestli je to ona.“

Přistoupil jsem ke stolu a zadíval se na tělo. Bylo velice čisté. Šedobílorůžové. Lehce páchlo mýdlem, krví a dalšími tělesnými tekutinami. Podbřišek dopadl strašně. Připomínal řeznický krám. Řezné rány byly hluboké a prosvítaly z nich kosti a svaly. Měly modré a studené okraje. Nůž pronikl i prostředkem tetování na levém nadloktí. Představovalo orla držícího svitek s nápisem Matka. Mrtvý neskýtal zrovna příjemný pohled. Avšak lepší, než jsem si představoval.

„Počítal jsem s otoky a modřinami,“ pravil jsem.

Patolog se na mě podíval.

„Už jsem vám říkal, že ta dramatická šaškárna vznikla až po smrti. Bez tlukoucího srdce, krevního tlaku a oběhu nedojde k otokům ani pohmožděninám. Ani k velkému krvácení. Krev vytéká jen působením přitažlivé síly. Kdyby do něj řízli zaživa, stříkal by jako fontána.“

Otočil se ke stolu, ještě několikrát šťouchl do mozku a vršek lebky zase zavřel. Dvakrát na něj poklepal, aby dobře držel, a mokrý spár přetřel houbičkou. Pak natáhl obličej. Chvíli ho hnětl a uhlazoval, a když odtáhl ruce, poznal jsem seržanta z jednotky zvláštního nasazení, se kterým jsem si povídal v baru. Slepě hleděl do jasného světla na stropě.

* * *

Nastoupil jsem do humvee a projel kolem psychologické školy Andrey Nortonové k sídlu Delty Force. Uhnízdila se v bývalém vězení, pocházejícím ještě z dob, kdy armáda nesdružovala všechny provinilce ve Fort Leavenworthu v Kansasu. Starý ostnatý drát a zdi vyhovovaly současným požadavkům. Vedle hlavní budovy trůnil obrovský hangár z druhé světové války. Vypadal, jako by ho přivlekli z jiné základny a smontovali pro své náklaďáky, obrněná humvee a možná pár helikoptér rychlého nasazení.

Strážný mě propustil vnitřní bránou a já jsem zamířil přímo ke kanceláři adjutanta. V sedm třicet ráno se v ní už svítilo, což mi cosi napovědělo. Pobočníka jsem našel za psacím stolem. Byl to kapitán. V převráceném světě Delty jsou za hvězdy seržanti. Důstojníci zůstávají za kamny a věnují se domácím pracím.

„Nechybí vám někdo?“ zeptal jsem se.

Odvrátil pohled, což mi napovědělo o něco víc.

„Předpokládám, že víte že ano,“ opáčil. „Jinak byste sem nechodil.“

„Můžete mi sdělit jméno?“

„Jméno? Domníval jsem se, že jste ho kvůli něčemu zatkli.“

„Nejde o zatčení.“

„Tak o co tedy jde?“

„Strávil ve vězení hodně času?“

„Ne. Je vzorným vojákem.“

„Jak se jmenuje?“

Kapitán neodpověděl. Jen se předklonil, otevřel zásuvku a vytáhl složku. Podal mi ji. Jako všechny dokumenty Delty, které jsem kdy viděl, byla pečlivě očesaná pro nezasvěcené oči. Obsahovala jen dvě stránky. Na první stála šarže, identifikační číslo a velice stručné shrnutí kariéry muže jménem Christopher Carbone. Svobodného, veterána s šestnáctiletou praxí. Čtyři roky sloužil v pěší divizi, čtyři roky v letecké, čtyři v jednotce zvláštního účelu a čtyři ve zvláštní detašované jednotce D. Byl o pět let starší než já. Seržant první třídy. Údaje o působištích a vyznamenáních chyběly.

Druhý list obsahoval deset inkoustových otisků prstů a barevnou fotografii muže, se kterým jsem mluvil v baru a kterého jsem právě opustil v márnici.

„Kde vězí?“ zeptal se kapitán. „Co se stalo?“

„Někdo ho zabil.“

„Prosím?“

„Zavraždil,“ upřesnil jsem.

„Kdy?“

„Včera v noci. Mezi devátou a desátou.“

„Kde?“

„Na okraji lesa.“

„Jakého lesa?“

„Našeho lesa. Na základně.“

„Kristepane. Proč?“

Zastrčil jsem listy do složky a popadl ji do podpaží.

„Nevím proč,“ odpověděl jsem. „Zatím.“

„Kristepane,“ zopakoval kapitán. „Kdo to udělal?“

„Nevím,“ odtušil jsem. „Zatím.“

„Kristepane,“ pravil potřetí.

„Nejbližší příbuzní?“ otázal jsem se.

Kapitán se odmlčel. Zhluboka vydechl.

„Tuším, že má matku. Dám vám vědět.“

„Nedávejte mi vědět. Telefonát vykonáte vy.“

Neodpověděl.

„Měl Carbone nějaké nepřátele?“ zeptal jsem se.

„Nic se mi nedoneslo.“

„Nějaké třecí plochy?“

„Jako například?“

„Neobvyklý životní styl?“

Zadíval se na mě. „Kam míříte?“

„Byl homosexuál?“

„Cože? Samozřejmě ne.“

Mlčel jsem.

„Vy chcete naznačit, že Carbone byl teplouš?“ zašeptal kapitán.

Vybavil jsem si Carbona, jak postává dva metry od pódia v baru, dva metry od klečící nahotinky s vystrčeným zadkem a bradavkami na podlaze, v ruce lahev piva a na tváři široký úsměv. Na teplouše zvláštní způsob trávení volného času. Pak jsem si však vzpomněl na znechucený pohled a odmítavé gesto, kterým odehnal brunetu.

„Nevím, kdo byl,“ opáčil jsem.

„Tak držte svá zatracená ústa,“ zasyčel kapitán. „Pane.“

Odnesl jsem Carbonovu složku do márnice, vyzvedl Summerovou a odjel s ní do důstojnického klubu na snídani. Posadili jsme se do rohu, daleko od ostatních. Já jsem si dal vajíčka, slaninu a toast. Summerová pojídala ovesnou kaši s ovocem a pročítala složku. Pil jsem kávu. Summerová čaj.

„Patolog mluvil o pomstě za teploušství,“ pravila. „Prý je očividná.“

„Nemá pravdu.“

„Carbone nebyl ženatý.“

„Já také nejsem ženatý. A vy vdaná. Tíhnete ke stejnému pohlaví?“

„Ne.“

„Tak vidíte.“

„Ale i zavádějící vodítka musejí stát na reálném základu. Kdyby byl například hazardním hráčem, narvali by mu do úst dlužní úpis nebo kolem něj poházeli karty. Abychom se dovtípili, že šlo o dluhy. Víte, jak to myslím? Vzduchová bublina by během pěti minut praskla. Zjistili bychom, že se nezakládá na pravdě a celé aranžmá by působilo jedině směšně.“

„Váš odhad?“

„Byl gay a někdo o tom věděl, skutečný důvod však spočívá v něčem jiném.“

Přikývl jsem.

„Pravý důvod leží jinde,“ souhlasil jsem. „Dejme tomu, že byl gay. Sloužil šestnáct roků. Přežil většinu sedmdesátých let a celá léta osmdesátá. Proč by k tomu došlo až teď? Doba se mění, uvolňuje, on se naučil to lépe maskovat, vyrážel s kamarády do pajzlu na striptýz. Neexistuje jediný důvod, aby se mu pomstili nyní, z ničeho nic. Stalo by se to dřív. Před čtyřmi, osmi, dvanácti nebo šestnácti lety. Pokaždé, když nastoupil u nové jednotky a seznámil se s novými lidmi.“

„Tak proč ho zabili?“

„Netuším.“

„Ať už je důvod jakýkoliv, mohl by být pěkně ožehavý. Podobně jako Kramer v motelu.“

Opět jsem přikývl. „Celý Bird mi přijde značně ožehavý.“

„Myslíte, že proto vás sem převeleli? Kvůli Carbonovi?“

„Možné by to bylo. Záleží na tom, co ztělesňoval.“

* * *

Požádal jsem Summerovou, aby shromáždila všechna relevantní hlášení a vrátil jsem se k sobě. Zvěsti se šíří rychle. Čekali na mě tři seržanti z Delty, typičtí představitelé zvláštních sil. Malí, štíhlí, pružní a tvrdí jako ocel. Dva starší než třetí. Mladší měl vousy. Byl opálený, jako by se právě vrátil z jižních krajů. Všichni přecházeli po vnější kanceláři před mojí seržantkou s malým synem. Patrně si vyměnila směnu. Ostražitě je sledovala, možná v obavě, kdy přestanou přecházet a zaútočí na ni. Působila vedle nich velice civilizovaně. Téměř ušlechtile. Uvedl jsem je dovnitř, zavřel dveře, usadil se za stůl a nechal je stát.

„Je to s Carbonem pravda?“ zeptal se jeden ze starších.

„Zabili ho,“ odpověděl jsem. „Nevím kdo, nevím proč.“

„Kdy?“

„Včera v noci, mezi devátou a desátou.“

„Kde?“

„Tady.“

„Jsme uzavřená základna.“

Přikývl jsem. „Pachatel nebyl členem široké veřejnosti.“

„Slyšeli jsme, že ho pěkně zřídil.“

„Velice pěkně.“

„Kdy zjistíte, kdo to udělal?“

„Doufám, že brzy.“

„Máte vodítka?“

„Nic určitého.“

„Až to zjistíte, dáte nám vědět?“

„Přejete si, abych vám to dal vědět?“

„To si pište.“

„Proč?“

„Dobře víte proč.“

Přikývl jsem. Teplouš neteplouš, Carbone patřil k nejobávanější jednotce na světě. Jeho kamarádi se za něj postaví. Na vteřinu jsem pocítil lehkou žárlivost. Kdybych minulou noc zařval v lese já, nenašel by se patrně jediný drsný hoch, který by napochodoval v osm ráno do kanceláře, hořel netrpělivostí a vyhrožoval pomstou. Potom jsem se na ten trojlístek ještě jednou podíval a pomyslel si: pachatele čeká peklo. Stačí, abych vyslovil jméno.

„Musím vám položit pár rutinních otázek,“ prohlásil jsem a odříkal obvyklou proceduru. Měl Carbone nepřátele? Došlo k nedorozuměním? Hrozbám? Boji? Trojlístek jen vrtěl hlavou a opakoval záporné odpovědi.

„Něco dalšího?“ zeptal jsem se. „Něco, co by ho mohlo ohrozit?“

„Například?“ pronesl jeden ze starších tiše.

„Cokoliv,“ pravil jsem. Dál jsem nehodlal zajít.

„Ne,“ popřeli všichni najednou.

„Máte nějakou teorii?“

„Prověřte jednotku zvláštního nasazení,“ poradil mladší. „Najděte někoho, kdo neuspěl při tréninku Delty a chtěl si vyřídit účet.“

Když odešli, zůstal jsem sedět a zvažoval poslední poznámku. Někdo z jednotky zvláštního nasazení, kdo si chtěl vyřídit účet? Pochyboval jsem o tom. Velice nepravděpodobná teorie. Seržanti Delty nechodí do lesa s neznámými lidmi a nenechali by se udeřit zezadu do hlavy. Trénují natolik dlouho a tvrdě, aby podobné možnosti zabránili nebo ji dokonce vyloučili. Kdyby na Carbona zaútočil člen jednotky zvláštního nasazení, našli bychom pod stromem jeho. Kdyby zaútočili dva, našli bychom dvě mrtvoly. Nebo alespoň stopy po boji na Carbonově těle. Nevzdal by se snadno.

Takže šel s někým, koho dobře znal a komu věřil. Patrně bezstarostně klábosil a usmíval se, jako tenkrát v baru. Šel první, s odhalenými zády, beze stínu podezření. Pak jsem si představil páčidlo. Jak se vynořuje zpod kabátu, opisuje oblouk, dopadá. Znovu. Ještě jednou. Srazily ho tři prudké rány. Nečekané. A překvapit chlápka jako Carbone není žádná hračka.

Zazvonil telefon. Popadl jsem sluchátko. Ozval se plukovník Willard, kretén z Garberovy kanceláře v Rock Creeku.

„Kde vězíte?“ vypálil.

„U sebe v kanceláři,“ opáčil jsem. „Jak jinak bych mohl zvednout telefon?“

„Zůstaňte na místě. Nikam nechoďte, nic nedělejte, nikomu nevolejte. Tak zní moje přímé rozkazy. Seďte tiše na zadku a čekejte.“

„Na co?“

„Jsem na cestě.“

Přerušil spojení. Odložil jsem sluchátko do vidlice.

* * *

Zůstal jsem sedět na zadku. Nikam jsem neodešel. Nic jsem neudělal, nikomu nezavolal. Seržantka mi přinesla kávu. Vděčně jsem ji přijal. Willard mi nerozkázal umřít žízní.

Po hodině se ozval ve vnější kanceláři hlas a potom vstoupil mladší seržant z Delty. Ten vousatý a opálený. Tentokrát sám. Nabídl jsem mu, aby se posadil, a v duchu jsem zvažoval rozkazy. Nikam nechoďte, nic nedělejte, nikomu nevolejte. Když s ním zapředu rozhovor, dopustím se činnosti, což odporovalo rozkazu nic nedělejte. Na druhé straně, dýchání je také činnost. Stejně jako metabolizování. Rostou mi vlasy, vousy i všech dvacet nehtů, ubývám na váze. Nic nedělat bylo technicky nemožné. Tak jsem dospěl k rozhodnutí, že tuto část rozkazu budu považovat za čistě rétorickou.

„Co pro vás, seržante, mohu udělat?“ otázal jsem se.

„Myslím, že Carbone byl homosexuál,“ pravil seržant.

„Myslíte?“

„Dobře, tak byl.“

„Kdo o tom ještě věděl?“

„Všichni od nás.“

„A dál?“

„Dál nic. Napadlo mě, že byste to měl také vědět.“

„Považujete jeho sexuální orientaci za podstatnou?“

Zavrtěl hlavou. „Nevadila nám. A ať už ho zabil kdokoliv, nepatří k nám. Nebyl to nikdo z naší jednotky. To je vyloučené. My takové věci neděláme. A mimo naši jednotku o jeho homosexualitě nikdo nevěděl. Proto není podstatná.“

„Tak proč mi o ní povídáte?“

„Dřív nebo později byste na ni stejně přišel. Chtěl jsem vás připravit. Abyste nebyl tolik překvapený.“

„Protože?“

„Třeba se o ní nebudete šířit. Když není podstatná.“

Mlčel jsem.

„Pošpinila by jeho památku,“ pokračoval seržant. „A to by nebylo správné. Byl dobrým kamarádem a vzorným vojákem. Homosexualita by neměla být zločin.“

„Souhlasím,“ opáčil jsem.

„Armáda potřebuje změnit.“

„Armáda nenávidí změny.“

„Tvrdí, že homosexualita rozvrací soudržnost,“ pravil. „Měli by vidět, jak naše mužstvo drželo pohromadě. S Carbonem v samém středu.“

„Nemůžu ten případ utajit,“ namítl jsem. „I kdybych popřípadě chtěl. Místo činu vypadalo tak, že se každý dovtípí.“

„Cože? Je to sexuální vražda? To jste předtím neřekl.“

„Snažil jsem se to utajit.“

„Nikdo ale o ničem nevěděl. Nikdo mimo naši jednotku.“

„Někdo to vědět musel. Pokud pachatel nepatří k vaší jednotce.“

„Nepřipadá v úvahu. V žádném případě.“

„Jedna možnost v úvahu připadat musí. Stýkal se s někým zvenčí?“

„Rozhodně ne.“

„Takže žil šestnáct let v celibátu?“

Seržant se zarazil.

„Přiznávám, že nevím.“

„Někdo to vědět musel,“ upozornil jsem. „Ale opravdu se nedomnívám, že šlo o jeho homosexualitu. Pachatel jí jen zneužil. Alespoň v tom bychom si mohli udělat jasno.“

Seržant potřásl hlavou. „Přesně tak si ho každý bude pamatovat.“

„Je mi líto,“ vyjádřil jsem pochopení.

„Já nejsem homosexuál,“ dostalo se mi odpovědi.

„To je mi opravdu jedno.“

„Mám manželku a dítě.“

S touto informací odešel a já jsem se vrátil k plnění Willardových rozkazů.

* * *

Čas jsem ubíjel přemýšlením. Na místě činu jsme nenašli žádnou zbraň. Ani důležité stopy. Chyběla vlákna oblečení rozesetá po křovinách, otisky nohou v půdě, útočníkova kůže pod Carbonovými nehty. To vše se dalo snadno vysvětlit. Zbraň odnesl útočník a měl na sobě maskáče, na které klade armáda vysoké nároky. Nechce, aby se rozpadaly a zanechávaly po sobě vlákna. Tkalcovny po celých Státech se snaží vyhovět požadavkům na co nejmenší opotřebení vojenského hedvábí. Ve zmrzlé půdě nemohly zůstat stopy. V Severní Karolíně mrzne jenom měsíc, my jsme se však ocitli právě uprostřed. Útok přišel nečekaně. Carbonovi nezbyl čas otočit se a zarýt útočníkovi nehty do tváře.

Takže jsme postrádali hmatatelné informace. Ale nahrazovaly je jisté výhody. Znali jsme okruh podezřelých. K zločinu došlo na uzavřené základně a armáda umí velice dobře zaznamenávat příchody a odchody. Měli jsme k dispozici metry papíru a stačilo jít jméno po jménu a vyřazovat na prostém základě možné či nemožné. Pak bychom shrnuli možná jména a postupovali jako všichni detektivové na světě: předpoklady, motiv, příležitost. Předpoklady a příležitost moc neznamenaly. Na seznamu by se neocitl nikdo bez příležitosti. A každý voják dokáže udeřit kovovou tyčí do hlavy nic netušící oběti. Takže bychom se jen probírali metry papíru.

Zbýval motiv, který jsem viděl jako podstatný. Proč ho zabili?

Seděl jsem další hodinu. Nikam nešel, nic nedělal, nikomu nevolal. Seržantka mi přinesla další kávu. Prohodil jsem, že by mohla pozvat na slovíčko nadporučici Summerovou.

Summerová dorazila během pěti minut. Vychrlil jsem na ni spoustu úkolů, ale zvládla úplně všechny. Objednala seznam osazenstva základny a kopii knihy od brány, abychom mohli odškrtávat jména. Zařídila zapečetění Carbonovy místnosti až do uzavření vyšetřování. Sjednala schůzku s jeho velícím důstojníkem, aby nám ho vykreslil v podrobnějším osobním a profesním světle.

„Výborně,“ pochválil jsem ji.

„Proč za vámi jede Willard?“ zeptala se.

„Nejspíš chce jenom prudit. V tak důležitém případě má potřebu velet z místa činu. Aby mi dokázal, že jsem nula.“

Hluboce jsem se mýlil.

* * *

Willard se nakonec objevil po přesně čtyřech hodinách. Zaslechl jsem ho ve vnější kanceláři. Kávu mu seržantka určitě nenabídla. Na to měla příliš dobrý vkus. Otevřely se dveře a Willard vstoupil. Nepodíval se na mě. Jen za sebou zavřel, otočil se a usedl na židli pro návštěvníky. Okamžitě se začal vrtět. Za kalhoty si popotahoval, jako by mu propalovaly kolena.

„Včera,“ pravil. „Chci vědět, kde přesně jste se pohyboval. Z vašich vlastních úst.“

„Vy jste mě přišel vyslýchat?“

„Ano.“

Pokrčil jsem rameny. „Do dvou jsem seděl v letadle. S vámi jsem se bavil do pěti.“

„Potom?“

„Na základnu jsem se vrátil v jedenáct.“

„Za šest hodin? Já jsem to zvládl za čtyři.“

„Patrně jste přijel autem. Já dvěma autobusy a stopem.“

„Co jste dělal pak?“

„Telefonoval s bratrem.“

„Na vašeho bratra se pamatuji,“ poznamenal Willard. „Pracoval jsem s ním.“

Přikývl jsem. „Zmínil se o tom.“

„A co bylo dál?“

„Setkal jsem se s nadporučicí Summerovou,“ odpověděl jsem. „Čistě společensky.“

„A potom?“

„Carbonovo tělo objevili kolem půlnoci.“

Přikývl, poposedl, zatahal se za kalhoty a nasadil utrápený výraz.

„Schoval jste si lístky z autobusu?“

„Pochybuji.“

Usmál se. „Pamatujete si, kdo vás svezl na základnu?“

„Pochybuji. Proč?“

„Protože to možná budu potřebovat vědět. Abych měl jistotu, že jsem se nedopustil chyby.“

Mlčel jsem.

„Vy jste se chyby dopustil,“ oznámil.

„Vážně?“

Přikývl. „Jenom nevím, jestli jste naprostý idiot, nebo to děláte záměrně.“

„Co dělám?“

„Snažíte se potupit armádu?“

„Prosím?“

„Uvědomujete si, majore, co se v současné době odehrává?“

„Vysvětlete mi to, plukovníku.“

„Studená válka končí. Dojde k velkým změnám. Rozčeří stojaté vody. Všechny složky postihne snižování stavu. A víte co?“

„Co?“

„Stojíme na nejnižším stupni. Letectvo má nádherná letadla. Námořnictvo ponorky a letadlové lodi. Námořní pěchota je odjakživa nedotknutelná. A my vězíme až po uši v bahně. Na nejspodnější příčce. Washington nás považuje za nudné.“

„Takže?“

„Carbone byl teplouš. Zatracený buzerant. Zvrhlík v řadách elitní jednotky? Myslíte, že potřebujeme, aby se to rozkřiklo? Právě v tuhle dobu? Odepíšeme ho jako nehodu při výcviku.“

„To se nezakládá na pravdě.“

„Komu na tom záleží?“

„Nezabili ho kvůli sexuální orientaci.“

„Samozřejmě že ano.“

„Touhle prací se živím spoustu let,“ opáčil jsem. „A tvrdím, že kvůli sexuální orientaci ho nezabili.“

Probodl mě pohledem. Na chvíli se odmlčel.

„Dobře,“ pravil. „K tomu se ještě vrátíme. Kdo kromě vás viděl tělo?“

„Moji lidé,“ odpověděl jsem. „Plukovnice z psychologické školy, kterou jsem požádal o posudek. A patolog.“

Přikývl. „Postaráte se o své lidi. Já si promluvím s psycholožkou a doktorem.“

„O čem si s nimi chcete promluvit?“

„Vysvětlím jim, že se jednalo o nehodu. Určitě pochopí. Je to nejelegantnější řešení. Považujte případ za uzavřený a nepokračujte ve vyšetřování.“

„To nemyslíte vážně.“

„Chcete, aby se o nás všude povídalo? Nyní? Že v Deltě čtyři roky nelegálně sloužil teplouš? Jste blázen?“

„Seržanti z Delty si přáli, abych pokračoval ve vyšetřování.“

„Jejich velící důstojník bude zcela opačného názoru. Na to vezměte jed.“

„Musíte mi dát přímý rozkaz,“ pravil jsem. „Slovo od slova.“

„Tak se mi dívejte na rty,“ poradil. „Nevyšetřujte smrt toho buzeranta. Sepište zprávu, že zemřel při výcviku. Při nočním manévru, běhu, cvičení, co vás napadne. Zakopl a udeřil se do hlavy. Případ uzavřen. Tak zní můj přímý rozkaz.“

„Potřebuji ho písemně,“ požádal jsem.

„Probuďte se,“ dostalo se mi odpovědi.

Vteřinu dvě jsme mlčky seděli a propalovali se přes stůl pohledem. Já jsem seděl klidně, Willard se kolébal a popotahoval za kalhoty. Sevřel jsem pěst, tak aby to neviděl. Představoval jsem si, jak ho udeřím doprostřed hrudi. Jeho mizerné srdce bych zastavil jedinou ranou. Mohl bych ho odepsat jako nehodu. Tvrdit, že trénoval vstávání ze židle, uklouzl a udeřil se o hranu stolu.

„Kdy nastala smrt?“ zeptal se.

„Mezi devátou a desátou včera v noci.“

„A vy jste se vrátil až v jedenáct?“

„Přesně tak.“

„Můžete to dokázat?“

Vzpomněl jsem si na strážné v budce u brány. Zapsali mě do knihy.

„Musím to dokazovat?“

Opět se odmlčel. Naklonil se na židli doleva.

„Dostáváme se k dalšímu bodu,“ prohlásil. „Vy tvrdíte, že buzeranta nezabili proto, že byl buzerantem. Jaké máte důkazy?“

„Celá scéna byla uměle naaranžovaná.“

„Aby pachatel zakryl skutečný motiv?“

Přikývl jsem. „Tak zní moje domněnka.“

„Co bylo skutečným motivem?“

„Nevím. To bych zjistil při vyšetřování.“

„Pojďme si trochu zaspekulovat,“ navrhl Willard. „Dejme tomu, že hypotetický pachatel by měl z vraždy prospěch. Povězte mi jaký.“

„Obvyklé možnosti,“ opáčil jsem. „Chtěl seržantu Carbonovi zabránit v nějaké budoucí akci. Nebo zakrýt zločin, kterého se seržant Carbone zúčastnil nebo o němž věděl.“

„Jinými slovy, aby ho umlčel.“

„Aby cosi přivedl do slepé uličky,“ upřesnil jsem. „Tak bych alespoň uvažoval.“

„A touhle prací se živíte celá léta.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Touhle prací se živím celá léta.“

„Jak byste pachatele našel?“

„Pokračoval bych ve vyšetřování.“

Willard přikývl. „A kdyby se vám pachatele skutečně podařilo najít, co byste s ním udělal?“

„Vzal ho do vazby,“ odpověděl jsem. Do ochranné vazby, prolétlo mi hlavou. Představil jsem si Carbonovy odhodlané kamarády pochodující po kanceláři.

„A hledal byste mezi lidmi, kteří se tou dobou nacházeli na základně?“

Přikývl jsem. Nadporučice Summerová patrně právě zápasila s metry papíru složeného jako harmonika.

„Na základě seznamu osazenstva a knihy od brány,“ potvrdil jsem.

„Fakta,“ upozornil Willard. „Pro člověka, který se policejní prací živí celá léta, by měla být rozhodující fakta. Tahle základna leží na téměř sto tisíci akrech. Obepíná ji ostnatý drát z roku 1943. Tak hovoří fakta. Zjistil jsem si je velice hravě a vy jste to měl také udělat. Nenapadlo vás, že ne každý musel projít hlavní bránou? Že pachatel je na seznamu vedený jako nepřítomný a přitom prolezl ostnatým drátem?“

„To je nepravděpodobné,“ namítl jsem. „Musel by ujít přes tři kilometry v naprosté tmě a celou noc jezdí namátkové motorizované hlídky.“

„Hlídkám by dokázal trénovaný muž uniknout.“

„Nepravděpodobné,“ zopakoval jsem. „A jak by se setkal se seržantem Carbonem?“

„Na předem domluveném místě.“

„To nebylo domluvené místo. Jenom náhodný bod kousek od cesty.“

„Tak se domluvili podle souřadnic.“

„Nepravděpodobné,“ pronesl jsem potřetí.

„Ale možné?“

„Všechno je možné.“

„Takže se nějaký chlap mohl sejít s buzerantem, zabít ho, prolézt zase drátem, vrátit se k hlavní bráně a nechat se zapsat?“

„Všechno je možné.“

„Jak velké časové rozpětí se nám nabízí? Mezi vraždou a ohlášením se na bráně?“

„Nevím. Musel bych přeměřit vzdálenost.“

„Možná utíkal.“

„Možná ano.“

„V tom případě by na bránu dorazil celý udýchaný.“

Neodpověděl jsem.

„Kolik odhadujete?“ zeptal se Willard. „Jak dlouho by mu to trvalo?“

„Jednu až dvě hodiny.“

Přikývl. „Takže pokud buzerant zdechnul mezi devátou a desátou, branou by procházel v jedenáct?“

„Možná.“

„A motivem bylo vytvoření slepé uličky.“

Přikývl jsem. Mlčky.

„A vám trvala čtyřhodinová cesta šest hodin, čímž vzniká prostor dvou hodin, který vysvětlujete tím, že jste zvolil pomalejší způsob dopravy.“

Mlčel jsem.

„A právě jste odsouhlasil, že dvě hodiny by k vraždě bohatě stačily. Inkriminované dvě hodiny mezi devátou a jedenáctou, na které nemáte shodou okolností alibi.“

Mlčel jsem. Willard se usmál.

„A na bránu jste dorazil celý udýchaný,“ pravil. „Už jsem si to zjišťoval.“

Neodpověděl jsem.

„Jaký byste měl ale motiv? Předpokládám, že jste Carbona příliš neznal. Nepohyboval jste se v jeho kruzích. Nebo alespoň upřímně doufám.“

„Marníte čas,“ promluvil jsem. „A dopouštíte se obrovské chyby. Protože si mě určitě nechcete znepřátelit.“

„Myslíte?“

„Ano. Znepřátelit si mě bych vám neradil.“

„Co jste chtěl zahnat do slepé uličky?“

Mlčel jsem.

„Existuje jedna zajímavá skutečnost,“ pravil Willard. „Seržant první třídy Christopher Carbone byl ten voják, který podal stížnost na vaše chování.“

* * *

Na důkaz svých slov vytáhl z kapsy kopii stížnosti. Uhladil ji a podal mi ji přes stůl. Nahoře stálo jednací číslo a pod ním datum, místo a čas. 2. ledna, kancelář náčelníka vojenské policie Fort Birdu, 08.45. Následovaly dva odstavce přísežného prohlášení. Přejel jsem očima po škrobených, úřednických větách. Osobné jsem viděl, jak službu konající major vojenské policie jménem Reacher zasáhl prvního civilistu výkopem nohou do pravého kolene. Vzápětí po této akci udeřil major Reacher druhého civilistu čelem do obličeje. Podle mého nejlepšího vědomí nebyly tyto dva útoky ničím vyvolané. Nezahlédl jsem jediný prvek sebeobrany. Následoval podpis s na stroji napsaným jménem a číslem. Číslo jsem si pamatoval z Carbonovy složky. Zadíval jsem se na pomalé, tiché hodiny na stěně a vybavil si Carbona, jak vychází z baru na parkoviště, vteřinu si mě měří a připojuje se k popíjejícímu hloučku mužů opírajících se o auta. Potom jsem se podíval na stůl, otevřel zásuvku a stížnost do ní zastrčil.

„Kluci z Delty drží při sobě,“ pravil Willard. „To všichni dobře víme. Právě proto jsou opředeni takovým kouzlem tajemnosti. Takže co podniknou? Jeden z nich byl ubit k smrti poté, co podal stížnost na perspektivního majora vojenské policie, a onen perspektivní major potřebuje zachránit svou kariéru a nemá alibi na dobu, kdy k vraždě došlo?“

Neodpověděl jsem.

„Velící důstojník Delty obdrží kopii stížnosti. To je běžný postup. Kopie se rozesílají všude možně. Takže zpráva se rychle rozkřikne. Potom se začnou vyptávat. Co jim mám povědět? Mohl bych říct, že rozhodně nejste podezřelý. Nebo naznačit, že podezřelý jste, ale z jistých technických důvodů proti vám nemohu zasáhnout. Jak si myslíte, že by zafungoval jejich smysl pro spravedlnost?“

Mlčel jsem.

„Je to jediná stížnost, kterou kdy Carbone podal. Za šestnáct let aktivní služby. To jsem si také zjistil. A má to svůj důvod. Chlap jako on si na sebe nemohl dovolit upozornit. Ale Delta si to vysvětlí po svém. Carbone poprvé v životě překročil vlastní stín, takže jste se museli znát. Budou si myslet, že došlo k boji ze vzájemné nevraživosti. A tím si u nich moc nepolepšíte.“

Neodpověděl jsem.

„Tak co mám udělat?“ zeptal se Willard. „Zajít za nimi a zmínit se o technických obtížích? Nebo se dohodneme? Já vás ochráním před Deltou a vy přestanete vyčnívat z řady?“

Neodpověděl jsem.

„Nemyslím, že jste ho zabil,“ pravil. „Dokonce ani vy byste nezašel tak daleko. Ale nevadilo by mi, kdybyste to udělal. Buzeranti v armádě si nic jiného než smrt nezaslouží. Vstoupili do ní pod falešnou záminkou. Vy byste ho jenom zabil z jiného důvodu.“

„To je planá výhrůžka,“ opáčil jsem. „Neřekl jste mi, že stížnost podal on. Včera jste mi ji ani neukázal. Nepadlo jediné jméno.“

„To bude jejich seržantům srdečně jedno. Jste vyšetřovatel ze zvláštní jednotky. Živíte se touhle prací už celá léta. Zjistit si jedno jméno pro vás není žádný problém.“

Mlčel jsem.

„Probuďte se, majore. Smiřte se s novou linií. Garber odešel. Teď budeme postupovat podle mého.“

„Dopouštíte se chyby. Děláte si ze mne nepřítele.“

Zavrtěl hlavou. „Nesouhlasím. Nedopouštím se chyby. A nedělám si z vás nepřítele. Jenom v téhle jednotce zavádím pořádek. Ještě mi poděkujete. Všichni. Svět se mění. Vidím do budoucnosti.“

Mlčel jsem.

„Pomozte armádě,“ pravil. „A zároveň pomozte sám sobě.“

Mlčel jsem.

„Uzavřeli jsme dohodu?“ otázal se.

Neodpověděl jsem. Willard na mě mrknul.

„Myslím že ano,“ řekl. „Tak hloupý zase nejste.“

Vstal, došel ke dveřím a zavřel za sebou. Já jsem zůstal sedět a sledoval jsem, jak se vinylové sedátko židle pro návštěvníky narovnává do původního tvaru. Pomalu se zvedalo a s tichým syčením do sebe nasávalo vzduch.

10 KAPITOLA

Svět se mění. Vždycky jsem byl samotář, ale v tu chvíli jsem se začal cítit osaměle. A vždycky jsem byl cynik, ale najednou jsem si začal připadat beznadějně naivní. Ztrácel jsem oba rodiče, jednoho kvůli nemilosrdnému plynutí času a druhého mi bralo znehodnocení jeho starých ideálů. Měl jsem pocit, že jsem se probudil sám na opuštěném ostrově a zjistil, že zbytek světa v noci odplul v ukradených člunech. Bezmocně jsem stál na pobřeží a pozoroval tečky mizející na obzoru. Jako bych celý život mluvil anglicky a najednou pochopil, že všichni ostatní hovořili zcela jiným jazykem. Svět se měnil. A já si přál, aby zůstal stejný.

* * *

Summerová vstoupila o tři minuty později. Patrně čekala za rohem, až Willard odejde. Pod paží nesla stoh potištěných papírů a v očích jí zářila velká novinka.

„Včera večer nás znovu navštívili Vassell s Coomerem. Jsou zapsáni v knize od brány.“

„Posaďte se,“ přikázal jsem.

Překvapeně se zarazila a potom zaujala Willardovo místo.

„Jsem nakažlivý,“ oznámil jsem. „Měla byste okamžitě odejít.“

„Jak to myslíte?“

„Měla jste pravdu. Fort Bird je velice ožehavé místo. Nejdřív Kramer, potom Carbone. Willard oba případy uzavřel, aby ušetřil armádu trapností.“

„Carbona nemůže uzavřít.“

„Zabil se při výcviku. Nešťastnou náhodou zakopl a udeřil se do hlavy.“

„Prosím?“

„Použil ho jako zkoušku. Držím se v řadě, nebo nedržím?“

„A držíte se?“

Neodpověděl jsem.

„To jsou nelegální rozkazy,“ podotkla Summerová. „Musejí být.“

„Jste ochotna se jim postavit?“

Neodpověděla. Postavit se nelegálnímu rozkazu šlo jediným způsobem. Neuposlechnout a počkat si na generální válečný soud, který se nevyhnutelně vyvine v boj muže proti muži, nižší šarže proti vyšší, před předsedajícím soudcem dobře si vědomým základního vojenského pravidla, že rozkazy se nemají zpochybňovat.

„Takže k ničemu nedošlo,“ prohlásil jsem. „Odevzdejte mi veškeré papíry a vymažte Kramera i Carbona z paměti.“

Neodpověděla.

„A promluvte si s kluky, kteří včera v noci přijeli na místo činu. Vysvětlete jim, že nic neviděli.“

Upřela pohled do podlahy.

„Potom se vraťte do důstojnického klubu a čekejte na další úkol.“

Podívala se na mě.

„To myslíte vážně?“ zeptala se.

„Naprosto,“ potvrdil jsem. „Dávám vám přímý rozkaz.“

Probodávala mě očima. „Nejste muž, za jakého jsem vás považovala.“

Přikývl jsem.

„Máte pravdu,“ souhlasil jsem. „To nejsem.“

* * *

Vyšla ze dveří a já jí dal minutu, aby bezpečně zmizela z dohledu. Potom jsem popadl papíry, které přinesla. Byla jich spousta. Našel jsem potřebnou stránku a zadíval se na ni.

Nemám rád náhody.

Vassell s Coomerem vstoupili do Birdu hlavní branou v šest čtyřicet pět téhož večera, kdy zemřel Carbone. Odjeli v deset. Na základně strávili tři a čtvrt hodiny, přímo v době Carbonovy smrti.

Nebo přímo v době večeře.

Zvedl jsem telefon a zavolal do jídelny důstojnického klubu. Stravovací seržant oznámil, že mi službu konající poddůstojník zatelefonuje zpátky. Potom jsem zavolal vlastní seržantce a požádal, aby zjistila, kdo je mým protějškem ve Fort Irwinu, a nechala vzkaz, ať se mi ozve. Vynořila se za čtyři minuty s hrnkem kávy.

„Je hrozně zaneprázdněný,“ sdělila. „Dřív než za půl hodiny to nestihne. Jmenuje se Franz.“

„Není možné,“ namítl jsem. „Franz slouží v Panamě. Osobně jsem se tam s ním setkal.“

„Major Calvin Franz,“ upřesnila seržantka. „Alespoň tak mi to řekli.“

„Zavolejte ještě jednou,“ nařídil jsem. „Pro kontrolu.“

Postavila kávu na stůl a vrátila se k telefonu. Objevila se po dalších čtyřech minutách a potvrdila, že informace byla správná.

„Major Calvin Franz,“ zopakovala. „Slouží tam od 29. prosince.“

Podíval jsem se na kalendář. 5. ledna.

„A vy tady také sloužíte od 29. prosince,“ poznamenala.

Střelil jsem po ní pohledem.

„Zavolejte na další základny,“ poručil jsem. „Jenom na velké. Začněte Fort Benningem a pokračujte podle abecedy. Zjistěte mi jména výkonných důstojníků vojenské policie a jak dlouho tam slouží.“

Přikývla a vyšla ven. Zatelefonoval poddůstojník z jídelny. Zeptal jsem se ho na Vassella s Coomerem. Potvrdil, že povečeřeli v důstojnickém klubu. Vassell si dal platýse a Coomer zvolil steak.

„Jedli sami?“ zeptal jsem se.

„Ne, pane, ve společnosti vyšších důstojníků.“

„Jednalo se o schůzku?“

„Ne, pane, působili dojmem, že se sešli spontánně. Staří známí. Potkali se u aperitivu na baru. Rozhodně neměli rezervovaný stůl.“

„Jak dlouho se zdrželi?“

„Usadili jsme je před půl osmou a zvedli se krátce před desátou.“

„Nikdo neodešel a nevrátil se?“

„Ne, pane, nespouštěli jsme je z očí.“

„Celou dobu?“

„Věnovali jsme jim pečlivou pozornost. Jednalo se o generálské šarže.“

Zavěsil jsem. Pak jsem zavolal na hlavní bránu. Zeptal jsem se, kdo vpouštěl a vypouštěl Vassella s Coomerem. Sdělili mi jméno jednoho seržanta. Nařídil jsem, aby ho vyhledali a vzkázali mu, že se mi má ozvat.

Čekal jsem.

Seržant od brány se se mnou spojil jako první. Potvrdil, že měl celý večer službu a osobně kontroloval Vassella s Coomerem v šest čtyřicet pět při příjezdu a v deset při odjezdu.

„Auto?“ zeptal jsem se.

„Velký černý sedan, pane. Služební auto Pentagonu.“

„Grand marquis?“

„Rozhodně, pane.“

„Kdo řídil?“

„Řídil plukovník. Plukovník Coomer. Generál Vassell seděl na předním sedadle spolujezdce.“

„Vezli ještě někoho jiného?“

„Ne, pane.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto, pane. V noci používáme baterky. Černý sedan, poznávací značky ministerstva obrany, dva důstojníci vepředu, řádné průkazy, zadní sedadla prázdná.“

„Děkuji,“ rozloučil jsem se a zavěsil. Telefon se okamžitě opět rozezvonil. Volal Calvin Franz z Kalifornie.

„Reachere?“ podivil se. „Co tam, krucinál, děláte?“

„Mohl bych vám položit úplně stejnou otázku.“

Na druhém konci se rozhostilo krátké ticho.

„Nevím, co tady, sakra, dělám,“ přiznal. „V Irwinu panuje klid. Prý jako obvykle. Počasí je ale hezké.“

„Prověřil jste své rozkazy?“

„Samozřejmě. Vy snad ne? Největší legrace, jakou jsem zažil od Grenady, a najednou čučím na písky Mohavské pouště. Kvůli Garberově rozmaru? Myslel jsem si, že jsem ho naštval. Teď si tím nejsem tak jistý. Nepřijde mi pravděpodobné, že bychom ho naštvali oba.“

„Jak zněly vaše rozkazy?“

„Dočasný výkonný důstojník náčelníka vojenské policie.“

„Je náčelník na základně?“

„Není. Detašovali ho ve stejný den, kdy jsem nastoupil.“

„Takže děláte velícího důstojníka?“

„Vypadá to tak,“ odvětil.

„Já taky.“

„Co se děje?“

„Netuším. Pokud se mi to podaří zjistit, dám vám vědět. Nejdřív se vás ale musím na něco zeptat. Setkal jsem se tady s plukovníkem a jednohvězdičkovým generálem, kteří se měli v Irwinu na Nový rok zúčastnit konference obrněných sil. Vassell s Coomerem. Ukázali se u vás?“

„Ta konference byla zrušena. Doneslo se nám, že někde zhebnul dvouhvězdičkový generál. Jmenoval se Kramer. Patrně si mysleli, že bez něho se nemá cenu do konference pouštět. Nebo bez něho naopak myslet nedokázali. Nebo je příliš zaměstnává boj o převzetí jeho postu.“

„Takže Vassell a Coomer do Kalifornie vůbec nedorazili?“

„Nedorazili do Irwinu,“ upřesnil Franz. „To vím jistě. Za Kalifornii neručím. Je to obrovský stát.“

„Kdo jiný byl ještě na konferenci pozvaný?“

„Vnitřní kruh obrněných sil. Někteří pobývají u nás. Někteří přijeli a zase zmizeli. Někteří se vůbec neobjevili.“

„Slyšel jste něco o pořadu jednání?“

„Neslyšel. Je důležitý?“

„Nevím. Vassell s Coomerem tvrdí, že neexistoval.“

„Vždycky existuje pořad jednání.“

„To také tvrdím.“

„Budu mít uši otevřené.“

„Šťastný Nový rok,“ popřál jsem. Potom jsem zavěsil a zůstal sedět. Usilovně jsem přemýšlel. Calvin Franz patřil ke schopným. Vlastně k jedněm z nejlepších. Houževnatý, férový, nesmírně kompetentní. Nic ho nedokázalo porazit. Z Panamy jsem odjížděl s klidným svědomím, protože jsem věděl, že tam zůstává. Ale nezůstal. Odveleli nás oba. Tak kdo tam teď, sakra, působí?

Dopil jsem kávu, odnesl hrníček do vnější kanceláře a postavil ho ke kávovaru. Seržantka telefonovala. Před sebou měla papír popsaný poznámkami. Vztyčila prst, jako by se dozvěděla něco důležitého. Pak pokračovala ve psaní. Vrátil jsem se k psacímu stolu. Seržantka se zjevila po pěti minutách se svými poznámkami. Třináct řádek, tři sloupce. Třetí sloupec sestával z čísel. Vypadal na data.

„Dostala jsem se až k Fort Ruckeru,“ oznámila. „Pak jsem přestala. Protože princip je jasný.“

„Povězte mi o něm,“ vyzval jsem ji.

Vyjmenovala třináct základen v abecedním pořadí. Potom k nim připojila třináct jmen výkonných důstojníků vojenské policie. Znal jsem všech třináct včetně Franze a sebe. Nakonec přečetla data, kdy byli převeleni. Všechna úplně stejná. 29. prosince. Před osmi dny.

„Zopakujte jména,“ požádal jsem.

Znovu je odříkala. Přikývl jsem. Pokud byste měli v malém uzavřeném světě vojenské policie vybrat nejhvězdnější sestavu, došli byste po usilovném celonočním přemýšlení ke stejným třinácti jménům. Bezpochyby. Tvořila majorskou ligu, jádro vyvolené pro nejnáročnější práci. Patřilo k ní ještě deset dalších členů, ale dva určitě sloužili na posledních základnách v abecedě a osm na důležitých místech po celém světě. A všichni určitě teprve osm dnů. Náš nejtěžší kalibr. Neodvážil bych se říct, jak vysoko či nízko si mezi nimi stojím, dohromady jsme však představovali špičku vojenské policie na úrovni práce v terénu.

„Zvláštní,“ poznamenal jsem. A bylo to zvláštní. Přesunout tolik specifických jedinců ve stejný den vyžadovalo značné odhodlání a organizátorské schopnosti, a skutečnost, že se to stalo během operace Just Cause, hovořila i o naléhavém důvodu. V místnosti se rozhostilo podivné ticho. Měl jsem pocit, že slyším, jak dopadá další rána.

„Zajdu se podívat na stanici Delty,“ oznámil jsem.

* * *

Vzal jsem si humvee, protože jsem nechtěl jít pěšky. Nevěděl jsem, jestli už kretén Willard odjel a nehodlal jsem se mu připlést do cesty. Strážný mě vpustil do starého vězení a já jsem zamířil přímo do kanceláře pobočníka. Stále seděl za psacím stolem a vypadal o něco unaveněji, než když jsem se s ním sešel ráno.

„Zahynul nešťastnou náhodou při výcviku,“ oznámil jsem.

Přikývl. „Už jsem slyšel.“

„Co cvičil?“ zeptal jsem se.

„Noční manévry,“ dostalo se mi odpovědi.

„Sám?“

„Tak útěk a únik.“

„Na základně?“

„Dobře, šel se proběhnout. Aby spálil kalorie po Vánocích.“

„Potřebuji, aby to znělo košer,“ upozornil jsem. „Na hlášení bude stát moje jméno.“

Kapitán přikývl. „V tom případě zapomeňte na běhání. Pochybuji, že by byl Carbone kdovíjaký velký běžec. Spíš fanatik přes posilovny. Jako spousta ostatních.“

„Spousta jakých ostatních?“

Podíval se mi zpříma do očí.

„Kluků z Delty,“ opáčil.

„Měl nějakou specializaci?“

„Všichni jsou univerzální. Umějí všechno.“

„Žádný radista, ani zdravotník?“

„Všichni jsou radisté. Stejně jako zdravotníci. Z bezpečnostních důvodů. Kdyby je chytili samotné, můžou se prohlásit za zdravotníka mužstva. Při troše štěstí by se vyhnuli kulce. A kdyby je zkoušeli, dokázali by předvést odborné znalosti.“

„Probíhá zdravotnický výcvik i v noci?“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Cíleně ne.“

„Mohl testovat komunikační vybavení?“

„Mohl testovat vozidlo,“ navrhl kapitán. „Na mechanické věci byl dobrý. Staral se o náklaďáky jednotky, možná o trošku víc než ostatní. To jediné by se dalo označit za jistou specializaci.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Co kdyby píchnul, náklaďák sklouzl z heveru a rozdrtil mu hlavu?“

„Proč ne?“ přijal kapitán.

„Nerovný terén, měkké místo pod heverem, malá stabilita.“

„Proč ne?“ zopakoval kapitán.

„Řeknu, že moji muži náklaďák odtáhli.“

„Klidně.“

„O jaký náklaďák se jednalo?“

„O jakýkoliv si přejete.“

„Je přítomen váš velící důstojník?“

„Odjel. Na dovolenou.“

„Kdo to je?“

„Nebudete ho znát.“

„Vyzkoušejte mě.“

„Plukovník Brubaker,“ odpověděl kapitán.

„David Brubaker?“ odtušil jsem. „Toho znám.“ Což byla částečně pravda. Znal jsem ho z doslechu. Patřil k nejhorlivějším vyznavačům zvláštních sil. Podle něj se mohl zbytek armády sbalit a vrátit domů. Celý svět zaštítí jeho pečlivě vybrané jednotky. Ponechal by si jen pár helikoptér, aby je kočírovaly. A možná jednu kancelář v Pentagonu, která by jim dodávala požadované zbraně.

„Kdy se vrátí?“ zeptal jsem se.

„Někdy zítra.“

„Volal jste mu?“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Nepřál by si, abych ho do toho zatahoval. A nebude s vámi chtít mluvit. Nechám ho ale vydat nová bezpečnostní opatření, až zjistíme, o jakou nehodu se přesně jednalo.“

„Náklaďák mu rozdrtil hlavu,“ rozhodl jsem. „Přesně tak k tomu došlo. To Brubakera potěší. Bezpečnosti při manipulování s vozidly je věnováno méně stran než bezpečnosti při manipulování se zbraněmi.“

„Kde?“

„V polním manuálu.“

Kapitán se pousmál.

„Polní manuál Brubaker nepoužívá.“

„Chci se podívat ke Carbonovi na ubytovnu.“

„Proč?“

„Musím ji prověřit. Pokud mám podepsat nehodu s náklaďákem, nechci, aby někde zůstaly nevhodné stopy.“

* * *

Carbone bydlel, stejně jako celá jednotka, sám v jedné z bývalých cel. Komůrka z natřeného betonu měřila dva a půl metru na dva a měla vlastní umyvadlo a toaletu. Stála v ní standardní vojenská postel se skříňkou a na zdi visela police stejně dlouhá jako postel. Na seržanta vcelku slušné ubytování. Znal jsem spoustu lidí, kteří by s ním okamžitě měnili.

Summerová nechala natáhnout přes dveře policejní pásku. Strhl jsem ji, zmačkal do koule a zastrčil do kapsy. Vstoupil jsem do místnosti.

Zvláštní jednotka D se od zbytku armády liší v přístupu ke kázni a jednotnosti. Vztahy mezi šaržemi jsou velice uvolněné. Dokonce ani nedokážou salutovat. Pořádek se nevyžaduje. Uniforma není povinná. Když se cítíte lépe v prastarém modelu bundy, který máte už léta, smíte ho nosit. Když se vám běžecké boty New Balance líbí víc než vojenské kanady, nikdo vám v nich nebrání chodit. Pokud armáda koupí čtyři sta tisíc bočních berett a Delta dává přednost SIGům, bude nadále používat SIGy.

Takže Carbone nevlastnil skříň plnou čistých a vyžehlených uniforem. Ani předepsanou řadu vzorně vypraných, složených nátělníku či naleštěné boty pod postelí. Oblečení měl naházené na prvních dvou třetinách police. Moc ho nebylo. Všechno olivově zelené, ale současný zásobovací důstojník by se v něm nevyznal. Sestávalo z několika starých kusů nadstandardního zimního vybavení a několika vybledlých součástek klasických maskáčů. Bez označení jednotky či pluku. Doplňoval je zelený šátek a několik sepraných zelených triček, věkem takřka průhledných. Vedle triček ležel pečlivě sbalený postroj ALICE. Alice znamená All-Purpose Lightweight Carrying Equipment, což je armádní výraz pro nylonový pás, na který věšíte různé věci.

Poslední čtvrtinu police zabíraly knihy a malá barevná fotografie v mosazném rámečku. Byla na ní postarší žena trochu podobná Carbonovi. Určitě matka. Vzpomněl jsem si na tetování proťaté nožem. Orel držící svitek s nápisem Matka. Vybavila se mi vlastní matka, jak nás vyprovází k miniaturnímu výtahu, poté co jsme se objali a rozloučili.

Přešel jsem ke Carbonovým knihám.

Pět paperbacků a jedna tenká vysoká publikace v pevných deskách. Přejel jsem prsty po paperbacích. Neznal jsem ani jeden titul nebo autora. Všechny měly popraskané, vyduté hřbety a zažloutlé stránky. Všechny vypadaly na dobrodružné příběhy o historických letadlech a ztracených ponorkách. Opuštěný výtisk v pevných deskách byl suvenýr z koncertního turné Rolling Stones. Podle stylu písma na vazbě zhruba deset let starý.

Zvedl jsem matraci z per postele a podíval se pod ni. Nic jsem nenašel. Podíval jsem se do rezervoáru toalety a pod umyvadlo. Se stejným výsledkem. Přikročil jsem ke skříňce. Po otevření jsem jako první spatřil hnědou koženou bundu složenou navrchu. Pod ní se skrývaly dvě bílé propínací košile a dvoje modré džíny. Bavlna byla měkká a obnošená, bunda ani levná, ani drahá. Dohromady tvořily typické nedělní vybavení vojáka. Hajzl, holení, horká voda, naskočit do nedělních hadrů, nacpat se k někomu do auta, obrazit pár barů, užít si zábavy.

Po džínami jsem objevil náprsní tašku. Malou, z hnědé kůže, velice podobné bundě. Stejně jako oblečení sloužila k nedělním výletům. Obsahovala čtyřicet tři dolary, dost na tolik piv, aby se zábava mohla rozjet. Vojenský průkaz a řidičský průkaz Severní Karolíny pro případ, že by zábava skončila v džípu vojenské policie nebo v civilním černobílém voze. Neotevřený kondom, kdyby zábava nabrala na obrátkách.

Zpoza plastikového okýnka vykukovala dívka. Sestra, sestřenice, nebo kamarádka. Možná zcela neznámá osoba. Rozhodně sloužila jako kamufláž.

Pod náprsní taškou jsem narazil na krabici od bot plnou fotografií patnáct na deset. Všechny amatérské snímky skupinek vojáků. Několik i s Carbonem. Skupinky pózovaly jako řada tanečníků, paže propletené kolem ramen. Některé snímky vznikly pod pražícím sluncem a muži byli do půl těl nazí, na hlavách školní čepičky, přimhouřené oči, široké úsměvy. Některé pocházely z džungle. Některé z rozmlácených, zasněžených ulic. Všechny předváděly nerozlučné kamarádství. Kamarádi ve zbrani, mimo službu, stále naživu a šťastní, že se jim to podařilo.

Víc mi toho Carbonova cela dva a půl metru na dva neposkytla. Nic důležitého, nic neobvyklého, nic vysvětlujícího. Nic, co by poodhalilo jeho historii, povahu, vášně nebo zájmy. Udržoval svůj život v tajnosti, pečlivě zapnutý, stejně jako nedělní košile.

* * *

Zamířil jsem zpátky k humvee. Zabočil jsem za roh a narazil na vousatého a opáleného seržanta. Stál mi v cestě a nehodlal ustoupit.

„Udělal jste ze mě idiota,“ prohlásil.

„Opravdu?“

„Kvůli Carbonovi. Způsobem, jakým jste mě o něm nechal mluvit. Úředník jednotky nám právě ukázal zajímavé papíry.“

„Nepovídejte.“

„Začali jsme o tom přemýšlet.“

„Dejte si pozor, abyste nepadli vyčerpáním.“

„Myslíte si, že je vhodná doba na vtipy? Jestli zjistíme, že jste to udělal vy, velice brzy vás na ně přejde chuť.“

„Nebyl jsem to já.“

„Tvrdíte vy.“

Přikývl jsem. „Ano, tvrdím. A teď mi uhněte z cesty.“

„Nebo uděláte co?“

„Nebo vám rozbiju držku.“

Přistoupil blíž. „Vážně si myslíte, že byste mi mohl rozbít držku?“

Nepohnul jsem se. „Uvažujete, jestli jsem nerozbil držku Carbonovi. A ten byl patrně dvakrát lepší voják než vy.“

„Ani byste si nevšiml, k čemu se schyluje,“ upozornil.

Neodpověděl jsem.

„Klidně se s vámi vsadím,“ dodal.

Odvrátil jsem pohled. Nehodlal jsem se s ním sázet. Kdyby si mě Delta vyhlédla, nevšiml bych si, k čemu se schyluje. Neměl bych šanci. O pár týdnů, měsíců či roků později bych vstoupil do temné uličky, vynořil by se stín a do žeber by mi zajel nůž nebo by mi neviditelná ruka zlomila vaz. Cihlové stěny by odrazily hlasité křupnutí a pak už by nebylo vůbec nic.

„Dáváme vám týden,“ oznámil seržant.

„Na co?“

„Abyste dokázal, že jste to nebyl vy.“

Neodpověděl jsem.

„Vaše volba. Buď to dokažte, nebo začněte odpočítávat dny. Postarejte se, abyste si splnil všechna poslední životní přání. Neplánujte si jich ale příliš moc.“

11 KAPITOLA

ODJEL JSEM HUMVEEM ZPÁTKY KE KANCELÁŘI. Zaparkoval jsem přede dveřmi. Seržantka s malým synem už odešla. Službu převzal malý snědý desátník, o kterém jsem se domníval, že pochází z Louisiany. Konvice na kávu byla studená a prázdná. Na stole mě čekaly dva vzkazy. První oznamoval: Volal major Franz. Zavolejte mu, prosim, zpátky. Na druhém stálo: Telefonoval detektiv Clark, jak jste si přál. Nejdřív jsem vytočil Franzovo číslo do Kalifornie.

„Reachere?“ ozval se. „Ptal jsem se na ten pořad jednání konference obrněnců.“

„Co jste se dozvěděl?“

„Tvrdí, že žádný neexistoval. Tvrdí to pěkně vehementně a nehodlají se nechat zviklat.“

„Ale?“

„Oba víme, že je to kravina. Pořad jednání vždycky existuje.“

„Podařilo se vám zjistit něco dalšího?“

„Moc ne,“ přiznal. „Můžu ale dokázat, že třicátého prosince přišel z Německa tajný fax a odpoledne třicátého prvního se hodně xeroxovalo. Na Nový rok pak následovala skartace a pálení, když dorazila zpráva o Kramerovi. Mluvil jsem s klukem ze spalovny. Odhadoval to tak na dobrých šedesát stran.“

„Jak bezpečná je jejich tajná faxová linka?“

„Jak bezpečnou byste si ji přál?“

„Mimořádně bezpečnou. Protože smysl to dává jen tehdy, pokud byl pořad jednání opravdu tajný. Mám na mysli skutečně tajný. Pokud však byl skutečně tajný, dávali by ho vůbec na papír?“

„Jde o Dvanáctý sbor, Reachere. Už čtyřicet let žijí na frontové linii. Nic jiného než tajemství neznají.“

„Kolik lidí se mělo konference zúčastnit?“

„Ptal jsem se v jídelně. Objednali patnáct balíčků na oběd.“

„Šedesát stránek, patnáct lidí, to dělá čtyřstránkový pořad jednání.“

„Přesně tak to vypadá. Proletěl ale komínem.“

„Nikoliv originál, který odfaxovali z Německa,“ upozornil jsem.

„Také ho spálili. V Německu.“

„Ne, myslím si, že když Kramer zemřel, měl ho u sebe.“

„Tak kam se poděl?“

„Nikdo neví. Prostě zmizel.“

„Stojí za hledání?“

„Nikdo neví,“ zopakoval jsem. „Až na člověka, který ho sepsal, a ten je mrtvý. A Vassella s Coomerem. Určitě ho viděli. Možná s ním pomáhali.“

„Vassell s Coomerem se vrátili do Německa. Dneska ráno. Prvním letadlem z Dullesu. Povídali si o tom štábní důstojníci.“

„Už jste se někdy setkal s Willardem?“ zeptal jsem se. „Právě ho k nám převeleli.“

„Nesetkal.“

„Tak se mu vyhněte. Je to kretén.“

„Děkuji za varování. Jak jsme si ho zasloužili?“

„Nemám tušení,“ odpověděl jsem. Zavěsili jsme a já vytočil virginské číslo a požádal o detektiva Clarka. Musel jsem čekat. Pak v telefonu cvaklo, na okamžik se ozval hluk z místnosti pro mužstvo a na lince zazněl hlas.

„Clark,“ ohlásil se.

„Reacher,“ představil jsem se. „Americká armáda, Fort Bird. Přál jste si se mnou mluvit?“

„Pokud si dobře vzpomínám, vy jste si přál mluvit se mnou,“ opáčil Clark. „Měl jsem vám sdělit, jak pokračuje vyšetřování. Musím vás zklamat. Přešlapujeme na místě. Ocitli jme se v mrtvém bodě. Vlastně bychom potřebovali pomoct.“

„Nemůžu sloužit. Je to váš případ.“

„Kéž by nebyl,“ povzdechl si Clark.

„Co jste vypátrali?“

„Spoustu zbytečností. Pachatel vstoupil a odešel, aniž by se něčeho dotkl. Očividně měl rukavice. Půda byla lehce zmrzlá. Získali jsme trochu zbytkového štěrku z příjezdové cesty a chodníčku, k otisku nohy má však hodně daleko.“

„Co sousedé?“

„Většina odjela, nebo se propila do bezvědomí. Stalo se to na Nový rok. Poslal jsem policisty, aby se poptali v ulici, ale nic podstatného se nedozvěděli. Projížděla tam nějaká auta, to ale není na Nový rok nic neobvyklého. Lidé odjíždějí na večírky a vracejí se domů.“

„Otisky pneumatik na příjezdové cestě?“

„Nepodstatné.“

Neodpověděl jsem.

„Oběť byla zabita páčidlem,“ pokračoval Clark. „Patrně stejným, kterým byly vypáčeny dveře.“

„To jsem si myslel.“

„Pachatel ho po útoku otřel o koberec a umyl ve výlevce v kuchyni. Objevili jsme stopy v rouře. Ale žádné otisky na kohoutku. Opět rukavice.“

Neodpověděl jsem.

„Nenašli jsme ještě něco jiného,“ navázal Clark. „Rozhodně se nedá říct, že by tam generál bydlel.“

„Proč?“

„Pečlivě jsme celý dům pročesali. Sejmuli jsme otisky prstů, sebrali vlákna a vlasy, dokonce i z umyvadla a z kanálků ve sprše. Všechny patřily oběti, až na pár otisků. Bingo, radovali jsme se, ale databáze je vyhodnotila jako manželovy. A poměr jejích proti jeho napovídá, že se za posledních pět let v domě sotva ukázal. Je to normální?“

„Hodně se zdržoval na základně,“ vysvětlil jsem. „Ale každý rok údajně jezdil domů na dovolenou. Vykládá se, že jejich manželství nepatřilo k nejlepším.“

„Takoví lidi by se měli rozvést,“ podotkl Clark. „Vždyť to není žádný zločin. Ani pro generála.“

„Není,“ souhlasil jsem. „Alespoň v současné době. Dřív možná.“

Potom jsme se na minutu odmlčeli. Přemýšlel jsem.

„Jak špatné to manželství bylo?“ zeptal se. „Špatné natolik, abychom se začali zajímat o manžela?“

„Neodpovídá to časově,“ namítl jsem. „V době činu už byl mrtvý.“

„Jsou ve hře peníze?“

„Hezký dům,“ podotkl jsem. „Patrně její.“

„Co takhle placené přepadení, naplánované dlouho dopředu?“

Opravdu se chytal stébla.

„Musel by ho naplánovat z Německa.“

Clark na to nic neřekl.

„Kdo vás požádal, abyste nahlásil, jak postupuje vyšetřování?“ zeptal jsem se.

„Vy,“ odpověděl. „Před hodinou.“

„Na nic se nepamatuji.“

„Ne vy osobně,“ objasnil. „Vaši lidé. Ta malá černá kočka, se kterou jsem se setkal v motelu. Vaše nadporučice. Měl jsem spoustu práce a nemohl jsem se s ní vybavovat. Nadiktovala mi telefonní číslo, ale někam jsem ho založil. Tak jsem zavolal na číslo, které jste mi dal původně. Udělal jsem něco špatně?“

„Neudělal,“ uklidnil jsem ho. „Zachoval jste se úplně vzorně. Omlouvám se, že vám nemůžu pomoct.“

Ukončili jsme hovor. Chvíli jsem tiše seděl a potom jsem zabzučel na desátníka.

„Sežeňte nadporučici Summerovou,“ požádal jsem.

* * *

Summerová se objevila za deset minut. Měla na sobě maskáče a podle výrazu obličeje jsem poznal, že je lehce nervózní a zároveň mnou trochu pohrdá. Nechal jsem ji posadit a pak jsem vyrazil do útoku.

„Volal detektiv Clark,“ vypálil jsem.

Mlčela.

„Neuposlechla jste můj přímý rozkaz.“

Mlčela.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Proč jste mi ho dal?“

„Proč myslíte?“

„Tančíte, jak Willard píská.“

„Je velícím důstojníkem,“ namítl jsem. „Musím tančit, jak píská.“

„Nesouhlasím.“

„Jste v armádě, Summerová. Nemůžete neuposlechnout rozkaz jen proto, že s ním nesouhlasíte.“

„Stejně jako nemůžeme krýt zločin jen proto, že nám to přikázali.“

„Ale můžeme,“ upozornil jsem. „Děláme to celou dobu. Odjakživa.“

„Není to správné.“

„Kdo vás jmenoval náčelníkem štábu?“

„Je to nefér vůči paní Kramerové a Carbonovi,“ trvala na svém. „Stali se nevinnými oběťmi.“

Odmlčel jsem se. „Proč jste začala paní Kramerovou? Přijde vám důležitější než Carbone?“

Summerová zavrtěla hlavou. „Nezačala jsem paní Kramerovou. Je až na druhém místě. Carbona už mám rozpracovaného. Prošla jsem seznamy osazenstva, porovnala je se záznamy od brány a označila, kdo pobýval v inkriminovanou dobu na základně.“

„Všechny papíry jste mi odevzdala.“

„Udělala jsem si kopie.“

„Jste blázen,“ vyčetl jsem jí.

„Proč? Protože nejsem zbabělec?“

„Kolik vám je?“

„Dvacet pět.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „Takže příští rok vám bude dvacet šest. Stanete se šestadvacetiletou černoškou za trest propuštěnou z jediného zaměstnání, ve kterém vám kynula naděje na postup. Civilní trh bude zatím zaplaven oběťmi redukce sil a vy budete soutěžit s lidmi ověšenými medailemi a doporučujícími listy. Co si počnete? Umřete hlady? Půjdete pracovat do klubu, kde se svléká Sin?“

Neodpověděla.

„Měla jste nechat vyšetřování na mně.“

„Nic jste nepodnikal.“

„Jsem rád, že jsem vzbudil takový dojem. Přesně to jsem měl v úmyslu.“

„Prosím?“

„Vyhlásil jsem Willardovi boj. Na konci zůstane jen jeden vítěz a jeden poražený.“

Neodpověděla.

„Pracuji pro armádu,“ pokračoval jsem. „Ne pro Willarda. Věřím v armádu. Nevěřím ve Willarda. Nenechám ho všechno zničit.“

Neodpověděla.

„Varoval jsem ho, aby si ze mě nedělal nepřítele. Neposlechl.“

„Odvážný krok,“ poznamenala.

„Vy jste ho už učinila,“ opáčil jsem.

„Proč jste mě odsunul na vedlejší kolej?“

„Nechci, aby se se mnou v případě neúspěchu kdokoliv svezl.“

„Chráníte mě.“

Přikývl jsem.

„Tak to nedělejte. Dokážu se postarat sama o sebe.“

Neodpověděl jsem.

„Kolik je vám?“ zeptala se.

„Dvacet devět.“

„Takže příští rok vám bude třicet. Stanete se třicetiletým bělochem propuštěným za trest z jediné práce, jakou jste kdy vykonával. Já jsem na rozdíl od vás mladá a můžu začít znovu. Vy jste celý život strávil uzavřený v armádě, chybí vám sociální dovednosti, nikdy jste se nepohyboval v civilním světě, nic neumíte. Takže pod mostem možná skončíte vy, nikoliv já.“

Neodpověděl jsem.

„Měl jste si o tom se mnou promluvit,“ upozornila.

„Dospěl jsem k osobnímu rozhodnutí.“

„A já jsem dospěla k svému. Což jste už pochopil. Detektiv Clark mě nechtěně prozradil.“

„Přesně to mám na mysli,“ namítl jsem. „Jeden náhodný telefonát a můžete se ocitnout na ulici. Jedná se o vysokou hru.“

„A já ji chci hrát, Reachere, s vámi. Tak mě seznamte se stavem věcí.“

* * *

Po pěti minutách věděla všechno, co já. Znala všechny otázky i chybějící odpovědi.

„Garberův podpis byl padělaný,“ prohlásila.

Přikývl jsem.

„Co Carbonův podpis na stížnosti? Je také padělaný?“

„Možná,“ připustil jsem. Vytáhl jsem ze zásuvky kopii od Willarda. Uhladil jsem ji na podložce a podal Summerové. Pečlivě ji složila a zastrčila si ji do vnitřní kapsy.

„Nechám ověřit písmo,“ pravila. „Projde mi to snadněji než vám.“

„Nic vám neprojde snadno. Toho si musíte být dobře vědoma. Dávejte si pozor, co děláte.“

„Dám si pozor,“ ujistila mě. „Nemějte starosti.“

Minutu jsem tiše seděl. Jen jsem se na ni díval. Lehce se usmívala. Byla nesmírně statečná. Ovšem vyrůstala v nuzných alabamských brlozích a zažila hořící, explodující kostely. Postavit se Willardovi a skupince násilníků z Delty pro ni znamenalo jistý životní pokrok.

„Děkuju,“ pravil jsem. „Že stojíte na mé straně.“

„Nestojím na vaší straně,“ namítla. „Stojím na svojí.“

Zazvonil telefon na stole. Zvedl jsem ho. Ozval se desátník z Louisiany.

„Mám na lince státní policii Severní Karolíny. Ptají se po velícím důstojníkovi. Chcete ten hovor převzít?“

„Ani ne,“ přiznal jsem, „ale budu to muset udělat.“

V telefonu cvaklo, rozhostilo se hluboké ticho a pak se znovu ozvalo cvaknutí. Ohlásil se dispečer a sdělil, že motorizovaná policejní hlídka objevila na krajnici I-95 odhozenou aktovku ze zeleného plátna. Uvnitř narazila na náprsní tašku patřící generálu Kennethu R. Kramerovi z americké armády. Zavolal do Fort Birdu, protože leží nejblíž. A oznámil, kde se aktovka nalézá, kdybych pro ni chtěl někoho poslat.

12 KAPITOLA

SUMMEROVÁ ŘÍDILA. VZALI JSME SI HUMVEE, které jsem zaparkoval před vchodem. Nechtěli jsme ztrácet čas vyzvedáváním sedanu. Trochu to ochromilo její styl. Humvee jsou velká pomalá vozidla dobrá na spoustu věcí, ale rychlá jízda po vydlážděných cestách k nim nepatří. Za volantem vypadala velice drobná. Auto dělalo hrozný rámus, motor řval a pneumatiky hlasitě skučely. Byly čtyři hodiny kalného odpoledne a už se stmívalo.

Jeli jsme na sever ke Kramerově motelu, na čtyřlístku jsme odbočili na východ a potom na sever přímo na I-95. Urazili jsme dvacet pět kilometrů, minuli odpočivadlo a začali hledat po pravé straně státní policii. Vynořila se po dalších dvaceti kilometrech. Nízká jednopatrová cihlová stavba s lesem dlouhých rádiových stožárů na střeše, zhruba čtyřicet let stará. Cihly zmatněly věkem. Nedalo se určit, jestli byly původně žluté a vybělely na slunci, nebo bílé a ušpinily je výfukové plyny. Po celé délce se táhl nápis z nerezavějící oceli ve stylu art deco: Státní policie Severní Karolíny.

Sjeli jsme k budově a zastavili před skleněnými dveřmi. Summerová vypnula motor a vteřinu jsme jen seděli. Potom jsme vystoupili, přešli přes úzký chodníček, otevřeli a vstoupili dovnitř. Přivítal nás typický policejní interiér. Funkčně zařízený, s naleštěným linoleem, každý večer pečlivě udržovaným, ať už to potřebovalo či ne. Stěny z betonových kvádrů pokrývaly četné vrstvy barvy. Horký vzduch lehce čpěl potem a zvětralou kávou.

Za přijímacím pultem seděl policista. Měli jsme na sobě polní uniformy a skleněnými dveřmi prosvítalo naše humvee, takže se rychle dovtípil. Nepožádal o průkazy, ani se nezeptal, kdo jsme. Nepodivil se, proč generál Kramer nepřišel osobně. Jen po mně střelil očima, zastavil se pohledem na Summerové, sklonil se pod pult a vytáhl aktovku. V průhledném umělohmotném pytli, avšak ne na důkazy. Zabalili ji do obyčejné nákupní tašky. Červená písmena hlásala název obchodu.

Aktovka se přesně hodila ke Kramerovu kufru. Stejná barva, stejné provedení, stejně stará, stejně ošoupaná a otrhaná, bez monogramu. Otevřel jsem ji a nahlédl dovnitř. Náprsní taška. Letenky. Pas. Tři listy cestovního programu sepnuté sponkou. Kniha v pevných deskách.

Pořad jednání chyběl.

Opět jsem aktovku zavřel, položil ji na pult a zarovnal s okrajem. Byl jsem zklamaný, ale ne překvapený.

„Ležela v plastikové tašce, když ji motorizovaná hlídka našla?“ zeptal jsem se.

Policista zavrtěl hlavou. Díval se na Summerovou, nikoliv na mě.

„Do tašky jsem ji uložil já,“ oznámil. „Aby se nezašpinila. Nevěděl jsem, kdy si ji vyzvednete.“

„Kde přesně ji našli?“ otázal jsem se.

Policista se na okamžik odmlčel, odvrátil pohled od Summerové, přejel tlustým prstem po knize záznamů a přes řádek ke kilometrovníku. Potom se otočil a stejný prst zabodl do mapy. Mapa zachycovala severokarolínský úsek I-95. Byla dlouhá a útlá, jako stužka něco přes deset čísel na šířku. Ukazovala každý kilometr, od místa kde dálnice ústila do Severní Karolíny až k hranici s Virginií. Policistův prst na vteřinu ustrnul a potom se s jistotou posunul o kousek dolů.

„Tady,“ prohlásil rozhodně. „Na krajnici směrem na sever, kilometr a půl za odpočívadlem, necelých dvacet kilometrů od nás.“

„Dokážete určit, jak dlouho tam ležela?“

„Těžko,“ odpověděl. „Sbírat odpadky na krajnici nepatří k popisu naší práce. Předměty se tam mohou povalovat celý měsíc.“

„Tak jak jste ji našli?“

„Při běžné dopravní kontrole. Motorizovaná hlídka si jí všimla, když kráčela k autu, které zastavila.“

„Kdy přesně k tomu došlo?“

„Dneska,“ sdělil policista. „Na začátku druhé směny. Krátce po poledni.“

„Neležela tam měsíc,“ oznámil jsem.

„Kdy ji ztratil?“

„Na Nový rok.“

„Kde?“

„Ukradli mu ji z místa, kde se ubytoval.“

„Kde se ubytoval?“

„V motelu zhruba padesát kilometrů jižně odtud.“

„Takže zloději se vrátili na sever.“

„Patrně,“ souhlasil jsem.

Policista se na mě podíval, jakoby žádal o svolení a potom uchopil aktovku oběma rukama a zahleděl se na ni pohledem znalce oceňujícího vzácný kus. Otáčel ji na světle a zkoumal ze všech úhlů.

„Leden,“ pravil. „V noci padá trochu rosa. A je natolik chladno, že by se mohla vytvořit námraza. Takže solíme. Předměty na krajnici v tuhle roční dobu rychle scházejí. Aktovka vypadá staře a obnošeně, nikoliv však zchátrale. V záhybech látky ulpělo trochu štěrku. Ale ne moc. Určitě tam neležela od Nového roku. Řekl bych necelých dvacet čtyři hodin. Nanejvýš jednu noc.“

„Jste si jistý?“ zeptala se Summerová.

Policista zavrtěl hlavou. Odložil aktovku na pult.

„Jednom se dohaduji.“

„Dobře,“ ozval jsem se. „Děkujeme.“

„Musíte se podepsat.“

Přikývl jsem. Policista otočil knihu a postrčil ji ke mně. Ve světlejším okýnku nad pravou náprsní kapsou jsem měl napsáno Reacher, ale policista si toho patrně nevšiml. Většinu času sledoval kapsy Summerové. Tak jsem do příslušné řádky naškrábal K. Kramer, popadl aktovku a obrátil se k odchodu.

„Zvláštní krádež,“ utrousil policista. „V náprsní tašce zůstala karta Amex a peníze. Sepsali jsme obsah.“

Neodpověděl jsem. Jen jsem prošel dveřmi, zpátky k humvee.

* * *

Summerová počkala na mezeru v provozu, proťala všechny tři pruhy a najela na střední travnatý pás. Překonala svah, odvodňovací příkop a vynořila se na druhé straně. Zastavila, rozhlédla se, zabočila doleva na asfaltový povrch a zamířila na jih. Na takové věci byl humvee dobrý.

„Zkusme následující teorii,“ navrhla. „Vassell s Coomerem opustili včera v deset večer Bird s aktovkou. Vyrazili na jih do Dullesu nebo D.C. Vyndali pořad jednání a zahodili aktovku z okýnka auta.“

„Celou dobu v Birdu strávili na baru a v jídelně.“

„Tak jim ji předal jeden ze spolustolovníků. Měli bychom zjistit, s kým večeřeli. Možná narazíme na jednu z žen s humvee.“

„Všechny mají alibi.“

„Jenom povrchní. Novoroční večírky probíhají pěkně chaoticky.“

Podíval jsem se z okýnka. Odpoledne se rychle chýlilo ke konci. Nastával večer. Okolní svět působil temně a chladně.

„Sto kilometrů,“ pravil jsem. „Aktovku našli zhruba sto kilometrů severně od Birdu. To je hodina autem. Pořad jednání by vyndali mnohem dřív. A také by se dřív zbavili aktovky.“

Summerová neodpověděla.

„Zastavili by na odpočivadle. Schovali by ji do popelnice. Bylo by to mnohem bezpečnější. Vyhazovat aktovku z okýnka působí zatraceně podezřele.“

„Pořad jednání možná opravdu neexistoval.“

„To by se stalo poprvé ve vojenské historii.“

„Tak třeba skutečně nebyl důležitý.“

„V Irwinu objednali balíčky na oběd. Dvouhvězdičkoví, jednohvězdičkoví a plukovníci se chystali pracovat přes oběd. Také patrně poprvé ve vojenské historii. Šlo o důležitou konferenci. Na to můžete vzít, Summerová, jed.“

Neodpověděla.

„Otočte,“ přikázal jsem. „Znovu přes dělicí pás. Pak pokračujte na sever. Chtěl bych se porozhlédnout po tom odpočivadle.“

* * *

Odpočívadlo se podobalo všem ostatním, jaké jsem kdy zažil na amerických dálnicích. Jižní a severní pruhy se rozestupovaly a vytvářely dlouhé, široké vyboulení uprostřed. Cihlové budovy sloužily zákazníkům cestujícím oběma směry. Proto měly jen vstupní strany. Zdobily je květinové záhony a stromy, v lednu ponořené do zimního spánku. Zahlédl jsem benzinové pumpy a příčná místa na parkování. V podvečer panoval na odpočivadle ospalý provoz. Končily prázdniny. Rodiny se kodrcaly domů, odhodlané nastoupit do školy a práce. Parkoviště bylo z jedné třetiny obsazené. Zajímavým způsobem. Řidiči zastavili na prvním místě, které se naskytlo, a odmítli zkoušet štěstí dál, i kdyby se tak ocitli blíž jídlu a toaletám. Možná to vypovídalo o lidské povaze. O jistém druhu nejistoty.

Hlavní budovu s občerstvením obklopovalo malé polokruhové náměstíčko. Uvnitř svítily jasné neony. U dveří stálo šest popelnic. Hemžili se kolem nich vcházející a vycházející lidé.

„Příliš na očích,“ poznamenala Summerová. „Tudy cesta nevede.“

Opět jsem přikývl. „Kdyby nebylo paní Kramerové, nikdy bych se po ní nevydal.“

„Carbone je důležitější. Musíme si stanovit priority.“

„To mi přijde, jako bychom se vzdávali.“

* * *

Z odpočivadla jsme vyjeli na sever, Summerová zopakovala trik se středním pruhem a zabočila na jih. Já jsem se usadil, co nejpohodlněji co vojenské vozidlo dovolovalo, a připravil se na zpáteční cestu. Po levici se mi rozlévala temnota. Po pravici probleskoval matný západ slunce. Silnice vypadala vlhce. Summerovou možnost náledí v nejmenším nevzrušovala.

Dvacet minut jsem jen nečinně seděl. Potom jsem rozsvítil stropní osvětlení a pečlivě prohledal Rramerovu aktovku. Nečekal jsem, že něco najdu a nemýlil jsem se. Pas byl standardní, sedm let starý. Na fotografii vypadal o něco lépe než mrtvý v motelu, ale jen o trochu. Nashromáždil spoustu vstupních a výstupních razítek z Německa a Belgie, budoucího bojiště a následovně hlavního stanu NATO. Nikam jinam se nedostal. Byl skutečným odborníkem. V uplynulých sedmi letech se výlučně zaměřil na poslední velké tankové oblasti a strukturu jejich velení.

Letenky odpovídaly Garberovu popisu. Z Frankfurtu do Dullesu a z washingtonského Nationalu do Los Angeles, tam i zpátky. Druhou třídou, za vládní cenu, zamluvené tři dny před odletem.

Plán cesty přesně souhlasil s letenkami. Měl rezervovaná místa. Očividně dával přednost uličce. Možná ho v jeho věku trápil močový měchýř. Také mu objednali jednolůžkový pokoj v důstojnické ubytovně ve Fort Irwinu, kam nikdy nedorazil.

Náprsní taška obsahovala třicet sedm amerických dolarů a šedesát sedm německých marek. Základní zelená karta Amex platila ještě rok a půl. Amex vlastnil od roku 1964, podle rubriky členem od. Na armádního důstojníka začal pěkně brzy. Většina z nich v těch dobách používala hotovost nebo vojenské stvrzenky. Finančně musel být Kramer prozíravý muž.

Na virginském řidičském průkazu stála adresa v Green Valley. Uváděl ji jako trvalé bydliště, i když se tam sotva ukázal. Zpoza plastikového okénka na standardním vojenském průkazu hleděla paní Kramerová. Mnohem mladší verze ženy, kterou jsem našel mrtvou na podlaze haly. Přinejmenším o dvacet let. Bývala tenkrát hezká. Měla dlouhé kaštanové vlasy, na staré fotografii vybledlé trochu dooranžova.

Nic jiného jsem nenašel. Žádné paragony, účty z restaurace, výpisy Amexu, telefonní čísla, jediný lístek. Nepřekvapilo mě to. Generálové jsou často pořádní a organizovaní. Potřebují nejen bojové, ale i byrokratické nadání. Kramerova kancelář, psací stůl a ložnice patrně vypadaly stejně jako náprsní taška. Obsahovaly všechno, co potřeboval, a nic, co nepotřeboval.

Kniha v pevných deskách byla akademická monografie z Midwesternské univerzity o bitvě u Kurska. Došlo k ní v červenci 1943. Poslední velká ofenzíva nacistického Německa a jeho první drtivá porážka na bitevním poli. Stala se nejrozsáhlejší tankovou bitvou, jakou svět zažil a zažije, pokud se lidé podobní Kramerovi neutrhnou ze řetězu. Jeho výběr četby mě neudivil. Uvnitř duše se musel bát, že nejblíž se ke skutečné kataklyzmatické akci dostane při čtení o stovkách tigerů, pantherů a T-34 otáčejících se a řvoucích v dusivém letním prachu druhé světové války.

Na víc jsem v aktovce nenarazil. Jen na několik ožmolených kousíčků papíru zachycených ve švech. Kramer nejspíš patřil k typům, kteří aktovku před každou cestou vyprázdní a vyklepou. Vrátil jsem předměty dovnitř, zapnul přezky a položil si aktovku na zem k nohám.

„Promluvte si se seržantem z jídelny,“ pravil jsem. „Až přijedeme. Zjistěte, kdo seděl u stolu s Vassellem a Coomerem.“

„Provedu,“ souhlasila. Pokračovala v řízení.

* * *

Do Birdu jsme se vrátili v době večeře. Najedli jsme se v baru důstojnického klubu se skupinkou kolegů. Kdyby Willard vyslal špehy, zaznamenali by jen dvojici unavených policistů, kteří nemají nic na práci. Summerová se však mezi chody vytratila a vrátila se s novinkou v očích. Dojedl jsem moučník a dopil kávu, natolik pomalu, aby nikoho nenapadlo, že spěchám. Potom jsem se postavil a vyšel ven. Čekal jsem v zimě na chodníku. Summerová se objevila po pěti minutách. Usmál jsem se. Připadal jsem si, jako bychom udržovali tajnou známost.

„S Vassellem a Coomerem stolovala pouze jedna žena,“ oznámila.

„Která?“ zeptal jsem se.

„Podplukovnice Andrea Nortonová.“

„Z psychologické školy?“

„Přesně ta.“

„Na Silvestra byla na večírku.“

Summerová se ušklíbla. „Víte, jak to na podobných večírcích chodí. Bar ve městě, stovky neustále přicházejících a odcházejících lidí, hluk, zmatek, pití, mizející páry. Klidně se mohla vypařit.“

„Kde je ten bar?“

„Třicet minut od motelu.“

„Pak by chyběla minimálně hodinu.“

„To je proveditelné.“

„Byla v baru o půlnoci? Držela se s ostatními za ruku a zpívala ‚Auld Lang Syne‘? Ten, kdo stál vedle ní, by to měl být schopen potvrdit.“

„Prý tam o půlnoci byla. Mohla to ale stihnout zpátky. Kluk na recepci tvrdil, že humvee odjelo v jedenáct dvacet pět. Zbývalo by jí pět minut. Což by působilo přirozeně. Před půlnocí chodí všichni na čerstvý vzduch a připravují se na velký okamžik. Teprve pak se zase rozjede zábava.“

Neodpověděl jsem.

„Vzala aktovku, aby ji vyčistila. Třeba v ní měl její telefonní číslo, jméno nebo fotografie. Nebo diář. Chtěla se vyhnout skandálu. Zbytek obsahu ji nezajímal. S radostí ho odevzdala i s aktovkou.“

„Odkud by Vassell s Coomerem věděli, na koho se obrátit?“

„Dlouhodobý vztah se v našem malém rybníce těžko utají.“

„To postrádá logiku,“ namítl jsem. „Kdyby se o Kramerovi a Nortonové vědělo, proč by se zloděj vloupával do domu ve Virginii?“

„Dobře, možná se o něm nevědělo. Nabízel se jen jako jedna z možností. Dole na seznamu pravděpodobností. Šeptalo se, že se rozešli.“

Přikývl jsem. „Co se od ní můžeme dozvědět?“

„Třeba potvrdí, že si Vassell s Coomerem včera večer vyzvedli aktovku. Získali bychom důkaz, že ji hledali, což by je postavilo do souvislosti s paní Kramerovou.“

„Nevolali z hotelu a neměli čas navštívit ji osobně. Takže nevím, jak by s ní mohli souviset. Co dalšího bychom se dozvěděli?“

„Možná vysvětlí, co se stalo s pořadem jednání. Potvrdí, že ho Vassell s Coomerem získali zpátky. A armáda si oddechne, že neskončilo v popelnici, kde se ho zmocnil zvědavý novinář.“

Přikývl jsem. Mlčky.

„A Nortonová si ho třeba přečetla. Poví nám, proč kolem něho vzniklo tolik rozruchu.“

„To zní lákavě.“

„Samozřejmě.“

„Můžeme k ní prostě napochodovat a zeptat se?“

„Jste ze Stodesáté jednotky. Smíte se ptát kohokoliv na cokoliv.“

„Musím se držet Willardových rozkazů.“

„Neví, že vám je vydal.“

„Ale ví. Informoval ji o Carbonově případu.“

„Přesto bychom si s ní měli promluvit.“

„Nebude to snadné,“ upozornil jsem. „Pravděpodobně se urazí.“

„Záleží, jak rozhovor navlékneme.“

„Kyne naděje, že ho navlékneme šikovně?“

„Musíme ji postrčit správným směrem. Zahrát na pocit hanby. Nebude chtít, aby se to rozkřiklo.“

„Nemůžeme ji dohnat do bodu, kdy zavolá Willardovi.“

„Máte z něj strach?“

„Mám strach, že se pomstí. Úřední cestou. Nikomu nepomůže, když nás přeloží na Aljašku.“

„Vaše rozhodnutí.“

Na chvíli jsem se odmlčel. Myslel na Kramerovu knihu v pevných deskách. Situace připomínala 13. červenec 1943, klíčový den bitvy u Kurska.

Byli jsme jako Alexandr Vasilevskij, sovětský generál. Když zaútočíme, budeme muset pokračovat tak dlouho, dokud nepřítel neuteče a válka nebude vyhrána. Pokud jen na vteřinu zabředneme do bahna nebo se zastavíme na nadechnutí, znovu nás převálcují. „Dobře,“ prohlásil jsem. „Pusťme se do toho.“

* * *

Andreu Nortonovou jsme našli v salonku důstojnického klubu. Požádali jsme ji o několik minut u ní v kanceláři. Zatvářila se zmateně. Sdělil jsem, že se jedná o důvěrnou záležitost. Zůstala zmatená. Willard jí oznámil, že Carbonův případ je uzavřený a nechápala, co po ní ještě chci. Ale souhlasila. Sdělila, že se sejdeme za třicet minut.

* * *

Těch třicet minut jsme strávili se Summerovou u mě v kanceláři. Procházeli jsme seznamy, kdo byl, a kdo nebyl v době Carbonovy smrti na základně. Summerová získala metry počítačového papíru a úhledně ho poskládala do harmoniky téměř tři centimetry vysoké. V každé řádce stálo slabým inkoustem z jehličkové tiskárny jméno, hodnost a číslo. Téměř u každého jména byla značka.

„Co ty značky znamenají?“ zeptal jsem se. „Přítomen, či nepřítomen?“

„Přítomen,“ odpověděla.

Přikývl jsem. Toho jsem se obával. Přejel jsem po harmonice palcem.

„Kolik?“

„Téměř tisíc dvě stě.“

Opět jsem přikývl. Projít tisíc dvě stě jmen a najít pachatele nebylo nic těžkého. Policejní složky se často hemží daleko větším počtem podezřelých. V Koreji jsem zažil případy, kdy v úvahu připadaly veškeré americké ozbrojené síly. Takové případy však vyžadují neomezený počet lidí, velké štáby a nekonečné zdroje. A naprostou spolupráci všech zúčastněných. Nedají se řešit ve dvou, tajně za zády velícího důstojníka.

„Nemožné,“ namítl jsem.

„Nic není nemožné,“ opáčila.

„Musíme postupovat jinak.“

„Jak?“

„Co si vzal s sebou?“

„Nic.“

„Chyba,“ nesouhlasil jsem. „Vzal sám sebe.“

Summerová pokrčila rameny. Přejela prsty nahoru po harmonice papírů. Hranička se nafoukla, jak do ní pronikl vzduch, a potom opět splaskla.

„Vyberte si jméno,“ nabídla.

„Měl nůž.“

„Tisíc dvě stě jmen, tisíc dvě stě nožů.“

„Vybavil se páčidlem.“

Summerová přikývla.

„A jogurtem,“ dodal jsem.

Neodpověděla.

„Čtyři věci,“ shrnul jsem. „Sám sebe, nůž, tupý předmět a jogurt. Odkud pocházel jogurt?“

„Z lednice na ubytovně,“ pravila Summerová. „Nebo z kuchyně, bufetu v jídelně, rozdělovny proviantu, supermarketu, lahůdek či obchodu se smíšeným zbožím někde mimo základnu.“

Představil jsem si zadýchaného muže, rychle kráčejícího a možná zpoceného, v pravačce zakrvácený nůž a páčidlo, v levačce prázdný kelímek od jogurtu, jak klopýtá temnotou, blíží se k místu určení, hledí k zemi, stáčí pohled na kelímek, odhazuje ho do křoví, zasouvá nůž do kapsy, ukládá páčidlo pod kabát.

„Měli bychom najít kelímek,“ pravil jsem.

Summerová neodpověděla.

„Určitě ho zahodil,“ pokračoval jsem. „Ne příliš blízko místa činu, ale ani příliš daleko.“

„Pomohlo by nám to?“

„Bude na něm výrobní kód. Možná spotřebujte do. Nebo něco podobného. Mohli bychom zjistit, kde byl zakoupen.“

Potom jsem se odmlčel.

„Mohly by na něm být otisky,“ řekl jsem.

„Určitě měl rukavice.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Viděl jsem otvírat jogurty. Lidé to nedělají v rukavicích. Víčko je z tenké fólie. Má malé ouško na uchopení.“

„Základna se rozkládá na sto tisíci akrech.“

Přikývl jsem. Zpátky na začátek. Normálně by stačilo pár telefonátů a všichni bačkoráci základny by padli na kolena, metr od sebe, začali se plížit jako obrovský lidský hřeben po zemi a obracet každý lístek trávy. A pak by pokračovali další den a další, dokud by jeden z nich neobjevil, co jsem potřeboval. Armáda má tolik lidského potenciálu, že najdete jehlu v kupce sena. Obě poloviny, pokud je zlomená. Stejně jako mrňavý kousíček chromu, který se odloupl z brzdy.

Summerová sledovala hodiny na zdi.

„Třicet minut vypršelo,“ oznámila.

* * *

K psychologické škole jsme dojeli humveem a zaparkovali na místě rezervovaném patrně pro někoho jiného. Bylo devět hodin. Summerová vypnula motor, otevřeli jsme dvířka a vyskočili do zimy.

Nesl jsem Kramerovu aktovku.

Prošli jsme starými vykachlíkovanými chodbami a vynořili se u dveří Nortonové. Svítilo se za nimi. Zaklepal jsem a vstoupili jsme. Nortonová seděla za psacím stolem. Všechny učené knihy vrátila na police. Uklidila i zápisník, tužky a pera. Deska stolu zela prázdnotou. Kruh světla z lampy dopadal na lesklé dřevo.

Stály tam tři židle pro návštěvníky. Pokynula, abychom je použili. Summerová se posadila na pravou. Já na levou. Kramerovu aktovku jsem postavil na prostřední, předkem k Nortonové, jako ducha na hostině. Nevěnovala jí jediný pohled.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se.

Ostentativně jsem narovnal aktovku do přesného středu.

„Povězte nám o včerejším mejdanu,“ požádal jsem.

„O jakém mejdanu?“

„Stolovala jste přece se štábními šaržemi, které nás přijely navštívit.“

Přikývla.

„Vassell a Coomer,“ upřesnila. „Proč se ptáte?“

„Pracovali pro generála Kramera.“

Opět přikývla. „Tuším že ano.“

„Popište nám večeři.“

„Jídlo?“

„Atmosféru,“ upřesnil jsem. „Konverzaci. Náladu.“

„Prostě jsme povečeřeli v důstojnickém klubu,“ opáčila.

„Někdo dal Vassellovi a Coomerovi aktovku.“

„Opravdu? Jako dárek?“

Neodpověděl jsem.

„Nepamatuji se,“ řekla Nortonová. „Kdy?“

„Během večeře. Nebo při odchodu.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Aktovku?“ podivila se Nortonová.

„Byla jste to vy?“ zeptala se Summerová.

Nortonová se na ni nechápavě podívala. Buď byla naprosto zmatená, nebo výborná herečka. „Co jsem měla být já?“

„Dala jste jim aktovku?“

„Proč bych jim dávala aktovku? Sotva je znám.“

„Jak dobře je znáte?“

„Jednou nebo dvakrát jsme se potkali, před několika lety.“

„V Irwinu?“

„Myslím že ano.“

„Proč jste s nimi večeřela?“

„Byla jsem v baru. Pozvali mě. Přišlo mi nezdvořilé odmítnout.“

„Věděla jste, že přijedou?“ vložil jsem se.

„Ne,“ odpověděla. „Neměla jsem tušení. Překvapilo mě, že nejsou v Německu.“

„Takže je znáte natolik dobře, abyste věděla, kde slouží.“

„Kramer byl velitelem obrněných sil v Evropě. Vassell s Coomerem patřili do jeho štábu. Udivilo by mě, kdyby sloužili na Havaji.“

Nikdo nepromluvil. Pozoroval jsem oči Nortonové. Kramerově aktovce věnovala třicet vteřin. Jen mě ohodnotila jako muže, co nosí aktovku, a pak už si jí ani nevšimla.

„O co kráčí?“ zeptala se.

Neodpověděl jsem.

„Vysvětlete mi to.“

Ukázal jsem na aktovku. „Patřila generálu Kramerovi. Na Nový rok se ztratila a dneska ji našli. Snažíme se zjistit, co se s ní dělo.“

„Kde ji ztratil?“

Summerová se pohnula na židli.

„V motelu,“ pravila. „Při sexuálních hrátkách ze ženou z naší základny. Řídila humvee. Proto hledáme ženu, která znala Kramera, měla trvalý přístup k humvee, na Silvestra nebyla na základně a včera se zúčastnila večeře.“

„Kromě mě s nimi jiná žena nevečeřela.“

Ticho.

Summerová přikývla. „To víme. A slibujeme, že udržíme celou záležitost v tajnosti. Nejdřív však potřebujeme slyšet, komu jste dala aktovku.“

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Nortonová se podívala na Summerovou, jako by právě vyslovila vtip s podtextem, kterému nerozumí.

„Vy se domníváte, že jsem spala s generálem Kramerem?“ pravila.

Summerová neodpověděla.

„Nespala jsem s ním,“ oznámila Nortonová. „Chraň bůh.“

Nikdo nepromluvil.

„Nevím, jestli se mám smát nebo plakat,“ pokračovala Nortonová. „Opravdu jsem na vážkách. Jedná se o naprosto absurdní obvinění. Překvapuje mě, že jste ho vůbec vyslovili.“

Zavládlo dlouhé ticho. Nortonová se usmála, jako bychom ji ze všeho nejvíc pobavili. Nedala najevo ani stopu hněvu. Zavřela oči a po chvíli je zase otevřela. Jako když celý rozhovor vymazává z paměti.

„Ztratilo se něco z té aktovky?“ zeptala se.

Neodpověděl jsem.

„Pomozte mi,“ požádala. „Prosím. Snažím se dobrat jádra téhle neobvyklé návštěvy. Zmizelo něco z té aktovky?“

„Vassell s Coomerem tvrdí, že nezmizelo.“

„Ale?“

„Nevěřím jim.“

„Měl byste jim věřit. Jsou starší důstojníci.“

Mlčel jsem.

„Co na to říká váš velící důstojník?“

„Nechce, abychom pokračovali v pátrání. Bojí se skandálu.“

„Měl byste ho poslechnout.“

„Jsem vyšetřovatel. Musím klást otázky.“

„Armáda je jako jedna velká rodina,“ pravila. „Všichni plujeme na stejné lodi.“

„Odešel Vassell nebo Coomer včera večer s aktovkou?“ zeptal jsem se.

Nortonová opět zavřela oči. Nejdřív jsem si myslel, že jsem ji podráždil, pak jsem si však uvědomil, že v duchu probírá scénu v šatně důstojnického klubu.

„Ne,“ odpověděla. „Ani jeden z nich neodešel s aktovkou.“

„Jste si jistá?“

„Naprosto jistá.“

„Jaká panovala u stolu nálada?“

„Chovali se velice uvolněně. Jako by ubíjeli volný večer.“

„Sdělili, proč znovu přijeli do Birdu?“

„Včera v poledne pohřbili generála Kramera.“

„To jsem nevěděl.“

„Walter Reed pustil tělo a Pentagon zařídil ceremoniál.“

„Kde se pohřeb konal?“

„Na Arlingtonském hřbitově. Kde jinde?“

„To je pět set kilometrů daleko.“

„Přibližně. Vzdušnou čarou.“

„Tak proč přijeli na večeři k nám?“

„To mi neprozradili.“

Odmlčel jsem se.

„Potřebujete vědět ještě něco jiného?“ zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Motel?“ podotkla. „Vypadám jako ženská, která by se setkávala s milencem v motelu?“

Neodpověděl jsem.

„Odchod,“ poručila.

Postavil jsem se. Summerová následovala mého příkladu. Popadl jsem z prostřední židle Kramerovu aktovku a vyšel z místnosti. Summerová mi kráčela v patách.

* * *

„Věříte jí?“ zeptala se.

Seděli jsme v humvee před školou psychologie. Motor běžel na volnoběh a topení vydechovalo horký zatuchlý vzduch páchnoucí po naftě.

„Na slovo,“ odpověděl jsem. „Od okamžiku, kdy se sotva podívala na aktovku. Kdyby ji znala, upadla by do obrovských rozpaků. A rozhodně jí věřím s motelem. Dostat ji do postele by stálo apartmá v Ritzu.“

„Tak co jsme zjistili?“

„Nic,“ přiznal jsem. „Absolutně nic.“

„To není pravda. Zjistili jsme, že Bird je očividně velice atraktivním místem. Vassell s Coomerem k nám váží dlouhé cesty, bez konkrétního důvodu.“

„Museli se do Birdu zamilovat.“

„A Nortonová nás považuje za jednu velkou rodinu.“

„Důstojníky,“ upřesnil jsem. „Co jste čekala?“

„Já jsem důstojnice. Vy jste důstojník.“

Přikývl jsem.

„Strávil jsem čtyři roky ve West Pointu,“ pravil jsem. „Dopustil jsem se chyby. Měl jsem si změnit jméno a vrátit se jako vojín. Tři povýšení a byl bych teď seržant. Možná seržant první třídy. Škoda, že jsem to neudělal.“

„Co podnikneme?“

Podíval jsem se na hodinky. Ručička se blížila k desítce.

„Vyspíme se,“ odpověděl jsem. „Až se rozední, pustíme se do hledání kelímku od jogurtu.“

13 KAPITOLA

Jogurt jsem nikdy nejedl, pár jsem jich ale viděl a nabyl jsem dojmu, že jednotlivé porce se prodávají ve zhruba pět čísel širokých kelímcích, takže na čtvereční metr se jich vejde přibližně tři sta. Což dělalo téměř milion a půl na akr. Oplocená plocha Birdu by jich tudíž pojala 150 miliard. Hledat jeden znamenalo totéž, jako pátrat po jediné spoře antraxu na stadionu Yankee. Výpočet jsem provedl během sprchování a oblékání za temnoty před úsvitem.

Potom jsem se posadil na postel a čekal, až se trochu rozední. Nemělo cenu propást jednu ze stopadesátimiliardové šance jen proto, že nebylo vidět. Jak jsem však seděl, začal jsem si uvědomovat, že nepříznivý poměr můžeme snížit inteligentním výběrem místa hledání. Chlap s jogurtem se pohyboval z bodu A do bodu B. Věděli jsme, kde leží A. V A zemřel Carbone. Bodů B se nabízel omezený počet. Buď díra v hraničním drátu, nebo jedna z hlavních budov základny. Takže pokud budeme postupovat chytře, zredukujeme miliardy na miliony a najdeme kelímek za sto let místo za tisíc.

Pokud ho už nevylízal hladový mýval ve svém doupěti.

Se Summerovou jsem se setkal u vozového parku vojenské policie. Zářila a překypovala energií, ale nemluvili jsme. Neměli jsme si co říct, až na to, že úkol, který jsme si stanovili, je nemožný. A to ani jeden z nás nechtěl vyslovit nahlas. Tak jsme mlčeli. Náhodně jsme si vybrali humvee a vyrazili. Pro změnu jsem řídil, stejnou tříminutovou cestou, jakou jsem jel před víc než třiceti hodinami.

Podle tachometru jsme zdolali přesně dva a půl kilometru a podle kompasu jihozápadním směrem. Pak se vynořilo místo činu. Na několika stromech stále povlávaly útržky policejní pásky. Zastavili jsme deset metrů od stezky a vystoupili. Já jsem vylezl na kapotu a posadil se na střechu nad přední sklo. Zadíval jsem se na severozápad a pak jsem se otočil a pohlédl na jihovýchod. V plicích mě studil chladný vzduch. Foukal větřík. Rozkládala se přede mnou hnědá, mrtvá, nekonečná krajina. Vycházející slunce mdle zářilo.

„Kudy šel?“ křikl jsem.

„Na severovýchod,“ zavolala Summerová v odpověď.

Vyslovila to velice jistě.

„Proč?“ vykřikl jsem.

Vylezla na kapotu a usadila se vedle mě.

„Měl auto,“ oznámila.

„Proč?“

„Protože jsme tady žádné nenašli a pochybuji, že by šli pěšky.“

„Proč?“

„Kdyby šli pěšky, k činu by došlo blíž výchozímu bodu. Odevšad to sem trvá nejméně třicet minut. Útočník se nevláčel třicet minut s páčidlem schovaným pod kabátem, rozhodně ne, pokud kráčeli bok po boku. Pohyboval by se jako robot. Carbone by pojal podezření. Tak jeli. Autem útočníka. Zbraň schoval pod bundu nebo něco podobného na zadní sedadlo. Možná i s nožem a jogurtem.“

„Odkud vyrazili?“

„Na tom nezáleží. Pro nás je důležité, kam útočník zamířil po činu. A pokud jel autem, nevydal se k drátu. Předpokládám, že tak velké díry v něm nejsou. Možná díry, kterými by prolezl člověk nebo srnka, ale ne takové, aby jimi prošlo auto či náklaďák.“

„Dobře,“ souhlasil jsem.

„Takže se vrátil na základnu. Jinam se vypravit nemohl. Odjet doprostřed pustiny by mu k ničemu nebylo. Vrátil se stejnou cestou, zaparkoval a věnoval se svým úkolům.“

Přikývl jsem. Zahleděl jsem se na západní horizont před sebou. Obrátil se a podíval na stezku ubíhající na severovýchod. Zpátky k základně. Dva a půl kilometru. Uvažoval jsem o aerodynamice prázdného kelímku od jogurtu. Lehký plastik ve tvaru šálku, s odtrženým víčkem brzdícím pohyb. Představil jsem si, jak ho zprudka odhazuji. Letěl by a zastavil se ve vzduchu. Urazil by nanejvýš tři metry. Dva a půl kilometru stezky, tři metry okraje, na levé straně řidiče. Miliony se scvrkly na tisíce. Pak se opět roztáhly na miliardy.

„Dobré a špatné zprávy,“ oznámil jsem. „Máte nejspíš pravdu, tak můžeme zmenšit oblast pátrání o devadesát devět procent. Možná o víc. Což je dobré.“

„Ale?“

„Pokud jel autem, vyhodil vůbec něco?“

Summerová mlčela.

„Mohl kelímek odložit na podlahu,“ upozornil jsem. „Nebo ho mrštit dozadu.“

„Ne v autě z vozového parku.“

„Tak ho možná strčil do popelnice u chodníku poté, co zaparkoval. Nebo si ho odnesl domů.“

„Možná. Máme šanci padesát na padesát.“

„Spíš sedmdesát na třicet,“ poupravil jsem.

„Přesto bychom se měli podívat.“

Přikývl jsem. Opřel jsem se dlaněmi o tyč nad předním sklem a přehoupl se na zem.

* * *

Leden nabízel velice dobré podmínky. O měsíc později by byly ještě lepší. Na severní polokouli odumírá vegetace nejvíc v únoru. Vytratí se a prořídne. Ale leden stačil. Porost byl nízký, země rovná a hnědá. Barvy mrtvého kapradí a listí. Nepokrýval ji sníh. Neutrální, organická krajina tvořila vyhovující pozadí. Představoval jsem si, že kelímek od jogurtu bude zářivě bílý. Nebo krémový. Nebo růžový, pro zdůraznění jahodové či malinové příchutě. Rozhodně bude mít nápomocnou barvu. Nebude například černý. Do černých obalů nikdo mléčné výrobky nedává. Takže jestli leží na dosah, určitě ho najdeme.

Prohledali jsme třímetrový pás kolem místa činu. Nic jsme nenašli. Vrátili jsme se tedy na stezku a vydali se podél ní na severovýchod. Summerová kráčela metr a půl od levého okraje. Já metr a půl po její levici. Oběma směry jsme pokrývali čtyřiapůlmetrový pruh a setkávali jsme se pohledem v klíčovém jedenapůlmetrovém úseku mezi námi, kde kelímek s největší pravděpodobností přistál, podle aerodynamické teorie, kterou jsem spočítal.

Šli jsme pomalu, zhruba poloviční rychlostí. Dělal jsem krátké kroky a propracoval se do rytmu, kdy jsem při každém kroku otočil hlavou z jedné strany na druhou. Připadal jsem si přitrouble. Musel jsem vypadat jako tučňák. Byla to však účinná metoda. Upadl jsem do modu automatického pilota. Země se mi rozplývala před očima. Neviděl jsem jednotlivé listy, větve a stébla trávy. Vytěsnil jsem všechno, co patřilo do přírody. Kdybych narazil na cizí předmět, okamžitě bych ho zaregistroval.

Pátrali jsme deset minut a nedosáhli žádného výsledku.

„Výměna?“ navrhla Summerová.

Vyměnili jsme si místa a pokračovali v chůzi. Míjeli jsme jen miliony tun lesního humusu. Armádní základny se udržují ve vzorném pořádku. Každotýdenní sběr odpadků patří k posvátným činnostem. Za plotem byste zakopávali o nejrůznější harampádí. Uvnitř byste neškrtli o jediný odpadek. Ani o jeden jediný. Ušli jsme dalších deset minut, dalších tři sta metrů, zastavili se a znovu si vyměnili místa. Začínala mi být zima. Pomalý pohyb mě nedokázal zahřát. Jako šílenec jsem zíral do země. Blížili jsme se k nejpravděpodobnějšímu bodu. Dva a půl kilometru má dva tisíce pět set metrů. První a poslední stovky připadaly nejméně v úvahu. Na začátku pachatel pospíchal, aby zmizel. Na dohled hlavních budov věděl, že musí být připravený, hotový a klidný. Takže obtížného předmětu by se zbavil uprostřed. Každý trochu rozumný člověk by zastavil, zhluboka oddechoval a usilovně uvažoval. Stáhl by okýnko a nechal se ovívat chladným vzduchem. Zpomalil jsem a soustředěně jsem se rozhlížel. Zleva doprava, zprava doleva. Nic jsem nespatřil.

„Byl umazaný od krve?“ zeptal jsem se.

„Možná trochu,“ odpověděla Summerová po pravé straně.

Nepodíval jsem se na ni. Pohled jsem upíral do země.

„Na rukavicích,“ dodala. „Nebo na botách.“

„Patrně méně, než čekal,“ pravil jsem. „Pokud nebyl doktor, počítal pravděpodobně s prudkým krvácením.“

„Takže?“

„Nevzal si auto z vozového parku. Nechtěl ho umazat a riskovat, že si toho další řidič druhý den všimne.“

„V tom případě jel vlastním autem a udělal, co jste říkal. Odhodil kelímek dozadu. Nic tady nenajdeme.“

Přikývl jsem. Mlčky. Pokračoval jsem dál.

* * *

Pročesali jsme celý střední úsek a na nic nenarazili. Dva tisíce metrů organického materiálu, bez jediné stopy po člověku. Dokonce ani oharek cigarety, útržek papíru, zrezivělá plechovka nebo prázdná lahev. Skutečný kompliment veliteli základny. Jeho pečlivost mě však zklamala. Zastavili jsme se tři sta metrů od hlavních budov na dohled před námi.

„Zkusíme to opačným směrem,“ oznámil jsem. „Ještě jednou prohledáme prostředek.“

„Dobře,“ souhlasila Summerová. „Čelem vzad.“

Otočila se a vyměnili jsme si místa. Domluvili jsme se, že si na středních tři sta metrech prohodíme role. Tam, kde jsem šel na vnitřní straně, půjdu na vnější a naopak. Ze žádného skutečného důvodu. Jenom jsme se dívali z rozdílné perspektivy a pocit mi velel, že bychom se měli vystřídat. Byl jsem o třicet čísel vyšší a na základě jednoduché trigometrie jsem viděl o třicet čísel dál. Summerová zase pátrala z větší blízkosti a tvrdila, že má dobré oči na jednotlivosti. Vraceli jsme se zpátky, pomalu a vyrovnaným tempem.

V první části jsme nic nenašli. Vyměnili jsme se. Zaujal jsem místo tři metry od stezky. Otáčel jsem hlavou ze strany na stranu. Vítr nám foukal do obličeje a oči mi slzely zimou. Zastrčil jsem si ruce do kapsy.

Druhá část byla stejně bezúspěšná. Opět jsme se prohodili. Kráčel jsem metr a půl podél okraje stezky. Nic ve třetí části. Vyměnili jsme se. Za chůze jsem počítal. Pročesali jsme čtyřiapůlmetrový pruh podél 2500 metrů. Což dělalo zhruba 11 250 čtverečních metrů, o něco méně než dva a půl akru. Necelých dva a půl akru ze sto tisíc. Přibližně poměr čtyřicet tisíc ku jedné. Lepší než odjet do města a vsadit dolar do loterie. Ale ne o mnoho.

Kráčeli jsme. Vítr nabíral na síle a byla nám stále větší zima. Nic jsme neviděli.

Pak jsem cosi spatřil.

Daleko po pravé straně. Zhruba šest metrů od sebe. Nikoliv kelímek od jogurtu. Něco jiného. Téměř jsem to přehlédl, protože předmět ležel mimo zónu pravděpodobnosti. Lehký plastikový neaerodynamický kelímek nemůže po vyhození z auta doletět tak daleko. Tak jsem onu věc zaznamenal, mozek ji zpracoval a okamžitě odmítl, přesně jak jsem ho naprogramoval.

Potom opět zapnul. Zafungoval animální instinkt.

Protože ona věc vypadala jako had. Část mozku určená plazům zašeptala had a já jsem pocítil prehistorický záchvěv strachu, který v procesu evoluce udržoval mé předky naživu. Trval zlomek vteřiny. Potom vyprchal. Velení převzala vzdělanější část mysli a pravila žádní hadi v lednu, chlapče. Příliš velká zima. Vydechl jsem, udělal krok a pak jsem se zastavil a ohlédl, čistě ze zvědavosti.

V mrtvé trávě se černal zahnutý obrys. Pásek? Zahradní hadice? Obrys se však nořil do ztuhlých, hnědých stonků. Hlouběji než předmět z kůže, látky či gumy. Doléhal až na kořínky. Protože byl těžký. Musel být těžký, když dopadl tak daleko od stezky. Proto byl kovový. Masivní, nikoliv dutý. Díky tomu neznámý. Jen málo vojenského nářadí je zahnutého.

Zamířil jsem k předmětu. Došel k němu a poklekl.

Bylo to páčidlo.

Natřené černou barvou, na jednom konci olepené krví a vlasy.

* * *

Zůstal jsem u něj a poslal Summerovou pro náklaďák. Musela běžet, protože se vrátila dřív, než jsem čekal, celá zadýchaná.

„Máme pytle na důkazy?“ zeptal jsem se.

„Nejedná se o důkaz,“ namítla. „K nehodám při výcviku není zapotřebí důkazů.“

„Nehodlám ho předložit soudu,“ pravil jsem. „Jenom se ho nechci dotknout. Abych nezanechal otisky prstů. Willard by mohl přijít na nepříjemné myšlenky.“

Podívala se dozadu do náklaďáku.

„Pytle nemáme,“ oznámila.

Zarazil jsem se. Normálně si dáváte obrovský pozor, abyste důkaz nepoškodili cizími otisky prstů, vlasy či vlákny a nezkreslili vyšetřování. Když pochybíte, prokurátor vám může natrhnout zadek. Tentokrát jsem však měl jiné důvody. Na paty mi šlapal Willard. Kdybych pochybil, mohl bych se ocitnout ve vězení. Prostředky, motiv, příležitost, moje otisky na zbrani. Nádherně bych mu nahrál na ruku. Kdyby nevyšla verze s nehodou, skočil by po prvním jiném vysvětlení.

„Co kdybychom povolali odborníka?“ navrhla Summerová. Stále těsně za mnou. Cítil jsem její přítomnost.

„Nemůžeme zasvětit další osobu,“ odmítl jsem. „Stačí, že jsem zasvětil vás.“

Obešla mě a sehnula se. Uhladila rukama stonky trávy, aby lépe viděla.

„Ničeho se nedotýkejte,“ varoval jsem ji.

„To jsem také neměla v úmyslu,“ opáčila.

Zblízka jsme se dívali na páčidlo. Na osmihrannou, devadesát centimetrů dlouhou tyč vyrobenou z oceli. Vypadala na kvalitní nářadí. Zbrusu nové. Natřené leskle černou barvou, jaká se používá na čluny nebo na auta. Ve tvaru altsaxofonu, na jednom konci lehce zakřivené a na druhém ohnuté do plného oblouku písmena J. Oba konce byly zploštělé a zubaté jako pařáty, uzpůsobené na vytahování hřebíků z dřevěných planěk. Praktický a dobře vymyšlený nástroj, jednoduchý a brutální.

„Sotva použité,“ podotkla Summerová.

„Nepoužité,“ opravil jsem. „Rozhodně ne ke stavebním účelům.“

Narovnal jsem se.

„S otisky prstů se nemusíme namáhat,“ oznámil jsem. „Pachatel měl určitě rukavice, když se s ním rozpřahoval.“

Summerová se také narovnala.

„Stejně jako s krevní skupinou,“ přisadila. „Určitě je Carbonova.“

Neodpověděl jsem.

„Nenecháme ho tady prostě ležet?“

„Ne,“ odmítl jsem. „To nejde.“

Sehnul jsem se a rozvázal si pravou botu. Vytáhl jsem tkaničku a spojil ji ambulantním uzlem. Vznikla smyčka čtyřicet čísel v průměru. Přetáhl jsem si ji přes dlaň pravačky, přejel spodním okrajem po mrtvých stéblech a nabral špičku páčidla. Potom jsem sevřel pěst a opatrně zvedl těžkou ocel z trávy. Podržel jsem ji jako hrdý rybář úlovek.

„Jedem,“ zavelel jsem.

Prokulhal jsem k předním dveřím spolujezdce, páčidlo pozdvižené, botu rozvázanou. Posadil jsem se těsně k převodovce a opřel páčidlo o podlahu, natolik daleko, aby se mi za jízdy neotřelo o nohu.

„Kam?“ zeptala se Summerová.

„Do márnice,“ přikázal jsem.

* * *

Doufal jsem, že patolog bude se svým týmem na snídani, ale mýlil jsem se. Všichni pracovali v budově. Patolog nás odchytil ve vestibulu. Spěchal kamsi se složkou v ruce. Přejel nás pohledem a pak se zadíval na trofej pohupující se na tkaničce. Půl vteřiny mu trvalo, než pochopil, o co se jedná, za další půl vteřiny mu došlo, v jak prekérní situaci jsme se tím pádem ocitli.

„Můžeme přijít později,“ navrhl jsem. Až tady nebudete.

„To nemusíte,“ odmítl. „Pojďme ke mně do kanceláře.“

Ukazoval nám cestu. Pozoroval jsem, jak kráčí. Malý snědý mužík s krátkýma nohama, rázný, schopný, o něco starší než já. Působil sympaticky. A patrně nebyl hloupý. Jako většina vojenských doktorů. Musejí se naučit spoustu věcí, než se vypracují tam, kam chtějí. A nejspíš nebyl nemorální. Za svoji kariéru jsem se s nemorálními doktory téměř nesetkal. V hrudi jim buší srdce vědců a vědci obvykle věří ve fakta a pravdu. Nebo alespoň projevují přirozenou zvědavost. Což jsme potřebovali, protože patologův přístup sehraje klíčovou roli. Buď se nám nebude plést do řemesla, nebo nás jediným telefonátem prodá.

Sídlil v jednoduché čtvercové kanceláři plné původních šedých ocelových stolů a kartoték. Praskala ve švech. Na stěnách visely zarámované diplomy. Police se prohýbaly pod knihami a příručkami. Jen sklenice se vzorky chyběly. I podivnosti naložené ve formaldehydu. Klidně jsme se mohli ocitnout v kanceláři právníka, až na to, že diplomy pocházely z lékařských škol, nikoliv právnických.

Posadil se na židli na kolečkách a odložil složku na stůl. Summerová zavřela dveře a opřela se o ně. Já jsem se zastavil uprostřed místnosti, s páčidlem zavěšeným v prostoru. Vzájemně jsme se sledovali očima. Čekali jsme, kdo otevře partii.

„Carbone zahynul při výcviku,“ pravil doktor, jako by táhl prvním pěšákem dvě políčka dopředu.

Přikývl jsem.

„Bezpochyby,“ posunul jsem svého pěšáka.

„Jsem rád, že tohle jsme si ujasnili,“ oznámil.

Pronesl to však hlasem znamenajícím: Už jste někdy slyšeli větší kravinu?

Summerová hlasitě vydechla. Získali jsme spojence. Ale spojence, který si držel odstup. Kryl se pečlivě promyšlenou šarádou. Vůbec jsem se mu nedivil. Za své medicínské vzdělání dlužil roky služby. Proto si dával pozor. Byl spojencem, jehož přání jsme museli respektovat.

„Carbone upadl a uhodil se do hlavy,“ sdělil jsem. „Případ je uzavřený. Došlo k nehodě, velice nešťastné pro všechny zúčastněné.“

„Ale?“

O kousek jsem páčidlo pozvedl.

„Do hlavy se patrně udeřil o tohle.“

„Třikrát?“

„Odrazil se. Pod listy ležely odumřelé větvičky a pružily jako trampolína.“

Doktor přikývl. „Povrch může být pružný, zejména v tomhle ročním období.

„Smrtelně pružný,“ dodal jsem.

Spustil jsem páčidlo. Čekal.

„Proč jste ho přinesl?“ zeptal se doktor.

„Možná na něm ulpěly stopy po spoluzavinění nedbalostí,“ pravil jsem. „Ten, kdo ho tam pohodil a způsobil, že na něj Carbone dopadl, zaslouží potrestání.“

Doktor opět přikývl. „Odhazování odpadků je závažným přestupkem.“

„V téhle armádě rozhodně,“ potvrdil jsem.

„Co mám udělat?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Jenom jsme vám přišli pomoct. Případ je uzavřený, a tak nás napadlo, že byste se možná chtěl zbavit odlitků, co jste udělal. Odlitků zraněné hlavy. Můžeme je vyhodit, aby vám nezabíraly místo.“

Doktor potřetí přikývl.

„Proč ne,“ souhlasil. „Ušetříte mi cestu k popelnici.“

Na dlouhou chvíli se odmlčel. Pak odklidil složku, kterou si přinesl, otevřel několik zásuvek, rozložil na stůl listy čistého bílého papíru a naskládal na něj šest sklíček z mikroskopu.

„Ten předmět vypadá těžký,“ konstatoval.

„To máte pravdu.“

„Měl byste ho položit. Abyste si nenamáhal rameno.“

„Dáváte mi lékařskou radu?“

„Určitě nechcete riskovat poškozené vazy.“

„Kam ho mám položit?“

„Na jakýkoliv rovný povrch.“

Udělal jsem krok dopředu a odložil páčidlo opatrně na stůl, na papír a sklíčka. Vyvlékl jsem tkaničku a uvolnil uzel. Poklekl jsem a navlékl tkaničku do všech oček boty. Utáhl jsem ji a zavázal. Podíval jsem se na doktora. Právě včas, abych zaznamenal, že posunul sklíčko. Zvedl ho a otřel o konec páčidla, kde ulpěly vlasy a krev.

„Zatraceně,“ ulevil si. „Ušpinil jsem jedno sklíčko. Taková nešikovnost.“

Přesně stejnou chybu zopakoval se zbývajícími pěti sklíčky.

„Zajímají nás otisky prstů?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou. „Předpokládáme rukavice.“

„Přesto bychom se měli podívat. Spoluzavinění nedbalostí není žádná legrace.“

Otevřel další zásuvku, vytáhl latexové rukavice a klepl jimi o ruku. Vyvalil se obláček pudru. Pak popadl páčidlo a odnesl ho z místnosti.

* * *

Vrátil se za necelých deset minut. Stále měl navlečené rukavice. Páčidlo bylo umyté. Černá barva zářila. Vypadalo zbrusu nové.

„Otisky žádné,“ oznámil.

Odložil páčidlo na svou židli, otevřel zásuvku kartotéky a vytáhl hnědou papírovou krabici. Odklopil víko a vykouzlil dva sněhově bílé sádrové odlitky. Oba zhruba patnáct čísel dlouhé a na boku označené černým inkoustem. Carbone. Jeden byl pozitivní, vytvořený nalitím sádry do rány. Druhý negativní, ulitý přes pozitivní. Negativní ukazoval tvar rány a pozitivní tvar zbraně.

Doktor položil pozitivní odlitek rovnoběžně vedle páčidla. Zarovnal ho. Odlitek byl přibližně patnáct centimetrů dlouhý. Bílý a trochu rozrytý dolíčky po lití, ale jinak identický s hladkým černým kovem. Naprosto identický. Stejný profil, stejná tloušťka, stejné kontury.

Pak doktor položil na stůl negativní odlitek. Byl o něco větší než pozitivní a o trochu rozrytější. Přesná replika Carbonova rozmláceného týlu. Doktor uchopil páčidlo. Potěžkal ho v ruce. Zamyšleně s ním namířil. Nechal ho klesnout, velice pomalu, první rána, druhá. Pak třetí. Položil páčidlo do odlitku. Třetí a konečná rána se rýsovala nejjasněji. Tvořila čistý, dva centimetry hluboký zářez a páčidlo do něj dokonale zapadlo.

„Podívám se na vlasy a krev,“ oznámil doktor. „I když výsledek známe už teď.“

Vytáhl páčidlo z odlitku a provedl druhý pokus. Opět vklouzlo dovnitř, bez jediného zadrhnutí a hluboko. Pozvedl ho a položil přes otevřené dlaně, jakoby ho vážil. Potom popadl rovnější konec a rozpřáhl se, pohybem pálkaře odrážejícího vysoký, rychlý míč. Rozmáchl se ještě jednou, prudčeji, odhodlaněji a útočně. Páčidlo vypadalo v jeho rukách veliké. Veliké a trochu příliš těžké. Poněkud nezvladatelné.

„Zdatný silák,“ pravil. „Ďábelský úder. Statný, vysoký muž, pravák, fyzicky ve výborné kondici. Takovému popisu však odpovídá většina osazenstva základny.“

„Žádný útočník nebyl,“ upozornil jsem. „Carbone padl a udeřil se do hlavy.“

Doktor se krátce pousmál a opět vyvážil páčidlo v dlaních.

„Svým způsobem hezké,“ utrousil. „Nezní to divně?“

Věděl jsem, co myslí. Byl to pěkný kousek oceli, vytvořený přesně ke svému účelu. Jako Colt Detective Special nebo vojenský bojový nůž. Zasunul ho do dlouhé kovové zásuvky. Zaskřípělo to a slabě bouchlo, jak ho pustil.

„Schovám ho u sebe,“ pravil. „Pokud chcete. Bude u mě ve větším bezpečí.“

„Dobře,“ souhlasil jsem.

Zavřel zásuvku.

„Jste pravák?“ zeptal se.

„Ano.“

„Plukovník Willard mi řekl, že jste. Ale nevěřil jsem mu.“

„Proč ne?“

„Velice vás překvapilo, o koho se jedná. Když jsem dal do původního stavu obličej. Prokázal jste jasnou fyzickou reakci. Ta se nedá zahrát.“

„Pověděl jste o tom Willardovi?“

Doktor přikývl. „Neochotně mě vyslechl. Názor ale nezměnil. Určitě už vypracoval vysvětlující teorii.“

„Budu si dávat pozor,“ opáčil jsem.

„Také za mnou přišlo pár seržantů z Delty. Začínají se šířit pověsti. Měl byste si dávat velký pozor.“

„Budu si ho dávat.“

„Velice velký,“ upozornil doktor.

* * *

Nasedli jsme se Summerovou do humvee. Nastartovala, zařadila a čekala s nohou na brzdě.

„Sklad,“ zavelel jsem.

„Nejedná se o vojenský předmět,“ namítla.

„Vypadá draze. Natolik draze, aby mohl patřit Pentagonu.“

„Byl by zelený.“

Přikývl jsem. „Patrně. Musíme to ale zkusit. Dříve či později se nám bude hodit každá maličkost.“

Sundala nohu z brzdy a rozjela se k budově skladu. V Birdu sloužila o mnohem déle než já a vyznala se. Zaparkovala před obvyklou stavbou. Věděl jsem, že vevnitř bude dlouhý pult a za ním nekonečné skladové prostory. S obrovskými žoky oblečení, pneumatik, pokrývek, nádobí, krumpáčů a dalšího vybavení nejrůznějšího druhu.

Vešli jsme dovnitř a zpoza pultu nás přivítal mladík v nových maskáčích. Radostně vypadající, vypasený kluk z venkova. Vypadal, že obsluhuje v tátově železářství a zadaná práce je mu nejvyšším životním posláním. Sršelo z něj nadšení. Sdělil jsem, že se zajímáme o stavební nářadí. Otevřel knihu velikosti telefonního seznamu. Nalistoval správnou část. Požádal jsem ho, aby vyhledal páčidla. Naslinil si prst, obrátil několik stránek a našel dva druhy. Sochor, obecný typ, dlouhý, ozubený na jednom konci a páčidlo, obecný typ, krátké, ozubené na obou koncích. Požádal jsem o krátký vzorek.

Odkráčel a zmizel mezi vysokými regály. Čekali jsme. Vdechovali charakteristickou vůni starého prachu, nové gumy a vlhkého bavlněného kepru. Vynořil se po pěti minutách s páčidlem z amerických vojenských zásob. Položil ho před nás na pult. Dopadlo s těžkým žuchnutím. Summerová měla pravdu. Bylo olivově zelené. A naprosto jiné, než které jsme právě zanechali v patologově kanceláři. Odlišný profil, o patnáct čísel kratší, o něco tenčí, trochu jinak zakřivené. Pečlivě navržené. Představovalo klasický příklad práce armády. Před lety patrně stálo na devadesátém devátém místě programu převystrojení. Ze zkušených veteránů starých stavebních jednotek byla vytvořena subkomise. Vypracovala parametry délky, váhy a životnosti. Prozkoumala únavu kovu. Oblasti pravděpodobného použití. Křehkost v mrazivých zimách severní Evropy. Poddajnost v krutých rovníkových vedrech. Nechala vypracovat podrobné nákresy. Pak rozjela nabídkové řízení. Zúčastnily se ho továrny od Pennsylvánie až po Alabamu. Vyrobily prototypy. Prototypy prošly důkladnými zkouškami. Na konci zůstal jediný vítěz. Objednala se barva a byla stanovena pravidla nanášení, podléhající přísné kontrole. Potom celá záležitost upadla v zapomnění. Ale plody několikaměsíčního zvažování neustále přicházely po tisících za rok, ať už je základny potřebovaly, či ne.

„Děkuju, vojáku,“ pravil jsem.

„Vezmete si ho?“ zeptal se kluk.

„Jenom jsme se chtěli podívat,“ odmítl jsem.

* * *

Vrátili jsme se ke mně do kanceláře. Nastalo pozdní ráno šedivého dne a připadal jsem si bezcílně. Nové desetiletí mi toho zatím moc nenadělilo. Rok 1990 se mi šest dní po svém začátku zamlouval jen pramálo.

„Sepíšete zprávu o nehodě?“ zeptala se Summerová.

„Pro Willarda? Dám si trochu načas.“

„Očekává ji dneska.“

Přikývl jsem. „Já vím. Počkám ale, až o ni ještě jednou požádá.“

„Proč?“

„Bude to skutečně fascinující zážitek. Jako pozorovat larvy hemžící se v mrtvé tkáni.“

„Co umřelo?“

„Moje nadšení pro ranní vstávání.“

„Jedno shnilé jablko ještě nic neznamená.“

„Možná. Pokud se jedná jen o jedno jablko.“

Neodpověděla.

„Páčidla,“ pravil jsem. „Máme dva samostatné případy s páčidly a nesnáším náhody. Nedokážu však přijít na to, jak by spolu mohly souviset. Neumím je propojit. Carbone se nacházel miliony kilometrů od paní Kramerové, všemi myslitelnými způsoby. Žili v naprosto odlišných světech.“

„Spojili je Vassell s Coomerem. Zajímali se o něco, co předpokládali, že se nachází v domě paní Kramerové, a v noci, kdy zemřel Kramer, přijeli do Birdu.“

Přikývl jsem. „Právě to mě přivádí k šílenství. Dokonalá souvislost, ale pouze zdánlivá. V D.C. přijali jen jeden telefonát, byli tak daleko od Green Valley, že nemohli ublížit paní Kramerové osobně, a z hotelu nikomu nevolali. Pak přijeli v době Carbonovy smrti do Birdu, ale celý večer strávili v důstojnickém klubu a cpali se všem na očích steakem a rybou.“

„Když k nám zavítali poprvé, měli řidiče. Majora Marshalla, vzpomínáte? Podruhé však přijeli sami. To mi přijde dost spiklenecké. Jako by přijeli z utajeného důvodu.“

„Na vysedávání v baru důstojnického klubu a večeři v důstojnické jídelně mi nic tajného nepřipadá. Za celou dobu se ani na minutu nevzdálili.“

„Proč ale s sebou nevzali řidiče? Proč přijeli sami? Předpokládám, že Marshall se s nimi zúčastnil pohřbu. Tak proč nevyužili jeho služeb? Trmáceli se k nám pět set kilometrů a dalších pět set zpátky.“

„Třeba neměl Marshall čas.“

„Marshall je jejich věrným poskokem. Kdyby požádali, určitě by si čas udělal.“

„Proč vůbec přijeli? Na obyčejnou večeři vážili příliš dalekou cestu.“

„Přijeli pro aktovku. Nortonová lže. Určitě. Někdo jim aktovku předal.“

„Nemyslím, že by Nortonová lhala. Působila velice přesvědčivým dojmem.“

„Tak vyzvedli aktovku na parkovišti. Nortonová to neviděla. Určitě se s nimi nevyšla rozloučit do zimy. Odjeli s aktovkou. Jinak by se nevrátili poklidně do Německa.“

„Možná hledání prostě vzdali. Volaly je povinnosti. Nemohli zůstat věčně.“

Summerová neodpověděla.

„Ať už jednali z jakýchkoliv pohnutek, žádná souvislost neexistuje,“ upozornil jsem.

„Obklopuje nás vesmír plný náhod.“

Přikývl jsem. „Tak je musíme přesunout do pozadí. V popředí zůstává Carbone.“

„Budeme pokračovat v hledání kelímku od jogurtu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Skončil v autě pachatele nebo v jeho odpadkovém koši.“

„Mohl se býval hodit.“

„Získali jsme páčidlo. Zbrusu nové. Zakoupené patrně ve stejnou dobu jako jogurt.“

„Chybějí nám síly.“

„Máme detektiva Clarka v Green Valley. Hledá své páčidlo. Pročesává železářství. Požádáme ho, aby rozšířil rádius a pracoval přesčas.“

„To ho čeká pěkná spousta přesčasů.“

Přikývl jsem. „Budeme mu muset něco nabídnout. Trochu ho motivovat. Povíme, že pracujeme na něčem, co mu možná pomůže.“

„Například?“

Usmál jsem se. „Přikrášlíme skutečnost. Předhodíme Andreu Nortonovou. Předvedeme jí, jaká jsme krásná rodina.“

* * *

Zavolal jsem detektivu Clarkovi. Jméno Andrey Nortonové jsem nepoužil. Vymyslel jsem si místo ní pár lží. Sdělil jsem, že si pamatuji na škody na dveřích a na hlavě paní Kramerové a domnívám se, že je způsobilo páčidlo. Ve vojenských zařízeních po celém východním pobřeží došlo v poslední době k řadě vloupání a zmizela i páčidla. Požádal jsem, jestli by nás nepřibral k pátrání, které už určitě provádí ohledně zbraně z Green Valley. V tomto bodě se odmlčel a já jsem ticho vyplnil vyprávěním o vojenských skladech bez páčidel a předložil domněnku, že právě proto útočník použil civilní zdroj. Nechceme se mu plést do vyšetřování, protože sami sledujeme slibnou stopu. Opět se odmlčel, jako každý správný policista. Čekal na nabídku. Slíbil jsem, že jakmile zjistíme jméno, profil nebo popis, dáme mu, co nejrychleji fax dovolí, vědět. Okamžitě zpozorněl. Byl zoufalý a přešlapoval na místě. Zeptal se, co přesně potřebuji. Poprosil jsem ho, aby pročesal pětisetkilometrový okruh kolem Green Valley a poptal se, co prodávali v železářstvích v období mezi Silvestrem pozdě odpoledne a 4. lednem.

„Čeho se týká slibná stopa, kterou sledujete?“ otázal se.

„Paní Kramerovou má možná na svědomí voják. Při troše štěstí vám ho naservírujeme na stříbrném podnose s červenou mašlí kolem krku.“

„To by nebylo špatné.“

„Spolupráce dokáže divy,“ prohodil jsem.

„Samozřejmě,“ souhlasil.

Měl radost. Přijal všechno, co jsem mu navykládal. Slíbil rozšířit pátrání a průběžně mě informovat. Zavěsil jsem a telefon se okamžitě rozezvonil. Oslovil mě ženský hlas. Teplý, erotický a jižanský. Jménem výkonného důstojníka vojenské policie z Fort Jacksonu mě žádal o 10-33 a 10-16, což znamenalo vyčkejte bezpečného kabelového spojení s protějškem v Jižní Karolíně. Čekal jsem se sluchátkem u ucha. Chvíli se z něj ozývalo prázdné elektronické syčení. Pak v něm hlasitě cvaklo, ozval se můj protějšek z Jižní Karolíny a oznámil, že plukovník David C. Brubaker, velící důstojník zvláštních sil ve Fort Birdu, byl ráno nalezen s dvěma kulkama v hlavě v uličce pochybné čtvrti v Columbii, hlavním městě Jižní Karolíny, ležícím přes tři sta kilometrů od severokarolínského golfového hotelu, kde trávil dovolenou s manželkou. Místní zdravotníci odhadují, že zemřel před jedním až dvěma dny.

14 KAPITOLA

Můj protějšek v Jacksonu se jmenoval Sanchez. Neznal jsem ho důvěrně, ale o to jsem ho měl radši. Byl chytrý a dobrý. Přepnul jsem telefon na hlasitý poslech, aby slyšela i Summerová. Krátce jsme probrali pravomoci, ale bez velkého nadšení. Otázka pravomocí je vždycky zapeklitá a věděli jsme, že nevyhrajeme. Brubaker byl na dovolené, v civilním oblečení, zabili ho v městské uličce, a nárok si na něj tudíž bude dělat Columbijské policejní oddělení. Nemohli jsme jim v tom zabránit. A Columbijské policejní oddělení uvědomí FBI, protože Brubaker naposledy přebýval v severokarolínském golfovém hotelu, což situaci dodávalo mezistátní dimenzi. A mezistátní vraždy spadají pod FBI. Navíc ještě patří armádní důstojníci po formální stránce mezi federální zaměstnance a zabití federálního zaměstnance je specifický zločin, což by umožnilo vznést zvláštní žalobu, pokud by se jim pachatele nějakým zázrakem podařilo chytit. Rozdíl mezi státním soudem a federálním nám byl ukradený, ale všichni tři jsme věděli, že jakmile do případu vstoupí FBI, ocitne se mimo náš dosah. Shodli jsme se, že se nám nanejvýš podaří nahlédnout do protokolů, čistě informativně a na základě dobré vůle. Summerová protáhla obličej a odvrátila se. Vypnul jsem hlasitý poslech a pokračoval v rozhovoru jen se Sanchezem.

„Máte podezření?“ zeptal jsem se.

„Někdo, koho znal,“ opáčil Sanchez. „Překvapit v uličce vojáka Delty, dobrého jako Brubaker, není snadné.“

„Zbraň?“

„Zdravotníci zjistili, že se jednalo o jednoruční devítimilimetr. Měli by se v tom vyznat. S úmrtími mají bohaté zkušenosti. V téhle části města prý zasahují každou páteční a sobotní noc.“

„Proč tam šel?“

„Nevím. Patrně na schůzku. Se známým člověkem.“

„Tušíte kdy?“

„Tělo bylo ledové, pokožka nazelenalá, rigor mortis už vyprchal. Tvrdí dvacet čtyři až čtyřicet osm hodin. Nejpravděpodobnější je podle mě prostředek. Předminulá noc. Mezi třetí a čtvrtou. Našli ho popeláři v deset dneska ráno. Při týdenním sběru odpadků.“

„Kde jste byl dvacátého osmého prosince?“

„V Koreji. A vy?“

„V Panamě.“

„Proč vás převeleli?“

„Pronásleduje mě utkvělý pocit, že bych to měl co nejrychleji zjistit.“

„Děje se něco divného,“ souhlasil Sanchez. „Zjišťoval jsem si to, protože jsem byl zvědavý. Ve stejné situaci se nás ocitlo dvacet, po celém světě. Na všech rozkazech stojí Garberův podpis, nepřijde mi ale košer.“

„Určitě není košer. Došlo u vás před Brubakerovou vraždou k něčemu neobvyklému?“

„Vůbec ne. Klidnější týden jsem ještě nezažil.“

Zavěsili jsme. Zůstal jsem nepohnutě sedět. Columbia v Jižní Karolíně se nachází zhruba tři sta kilometrů od Birdu. Dojet tam nebylo nic těžkého. Na jihozápad po dálnici, překročit státní hranici, najet na I-20 a urazit další kilometry na západ. Předminulou noc jsme našli Carbonovo tělo. Z kanceláře Andrey Nortonové jsem odcházel před druhou ranní. Do té doby by mi Nortonová poskytla alibi. Na pitvu v márnici jsem se dostavil v sedm. Patolog by to potvrdil. Takže jsem měl nezávislá alibi na dvě časové hranice. Mezi druhou a sedmou však stále ležel čtyřhodinový prostor a Brubakera pravděpodobně zabili přesně uprostřed. Dokázal bych za pět hodin ujet tři sta kilometrů do Columbie a zpátky?

„Stalo se něco?“ otázala se Summerová.

„Kluci z Delty mě podezírají kvůli Carbonovi. Napadlo mě, jestli se mi nepokusí přišít také Brubakera. Jak vám připadá šest set kilometrů za pět hodin?“

„Já bych je patrně zvládla. Celou cestu stodvacítkou. Záleželo by, samozřejmě, na autě, stavu silnice, provozu, počasí a policajtech. Bylo by to však proveditelné.“

„Skvělé,“ povzdechl jsem si.

„Pohybujeme se však v čistě teoretické rovině.“

„Kéž by si to taky mysleli. Zabít Brubakera je pro ně jako zabít Boha.“

„Sdělíte jim tu zprávu osobně?“

Přikývl jsem. „Budu muset. Jedná se o otázku úcty. Vy ale za mě informujte velitele základny.“

* * *

Pobočník zvláštních sil byl blbec, skrýval však v sobě i lidskou stránku. Když jsem mu pověděl o Brubakerovi, ztuhl a zbělel jako křída, očividně nejen ze strachu z nadcházejících byrokratických obtíží. Brubaker měl pověst přísného, odtažitého a autoritativního muže, ale zaujímal roli skutečného otce všech mužů jednotlivě i jednotky jako celku. A jednotky jako konceptu. Zvláštní síly, a zejména Delta, se ne vždycky těšily oblibě Pentagonu a Kapitolu. Armáda nenávidí změny a na novinky si dlouho zvyká. Myšlenka divoké hordy záškodníků se neprosazovala snadno a Brubaker patřil k jejím hlavním propagátorům od samého počátku až do současné doby. Jeho smrt zasáhne zvláštní síly stejně, jako by národ zasáhla smrt prezidenta.

„Už smrt Carboneho byla hrozná,“ vypravil se sebe pobočník. „Tohle je ale neuvěřitelné. Existuje nějaká souvislost?“

Podíval jsem se na něj.

„Proč by měla existovat souvislost? Carbone zemřel nešťastnou náhodou při tréninku.“

Neodpověděl.

„Proč se Brubaker ubytoval v hotelu?“

„Hrál rád golf. Odedávna vlastnil dům u Braggu, ale nelíbilo se mu tamní hřiště.“

„Kde je ten hotel?“

„Na okraji Raleighu.“

„Jezdil tam často?“

„Při každé trochu možné příležitosti.“

„Hraje i jeho manželka?“

Pobočník přikývl. „Hrají spolu.“

Potom se zarazil.

„Hráli,“ opravil se a pak zmlknul a odvrátil pohled. Představoval jsem si Brubakera. Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale podobné typy jsem znal. Jeden den vysvětlují, jak položit minu s vějířovitým rozptylem, aby malá kuličková ložiska explodovala ve správném úhlu a odervala s co největší účinností páteř nepřítele. Druhý den se procházejí v pastelových tričkách s krokodýlky na prsou, hrají golf s manželkami, drží je za ruku a usmívají se z malých elektrických vozíků. Takových mužů jsem poznal spoustu. Patřil k nim i můj otec. Nehrál sice golf, ale pozoroval ptáky. Procestoval většinu zemí světa a viděl obrovské množství ptáků.

Postavil jsem se.

„Zavolejte mi, kdybyste potřeboval,“ nabídl jsem. „Kdybych pro vás mohl něco udělat.“

Pobočník přikývl. „Děkuji za návštěvu,“ pravil. „Lepší než telefonát.“

* * *

Vrátil jsem se do své kanceláře. Summerová odešla. Přes hodinu jsem strávil s jejími seznamy osazenstva. Rozhodl jsem se zkrátit pracovní postup a vyřadil patologa. Summerovou. Andreu Nortonovou. Potom všechny ženy. Lékařský nález jasně hovořil o výšce a síle útočníka. Vyškrtl jsem zaměstnance důstojnické jídelny. Jejich poddůstojník potvrdil, že všichni tvrdě pracovali a motali se kolem hostů. Vyškrtl jsem kuchaře, obsluhu baru, vojenskou policii od brány. Vyřadil jsem hospitalizované a neambulantní. Vyloučil sebe. A také Carbona, protože nespáchal sebevraždu.

Pak jsem spočítal zbývající značky a na kus papíru napsal 973. To byl náš okruh podezřelých. Zahleděl jsem se do zdi. Zazvonil telefon. Zvedl jsem ho. Opět se ozval Sanchez z Fort Jacksonu.

„Právě mi volali z columbijského policejního oddělení. Podělili se o první nálezy.“

„Co jste se dozvěděl?“

„Policejní lékař poupravil můj odhad. Smrt nenastala mezi třetí a čtvrtou ráno. Brubaker zemřel v jednu dvacet tři, předminulou noc.“

„Jak to, že si je tak jistý?“

„Kulka zasáhla náramkové hodinky.“

„Rozbité hodinky? To není moc spolehlivé.“

„Ukazují správně. Provedli i jiné testy. Činnost hmyzu se v tuhle roční dobu moc měřit nedá, což je škoda, ale obsah žaludku přesně odpovídá těžké večeři požité pět šest hodin před vraždou.“

„Co říká jeho manželka?“

„Zmizel v osm večer, po vydatné večeři. Vstal od stolu a už se nevrátil.“

„Nepřekvapilo ji to?“

„Nepřekvapilo. Pracoval ve zvláštních silách. Bez varování mizel celé manželství, uprostřed oběda, uprostřed noci, na dny i týdny, a nikdy nesměl podat vysvětlení kam nebo proč. Byla na to zvyklá.“

„Zavolal mu někdo?“

„Domnívá se, že ano. Není si ale jistá. Před večeří si dávala koupel. Právě uhráli dvacet sedm jamek.“

„Nemohl byste jí zavolat? Bude k vám otevřenější než k civilní policii.“

„Pokusím se.“

„Něco dalšího?“ zeptal jsem se.

„Zbraň byla devítimilimetr. Dva náboje, oba pronikly skrz, malé vstupní ranky, ošklivé výstupní krátery.“

„Celokovové pláště,“ podotkl jsem.

„Kontaktní výstřely,“ pokračoval. „Zanechaly po sobě popáleniny prachem. A saze.“

Zarazil jsem se. Nedokázal jsem si to vysvětlit. Dva náboje? Kontaktní výstřely? ‚Jeden náboj vnikl dovnitř, vyšel ven, otočil se, vrátil, snesl se dolů a rozbil hodinky?

„Držel ruce na hlavě?“

„Zastřelili ho zezadu, Reachere. Dva zásahy do zátylku. Prásk prásk, děkuju a dobrou noc. Druhý náboj musel projít hlavou a zasáhnout hodinky. Sestupná trajektorie. Vysoký střelec.“

Mlčel jsem.

„Dobře,“ prohlásil Sanchez. „Jak moc je to pravděpodobné? Znal jste ho?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

„Vyčníval hodně nad průměr. Byl skutečný profesionál. A nebyl hloupý. Dokázal zvážit každý úhel, výhodu, fígl a zachovat se podle toho.“

„Přesto se nechal zastřelit zezadu do hlavy?“

„Určitě pachatele znal. Musel. Jinak by se k němu neobrátil zády, uprostřed noci a v uličce.“

„Prověřoval jste lidi z Jacksonu?“

„Je jich spousta.“

„To mi povídejte.“

„Měl v Birdu nepřátele?“

„Co jsem se doslechl, tak ne. Nepřátele měl nahoře, ve velení.“

„Tihle páprdové si nedávají sraz uprostřed noci v uličce.“

„Kde je ta ulička?“

„V divoké části města.“

„Slyšel někdo něco?“

„Neslyšel. Columbijská policie se vyptávala a nic nezjistila.“

„To je divné.“

„Jsou civilisti. Co byste čekal?“

Odmlčel se.

„Už jste se setkal s Willardem?“ zeptal jsem se ho.

„Právě k nám jede. Vypadá na pěkně šťouravého kreténa.“

„Jaká je ta ulička?“

„Děvky a prodavači cracku. V turistickém průvodci by se jí městští radní určitě nechlubili.“

„Willard nenávidí trapnosti. Bude si dělat starosti kvůli pověsti.“

„Kvůli pověsti Columbie? Co je mu do ní?“

„Pověsti armády. Nebude chtít přiřadit Brubakera k děvkám a prodavačům cracku. Ne elitního plukovníka. Domnívá se, že sovětské záležitosti promíchají karty. Potřebujeme dobrou propagandu. Prý vidí do budoucnosti.“

„Budoucnost nám přinese leda to, že k tomuhle případu se vůbec nedostaneme. Nebo snad má konexe u Columbijské policie a FBI? Protože jedině ty by nám mohly pomoct.“

„Připravte se na potíže,“ vyslovil jsem varování.

„Čeká nás sedm hubených let?“

„Mnohem méně.“

„Proč?“

„Prostě pocit.“

„Bude vám vyhovovat, když Brubakera převezmu? Nebo vám mají zavolat? Po formální stránce je to vaše mrtvola.“

„Postarejte se o něj. Mám spoustu jiné práce.“

Rozloučil jsem se a prolistoval seznamy Summerové. Devět set sedmdesát tři. Devět set devadesát dva nevinných a jeden viník. Ale kdo?

* * *

Summerová se vrátila během hodiny. Vstoupila a podala mi list papíru. Fotokopii žádosti sepsanou před čtyřmi měsíci, seržantem první třídy Christopherem Carbonem. Požadoval jednoruční zbraň Heckler & Koch P7. Možná mu vyhovovaly samopaly od Hecklera & Kocha, kterými Delta střílela, a zatoužil po osobní P7. Chtěl komoru pro standardní devítimilimetrové parabellumy. Zásobník na třináct nábojů a tři rezervní. Jednalo se o dokonale vypracovanou žádost a naprosto rozumný požadavek. Určitě mu vyhověli. V cestě nestály politické překážky. H&K byla německá firma a Německo patřilo k NATO, alespoň naposledy, co jsem se ptal. Nebránila mu ani kompatibilita. Devítimilimetry NATO běžně používalo. Americká armáda rozhodně netrpěla nouzí. Měli jsme jich plné sklady. Dokázali bychom naplnit miliony zásobníků na třináct nábojů, každý den až do skonání světa.

„Proč mi ji ukazujete?“ zeptal jsem se.

„Podívejte se na podpisy,“ poradila Summerová. Vytáhla z kapsy moji kopii Carbonovy stížnosti a podala mi ji. Rozložil jsem ji na stůl, těsně vedle žádosti. Porovnal oba podpisy.

Byly identické.

„Nejsme znalci písma,“ namítl jsem.

„Nemusíme být. Jsou úplně stejné, Reachere. Věřte mi.“

Přikývl jsem. Na obou podpisech stálo C. Carbone a všechna čtyři velká C byla velice výrazná. Rychlé protažené kudrlinky. Poslední malá e byla také výrazná. Tvořila kulatá bříška a ocásek ubíhal doprava, daleko za jméno, horizontálně a rozmáchle. Střední a-r-b-o-n bylo rychlé, plynulé a lineární. Díval jsem se na smělý, hrdý, čitelný, sebevědomý podpis, nacvičený dlouhými lety podepisování šeků, barových účtů, smluv a papírů na auta. Všechny podpisy se daly, samozřejmě, padělat, tenhle by však představoval tvrdý oříšek. Oříšek, který by nešel rozlousknout mezi půlnocí a 08.45 na základně v Severní Karolíně.

„Dobře,“ pravil jsem. „Stížnost je pravá.“

Nechal jsem ji na stole. Summerová ji otočila a přečetla, i když text už musela znát nazpaměť.

„Je chladná,“ poznamenala. „Jako nůž do zad.“

„Jenom divná,“ namítl jsem. „Nikdy předtím jsem toho chlapa nepotkal. Tím jsem si naprosto jistý. Sloužil v Deltě. A Delta rozhodně není semeništěm fajnových pacifistů. Proč se tak rozhořčil? Jemu jsem nohu nezlomil.“

„Třeba šlo o osobní záležitost. Ten tlusťoch byl jeho kamarád.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zasáhl by. Zabránil by nám v rvačce.“

„Jinou stížnost za celou svoji šestnáctiletou kariéru nepodal.“

„Mluvila jste s někým?“

„Se spoustou lidí. Na základně i po telefonu, zblízka i zdaleka.“

„Dávala jste si pozor?“

„Obrovský. A jedná se o jedinou stížnost, jaká kdy proti vám byla sepsána.“

„To jste si také zjistila?“

Přikývla. „Až do dob, kdy byl boží pes štěnětem.“

„Chtěla jste vědět, s kým máte čest?“

„Ne, chtěla jsem dokázat Deltě, že jste nikdy nikomu neublížil. Carbonovi, ani komukoliv jinému.“

„Chráníte teď vy mě?“

„Potřebujete ochranu. Byla jsem u nich. Pěkně šílí.“

Přikývl jsem. Brubaker.

„O tom nepochybuji,“ odtušil jsem. Před očima mi vyvstalo jejich osamocené vězení, původně postavené na zadržování vězňů a nyní chránící před vetřelci zvenčí. Muselo tam vřít jako v papiňáku. Představil jsem si Brubakerovu kancelář. Nikdy jsem ji nenavštívil, ale musela být tichá a opuštěná. Stejně jako Carbonova cela zející prázdnotou.

„Kam se poděla Carbonova nová P7?“ zeptal jsem se. „V jeho cele jsem ji nenašel.“

„Leží ve zbrojnici. Vyčištěná, naolejovaná a nabitá. Osobní zbraně musejí vyzvedávat a odevzdávat. Uvnitř hangáru mají klec. Měl byste ten hangár vidět. Připomíná posvátnou jeskyni. Od stěny ke stěně speciální obrněná humvee, náklaďáky, výbušniny, odpalovače granátů, miny s vějířovitým rozptylem, přístroje na noční vidění. Mohli by vybavit diktátory celé střední Afriky.“

„Děkuji za uklidnění,“ ucedil jsem.

„Promiňte.“

„Proč podal tu stížnost?“

„Nemám tušení.“

Vybavil se mi Carbone v klubu se striptýzem, večer na Nový rok. Vešel jsem a zahlédl skupinku čtyř mužů, které jsem považoval za seržanty. Pohyb davu tři odvrátil a jednoho otočil ke mně, zcela mimovolnou hnací silou. Netušil jsem, na koho v baru narazím, oni nevěděli, že přijdu. Ani jednoho z nich jsem neznal. Setkání se téměř rovnalo absolutní náhodě. Přesto mě Carbone udal kvůli neškodnému ublížení na zdraví, jakých už musel zažít tisíce. Kvůli neškodnému ublížení na zdraví, jakého se musel stokrát sám zúčastnit. Ukažte mi vojáka, který se nikdy nepopral v civilním baru, a označím vás za lháře.

„Jste katolička?“ zeptal jsem se.

„Ne, proč?“ odpověděla Summerová.

„Napadlo mě, jestli neumíte trochu latinsky.“

„Trochu latinsky neumí jen katolíci. Chodila jsem do školy.“

„Dobře, cui bono?“ zkusil jsem.

„Kdo má prospěch? Z té stížnosti?“

„Tahle otázka je vždycky dobrým vodítkem k motivu. Vysvětluje většinu věcí. Historii, politiku, cokoliv.“

„Například motiv peněz?“

„Například. Až na to, že se nedomnívám, že šlo o peníze. Carbonovi však musela přinést nějaký užitek. Proč by ji jinak podával?“

„Třeba cítil morální potřebu.“

„Ne, pokud se jednalo o první stížnost za šestnáct let. Musel vidět daleko horší věci. Já jsem jen zlomil nohu a nos. Úplná prkotina. Jsme, Summerová, v armádě. Určitě si ji celá ta léta nepletl se spolkem zahrádkářů.“

„Nemám tušení,“ zopakovala.

Posunul jsem jí papír s číslem 973.

„To je náš okruh podezřelých,“ sdělil jsem.

„Do osmi se zdržoval v baru,“ pravila. „To jsem si také zjistila. Odešel sám. Od té doby ho nikdo nespatřil.“

„Zmínil se někdo o jeho náladě?“

„Delta nedává nálady najevo. Mají strach, že by mohli působit lidsky.“

„Pil?“

„Jedno pivo.“

„Takže v osm opustil důstojnický klub, bezstarostně, úplně klidný?“

„Údajně ano.“

„Sešel se s člověkem, kterého znal.“

Summerová neodpověděla.

„Když jste byla pryč, volal znovu Sanchez. Plukovník Brubaker byl zastřelen do zátylku. Dvěma výstřely, z těsné blízkosti, zezadu.“

„Takže člověka, se kterým se setkal, také znal.“

„S velkou pravděpodobností,“ potvrdil jsem. „ V jednu dvacet tři ráno. Kulka zasáhla hodinky. Mezi třemi a půl až čtyřmi a půl hodinami po Carbonovi.“

„V tom případě se nemusíte bát Delty. V jednu dvacet tři jste byl na základně.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „S Nortonovou.“

„Rozhlásím to do světa.“

„Nebudou vám věřit.“

„Myslíte, že mezi Carbonem a Brubakerem existuje nějaká souvislost?“

„Zdravý rozum napovídá, že určitě. Ale nechápu jak. Ani proč. Samozřejmě, oba pocházeli z Delty. Ale Carbona zabili na základně a Brubakera v Columbii. Brubaker byl exkluzivním taktikem a důležitou osobou, Carbone bezvýznamnou figurkou. Držel se v ústraní, protože měl pocit, že mu nic jiného nezbývá.“

„Myslíte si, že homosexuálové někdy proniknou do armády?“

„Už do ní dávno pronikli. Odjakživa v ní sloužili. Za druhé světové války měli západní spojenci čtrnáct milionů uniformovaných mužů. Přirozená pravděpodobnost napovídá, že alespoň milion z nich byli homosexuálové. A pokud si dobře vzpomínám, válku jsme vyhráli. Moudré knihy praví, že o hodně.“

„Pokud budou smět sloužit oficiálně, dojde k velkému historickému kroku.“

„Stejně, jako když dovolili sloužit černochům. A ženám. Všichni se stavěli na zadní a bědovali. Obávali se o morálku a soudržnost mužstva. Kecali nesmysly a kecají je dodnes. Nemám snad pravdu? Sloužíte a vedete si dobře.“

„Jste katolík?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Latinu mě naučila máma. Záleželo jí na našem vzdělání. Učila nás užitečným věcem, mě a bráchu Joea.“

„Měl byste jí zavolat.“

„Proč?“

„Zeptat se, co dělá její noha.“

„Možná později,“ přislíbil jsem neurčitě.

* * *

Znovu jsem se zadíval do seznamů osazenstva. Summerová odešla a vrátila se s mapou jihu Spojených států. Přilepila ji na zeď pod hodiny a červeným špendlíkem označila náš Fort Bird. Další špendlík zabodla do Columbie, hlavního města Jižní Karolíny, kde našli Brubakera. Potom vypíchla Raleigh v Severní Karolíně, kde hrál golf s manželkou. Ze zásuvky psacího stolu jsem jí podal průsvitné, umělohmotné pravítko. Začala počítat časy a vzdálenosti.

„Nezapomeňte, že většina z nás neřídí tak rychle jako vy,“ upozornil jsem.

„Nikdo z vás neřídí tak rychle jako já,“ kontrovala.

Odměřila jedenáct a čtvrt centimetru mezi Raleighem a Columbií. Přidala jeden a čtvrt centimetru na zakřivení mezistátní dálnice. Přiložila pravítko na měřítko pod mapou.

„Tři sta dvacet kilometrů,“ oznámila. „Pokud Brubaker odjel z Raleighu po večeři, dorazil do Columbie bez velkého spěchu o půlnoci. Hodinu předtím, než ho zastřelili.“

Pak porovnala vzdálenost mezi Ford Birdem a Columbií. Vyšlo jí dvě stě dvacet pět kilometrů, méně než jsem odhadoval.

„Tři hodiny,“ shrnula. „Pohodovým tempem.“

Potom se na mě podívala.

„Dokázal by to udělat jeden člověk. Zabít Carbona mezi devátou a desátou, dorazit o půlnoci do Columbie a oddělat Brubakera.“

Přiložila malíček ke špendlíku Fort Birdu.

„Carbone,“ pravila.

Potom roztáhla ruku a položila ukazováček na columbijský špendlík.

„Brubaker,“ oznámila. „Přesně v téhle posloupnosti.“

„Domnělé posloupnosti,“ upozornil jsem.

Neodpověděla.

„Víme, že Brubaker z Raleighu řídil?“ otázal jsem se.

„Můžeme předpokládat, že ano.“

„Musíme se zeptat Sancheze. Jestli našli jeho auto. Požádat, aby se zeptal manželky, zda si ho vůbec bral.“

„Dobře,“ souhlasila. Odešla zatelefonovat ke stolu mé seržantky. Zanechala mě s nekonečnými seznamy osazenstva. Vrátila se za deset minut.

„Vzal si auto,“ sdělila. „Manželka Sanchezovi řekla, že u hotelu měli dva vozy. Jeho a její. Vždycky to tak dělali, protože neustále bez varování mizel a nechtěla zůstat bez dopravního prostředku.“

„Jaké auto?“ zeptal jsem se. Odpověď jsem tušil.

„Chevy Impala SS.“

„Hezká značka.“

„Odjel po večeři a manželka předpokládala, že zpátky do Birdu. To by bylo normální. Auto se však nikde nevynořilo. Alespoň podle columbijského policejního oddělení a FBI.“

„Dobře,“ přijal jsem informaci.

„Sanchez se domnívá, že před ním něco tají.“

„To by bylo také normální.“

„Tlačí na ně. Nechtějí ho však vzít do party.“

„Jako obvykle.“

„Zavolá nám. Jakmile se pohne z místa.“

* * *

Telefon se rozezvonil za třicet minut. Nebyl to však Sanchez. Nešlo o Brubakera ani Carbona. Telefonoval detektiv Clark z Green Valley ve Virginii. Kvůli případu paní Kramerové.

Působil spokojeně. Podrobně popsal kroky, které učinil. Zněly inteligentně. Na mapě si zjistil všechny přístupové cesty do Green Valley, ze vzdálenosti pěti set kilometrů. Potom z telefonního seznamu vypsal železářství ležící u přístupových cest. Začal je obvolávat, jedno po druhém. Postupoval od středu sítě. Předpokládal, že páčidel se v zimě moc neprodalo. Většina přestaveb se rozjíždí až na jaře. V chladném počasí nikdo netouží po vybourané kuchyni. Tak očekával jen pár kladných odpovědí. Po třech hodinách se mu nedostalo ani jediné. Zákazníci kupovali po Vánocích silné vrtačky a elektrické šroubováky. Pár jich koupilo motorové pily, aby nevyhaslo v krbu. Dobrodružní pionýři několik seker. Ale nehybná prozaická páčidla nezajímala nikoho.

Tak udělal skok do strany a zapnul policejní databázi. Původně hledal zprávy o zločinech týkajících se dveří a páčidel. Napadlo ho, že by mohly zúžit oblast pátrání. Nenarazil na nic, co by odpovídalo parametrům. Místo toho však našel v počítači hlášení o vloupání do malého železářství v Spenyvillu ve Virginii. Obchod ležel stranou, na konci slepé ulice. Majitel oznámil, že mu v brzkých ranních hodinách Nového roku vykopli výlohu. Byl svátek a pokladnu měl prázdnou. Zmizel jediný předmět. Páčidlo.

* * *

Summerová přešla zpátky k mapě na zdi a proťala špendlíkem střed Sperryville ve Virginii. Sperryville bylo tak malé, že ho umělohmotná hlavička špendlíku zcela zakryla. Potom probodla Green Valley. Oba špendlíky trčely půl centimetru od sebe. Téměř se dotýkaly. Představovaly šestnáctikilometrovou vzdálenost.

„Pojďte se podívat,“ vyzvala mě Summerová.

Vstal jsem a přistoupil k ní. Podíval jsem se na mapu. Sperryville leželo v oblouku zahnuté cesty ubíhající na jihozápad do Green Valley a za něj.

Druhým směrem nevedla jinam než do Washingtonu D.C. Tak Summerová zapíchla špendlík do Washingtonu. Položila na něj koneček malíčku. Prostředníček přidržela na Sperryville a ukazováček na Green Valley.

„Vassell s Coomerem,“ pravila. „Opustili D. C, ukradli páčidlo ve Sperryville, vloupali se do domu paní Kramerové v Green Valley.“

„Až na to, že to neudělali,“ odtušil jsem. „Právě přiletěli. Neměli auto. A nikomu nevolali. Sama jste kontrolovala telefonní záznamy.“

Neodpověděla.

„Kromě toho jsou prdelatí štábní důstojníci. Do železářství by se nedokázali vloupat, ani kdyby jim šlo o život.“

Stáhla ruku z mapy. Vrátil jsem se ke stolu, posadil se a složil seznamy osazenstva do úhledné hraničky.

„Musíme se soustředit na Carbona,“ rozhodl jsem.

„V tom případě potřebujeme nový plán,“ podotkla. „Detektiv Clark přestane pátrat po páčidlech. Objevil to, které potřeboval.“

Přikývl jsem. „Zpátky k tradičním, úctyhodným metodám vyšetřování.“

„Jak fungují?“

„Nemám tušení. Chodil jsem do West Pointu, nikoliv do školy vojenské policie.“

Opět zazvonil telefon. Známý teplý, jižanský hlas z Jacksonu požádal o 10-33, 10-16. Potvrdil jsem příjem, stiskl tlačítko hlasitého poslechu, opřel se o opěradlo a čekal. Místnost naplnil elektronický šum. Potom v telefonu cvaklo.

„Reacher?“ otázal se Sanchez.

„A nadporučice Summerová,“ upřesnil jsem. „Máme zapnutý hlasitý poslech.“

„Je v místnosti ještě někdo jiný?“

„Není.“

„Dveře zavřené?“

„Ano. Co se děje?“

„Opět se se mnou spojilo Columbijské policejní oddělení. Informují mě po kouscích. A pěkně si mě vychutnávají. Se škodolibým potěšením.“

„Proč?“

„Brubaker měl v kapse heroin. Tři dávky. A pořádný svazek bankovek. Domnívají se, že šlo o obchod, který nevyšel.“

15 KAPITOLA

NARODIL JSEM SE V ROCE 1960, takže v roce lásky mi bylo sedm a na konci skutečného zapojení americké armády ve Vietnamu třináct. Patnáct na konci oficiálního zapojení. Což znamenalo, že mi ušla největší srážka s narkotiky. Těžká léta duhového oparu mě minula. Zažil jsem až pozdější, stabilní fázi. Jako spousta vojáků jsem si čas od času ubalil jointa. Právě tak často, abych dokázal rozeznat různé kvality a zdroje, ale nikdy jsem se nedostal na seznamy notorických konzumentů. Patřil jsem k občasným požitkářům. K těm, kteří kupují, ale neprodávají.

Jako vojenský policista jsem však viděl drogy prodávat. Zažil jsem spoustu obchodů. Úspěšných i neúspěšných. Znal jsem postup. A jednou věcí jsem si byl jistý. Pokud neúspěšný obchod skončí mrtvolou na zemi, budou její kapsy zcela prázdné. Nenajdete v nich ani peníze, ani výrobek. V žádném případě. Co by tam dělaly? Pokud zemřel kupující, utekl prodejce s drogou i penězi mrtvého. Pokud zemřel prodejce, kupující získal celou dávku zadarmo. Peníze si odnesl domů. Tak či onak, jeden z nich se za pár kulek a po rychlém prošacování vždycky pěkně obohatil.

„To je, Sanchezi, kravina,“ namítl jsem. „Někdo mu ty drogy podstrčil.“

„Samozřejmě, že je to kravina. To je mi úplně jasné.“

„Řekl jste jim to?“

„Musel jsem? Jsou sice civilisti, ale ne úplně pitomí.“

„Tak proč se naparují?“

„Získali volnou jízdenku. Když se jim případ nepodaří uzavřít, můžou ho odepsat. Špatně bude vypadat Brubaker, nikoliv oni.“

„Našli už nějaké svědky?“

„Ani jednoho.“

„Padly dva výstřely. Někdo je určitě slyšel.“

„Podle policajtů neslyšel.“

„Willard vyletí z kůže.“

„To je poslední z našich problémů.“

„Máte alibi?“

„Já? Měl bych je mít?“

„Willard nasadí všechny páky. Pokusí se použít jakékoliv prostředky, aby vás srovnal do latě.“

Sanchez si dal s odpovědí načas. Ticho vyplnilo hlasité syčení, patrně náhlý rozmar elektronického okruhu v telefonní lince. Potom opět promluvil.

„Řekl bych, že mi nic nehrozí. Nemůže na mě. Vyšetřování vede Columbijské policejní oddělení.“

„Přesto si dávejte pozor,“ poradil jsem.

„To si rozhodně dám.“

Položil jsem sluchátko. Summerová přemýšlela. V obličeji se jí zračilo napětí a víčka se jí zlehka pohybovala.

„Co vás trápí?“ zeptal jsem se.

„Jste si jistý, že mu ty drogy podstrčili?“

„Určitě.“

„Dobře,“ pravila. Stále stála u mapy. Opět na ni přiložila ruku. Malíček na špendlík Fort Birdu, ukazováček na Columbii. „Dohodli jsme se, že je to narafičené. Jsme si tím jistí. Takže jsme narazili na dva stejné případy. Drogy a peníze v Brubakerově kapse představují úplně to samé, co větev v zadku Carbona a jogurt na zádech. Falešné stopy. Pokus o zakrytí skutečného motivu. Jednoznačný modus operandi. Už se jen nedomníváme, ale víme. Oba zločiny spáchal tentýž pachatel. Zabil u nás Carbona, naskočil do auta, odjel do Columbie a zabil Brubakera. Zcela jasná souslednost. Dokonale sedí. Čas, vzdálenost i způsob uvažování.“

Pozoroval jsem, jak stojí u zdi. Malá hnědá roztažená ruka připomínala mořskou hvězdici. Nehty měla nalakované bezbarvým lakem. Oči jí zapáleně zářily.

„Proč zahodil páčidlo?“ otázal jsem se. „Po Carbonovi, ale před Brubakerem?“

„Dává přednost ruční zbrani. Jako kdokoliv normální. Věděl ale, že ji u nás nemůže použít. Nadělala by moc velký rámus. Kilometr a půl od hlavní brány, pozdě v noci, všichni bychom se okamžitě vyrojili. Ale v pochybné části města nevzbudila nejmenší pozornost. Jak alespoň tvrdí policajti.“

„Můžeme si být jistí tímhle?“

„Nemůžeme,“ připustila. „Ne zcela. Domluvil si schůzku a věděl, do čeho jde. Nevěděl však úplně přesně, co ho čeká. Tak se potřeboval pojistit zbraní. Páčidlo však bylo umazané Carbonovou krví a vlasy. Neměl možnost ho očistit. Pospíchal. Půda byla zmrzlá. Bez jediného trsu měkké trávy, o které by ho otřel. A bál se ho vézt v autě. Po cestě na jih ho mohla zastavit dopravní kontrola. Tak ho zahodil.“

Přikývl jsem. Páčidlo posloužilo svému účelu. Potom se ho zbavil. Na zdatného a ostražitého protivníka se ruční zbraň hodí daleko lépe. Zejména v těsné městské uličce, na rozdíl od tmavého, otevřeného prostoru, kde oddělal Carbona. Zívl jsem. Zavřel oči. Otevřený prostor, kde oddělal Carbona. Opět jsem oči otevřel.

„Carbona zabil u nás,“ pravil jsem. „A potom naskočil do auta, odjel do Columbie a zabil tam Brubakera.“

„Ano,“ potvrdila Summerová.

„Ale vy se domníváte se, že už byl v autě.“

„Ano,“ zopakovala Summerová. „To máte pravdu.“

„Tvrdila jste, že odjel po stezce s Carbonem, praštil ho do hlavy, naaranžoval scénu a vrátil se na základnu. Uvedla jste velice dobré důvody. A našli jsme páčidlo, které je potvrdilo.“

„Děkuji,“ opáčila.

„A potom zaparkoval a věnoval se svým činnostem.“

„Správně,“ souhlasila.

„Nemohl ale zaparkovat a věnovat se svým činnostem. Protože jsme se shodli, že zamířil do Columbie v Jižní Karolíně. Na schůzku s Carbonem. Cesta trvá tři hodiny. Pospíchal. Neměl moc času.“

„Správně,“ odsouhlasila znovu.

„Takže nezaparkoval. Ani se nedotkl brzdy. Rozjel se přímo k hlavní bráně. Jinudy by se ze základny nedostal. Rozjel se přímo k hlavní bráně, Summerová, okamžitě poté, co zabil Carbona, mezi devátou a desátou.“

„Podívejte se do knihy,“ vyhrkla. „Kopii máte před sebou na stole.“

* * *

Společně jsme prošli knihu od brány. Operace Just Cause v Panamě posunula všechna domácí zařízení na úroveň střežených opevnění. Proto se na všech uzavřených základnách zapisovaly odjezdy a příjezdy, do vázaných knih s předtištěnými čísly stránek v horním pravém rohu. Vyhledali jsme kvalitní xeroxovou kopii stránky ze 4. ledna. Byl jsem přesvědčený, že pravou. Úplnou a přesnou. Vojenská policie se dopouští spousty chyb, ale bordel v papírech k nim nepatří. Summerová si ode mne stránku vzala a připevnila ji na zeď k mapě. Postavili jsme se vedle sebe a zadívali se na ni. Měla šest kolonek. Datum, čas odjezdu, čas příjezdu, poznávací značka auta, posádka a důvod.

„Malý provoz,“ poznamenala Summerová.

Neodpověděl jsem. Nevěděl jsem, jestli devatenáct záznamů znamená malý provoz. Bird jsem neznal a od mé poslední služby na bráně už uplynula dlouhá doba. Na Silvestra však hlídka popsala hned několik stran.

„Většina lidí se hlásila do služby,“ prohlásila Summerová.

Přikývl jsem. Ve čtrnácti řádcích stál jen čas příjezdu. Což znamenalo, že čtrnáct lidí přijelo a zůstalo. Vrátili se po svátcích do práce. Nebo po nepřítomnosti z nějakého jiného důvodu. Jako například já: 1-4-90, 2302, Reacher, J., major, NNZ. 4. ledna 1990, dvě minuty po jedenácté večer, major J. Reacher, návrat na základnu. Z Paříže, přes starou Garberovu kancelář v Rock Creeku. Pod poznávací značku auta uvedli: chodec. Zapsali i mou přespolní seržantku nastupující noční směnu. Dorazila v devět třicet, v čemsi se severokarolínskou poznávací značkou.

Čtrnáct příjezdů.

Jen pět odjezdů.

Tři z nich běžné dodávky potravin. Patrně ve velkých náklaďácích. Vojenské základny spotřebují hromady potravin. Krmí spoustu hladových krků. Tři náklaďáky za den mi připadaly odpovídající. Všechny přijely brzy odpoledne a po hodině zase odjely. Poslední krátce před třetí.

Potom následovala sedmihodinová přestávka.

Jako předposlední zapsali Vassella s Coomerem, při návratu z večeře v důstojnickém klubu. Bránou projeli v 22.01. Vstoupili v 18.45. U vjezdu stála poznávací značka ministerstva obrany, jména a hodnosti. Důvod: zdvořilostní návštěva.

Pět odjezdů. Zbýval poslední.

Čtvrtého ledna odjela z Birdu už jen jediná další osoba: 1-4-90, 2211, Trifonov, S., seržant. V osobním autě s poznávací značkou Severní Karolíny. Čas příjezdu chyběl. Stejně jako důvod. Seržant jménem Trifonov tudíž strávil na základně celý den či týden a odjel jedenáct minut po desáté večer. Žádný předpis nenakazoval, aby se ho ptali, proč odjíždí. Předpokládalo se, že na panáka, večeři, nebo za jiným druhem zábavy. Důvod se uváděl jen při vstupu, nikoliv při odjezdu.

Ještě jednou jsme pročetli záznamy, abychom měli jistotu. Dobrali jsme se téhož výsledku. Kromě generála Vassella a plukovníka Coomera ve vlastnoručně řízeném voze Mercury Grand Marquis a potom seržanta jménem Trifonov v osobním autě nikdo základnu čtvrtého ledna neopustil, pěšky ani autem, až na tři náklaďáky s potravinami v brzkém odpoledni.

„Dobře,“ pravila Summerová. „Seržant Trifonov. Ať už se jedná o kohokoliv. Je to on.“

„Musí,“ potvrdil jsem.

Zavolal jsem na hlavní bránu. Spojil se se stejným vojákem, se kterým jsem mluvil, když jsem se vyptával na Vassella s Coomerem. Poznal jsem ho po hlase. Požádal jsem, aby prošel knihu, počínaje stránkou číslovanou bezprostředně po naší. Zjistil, kdy přesně se seržant Trifonov vrátil do Birdu. Upozornil jsem, že to může být kdykoliv od čtyř třiceti ráno pátého ledna. V sluchátku se rozhostilo ticho. Rušené jen obracením tuhých stránek knihy. Voják je obracel pomalu. Dával si záležet.

„Pět hodin ráno, pane. Na minutu přesně,“ oznámil. „Seržant Trifonov se vrátil na základnu pátého ledna v 05.00.“ Opět zašustila stránka. „Odjel v 22.11 předcházejícího večera.“

„Pamatujete si na něj?“

„Pouštěl jsem ho deset minut po štábních důstojnících, na které jste se už ptal. Pospíchal. Ani nepočkal, až se pořádně zvedne závora. Prodral se těsně pod ní.“

„V jakém autě?“

„Mám pocit, že v corvettě. Obstarožní. Ale vypadala velice zachovale.“

„Měl jste službu, i když se vracel?“

„Ano, pane.“

„Všiml jste si něčeho?“

„Ničeho neobvyklého. Samozřejmě jsem s ním hovořil. Mluví s cizím přízvukem.“

„Co měl na sobě?“

„Civilní oblečení. Koženou bundu. Předpokládal jsem, že je mimo službu.“

„Zdržuje se teď na základně?“

Znovu zapraskaly stránky. Představil jsem si prst pomalu projíždějící všechny řádky vyplněné po páté ranní pátého ledna.

„Nepropouštěli jsme ho, pane. Až do téhle chvíle. Takže se musí pohybovat po základně.“

„Děkuji, vojáku,“ rozloučil jsem se.

Zavěsil jsem. Summerová mě vyčkávavě sledovala.

„Vrátil se v 05.00,“ sdělil jsem. „Tři a půl hodiny poté, co se zastavily Brubakerovy hodinky.“

„Tříhodinová jízda,“ poznamenala.

„A teď je na základně.“

„O koho se jedná?“

Zavolal jsem na velení základny. Položil otázku. Dozvěděl jsem se, o koho se jedná. Odložil jsem sluchátko a podíval se zpříma na Summerovou.

„Je z Delty,“ oznámil jsem. „Bulharský utečenec. Přetáhli ho jako instruktora. Zná věci, které neznáme.“

* * *

Zvedl jsem se od stolu a přistoupil k mapě na zdi. Položil prsty na špendlíky. Malíček na Fort Bird, ukazováček na Columbii. Jako bych dotekem potvrzoval teorii. Dvě stě čtyřicet kilometrů. Tři hodiny dvanáct minut na cestu tam, tři hodiny a třicet sedm minut na návrat. Provedl jsem v hlavě výpočet. Průměrná rychlost sedmdesát pět kilometrů v hodině při cestě do Columbie, šedesát pět kilometrů při návratu do Birdu. V noci, na prázdných silnicích v Chevroletu Corvette. Zvládl by to i s přestávkou.

„Necháme ho sebrat?“ zeptala se Summerová.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne,“ odmítl jsem. „Udělám to sám. Zajdu za ním.“

„Je to rozumné?“

„Patrně není. Nechci ale, aby si Delta myslela, že z ní mám strach.“

Odmlčela se.

„Půjdu s vámi,“ navrhla.

„Dobře,“ přijal jsem.

* * *

Bylo pět hodin odpoledne, přesně třicet šest hodin poté, co se Trifonov vrátil na základnu. Stále panovalo šedivé, chladné počasí. Vzali jsme si boční zbraně, pouta a igelitové uzavíratelné sáčky na důkazy. Ve vozovém parku vojenské policie jsme si vybrali humvee s drátěnou přepážkou za předními sedadly a odšroubovanými klikami na zadních dveřích. Summerová řídila. Zaparkovala před branou vězení Delty. Strážný nás vpustil pěšky. Obešli jsme hlavní blok a já našel vchod do poddůstojnického klubu. Zastavil jsem se.

„Vy chcete dovnitř?“ podivila se Summerová.

„Jenom na minutu.“

„Sám?“

Přikývl jsem. „Pak se podíváme do jejich zbrojnice.“

„To není zrovna nejlepší nápad,“ namítla. „Měla bych jít s vámi.“

„Proč?“

Zaváhala. „Třeba jako svědek.“

„Čeho?“

„Čehokoliv, co vám udělají.“

Krátce jsem se pousmál.

„Skvělé,“ opáčil jsem.

Rozrazil jsem dveře. Klub praskal ve švech. V tlumeném světle se vznášela oblaka kouře. Lidé se hlasitě překřikovali. Potom si mě všimli a zmlkli. Vykročil jsem dopředu. Všichni strnuli a dívali se na mě. Začal jsem si prorážet cestu. Prodíral jsem se mezi nimi. Nikdo neuhnul. Z obou stran do mě naráželi rameny. Mlčky jsem jim oplácel. Měřil jsem sto devadesát pět čísel a vážil přes sto kilo. Ve strkané jsem se dokázal ubránit.

Probojoval jsem se vestibulem k baru. Nastal stejný efekt. Hluk rychle ustal. Lidé se otočili. Zírali na mě. Prostrkal jsem se a protlačil místností. Ozývalo se jen napjaté dýchání, šoupání nohou po podlaze a tlumené bouchání ramen. Upíral jsem pohled do zadní stěny. Cestu mi zastoupil opálený mladík s vousy. V ruce držel sklenici s pivem. Pokračoval jsem v chůzi, mladík se naklonil doprava, srazili jsme se a polovina obsahu sklenice vystříkla na linoleum.

„Rozlil jste mi pivo,“ obvinil mě.

Zastavil jsem. Pohlédl jsem na zem. Potom jsem se mu zadíval do očí.

„Tak si ho slízejte,“ poradil jsem mu.

Vteřinu jsme stáli tváří v tvář. Pak jsem ho obešel. Cítil jsem, jak mi propaluje záda. Věděl jsem, že se za mnou dívá. Nehodlal jsem se však otočit. V žádném případě. Alespoň dokud neuslyším třeskot lahve rozbíjející se o stůl.

Lahev se neroztříštila. Došel jsem až k zadní stěně. Dotkl se jí jako plavec na konci dráhy. Otočil jsem se a začal se vracet. Zpáteční cesta nebyla jiná. Ztichlou místností. Trochu jsem přidal. Prodíral jsem se o něco rychleji. Narážel s větší prudkostí. Pohybová síla má své výhody. Když jsem se dostal na deset kroků k vestibulu, dělali mi už místo. Ustupovali o kousek dozadu.

Usoudil jsem, že si rozumíme. Tak jsem se ve vestibulu zlehka odchýlil od přímé dráhy. Přizpůsobili se. K východu jsem dorazil jako každý civilizovaný člověk přeplněnou místností.

Otočil jsem se. Přejel pohledem po přítomných obličejích, pomalu, skupinku po skupince, tisíc, dva tisíce, tři tisíce, čtyři tisíce. Pak jsem se k nim obrátil zády a vyšel na čerstvý vzduch.

Summerová zmizela.

Rozhlédl jsem se. Vynořila se o tři a půl metru dál ze služebního vchodu. Měl jsem ji za sebou v baru. Patrně mi jistila záda.

Podívala se na mě.

„Teď to víte,“ pravila.

„Co vím?“

„Jak se cítil první černý voják. A první žena.“

* * *

Ukázala mi cestu ke starému leteckému hangáru se zbrojnicí. Zdolali jsme šest metrů zameteného betonu a prošli postranními dveřmi pro členy Delty. S vyzbrojením afrických diktátorů nepřeháněla. Vysoko na střeše zářila oblouková světla. Zalévala malou flotilu speciálních vozidel a obrovské zásoby nejrůznějších přenosných zbraní. Patrně zásluha Davida Brubakera. Vykonal v Pentagonu účinný nátlak.

„Támhle,“ pravila Summerová.

Ukázala mi drátěný kotec. Zhruba čtyřiapůlmetrový čtverec. Měl tři stěny a plachtovou střechu. Jako výběh pro psa. Drátěné dveře byly otevřené a v oku řetězu visel odemknutý zámek. Za dveřmi se nacházel psací pult. Za ním stál muž v maskáčích. Nezasalutoval. Nepostavil se do pozoru. Ale ani se neodvrátil. Sledoval mě neutrálním pohledem, což se rovnalo nejlepší etiketě, jaké byla Delta schopna.

„Co pro vás můžu udělat?“ otázal se hlasem prodavače hovořícím se zákazníkem. Na policích za ním ležely řádně opotřebované boční zbraně nejrozmanitějšího druhu. Zahlédl jsem i pět různých modelů samopalů. Rozeznal jsem M-16, Al a A2. Nechyběly ani ruční zbraně. Některé zbrusu nové, jiné staré a ošoupané. Všechny byly pečlivě a přesně uložené, ale bez obřadnosti. Představovaly pracovní náčiní, nic víc, nic míň.

Muž za pultem měl před sebou položenou knihu.

„Zapisujete vyzvednutí a odevzdání?“ zeptal jsem se.

„Jako strážce soukromého parkoviště,“ potvrdil. „Nařízení základny zakazují nošení osobních zbraní v ubytovacích prostorách.“ Díval se na Summerovou. Patrně ho podrobila stejnému vyptávání, když hledala Carbonovu novou P7.

„Jakou ruční zbraň používá seržant Trifonov?“ zeptal jsem se.

„Trifonov? Steyr GB.“

„Ukažte mi ho.“

Otočil se k polici s pistolemi a podal mi černý Steyr GB. Držel ho za hlaveň. Naolejovaný a dobře udržovaný. Pozvedl jsem připravený sáček na důkazy. Upustil jsem ho do něj, zapnul a podíval se přes igelit na zbraň.

„Devítimilimetr,“ poznamenala Summerová.

Přikývl jsem. Byla to dobrá zbraň, ale nešťastná. Steyr-Daimler-Puch ji zhotovil s vidinou velkých objednávek od rakouské armády, ale zakázky mu přebral konkurenční glock. GB zůstal nechtěným sirotkem, taková Popelka. A stejně jako Popelka měl spoustu vynikajících vlastností. Vešlo se do něj osmnáct nábojů, což bylo hodně, ale nenabitý vážil jen kilo, což bylo málo. Dal se rychle rozebrat a složit – během dvanácti vteřin. A nejlepší ze všeho, měl vynikající odpalování. Všechny automatické zbraně pracují na základě výbuchu plynu v komoře, který otočí mechanismem, aby vyhodil prázdnou nábojnici a natáhl další. V reálu jsou ale některé nábojnice staré, slabé nebo špatně vyrobené. Nevybuchují stejnou silou.

Když některé zbraně nabijete nestandardními náboji, mechanismus jen zaskřípe a vůbec se neotočí. Když použijete příliš těžké, zbraň vám exploduje v ruce. Steyry si však poradily se vším. Kdybych byl vojákem speciální jednotky a získával pochybnou munici od divoké hordy spřátelených partyzánů, zvolil bych steyr. Chtěl bych mít jistotu, že vystřelí desetkrát z deseti pokusů.

Přes igelit jsem stiskl zástrčku zásobníku za spouští a třásl sáčkem, až zásobník vypadl z pažby. Byl to zásobník na osmnáct nábojů a zůstalo jich v něm šestnáct. Posunul jsem šoupátko a vyhodil náboj z komory. Takže Trifonov odjel s devatenácti náboji. S osmnácti v zásobníku a jedním v komoře. Vrátil se se sedmnácti. S šestnácti v zásobníku a s jedním v komoře. Proto vystřelil dvakrát.

„Máte tady telefon?“ zeptal jsem se.

Skladník kývl k budce v rohu hangáru, šest metrů od kotce. Došel jsem k ní a zavolal k sobě do kanceláře. Ozval se chlápek z Louisiany. Desátník. Noční seržantka byla patrně ještě doma ve svém přívěsu. Ukládala synka ke spánku, sprchovala se, nebo se připravovala na cestu do práce.

„Spojte mě se Sanchezem v Jacksonu,“ požádal jsem.

Držel jsem sluchátko u ucha a čekal. Minutu. Dvě.

„Co se děje?“ ozval se Sanchez.

„Našli prázdné nábojnice?“

„Nenašli. Pachatel musel uklidit místo činu.“

„Škoda. Mohli bychom je balisticky porovnat.“

„Vy jste chytili pachatele?“

„Právě držím v ruce jeho zbraň. Steyr GB, plně nabitý, bez dvou vystřelených nábojů.“

„Kdo to je?“

„To vám povím později. Civilisty nechte ještě nějakou chvíli potit.“

„Jeden z našich?“

„Bohužel.“

Sanchez neodpověděl.

„Našli kulky?“ otázal jsem se.

„Ne.“

„Jak to? Výstřely padly v úzké uličce. Jak daleko mohly doletět? Zavrtaly se do cihlové zdi.“

„Stejně by nám nepomohly. Byly by zploštělé k nepoznání.“

„Měly pláště. Nerozpadly se. Alespoň bychom je mohli zvážit.“

„Nenašli je.“

„Dívali se po nich?“

„Nevím.“

„Už vyšťourali nějaké svědky?“

„Ne.“

„Našli Brubakerovo auto?“

„Ne.“

„Musí stát nedaleko. Z hotelu přijel mezi půlnocí a jednou. V nápadném autě. Copak po něm nepátrají?“

„Mám pocit, že přede mnou něco tají.“

„Už dorazil Willard?“

„Čekám ho každou minutu.“

„Povězte mu, že případ Brubaker je vyřízen. A zmiňte se, co se k vám doneslo o tom druhém případu. Prý se nejednalo o nehodu při výcviku. To mu pozvedne náladu.“

Potom jsem zavěsil. Vrátil jsem se k drátěnému kotci. Summerová vstoupila dovnitř a stála po boku skladníka za psacím pultem. Listovali společně knihou.

„Podívejte se na tohle,“ vyzvala mě Summerová.

Oběma ukazováčky mi ukázala dva různé záznamy. Trifonov si svůj osobní devítimilimetrovou pistoli Steyr GB vyzvedl v sedm třicet večer 4. ledna. Vrátil ji ve čtvrt na šest ráno pátého. Podpis měl velký a neforemný. Pocházel z Bulharska. Ve škole se naučil kyrilici a latinská písmena mu ještě moc nešla.

„Proč si ji bral?“ zeptal jsem se.

„Na důvod se neptáme,“ odpověděl skladník. „Jen vyplňujeme papíry.“

* * *

Vyšli jsme z hangáru a vykročili k ubytovně. Minuli jsme konec otevřeného parkoviště. Stálo na něm čtyřicet padesát aut. Typická vozidla vojáků. Většinou domácí výroby. Několik otlučených, prachobyčejných sedanů, ale většinou dodávky a velká detroitská kupé, některá pomalovaná plameny a pruhy, jiná se zvýšenými zadky, pochromovanými koly a tlustými, výrazně popsanými pneumatikami. Mezi nimi jediná corvetta. Červená, opuštěná na konci řady, zaparkovaná tři místa od posledního auta.

Neodolali jsme a šli jsme se na ni podívat.

Byla zhruba deset let stará. Dokonale čistá, zevnitř i zvenčí. Důkladně umytá a navoskovaná, nejpozději před dvěma dny. Oblouky kol jen zářily. Stejně jako černé pneumatiky. Na stěně hangáru visela stočená hadice, necelých deset metrů od nás. Sklonili jsme se a nakoukli do okýnek. Vnitřek vypadal vyluxovaný, vytřený a vydezinfikovaný. Corvetta měla jen dvě sedadla, za nimi však úložnou plochu na zavazadla. Poměrně malou. Ale ne natolik, aby se na ni nevešlo páčidlo schované pod kabátem. Summerová poklekla a přejela prsty pod prahy. Vytáhla čistou ruku.

„Ani stopa po štěrku ze stezky,“ oznámila. „Žádná krev na sedadlech.“

„Ani kelímek od jogurtu na podlaze,“ dodal jsem. „Uklidil po sobě.“

Pokračovali jsme původním směrem. Prošli jsme hlavní bránou a zamkli Trifonovu zbraň dopředu do humvee. Pak jsme se vrátili dovnitř.

* * *

Pobočníka jsem nechtěl do ničeho zasvětit. Jenom jsem potřeboval Trifonova rychle odvézt, než si kdokoliv čehokoliv všimne. Tak jsme prošli dveřmi kuchyně jídelny, našli číšníka a požádali ho, aby vyhledal Trifonova a přivedl ho pod nějakou záminkou do kuchyně. Potom jsme se vytratili zpátky do zimy a čekali. Číšník se objevil po patnácti minutách a oznámil, že Trifonov v jídelně nikde není.

Zamířili jsme tedy k celám. Narazili jsme na vojáka vycházejícího ze sprch a ten nám poradil cestu. Minuli jsme Carbonovu prázdnou celu. Tichou a neporušenou. Trifonov bydlel tři cely za ním. Vstoupili jsme, dveře byly otevřené. Trifonov seděl na úzké posteli a četl knihu.

Netušil jsem, koho čekat. Pokud jsem věděl, zvláštní síly v Bulharsku neexistovaly. Skutečně elitní jednotky nebyly ve Varšavském paktu běžné. Československo mělo velice dobrou leteckou brigádu, Polsko letecké a obojživelná divize. Sovětský svaz pár drsných hochů zvaných Vysotniki. Jinak ve východní Evropě rozhodovala pouze početní převaha. Vrhněte do bitky co nejvíc mužů a třeba vyhrajete, pokud si můžete dovolit dvě třetiny ztratit. A dvě třetiny vždycky dokázali nahradit.

Tak kdo je Trifonov?

Zvláštní síly NATO kladou velký důraz na vytrvalost při výběru a výcviku. Takže nechávají kandidáty běhat osmdesát kilometrů s nejrozličnějšími předměty včetně kuchyňského dřezu. Udržují je v bdělém stavu a neustálém pohybu celý týden, v hrůzostrašném terénu. Proto elitní oddíly NATO sestávají z malých pružných mužů s postavami maratonských běžců. Ale tenhle Bulhar byl obrovský. Nejméně stejně velký jako já. Možná dokonce větší. Klidně sto devadesát osm čísel a přes sto deset kilo. Měl vyholenou hlavu a velký hranatý obličej. Brutálně jednoduchý i poměrně pohledný, podle osvětlení. Zářivka na stropě cely mu nepřála. Vypadal unaveně. Pronikavé, blízko posazené oči se mu ztrácely v důlcích. Byl o několik let starší, krátce po třicítce. Měl obrovské ruce. Na sobě zbrusu nové lesní maskáče, bez jména, hodnosti i jednotky.

„Vstávat, vojáku,“ vyzval jsem ho.

Odložil knihu na postel, opatrně, otevřenými stránkami dolů, jako by si zabíral místo.

* * *

Nasadili jsme mu pouta a bez problémů jsme ho odvedli do humvee. Byl velký, ale klidný. Působil rezignovaně. Jako by věděl, že je jen otázkou času, kdy ho nejrůznější záznamy v knihách prozradí.

V pohodě jsme ho odvezli k mé kanceláři a odtransportovali nahoru. Posadili jsme ho, odemkli pouta a přicvakli mu pravé zápěstí k noze židle. Pak jsme vzali druhá pouta a provedli to samé s levým zápěstím. Měl je silná jako většina mužů kotníky.

Summerová se postavila k mapě a zadívala se na špendlíky. Pokoušela se upoutat jeho pohled a sdělit: Všechno víme.

Já jsem se posadil za stůl.

„Jak se jmenujete?“ otázal jsem se. „Do protokolu?“

„Trifonov,“ odpověděl. Měl silný, trhaný přízvuk vycházející hluboko z hrdla.

„Křestní jméno?“

„Slavi.“

„Slavi Trifonov,“ zopakoval jsem. „Hodnost?“

„Doma jsem byl plukovník. Tady seržant.“

„Kde je doma?“

„V Sofii. V Bulharsku.“

„Na plukovníka jste pěkně mladý.“

„Byl jsem dobrý na svou práci.“

„Co jste dělal?“

Neodpověděl.

„Máte hezké auto,“ pokračoval jsem.

„Děkuju. Takové auto jsem si vždycky přál.“

„Kam jste v něm jel v noci čtvrtého ledna?“

Neodpověděl.

„Bulharsko nemá zvláštní síly,“ pravil jsem.

„Ne. To nemá.“

„Tak co jste doma dělal?“

„Sloužil v pravidelné armádě.“

„Jakým způsobem?“

„Udržoval jsem trojí vztah mezi bulharskou armádou, bulharskou tajnou policií a našimi přáteli ze sovětských Vysotnikov.“

„Kvalifikace?“

„Pět let výcviku u GRU.“

„Co to je?“

Usmál se. „To přece víte.“

Přikývl jsem. Sovětská GRU byl kříženec mezi vojenskou policií a Deltou. Zatraceně zocelený a vždy ochotný obrátit svůj hněv dovnitř i ven.

„Proč jste tady?“

„V Americe? Čekám.“

„Na co?“

„Až skončí komunistická okupace mé vlasti. Myslím, že to už nebude dlouho trvat. Pak se vrátím. Jsem na svou vlast hrdý. Žije v ní spousta výborných lidí. Jsem vlastenec.“

„Co učíte Deltu?“

„Věci, které přestávají být aktuální. Jak bojovat proti tomu, k čemu mě vycvičili. Ale bitva skončila. Vyhráli jste.“

„Musíte nám říct, kde jste byl v noci čtvrtého.“

Neodpověděl.

„Proč jste dezertoval?“

„Jsem vlastenec.“

„Náhlé obrácení na víru?“

„Vždycky jsem byl vlastenec. Hrozilo mi však odhalení.“

„Jak jste utekl?“

„Přes Turecko. Tam jsem se přihlásil na americké základně.“

„Povězte mi o noci čtvrtého ledna.“

Neodpověděl.

„Máme vaši zbraň. Vyzvedl jste si ji. Jedenáct minut po desáté jste opustil základnu a vrátil se v pět ráno.“

Neodpověděl.

„Dvakrát jste vystřelil.“

Neodpověděl.

„Proč jste umyl auto?“

„Protože je nádherné. Myju ho dvakrát týdně. Pravidelně. O takovém autě jsem vždycky snil.“

„Už jste byl v Kansasu?“

„Ne.“

„Tak se tam brzy podíváte. Zapomeňte na domovskou Sofii. Vaše cesta povede do Fort Leavenworthu.“

„Proč?“

„Dobře víte proč.“

Trifonov se nepohnul. Seděl naprosto klidně. Nakláněl se mírně dopředu, zápěstí upevněná pod koleny k židli. Já jsem seděl také nehybně. Nebyl jsem si jistý, jak se zachovat. Naši kluci z Delty byli vycvičení, aby nepodlehli při výslechu. To jsem věděl. Naučili je odolávat drogám, bití, mučení a dalším možným hrůzám. Jejich instruktoři směli používat názorné příklady. Takže jsem si nedokázal představit, čím prošel Trifonov během pěti let u GRU. Nemohl jsem na něj. Mlácením jsem neopovrhoval. Ale nedostal bych z něj jediné slovo, ani kdybych ho rozebral končetinu po končetině.

Tak jsem pokračoval v tradičních policejních metodách. Lži a uplácení.

„Někteří lidé považují Carbona za trapné selhání,“ pravil jsem. „Víte, jak to myslím. Sloužil v armádě. Takže jeho případ nehodláme hnát zbytečně daleko. Když vyklopíte pravdu, pošleme vás zpátky do Turecka. Tam vyčkáte, až nadejde čas vrátit se domů a být vlastencem.“

„Carbona jste zabil vy,“ upozornil. „Všichni si o tom povídají.“

„Mýlí se. Nezabil jsem ho. A nezabil jsem ani Brubakera. Protože jsem tam nebyl.“

„Já také ne,“ opáčil. „Stejně jako vy.“

Choval se velice klidně. Potom ho cosi napadlo. Pohnul očima. Podíval se doprava a potom doleva. Vzhlédl k mapě Summerové. Přejel zrakem po špendlících. Pohlédl na Summerovou. Podíval se na mě. Pohnul rty. Viděl jsem, jak neslyšně vyslovil Carbone. Potom Brubaker. Bez jediné hlásky, odzíral jsem však jeho podivný přízvuk.

„Počkejte,“ pravil.

„Na co?“

„Ne,“ řekl.

„Co ne?“

„Ne, pane,“ dodal.

„Povězte, Trifonove,“ vyzval jsem ho.

„Vy si myslíte, že mám něco společného s Carbonem a Brubakerem?“

„Nemáte snad?“

Opět zmlknul. Zadíval se do země.

„Povězte, Trifonove,“ zopakoval jsem.

Vzhlédl.

„Nebyl jsem to já,“ prohlásil.

Jen jsem seděl. Pozoroval jeho obličej. Za uplynulých šest let jsem vedl nejrůznější výslechy a Trifonov byl nejméně tisícím mužem, který se mi díval do očí a tvrdil já to nebyl. Problém spočíval v tom, že jedno procento těchto mužů říkalo pravdu. A já jsem si začínal myslet, že Trifonov k nim možná patří. Měl něco do sebe. Dostával jsem velice nepříjemný pocit.

„Budete to muset dokázat,“ upozornil jsem.

„To nejde.“

„Budete muset. Jinak zahodím klíč. Carbona by vám možná odpustili, ale Brubaker vám neprojde.“

Neodpověděl.

„Začneme znovu,“ prohlásil jsem. „Kde jste byl v noci čtvrtého ledna?“

Jenom zavrtěl hlavou.

„Někde jste být musel. To je nabeton. Protože jste opustil základnu. Odhlásil jste se a nahlásil. Sebe i svou zbraň.“

Neodpověděl. Díval se na mě. Vracel jsem mu pohled, také mlčky. Propadal se do zoufale rozporuplného ticha, které jsem už mnohokrát viděl. Pohyboval se na židli. Téměř neviditelně. Malými trhanými pohyby ze strany na stranu. Jako by střídavě bojoval se dvěma oponenty, jedním po levici a druhým po pravici. Jako by věděl, že mi musí povědět, kde byl, a nemohl to udělat. Připomínal živoucí definici boje mezi dvěma póly.

„V noci čtvrtého ledna,“ řekl jsem. „Spáchal jste zločin?“

Zadíval se na mě svýma hluboko posazenýma očima. Naše pohledy se zaklesly.

„Dobře,“ pravil jsem. „Nadešel čas vybrat si strany. Byl to horší zločin než zastřelení Brubakera?“

Neodpověděl.

„Rozjel jste se do Washingtonu a znásilnil prezidentovy desetileté vnučky, jednu po druhé?“

„Ne,“ ozval se.

„Pomůžu vám. Tam, kde se ocitnete, bude za nejhorší zločin považováno zastřelení Brubakera.“

Neodpověděl.

„Ta mi to povězte.“

„Jedná se o soukromou záležitost.“

„O jakou soukromou záležitost?“

Neodpověděl. Summerová si povzdechla a odstoupila od mapy. Začínala si uvědomovat, že Trifonov byl třeba i někde jinde než v Columbii v Jižní Karolíně. Podívala se na mě a povytáhla obočí. Trifonov se zavrtěl. Pouta zacinkala o kovové nohy židle.

„Co se se mnou stane?“ zeptal se.

„Záleží na tom, co jste provedl.“

„Dostal jsem dopis.“

„Dostat dopis není žádným zločinem.“

„Od kamaráda mého kamaráda.“

„Povězte mi o tom dopise.“

„V Sofii žije jeden muž,“ začal.

* * *

Seděl u mě v kanceláři, nakláněl se dopředu, zápěstí připoutaná k nohám židle, a líčil nám příběh dopisu. Podle toho, jak ho rozvíjel, měl pocit, že vypovídá o čistě bulharských skutečnostech. Ale nebyla to pravda. Tenhle příběh by mohl vyprávět kdokoliv z nás. V Sofii žil jeden muž. Měl sestru. Sestra studovala atletiku, při školním zájezdu do Kanady emigrovala a nakonec se usadila ve Spojených státech. Vzala si Američana. Získala americké občanství. Z manžela se vyklubal mizera. Sestra o tom psala domů bratrovi. Dlouhé nešťastné dopisy. O mlácení, týrání, krutostech a osamění. Sestra prožívala peklo. Komunističtí cenzoři nechali dopisy docházet, protože všechno, co očerňovalo Ameriku, bylo v pořádku. Bratr v Sofii měl ve městě přítele, který se znal se sítí disidentů. Přítel znal Trifonovovu adresu do Fort Birdu v Severní Karolíně. Trifonov se s disidenty před svým útěkem do Turecka stýkal. Přítel převzal dopis od muže v Sofii a v nadepsané obálce ho předal známému, který kupoval strojní součástky v Rakousku. Muž nakupující strojní součástky odjel do Rakouska a dopis poslal. Dopis dorazil do Fort Birdu. Trifonov ho obdržel 2. ledna brzy ráno při rozdávání pošty na nástupu. Jeho jméno na něm stálo velkými písmeny kyrilice a obálka byla plná cizích razítek a nálepek Luftpost.

Dopis si přečetl u sebe v místnosti. Věděl, co se od něj očekává. Čas, vzdálenost a vztahy se pod tlakem národní loajality zhušťují, takže to bylo, jako by nakládačky dostávala jeho vlastní sestra. Ona žena žila nedaleko místa zvaného Cape Fear, Mys strachu, což Trifonovi přišlo vzhledem k situaci příhodné. Zašel do kanceláře jednotky a podíval se na mapu, kde ono místo leží.

Další volno měl večer 4. ledna. Vypracoval plán a připravil si řeč o nerozumnosti mlácení bulharských žen, jež mají přátele na dosah autem.

„Schoval jste si ten dopis?“ zeptal jsem se.

Přikývl. „Nedokážete ho ale přečíst, protože je psaný bulharsky.“

„Co jste měl tu noc na sobě?“

„Civilní oblečení. Nejsem hloupý.“

„Jaké civilní oblečení?“

„Koženou bundu. Modré džíny. Košili. Americké. Jiné civilní oblečení nevlastním.“

„Co jste tomu chlapovi provedl?“

Zavrtěl hlavou. Neodpověděl.

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Pojeďme se podívat na Cape Fear.“

* * *

Nechali jsme Trifonova spoutaného a naložili jsme ho dozadu do humvee. Summerová řídila. Cape Fear ležel na atlantském pobřeží, jihovýchodním směrem, přibližně sto šedesát kilometrů od Birdu. V humvee se cesta nudně vlekla. V corvettě možná probíhala jinak. Nepamatoval jsem si ale, že bych jí někdy jel. Ani jsem neznal nikoho, kdo by ji vlastnil.

A nikdy jsem nebyl na Cape Fear. Patřil k mnoha místům, která jsem v Americe nenavštívil. Viděl jsem však film. Zapomněl jsem, kde přesně, někde ve stanu v horkém podnebí. Černobílý, s Gregory Peckem řešícím jakýsi závažný problém s Robertem Mitchumem. Docela ušel, ale hrozně se vlekl. Z publika se ozývaly netrpělivé výkřiky. Robert Mitchum měl zemřít hned na začátku. Pozorovat civilisty hystericky jančící jen proto, aby se příběh protáhl na devadesát minut, nebylo nic pro vojáky.

Přijížděli jsme za noční tmy. Před Wilmingtonem jsme minuli ceduli oznamující historické a malebné přístavní město. Bohužel jsme o ně přišli, protože Trifonov zezadu zavolal, že máme zahnout doleva. Proťali jsme jakousi mokřinu vedoucí do naprosté pustiny, a po další odbočce doleva jsme se ocitli na silnici do Southportu.

„Cape Fear leží za Southportem,“ oznámila Summerová. „Je to ostrov v oceánu. S pevninou ho spojuje most.“

Až k pobřeží jsme se však nedostali. Dokonce ani do Southportu. Trifonov na nás znovu zavolal, když jsme projížděli kolem kempinku pro obytné přívěsy. Tvořil jej plochý obdélník odvodněné bažiny. Kdosi svedl vodu do jezera a plochu dvou fotbalových hřišť zasypal zemí. Obklopovaly ji odvodňovací příkopy a směřovaly k ní sloupy elektrického vedení. Na obdélníku stála zhruba stovka přívěsů. Naše reflektory ozářily pár výstavních kusů s přístavbami, zahrádkami a plaňkovými ploty. Některé byly obyčejné a ošlehané větrem. Několik spadlo ze základů a obyvatelé se už nevrátili. Od oceánu nás dělilo přes patnáct kilometrů, ale mořské bouře pronikaly daleko.

„Tady,“ křikl Trifonov. „Zahněte doprava.“

Z hlavní prostřední cesty odbočovaly chodníky nalevo a napravo. Trifonov nás bludištěm provedl k propadlému, citronově zelenému přívěsu, který už zažil lepší časy. Barva se Odlupovala a střecha z dehtového papíru kroutila. Z komínu stoupal kouř a za okny zářilo namodralé světlo televize.

„Jmenuje se Elena,“ pravil Trifonov.

Nechali jsme ho zamčeného v humvee. Zaklepali jsme na Eleniny dveře. Otevřela žena jako z encyklopedie. Písmeno T, týraná žena. Vypadala příšerně. Všude kolem očí a čelisti se rýsovaly zežloutlé modřiny. I kolem zlomeného nosu. Choulila se způsobem, který napovídal o starých bolestech a zraněních a možná o čerstvě přeražených žebrech. Měla na sobě tenké domácí šaty a mužské boty. Ale byla čistá, vykoupaná, s pečlivě svázanými vlasy. V očích jí zářila jiskra svědčící o hrdosti a možná pýše, že se jí podařilo přežít. Nervózně po nás pomrkávala, ve snaze zakrýt chudobu, utrpení a status cizince.

„Ano?“ vyhrkla. „Co pro vás mohu udělat?“ Přízvuk měla podobný Trifonovu, ale mnohem výš posazený. Téměř roztomilý.

„Musíme si s vámi promluvit,“ pravila Summerová jemně.

„O čem?“

„O tom, co pro vás udělal Slavi Trifonov,“ připojil jsem se.

„Nic pro mě neudělal,“ namítla.

„Ale znáte jeho jméno.“

Zarazila se.

„Pojďte, prosím, dál,“ pozvala nás.

Čekal jsem hrůzu. Spoustu prázdných lahví, přetékající popelníky, špínu a chaos. Ale přívěs byl uklizený a čistý. Úplně v pořádku. Až na zimu, která nevadila. A nikdo jiný v něm nebydlel.

„Kde máte manžela?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

„Kde je?“

Neodpověděla.

„Řekla bych, že v nemocnici,“ vložila se Summerová. „Mám pravdu?“

Elena se na ni jen podívala.

„Pan Trifonov vám pomohl,“ pravil jsem. „Teď musíte pomoct vy jemu.“

Mlčela.

„Je to velice, velice důležité,“ pobídl jsem ji.

„Což když jsou špatné obě věci?“ zeptala se.

„Tyhle dvě věci se nedají srovnávat. Věřte mi. Ani trochu. Jenom potřebuji vědět, k čemu došlo.“

Stále váhala s odpovědí. Zašel jsem o kousek dál. V televizi běžel PBS. Zvuk stáhla na minimum. Cítil jsem čisticí prostředky. Manžel odešel a ona si začala užívat nové fáze života. Se smetákem, kýblem a vzděláváním z televize.

„Nevím přesně, k čemu došlo,“ ozvala se. „Pan Trifonov prostě přijel a odvezl si manžela.“

„Kdy?“

„Předevčírem o půlnoci. Říkal, že dostal dopis od mého bratra v Sofii.“

Přikývl jsem. O půlnoci. Bird opustil v 22.11 a dorazil o hodinu a čtyřicet devět minut později. Sto šedesát kilometrů, maximálně devadesátkou v hodině, corvettou. Podíval jsem se na Summerovou. Přikývla. Žádný problém.

„Jak dlouho se zdržel?“

„Jenom pár minut. Choval se velice zdvořile. Představil se a sdělil mi, co má v úmyslu, a proč.“

„To vám stačilo?“

Přikývla.

„Co měl na sobě?“

„Koženou bundu. Džíny.“

„V jakém autě přijel?“

„Nevím, jak se jmenuje. Červené a nízké. Sporťák. S hlučnými výfuky.“

„Dobře,“ kývl jsem na Summerovou a zamířil ke dveřím.

„Vrátí se můj manžel?“ zeptala se Elena.

Představil jsem si Trifonova. Sto devadesát osm čísel, nejméně sto deset kilo, oholená hlava. Silná zápěstí, velké ruce, zářící oči, pět let u GRU. „O tom silně pochybuji,“ opáčil sem.

* * *

Nastoupili jsme do humvee. Summerová nastartovala. Otočil jsem se a oslovil přes drátěnou přepážku Trifonova.

„Kde jste ho nechal?“

„Na silnici do Wilmingtonu.“

„Kdy?“

„Ve tři ráno. Zastavil jsem u budky a zavolal záchranku. Nepředstavil jsem se.“

„To jste s ním strávil tři hodiny?“

Pomalu přikývl. „Chtěl jsem, aby si to poselství pořádně vštípil do paměti.“

Summerová se propletla mezi obytnými přívěsy a zabočila na západ a pak sever k Wilmingtonu. Minuli jsme turistické ukazatele na předměstí a začali hledat nemocnici. Objevili jsme ji po sedmi stech metrech. Vypadala obstojně. Téměř celá dvoupatrová, s nouzovým příjmem krytým širokou markýzou. Summerová zaparkovala na místě rezervovaném pro lékaře s idiánským jménem. Vystoupili jsme. Odemkli zadní dveře a vypustili Trifonova. Sňal jsem mu pouta. Zastrčil jsem si je do kapsy.

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„Pickles.“

Společně jsme vešli do nemocnice. Úředníkovi na příjmu jsem ukázal placku speciální jednotky. V civilním světě neměla nejmenší váhu, ale úředník zareagoval obvyklým způsobem. Civilisti se domnívají, že dává neomezenou moc.

„Přijali jste pacienta,“ pravil jsem. „V brzkých ranních hodinách pátého ledna.“

Úředník zacvakal destičkami v hliníkových rámečcích na stojanu po své pravici. Dvě povytáhl.

„Žena nebo muž?“ otázal se.

„Muž.“

Jednu destičku opět zastrčil. Druhou vyndal.

„John Doe,“ pravil. „Nuzák bez průkazu a pojištění. Tvrdí, že se jmenuje Pickles. Policajti ho našli na silnici.“

„Přesně toho hledáme.“

„Vy ho hledáte?“ pohlédl úředník na mou uniformu.

„Možná bychom mohli pomoct s účtem,“ naznačil jsem.

Takový příslib ho zaujal. Pohlédl na destičky upevněné na stojanu. Jeden vyřešen, dvě stě zůstává.

„Leží v pooperačním pokoji,“ ukázal k výtahu. „V prvním patře.“

Zůstal za pultem. Ve třech jsme vyjeli výtahem. Vystoupili jsme a sledovali ukazatele do pooperačního oddělení. Před vchodem nás zastavila sestra. Prokázal jsem se odznakem.

„Pickles,“ oznámil jsem.

Pokynula k soukromému pokoji se zavřenými dveřmi, na druhé straně chodby.

„Jenom pět minut,“ upozornila. „Nevede se mu dobře.“

Trifonov se usmál. Prošli jsme chodbou a otevřeli dveře soukromého pokoje. Panovalo v něm přítmí. Na posteli ležel muž. Spal. Nedalo se určit, jestli je velký nebo malý. Moc jsme z něj neviděli. Téměř celé tělo pokrývala sádra. Nohy visely na kladkách, obě kolena zabalená do tlustých obkladů. Naproti postele stála v úrovni očí prohlížečka se spoustou rentgenových snímků. Rozsvítil jsem ji a podíval se. Na okraji každého snímku stálo datum a jméno Pickles. Snímky ukazovaly paže, žebra, hrudník a nohy. Lidské tělo se skládá z více než dvou set kostí a Pickles jich měl většinu zlomenou. Musel pěkně zacloumat nemocničním rozpočtem na rentgen.

Zhasl jsem světlo a dvakrát nakopl nohu postele. Pacient se zavrtěl. Probudil se. Zaostřil v přítmí. Výraz v jeho obličeji bylo nejlepší alibi, jaké mohl Trifonovi poskytnout. Zíral na něho s naprosto panickou hrůzou.

„Vy dva počkáte venku,“ přikázal jsem.

Summerová vyvedla Trifonova z pokoje a já jsem pomalu přistoupil k hlavě postele.

„Jak se vede, mrzáku?“ oslovil jsem zraněného.

Pickles zbělel jako křída. Potil se a třásl pod sádrovým krunýřem.

„To je on,“ vykoktal. „Co právě odešel. Ten mi to udělal.“

„Co vám udělal?“

„Střelil mě do nohou.“

Přikývl jsem. Podíval se na obklady. Pickles měl prostřelené čéšky. Dvě kolena, dvě kulky. Dva výstřely.

„Zepředu nebo ze strany?“

„Ze strany.“

„Zepředu by to bylo horší. Měl jste štěstí. Větší, než zasloužíte.“

„Nic jsem neprovedl.“

„Vážně? Právě jsem se setkal s vaší manželkou.“

„Cizácká kráva.“

„To neříkejte.“

„Je to její vina. Neposlouchala mě. A muž se má poslouchat. Stojí to v bibli.“

„Držte zobák,“ nakázal jsem.

„Podniknete něco?“

„Ano,“ slíbil jsem. „Dávejte pozor.“

Máchl jsem rukou, jako bych odháněl mouchu z přikrývky. Slabým backhandem jsem ho zasáhl ze strany do pravého kolene. Zaječel. Odvrátil jsem se od něj a vyšel z místnosti. Narazil jsem na sestru. Podezíravě se na mě dívala.

„Opravdu mu není dobře,“ prohlásil jsem.

* * *

Sjeli jsme výtahem a použili hlavní vchod, abychom se vyhnuli úředníkovi na nouzovém příjmu. V tichosti jsme došli k humvee. Otevřel jsem Trifonovi zadní dveře. Když začal nastupovat, na okamžik jsem ho zarazil. Potřásl jsem mu rukou.

„Omlouvám se,“ pravil jsem.

„Jsem v maléru?“ zeptal se.

„Ne, co se mě týče,“ ujistil jsem ho. „Stojím na vaší straně. Ale měl jste štěstí. Mohl jste zasáhnout stehenní tepnu a zabít ho. Pak by situace vypadala jinak.“

Usmál se. Velice klidně.

„Absolvoval jsem pětiletý výcvik u GRU. Umím zabíjet. A vím, jak to neudělat.“

16 KAPITOLA

VRÁTILI JSME TRIFONOVI STEYR A VYSADILI HO U BRÁNY DELTY. Patrně zbraň spořádaně odevzdal, vrátil se do své cely a popadl knihu. Pokračoval ve čtení tam, kde přestal. My jsme odjeli k vozovému parku vojenské policie a zaparkovali humvee. Došli jsme do mé kanceláře. Summerová okamžitě přistoupila ke kopii z knihy od brány. Stále visela na zdi, vedle mapy.

„Vassell s Coomerem,“ oznámila. „Kromě Trifonova jsou jediní, kdo ten večer opustil základnu.“

„Zamířili na sever,“ upozornil jsem. „Pokud tvrdíte, že zahodili aktovku, museli jet na sever. Nikoliv na jih do Columbie.“

„Dobře,“ povzdechla si. „Tak Carbona a Brubakera nezabil stejný člověk. Případy spolu nesouvisejí. Jenom jsme ztratili spoustu času.“

„Vítejte do reálného světa,“ opáčil jsem.

* * *

Reálný svět se ukázal z nejčernější stránky, když o dvacet minut později zazvonil telefon. Ozvala se seržantka. Žena s malým synem. Měla na lince Sancheze volajícího z Fort Jacksonu. Spojila mě.

„Přetrpěl jsem Willarda,“ oznámil Sanchez. „Neuvěřitelný člověk.“

„Varoval jsem vás.“

„Natřásal se jako chřestýš.“

„Nic proti vám ale nenašel.“

„Zaplaťpánbůh.“

Odmlčel jsem se. „Pověděl jste mu o pachateli?“

Odmlčel se. „Přesně, jak jste si přál. Neměl jsem snad?“

„Byla to slepá ulička. Ze začátku vypadala dobře, ale skončila fiaskem.“

„Willard se za vámi jede podívat. Rozloučil se před dvěma hodinami. Bude velice zklamaný.“

„Paráda,“ zavěsil jsem.

* * *

„Co podnikneme?“ zeptala se Summerová.

„Kdo je Willard?“ opáčil jsem. „Ve své podstatě?“

„Kariérista.“

„Správně,“ potvrdil jsem.

Armáda má celkem dvacet šest hodností. Bačkorák začíná jako vojín E-l a pokud neprovede nějakou pitomost, je po roce automaticky povýšen na vojína E-2 a po dalším roce na E-3, vojína první třídy. Klidně i o něco dřív, pokud je dobrý. Žebříček se pak zvedá až k jednohvězdičkovému armádnímu generálovi, i když kromě George Washingtona a Dwighta Davida Eisenhowera jsem neznal nikoho, kdo by se vypracoval tak daleko. Když vezmete hlavního seržanta E-9 jako tři samostatné stupně k velícím hlavním seržantům a armádnímu seržantovi, a když započítáte všechny čtyři hodnosti praporčíku, má major jako já sedm stupňů nad sebou a osmnáct pod sebou. Což takovému majorovi dává bohaté zkušenosti s neposlušností oběma směry: nahoru i dolů, z vlastní strany a ze strany ostatních. S milionem lidí na žebříku o dvaceti šesti příčkách je neposlušnost skutečné umění. A dochází k ní v soukromém ringu mezi čtyřma očima.

* * *

Tak jsem poslal Summerovou pryč a čekal na Willarda sám. Summerová se bránila. Nakonec jsem ji však přesvědčil, že jeden z nás musí zůstat u kormidla. Odešla na pozdní večeři. Mně přinesla seržantka sendvič. S rostbífem, švýcarským sýrem, bílým chlebem, trochou majonézy a trochou hořčice. Rostbíf byl růžový. Sendvič chutnal výborně. Potom mi přinesla kávu. Právě jsem se pustil do druhého hrnku, když dorazil Willard.

Vešel rovnou ke mně. Dveře nechal otevřené. Nepostavil jsem se. Nezasalutoval. Nepřestal jsem upíjet kávu. Nic nenamítl, přesně jak jsem očekával. Dával si pozor. Domníval se, že mám podezřelého, který vezme vítr z plachet columbijskému oddělení, přehraje případ do našich rukou a přeruší spojení mezi elitním důstojníkem a obchodníky s drogami z temné uličky. Tak se chystal chovat přátelsky a vřele. Nebo se chystal navázat dobrý vztah se členem svého štábu. Posadil se a začal se tahat za kalhoty. Vykouzlil spiklenecký výraz mezi námi muži.

„Nádherná jízda z Jacksonu,“ prohlásil. „Skvělé silnice.“

Mlčel jsem.

„Koupil jsem si starý pontiac GTO,“ pokračoval. „Pěkné auto. Přidělal jsem na něj pochromované nárazníky a velké proděravělé výfuky. Startuje jako raketa.“

Mlčel jsem.

„Máte rád silná auta?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Dávám přednost autobusům.“

„Autobusy jsou nuda.“

„Dobře, tak se vyjádřím jinak. Jsem spokojený s velikostí svého penisu. Nepotřebuji jej kompenzovat.“

Zbělel. Zrudl. Do odstínu Trifonovy corvetty. Probodával mě rádoby tvrdým pohledem.

„Povězte mi, jak pokračuje případ Brubaker,“ nařídil.

„Brubaker není můj případ,“ namítl jsem.

„Sanchez mi řekl, že jste našel pachatele.“

„Falešný poplach.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Koho jste vyšetřoval?“

„Vaši bývalou manželku.“

„Cože?“

„Dozvěděl jsem se, že se vyspala s polovinou všech plukovníků. Měla to jako koníčka. Tak mě napadlo, že k nim patřil i Brubaker. Šance padesát na padesát.“

Zíral na mě.

„Jenom si dělám legraci,“ ujistil jsem ho. „Nikoho nemám. Dostal jsem se do slepé uličky.“

Odvrátil pohled, vzteky bez sebe. Já jsem vstal a zavřel dveře kanceláře. Zasunul jsem se opět za stůl. Posadil jsem se a zadíval se na něj.

„Vaše drzost je nehorázná,“ pravil.

„Tak si, Willarde, stěžujte. Obraťte se na nadřízené a oznamte, že jsem se dotkl vašich citů. Schválně, jestli vám uvěří. Nebo jestli vám uvěří, že si s takovými věcmi nedokážete poradit sám. Představte si záznam ve své složce. Jak bude působit, až se bude rozhodovat o vašem jednohvězdičkovém povýšení.“

Zavrtěl se na židli. Zhoupl se ze strany na stranu a přejel očima po místnosti. Zastavil se na mapě Summerové.

„Co to je?“ zeptal se.

„Mapa.“

„Čeho?“

„Východu Spojených států.“

„Co znamenají ty špendlíky?“

Neodpověděl jsem. Willard vstal a přikročil ke zdi. Dotkl se špendlíků prsty, jednoho po druhém. D.C., Sperryville, Green Valley. Potom Raleigh, Fort Bird, Cape Fear, Columbia.

„Co to je?“ zeptal se.

„Špendlíky.“

Vytáhl špendlík z Green Valley ve Virginii.

„Paní Kramerová,“ pravil. „Říkal jsem vám, abyste ji nechal na pokoji.“

Vytahal i ostatní špendlíky. Mrštil je na zem. Pak si všiml stránky z knihy od brány. Přelétl ji a zastavil se na Vassellovi s Coomerem.

„Tyhle jste měl taky nechat na pokoji.“

Serval mapu ze zdi. Na lepence ulpělo trochu barvy. Potom strhl kopii stránky. S další barvou. Po špendlících zůstaly malé dírky. Vypadaly jako samostatná mapa. Nebo souhvězdí.

„Zničil jste zeď,“ obvinil mě. „Armádní majetek. Nepřipustím, aby se s ním takhle zacházelo. Je to neprofesionální. Co si pomyslí návštěvníci?“

„Pomyslí si, že na zdi visela mapa,“ pravil jsem. „A vy jste ji strhl a zničil armádní majetek.“

Odhodil zmačkaný papír na zem.

„Chcete, abych zašel za Deltou?“ zeptal se.

„Chcete, abych vám přerazil vaz?“

Ztuhnul.

„Měl byste si dělat starosti kvůli vlastnímu povýšení,“ poradil. „Myslíte si, že to pode mnou dotáhnete na podplukovníka?“

„Ne,“ opáčil jsem. „To si nemyslím. Ale na druhou stranu neočekávám, že se u nás zdržíte dlouho.“

„Dobře si rozmyslete, co děláte. Tohle je krásně teplé místo. A armáda bude policisty vždycky potřebovat.“

„Nebude ale potřebovat zabedněné kretény jako jste vy.“

„Mluvíte se starším důstojníkem.“

Rozhlédl jsem se kolem sebe. „Co mu ale říkám? Nevidím žádné svědky.“

Neodpověděl.

„Máte problémy s autoritou,“ upozornil jsem. „Bude zábavné sledovat, jak se je budete snažit řešit. Možná bychom je mohli vyřešit jako muž proti muži v tělocvičně. Nechtělo by se vám?“

„Máte bezpečný fax?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Ve vnější kanceláři. Šel jste okolo. Trápí vás i jiné problémy? Nejste jenom blbý, ale i slepý?“

„Zítra přesně v devět ráno se k němu postavte. Pošlu vám písemné rozkazy.“

Ještě jednou mě probodl pohledem. Potom vyšel ven a zabouchl za sebou. Tak silně, že se otřásla zeď a průvan nadzvedl mapu a kopii na podlaze.

* * *

Zůstal jsem za psacím stolem. Zavolal jsem bratrovi do Washingtonu, ale nikdo se neozval. Zvažoval jsem, jestli nezatelefonovat mámě. Nevěděl jsem však, co říct. Ať bych povídal cokoliv, znamenalo by to Jsi ještě naživu? Bylo by jí jasné, že právě proto volám.

Tak jsem se postavil, zvedl mapu a uhladil ji. Připevnil jsem ji zpátky na zeď. Sebral jsem všech sedm špendlíků a zastrkal je na původní místa. Vedle mapy jsem přilepil kopii stránky z knihy od brány. Pak jsem ji zase strhl. Byla k ničemu. Sbalil jsem ji do koule a odhodil do koše. Mapu jsem nechal viset. Seržantka mi přinesla další kávu. Na okamžik mě napadlo, co je s otcem dítěte. Kde je? Surový manžel? Pokud ano, leží patrně ukrytý někde v bažině. Nebo v několika bažinách, část po části. Zazvonil telefon a seržantka ho za mě zvedla. Podala mi sluchátko.“

„Detektiv Clark,“ oznámila. „Z Virginie.“

Protáhl jsem šňůru kolem stolu a znovu se posadil.

„Dosáhli jsme pokroku,“ sdělil. „Páčidlo ze Sperryvillu je inkriminovanou zbraní. Určitě. Ze železářství jsme získali identický vzorek a náš policejní lékař ho porovnal.“

„Dobrá práce,“ pochválil jsem ho.

„Volám, abych vás upozornil, že nebudu pokračovat v hledání. Naši zbraň máme a vaší se už nemůžu věnovat. Nepodařilo by se mi ospravedlnit tolik přesčasů.“

„Chápu,“ ujistil jsem ho. „Tolik přesčasů by vám určitě nezaplatili.“

„Takže si musíte poradit sami. Opravdu mě to moc mrzí.“

Mlčel jsem.

„Podařilo se vám něco zjistit?“ zeptal se. „Nějaké jméno?“

Usmál jsem se. Zapomeň na jméno, kamaráde. Bez práce nejsou koláče. A stejně jsme žádné neměli.

* * *

Summerová se vrátila za třicet minut. Poradil jsem jí, aby se šla pořádně vyspat. Sejdeme se ráno v důstojnickém klubu. V devět, přesně v době, kdy mají dorazit Willardovy rozkazy. Představoval jsem si dlouhou, lenivou snídani se spoustou vajec a kávy. Do kanceláře zajdeme kolem čtvrt na jedenáct.

„Posunul jste mapu,“ všimla si Summerová.

„Willard ji strhnul. Pověsil jsem ji zpátky.“

„Je nebezpečný.“

„Možná ano,“ souhlasil jsem. „Možná ne. To ukáže čas.“

Odešla na ubytovnu a já zamířil k sobě. Bydlel jsem v bloku pro svobodné důstojníky. Připomínal motel. Ulice se jmenovala po dávno mrtvém nositeli čestné medaile. Větvily se z ní chodníčky vedoucí k jednotlivým dveřím. Každých dvacet metrů stály sloupy pouličního osvětlení. Nejbližší u mých dveří nesvítilo. Někdo ho rozbil kamenem. Na chodníku jsem zahlédl střepy. A tři muže postávající ve stínu. Prošel jsem kolem prvního. Byl to opálený vousatý seržant z Delty. Ukazováčkem poklepal na hodinky. Druhý udělal to samé. Třetí se jen usmál. Vešel jsem dovnitř a zavřel za sebou. Neslyšel jsem, že by odešli. Nespal jsem moc dobře.

* * *

Ráno jsem na ně nenarazil. Bez nehody jsem se dostal do důstojnického klubu. V devět se v něm nic nedělo, což bylo dobře. Nevýhoda spočívala v tom, že všechno jídlo už nějakou dobu leželo na pultě. Celkový výsledek mě však uspokojil. Byl jsem spíš samotář než gurmán. Usadili jsme se se Summerovou naproti sobě ke stolu uprostřed místnosti. Společně jsme zlikvidovali skoro všechny zbytky. Summerová spořádala půl kila zrní a téměř kilo vdolků. Byla malá, ale dokázala toho sníst hodně a s obrovskou chutí. V klidu jsme dopili kávu a do kanceláře dorazili v deset dvacet. Přivítalo nás peklo. Všechny telefony zvonily. Desátník z Louisiany vypadal zničeně.

„Neberte to,“ upozornil mě. „Shání vás plukovník Willard. Chce, abyste okamžitě potvrdil, že jste dostal rozkazy. Úplně šílí.“

„Kde jsou ty rozkazy?“

Sklonil se ke svému stolu a podal mi list papíru z faxu. Telefony vyzváněly. Papíru jsem se ani nedotkl. Jen jsem si ho přečetl přes desátníkovo rameno. Dva hustě popsané odstavce. Willard mi nařizoval zkontrolovat knihy zásobovacího důstojníka. Seznamy dodávek a výdejů. Vypracovat na jejich základě soupis všech položek ve skladu. A potom prověřit výsledek praktickým zkoumáním. Měl jsem sepsat chybějící předměty a následovně vypátrat, kam se poděly. S okamžitou platností a neprodleně. A měl jsem mu zavolat a potvrdit příjem rozkazů, jakmile se mi ocitnou v ruce.

Jednalo se o klasické potrestání zbytečnou prací. Za starých zlých časů se muselo natírat uhlí nabílo, plnit pytle po lžících pískem nebo drhnout podlahu kartáčkem na zuby. Tohle byl moderní ekvivalent vojenské policie. Stupidní úkol, který by mi zabral dva týdny. Usmál jsem se.

Telefony stále zvonily.

„Rozkaz se mi nedostal do ruky,“ pravil jsem. „Nejsem tady.“

„Kde jste?“

„Do záhonu před kanceláří velitele základny někdo odhodil papírek od žvýkačky. Povězte mu, že takové znečištění armádního majetku nemohu dopustit. Rozjel jsem se tam ještě před svítáním.“

Vyvedl jsem Summerovou na chodník, pryč od zvonících telefonů.

„Kretén,“ ulevil jsem si.

„Měl byste poslechnout,“ podotkla. „Nepřestane telefonovat.“ Zastavil jsem se. Rozhlédl jsem se. Chladné počasí. Šedé budovy, šedá obloha.

„Pojďme si udělat den volna,“ navrhl jsem. „Jet na výlet.“

„Máme spoustu práce.“

Přikývl jsem. Carbone. Kramer. Brubaker.

„Tady zůstat nemůžeme,“ řekl jsem. „Takže s Carbonem nepohneme.“

„Co takhle podívat se do Columbie?“

„To není náš případ,“ odmítl jsem. „Věnuje se mu Sanchez. A víc než on stejně nedokážeme.“

„Na pláž je moc zima,“ pravila Summerová.

Opět jsem přikývl. Najednou jsem zatoužil, aby nebyla příliš velká zima. Summerová by se mi na pláži líbila. V bikinách. Pokud možno hodně malých.

„Musíme pracovat,“ upozornila.

Zahleděl jsem se na jihozápad, za budovy základny. Na horizontu se tyčilo několik stromů, prokřehlých a černých. O trochu blíž jsem si všiml vysoké, do zimního spánku ponořené borovice. Musela stát kousek od místa, kde jsme našli Carbona.

Carbone.

„Pojedeme do Green Valley,“ rozhodl jsem. „Navštívíme detektiva Clarka. Zeptáme se ho na podrobnosti o páčidle. Udělal za nás začátek. Tak bychom mohli dodělat konec. Z toho hlediska je čtyřhodinová cesta dobrá investice.“

„A čtyři hodiny zpátky.“

„Dáme si oběd. Třeba i večeři. Prodloužíme si nedovolené opuštění posádky.“

„Najdou nás.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mě nikdo nenajde. Ani náhodou.“

* * *

Zůstal jsem na chodníku a Summerová odešla pro auto. Vrátila se za deset minut v zeleném chevy, kterým jsme už jeli. Zastavila těsně u obrubníku a stáhla okýnko.

„Je to rozumné?“ zeptala se, než jsem se stihl pohnout.

„Nic jiného nám nezbývá.“

„Myslím to jinak. Na bráně vás zapíšou. Čas odjezdu, deset třicet. Willard si to bude moct přečíst.“

Neodpověděl jsem. Usmála se.

„Schovejte se do kufru,“ navrhla. „Za bránou vás pustím ven.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nehodlám se schovávat. Ne kvůli kreténovi jako Willard. Když si přečte knihu, vysvětlím, že pátrání po odhazovací papírků dosáhlo mezistátní dimenze. Nebo klidně i globální. Mohli bychom se podívat na Tahiti.“

Nastoupil jsem, posunul sedadlo co nejvíc dozadu a začal znovu myslet na bikiny. Summerová sundala nohu z brzdy a vyrazila po hlavní ulici. Před bránou zpomalila a zastavila. Vyšel vojín vojenské policie s psací deskou v ruce. Zaznamenal poznávací značku a nechal si ukázat průkazy. Doplnil jména. Podíval se do auta, prohlédl zadní sedadla. Potom kývl na kolegu v budce a závora před námi se začala pomalu zvedat. Silné břevno se závažím a červenobílými pruhy. Summerová počkala, až se vyhoupne do vertikální polohy a pak sešlápla plyn. Odjeli jsme v oblaku modrého kouře z vládou placených pneumatik.

* * *

Počasí se směrem na sever zlepšovalo. Opustili jsme nízkou vrstvu šedých mračen a vjeli do zářivého zimního slunce. Vojenská auta nemají rádio. Jen černý panel, tam kde u civilních modelů bývá AM, FM a škvíra na kazety. Tak jsme čas od času prohodili pár slov a jinak ujížděli v naprostém tichu. Byl to zvláštní pocit, ocitnout se na svobodě. Celý život jsem trávil na armádou přidělených místech, každou minutu každého dne. Připadal jsem si jako záškolák. Otvíral se přede mnou nový svět. Chaotický, neuspořádaný a nedisciplinovaný a já jsem se měl na krátkou chvíli stát jeho součástí. Zabořil jsem se do sedadla a sledoval, jak ubíhá okolo. Jasný, stroboskopický, plný náhlých obrazů, jako rychle plynoucí, sluncem zalitá řeka.

„Nosíte bikiny nebo jednodílné plavky?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Jenom pro zajímavost. Vzpomněl jsem si na pláž.“

„Je moc velká zima.“

„V srpnu bude tepleji.“

„Myslíte, že v srpnu tady ještě budete?“

„Ne.“

„Škoda. Nedozvíte se, co nosím.“

„Mohla byste mi poslat fotku.“

„Kam?“

„Patrně do Fort Leavenworthu. Do křídla s maximální ostrahou.“

„Ne, vážně. Kde budete?“

„Nemám tušení. Do srpna zbývá osm měsíců.“

„Které bylo nejlepší místo, kde jste sloužil?“

Usmál jsem se. Poskytl jsem stejnou odpověď, jakou na tuto otázku vždycky dávám.

„Tady. Na současné základně.“

„I přes to, že máte v zádech Willarda?“

„Willard nic neznamená. Odejde dřív než já.“

„Proč tady vůbec je?“

Zavrtěl jsem se na sedadle. „Můj bratr se domnívá, že napodobují velké firmy. Nezasvěcené nezatěžuje stav status quo.“

„Takže odborníka na algoritmy spotřeb paliva zaskočily v prvním týdnu dvě mrtvoly. Nechce je vyšetřovat.“

„Protože takový postup by byl zastaralý. Musíme se pohnout z místa. Hledět do budoucnosti a utvořit si celkový obraz.“

Usmála se a pokračovala v řízení. Zahnula na nájezd do Green Valley. Jako obvykle příliš rychle.

* * *

Budova policejního oddělení v Green Valley stála na severu města. Větší než jsem čekal, protože Green Valley se ukázalo mnohem rozlehlejší, než jsem si myslel. Mělo hezké centrum, které jsme už znali, pak se ale táhlo na sever, většinou nudná předměstská výstavba a budovy lehkého průmyslu, až ke Sperryville. Do policejní stanice se muselo vejít přes dvacet policistů. Bylo vidět, že ji postavili na levném pozemku. Rozmařile se roztahovala, nízká a dlouhá, s jednopatrovým jádrem a dvěma křídly. Křídla tvořila pravý úhel, takže budova stála do tvaru písmene U. Betonová fasáda se tvářila jako kámen. Vepředu byl hnědý trávník a po obou stranách místa na parkování. Uprostřed trávníku se tyčil vlajkový stožár. Visela na něm schlíplá a ošlehaná Stará sláva. Celé místo působilo v slabém slunečním světle napůl majestátně a napůl vybledle.

Zasunuli jsme se napravo mezi dva bílé policejní vozy. Vystoupili jsme do jasu. Došli jsme k hlavním dveřím, vstoupili a požádali na recepci o detektiva Clarka. Recepční použil domácí telefon a pak ukázal k levému křídlu. Propochodovali jsme neutěšenou chodbou a skončili v místnosti velikosti basketbalového hřiště. Očividně sloužila svému účelu. Dřevěný plůtek ohrazoval čtyři židle pro návštěvníky. Vedle židlí byla branka a recepční pult. Za brankou se nacházela kancelář šéfa, daleko v rohu, a pak už v místnosti stály jen tři dvojice stolů obrácených zády k sobě, pokryté telefony a papíry. O stěny se opíraly kartotéky. Okna potřebovala umýt a většina měla zborcené a polámané žaluzie.

Recepční pult byl opuštěný. V celé místnosti se nacházeli jen dva detektivové, oba v tvídových sportovních sakách, zády k sobě u psacích stolů. Jeden z nich byl Clark. Hovořil po telefonu. Zarachotil jsem západkou na vrátkách. Detektivové se otočili. Clark na vteřinu ztuhl překvapením a pak nám pokynul, abychom vešli. Přitáhli jsme si židle a sedli si k jeho stolu, každý na jeden konec. Pokračoval v hovoru. Čekali jsme. Čas jsem trávil rozhlížením. Šéfova kancelář měla skleněné stěny sahající do výšky pasu. Za nimi prosvítal velký psací stůl. Opuštěný. Ležely na něm však dva sádrové odlitky, úplně stejné jako patologovy. Nevstal jsem a nešel jsem se podívat. Nepřišlo mi to zdvořilé.

Clark dotelefonoval, zavěsil a udělal si poznámku do žlutého bloku. Potom vydechl a odsunul židli, aby nás viděl oba najednou. Mlčky. Věděl, že jsme nepřijeli na společenskou návštěvu. Ale nechtěl vypálit otázku, jestli pro něj máme jméno. Aby se před námi neshodil.

„Jenom projíždíme,“ oznámil jsem.

„Aha,“ přijal informaci.

„Potřebujeme trochu pomoct,“ pokračoval jsem.

„S čím?“

„Napadlo mě, jestli byste nám nepřenechal poznámky o páčidle. Když už je nepotřebujete. Abychom našli naše.“

„Poznámky?“

„Sestavil jste seznam železářství. Ušetřilo by nám čas, kdybychom mohli pokračovat tam, kde jste přestal.“

„Mohl jsem vám je odfaxovat.“

„Předpokládám, že je jich spousta. Nechtěli jsme vás obtěžovat.“

„Nemuseli jste mě zastihnout.“

„Stejně bychom projížděli.“

„Dobře,“ souhlasil. „Poznámky o páčidle.“ Otočil se na židli, vstal a přešel ke kartotéce. Vytáhl zelené, přes centimetr tlusté desky. Pustil je na stůl. Tlumeně bouchly.

„Mnoho štěstí,“ popřál.

Znovu se posadil a pokývl Summerové. Vzala si desky. Otevřela je. Byly plné papírů. Prošla několik stránek. Udělala obličej. Podala mi je. Zarazila se na velice dlouhém seznamu míst od New Jersey až po Severní Karolínu. Se jmény, adresami a telefonními čísly. Prvních devadesát bylo odškrtnutých. Zbývalo zhruba čtyři sta.

„Dávejte si pozor,“ poradil Clark. „Někde jim říkají páčidla a jinde sochory. Musíte si být jistí, že víte, o čem mluví.“

„Existují v různých velikostech?“

„Ve spoustě velikostí. Naše je pěkně veliké.“

„Můžu se podívat? Nebo ho máte v místnosti na důkazy?“

„Nejedná se o důkaz,“ opáčil Clark. „Tímhle páčidlem ji nezabili. V obchodě v Sperryville nám dali jen identický vzorek. Před soudem bychom s ním neuspěli.“

„Ale odpovídá vašim odlitkům.“

„Naprosto,“ potvrdil. Vstal, odešel do šéfovy kanceláře a vynořil se s odlitky. Nesl každý v jedné ruce. Položil je na svůj stůl. Vypadaly velice podobně jako ty naše. Jeden pozitivní a druhý negativní. Paní Kramerová měla o něco menší hlavu než Carbone. Proto páčidlo zasáhlo užší obvod. Otisk smrtelné rány byl o něco kratší. Ale stejně ošklivý a hluboký. Clark ho pozvedl a přejel prsty po kráteru.

„Hodně prudká rána,“ pravil. „Hledáme vysokého, silného praváka. Neviděli jste nějakého?“

„Pokaždé, když se podívám do zrcadla,“ opáčil jsem.

I odlitek páčidla byl kratší. Ale jinak se ve všech směrech podobal našemu. Stejný sádrový profil, tu a tam poďobaný mikroskopickými nerovnostmi, ale jinak rovný, hladký a brutální.

„Smím se podívat na skutečné páčidlo?“ požádal jsem.

„Jistě,“ souhlasil Clark. Předklonil se a otevřel zásuvku psacího stolu. Nechal ji vysunutou a odstrčil židli, abych se mohl podívat. Natáhl jsem se a spatřil stejný zahnutý předmět, který jsem zahlédl předchozí ráno. Totožný tvar, kontury, barva, velikost, ozubení, osmiboký průřez. Totožný lesk i dokonalost. Ve všech směrech se podobalo páčidlu, které jsme zanechali v kanceláři márnice Fort Birdu.

* * *

Ujeli jsme patnáct kilometrů do Sperryvillu. Podíval jsem se do Clarkova seznamu a našel adresu železářství. Stálo hned na pátém řádku, protože nebylo daleko od Green Valley. Místo fajfky však mělo u telefonního čísla poznámku: nikdo to nevzal. Majitel měl patrně plné ruce práce se sklenářem a pojišťovnou. Clarkovi hoši se mu chystali ještě jednou zavolat, ale předběhl je počítač.

Sperryville nebylo velké, tak jsme hledali z auta. Narazili jsme na krátkou ulici s několika obchody a když jsme jí projeli potřetí, všimli jsme si správného jména na zeleném ukazateli. Tentokrát nás doslova zavedl do slepé uličky. Prosmýkli jsme se mezi dvěma budovami pobitými prkny a ulička se rozšířila do malého náměstí. Z protilehlého konce nás vítalo železářství: malá jednopatrová vesnická stodola, přetřená do městského stylu. Skutečně rodinný obchod. Na starém vývěsním štítu stálo příjmení. Ani zmínka o koncesi. Prostě jen malý americký podnik, zcela nezávislý, předávaný navzdory všem nástrahám trhu z generace na generaci.

Přímo zval k nevítané noční návštěvě. Tichý, osamělý, skrytý před zraky z hlavní ulice, bez obyvatel v prvním patře. Vepředu měl výlohu, posazenou zleva ke vchodu a pokračující doprava. Dělil ji jen rám dveří. Ve skle se rýsovala díra ve tvaru měsíce, dočasně zakrytá překližkou. Pečlivě vyříznutou do správné velikosti. Díru patrně způsobila podrážka boty. Blízko u dveří. Představil jsem si vysokého muže, jak dírou prostrkává levou paži až po rameno a uvolňuje zástrčku. Musel však postupovat opatrně. Nechat paži nataženou a teprve pak pomalu ohnout loket, aby si nepotrhal oblečení. Tiskl levou tvář na studené sklo, ztěžka oddechoval a šmátral v temnotě.

Zaparkovali jsme před obchodem. Vystoupili a minutu si prohlíželi výklad. Byl plný vystavených předmětů. Aranžérovi však chyběly ambice luxusních obchodů na Páté Avenue. Rozhodně se nepokusil o jejich vyhlášenou vánoční výzdobu. Nepoužil jediný prvek umění. Jediný líbivý trik. Nesnažil se přilákat. Jen úhledně vyrovnal zboží na ručně vyrobené police. S cenovkami. Výkladní skříň hlásala: přesně tohle nabízíme. Jestli chcete, vstupte a nakupte. Všechno však vypadalo na kvalitní zboží. Některé hodně podivné. Neměl jsem tušení, k čemu slouží. V nářadí jsem se však nevyznal. Kromě nožů jsem dosud žádné nepoužil. Bylo mi však jasné, že majitel svůj sortiment pečlivě vybírá.

Vstoupili jsme. Ohlásil nás mechanický zvonek nade dveřmi. Prostá pečlivost z výkladu pokračovala i uvnitř. Úhledné police, přihrádky a krabice. Podlaha ze širokých prken. Slabý zápach strojního oleje. V obchodě panoval klid. Byli jsme jedinými zákazníky. Za pultem stál postarší muž. Šedesátník, možná sedmdesátník. Díval se na nás, upozorněný zvonkem na dveřích. Středně vysoký, štíhlý a trochu nahrbený. Měl kulaté brýle a šedivý propínací svetr. Vypadal v nich inteligentně, ale také zranitelně, jako by si nedokázal poradit s ničím větším než šroubovák. Před prodáváním nářadí by dal možná přednost vyučování na univerzitě, o jeho designu, historii a vývoji.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

„Přišli jsme kvůli ukradenému páčidlu,“ oznámil jsem. „Nebo kvůli sochoru, jestli mu tak říkáte.“

Přikývl.

„Kvůli páčidlu. Sochor je podle mého názoru trochu těžkopádný.“

„Dobře, tak ukradené páčidlo,“ souhlasil jsem.

Krátce se pousmál. „Jste vojáci. Vypukl válečný soud?“

„Provádíme souběžné šetření,“ vysvětlila Summerová.

„Patříte k vojenské policii?“

„Ano,“ odpověděla Summerová. Pak sdělila naše jména a hodnosti. Prodavač se také představil, příjmením z vývěsního štítu.

„Potřebujeme trochu poučit,“ přidal jsem se. „O trhu s páčidly.“

Zatvářil se zaujatě, ale ne příliš nadšeně. Jako bychom se odborníka na stopy zeptali místo na DNA na otisky prstů. Nabyl jsem dojmu, že vývoj páčidel se zastavil před dlouhými lety.

„Kde mám začít?“ otázal se.

„Kolik druhů existuje?“

„Tucty. S šesti výrobci bych možná navázal styky. A se spoustou dalších by mě to ani nenapadlo.“

Rozhlédl jsem se po obchodě. „Protože prodáváte jen kvalitní zboží.“

„Přesně tak,“ potvrdil. „V ceně nemohu soutěžit s velkými řetězci. Tak nabízím absolutní kvalitu a servis.“

„Osobní přístup,“ poznamenal jsem.

Opět přikývl.

„Nejpodřadnější páčidla pocházejí z Číny. Masová výroba, litina, tepané železo, falešná ocel. Naprosto nezajímavá.“

„Tak co máte na skladě?“

„Dovážím vzácná titanová páčidla z Evropy. Velice drahá, ale velice silná. A hlavně hodně lehká. Určená pro policii a požárníky. Nebo pod vodu, kde by jiná zničila koroze. Anebo pro kohokoliv jiného, kdo potřebuje malý, trvanlivý a snadno přenosný nástroj.“

„Takové vám však neukradli.“

Starý prodavač zavrtěl hlavou. „Ne. Titanová páčidla jsou pro specialisty. Vedu i lehce komerčnější kusy.“

„Jaké?“

„Tohle je malý obchod. Musím pečlivě vybírat. Což je svým způsobem břemeno, ale zároveň i radost, protože volba osvobozuje. Rozhodnutí záleží pouze na mně. Takže pro páčidlo bych zvolil vysoce uhlíkovou chromovou ocel. Pak by se naskytla otázka, jednou propouštěnou nebo dvakrát? Kvůli síle. A kvůli funkčnosti bych chtěl velice úzké zuby a vzhledem k bezpečnosti tvrzené. V některých situacích by mohly zachránit život. Vezměte si muže na vysokém střešním trámu, kterému prasknou zuby na páčidle. Zřítil by se dolů.“

„Takže dvakrát přepouštěná ocel s tvrzenými zuby,“ shrnul jsem. „Co jste si vybral?“

„Musel jsem přistoupit ke kompromisu. Dal bych přednost výrobku, jenž by nešel pod čtyřicet pět centimetrů. Potřeboval jsem ale třicet čísel.“

Musel jsem se tvářit naprosto nechápavě.

„Na svorníky a stropní trámy. Když pracujete v čtyřiceticentimetrovém prostoru, nemůžete použít pětačtyřiceticentimetrové páčidlo.“

„To máte pravdu,“ souhlasil jsem poslušně.

„Tak jsem zvolil třiceticentimetrové, s centimetrovým profilem. Sice jen jednou propouštěné, z hlediska odolnosti to však myslím stačí. Při třiceti centimetrech nevyvinete tolik páčivé síly.“

„Chápu,“ opáčil jsem.

„Kromě tohohle kousku a titanových specialit odebírám výhradně od velice staré pittsburské firmy jménem Fortis. Dělají pro mě dva modely. Pětačtyřiceticentimetrový a devadesáticentimetrový. Oba mají dvoucentimetrový profil. Jsou z vysoce uhlíkové, dvakrát propouštěné chromové oceli, s tvrzenými zuby. Natřené velice kvalitní barvou.“

„Ukradli vám devadesáticentimetrový model.“

Podíval se na mě jako na jasnovidce.

„Detektiv Clark mi ukázal vzorek, který jste mu půjčil,“ vysvětlil jsem.

„Aha,“ opáčil.

„Takže ten devadesáticentimetrový Fortis s dvoucentimetrovým profilem je vzácný?“

Zklamaně protáhl obličej.

„Prodávám jeden za rok. Dva, když mám štěstí. Jsou drahé. A lidé hanebně ztrácejí smysl pro kvalitu. Perly sviním, řekl bych.“

„Je to všude stejné?“

„Všude?“ zopakoval.

„V ostatních obchodech. Ve vašem okrese. S páčidly Fortis.“

„Promiňte,“ pravil. „Patrně jsem se nevyjádřil dost jasně. Dělají je pro mě. Podle mého návrhu. Podle mých přesných specifikací. Je vyrobený na zakázku.“

Vytřeštil jsem na něj oči. „To ho dělají výlučně pro tenhle obchod?“

Přikývl. „Výsada nezávislosti.“

„Doslova výlučně?“

Opět přikývl. „Je zcela unikátní. Na celém světě.“

„Kdy jste prodal poslední?“

„Zhruba před devíti měsíci.“

„Odloupe se barva?“

„Vím, na co se ptáte. A odpověď zní ano, samozřejmě. Když najdete takové, které vypadá jako nové, jedná se o kus, který mi ukradli na Silvestra.“

* * *

Půjčili jsme si od něj vzorek pro srovnání, stejně jako detektiv Clark. Bylo napuštěné strojním olejem a omotané hedvábným papírem. Vítězoslavně jsme ho položili na zadní sedadlo chevy. Potom jsme se v autě najedli. Dali jsme si burgery z bistra pro motoristy sto metrů severně od železářství.

„Sdělte mi tři nová fakta,“ vyzval jsem Summerovou.

„Za prvé, paní Kramerová a Carbone byli zabiti stejnou unikátní zbraní. Za druhé, zblázníme se, jak se budeme snažit objevit mezi nimi souvislost.“

„A za třetí?“

„Nevím.“

„Za třetí, pachatel znal velice dobře Sperryville. Dokázala byste ten obchod najít, ve tmě a ve spěchu, aniž byste se tu vyznala?“

Oba jsme se podívali předním sklem. Ústí uličky se téměř ztrácelo. Věděli jsme však, kde hledat. A bylo světlo.

Summerová zavřela oči.

„Zaměřme se na zbraň,“ pravila. „Zapomeňme na všechno ostatní. Představme si ji. Páčidlo vyrobené na zakázku. Jedinečné na celém světě. Vynesli ho tady z téhle uličky. Pak se vynořilo v Green Valley, ve dvě hodiny ráno prvního ledna. A potom uvnitř Fort Birdu čtvrtého. Cestovalo. Víme odkud vyrazilo a kde skončilo. Nevíme jistě, kde se potulovalo v mezičase, ale s jistotou víme, že minulo jeden určitý bod. Hlavní bránu Fort Birdu. Nevíme kdy, ale určitě to udělalo.“‚

Otevřela oči.

„Musíme se vrátit,“ prohlásila. „Podívat se ještě jednou do knihy. Nejdřív mohlo projet bránou v šest ráno prvního ledna, protože Bird leží čtyři hodiny od Green Valley. Nejpozději dejme tomu v osm večer čtvrtého ledna. Tím vzniká osmdesátišestihodinové okno. Musíme se podívat, kdo v té době vstoupil bránou. Protože s jistotou víme, že se páčidlo dostalo dovnitř a je nám jasné, že nešlo samo pěšky.“

Neodpověděl jsem.

„Promiňte,“ omluvila se. „Bude to spousta jmen.“

* * *

Pocit záškoláka naprosto vyprchal. Vrátili jsme se na silnici a zamířili na východ. Hledali jsme I-95. Narazili jsme na ni a zabočili na jih, směrem k Birdu. Směrem k Willardovi na telefonu. K rozhněvané Deltě. Před státní hranicí Severní Karolíny jsme vklouzli pod vrstvu šedivých mraků. Obloha potemněla. Summerová zapnula světla. Minuli jsme policejní stanici na opačné krajnici. Místo, kde našli Kramerovu aktovku. O kilometr a půl později odpočívadlo. Napojili jsme se do východozápadního pruhu a sjeli po čtyřlístku u Kramerova motelu. Nechali jsme ho za sebou a urazili posledních padesát kilometrů k bráně Fort Birdu. Strážný vojenské policie nás zapsal přesně v 19.30. Požádal jsem ho o kopie všech stránek od 06.00 prvního ledna do 20.00 čtvrtého ledna. Až budou mít těch osmdesát šest hodin oxeroxovaných, ať mi je okamžitě pošlou do kanceláře.

* * *

V mé kanceláři panoval klid. Ranní peklo pominulo. Službu převzala seržantka s dítětem. Vypadala unaveně. Uvědomil jsem si, že toho moc nenaspí. Celou noc pracuje a celý den si patrně hraje se synem. Nelehký život. Právě uvařila kávu. Nejspíš ji potřebovala stejně jako já. Možná víc.

„Delta je neklidná,“ oznámila. „Vědí, že jste zatkl toho Bulhara.“

„Nezatkl jsem ho. Jenom jsem mu položil pár otázek.“

„Tak jemný rozdíl je nezajímá. Pořád vás tady hledali.“

„Ozbrojení?“

„Nemusejí být ozbrojení. Ne Delta. Měl byste jim znemožnit volnost pohybu. To můžete. Děláte velícího důstojníka vojenské policie.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Něco dalšího?“

„Máte do půlnoci zavolat plukovníku Willardovi. Jinak nahlásí nepovolené opuštění posádky. Prý vám to slibuje.“

Přikývl jsem. Přesně tenhle krok jsem čekal. Nedovolené opuštění posádky nepostaví velícího důstojníka do špatného světla. Nebude vypadat, že se mu situace vymkla z rukou. Obvinění z nedovoleného opuštění posádky jde vždy na adresu muže, který utekl, jasně a spravedlivě.

„Něco dalšího?“ zopakoval jsem.

„Sanchez žádá deset-šestnáct. Do Fort Jacksonu. A znovu volal váš bratr.“

„Nechal vzkaz?“

„Nenechal.“

„Dobře,“ uzavřel jsem.

Vešel jsem k sobě a posadil se k psacímu stolu. Zvedl jsem sluchátko. Summerová se postavila k mapě. Přejela prsty po špendlících. Z D.C. do Sperryville, ze Sperryville do Green Valley, z Green Valley do Fort Birdu. Vytočil jsem Joeovo číslo. Ozval se po druhém zazvonění.

„Mluvil jsem s mámou,“ oznámil. „Pořád je naživu.“

„Řekla brzy, Joe. Což neznamená, že musíme každý den držet vigilie.“

„Připrav se, že to může být dřív, než si myslíme. A než chceme.“

„Jak se jí daří?“

„Zněla dost roztřeseně.“

„Jsi v pořádku?“

„Docela ano. A ty?“

„Už jsem zažil lepší roky.“

„Měl bys jí zavolat,“ upozornil. ‚Jsi na řadě.“

„Udělám to,“ slíbil jsem. „Za několik dní.“

„Zavolej jí zítra.“

Zavěsil jsem a zůstal minutu nehnutě sedět. Potom jsem ťuknul do vidlice, abych uvolnil linku, a požádal seržantku o Sancheze. Aby mě spojila s Jacksonem. Držel jsem sluchátko u ucha a čekal. Summerová mě bedlivě sledovala.

„Držet vigilie?“ podotkla.

„Čeká, až jí sundají sádru. Hrozně jí vadí.“

Summerová mě ještě chvíli probodávala pohledem a potom se obrátila k mapě. Přepnul jsem telefon na hlasitý poslech a položil na stůl sluchátka. V telefonu cvaklo a pak se ozval Sanchezův hlas.

„Uháněl jsem Columbijské policejní oddělení kvůli Brubakerovu autu.“

„Už ho našli?“ zeptal jsem se.

„Ne. A ani se nesnaží. Což jsem nechápal. Tak jsem pokračoval v nátlaku.“

„Co jste se dozvěděl?“

„Konečně přiznali pravdu.“

„A jak zní?“

„Brubakera nezabili v Columbii. Jenom ho do té uličky položili.“

17 KAPITOLA

SANCHEZ NÁM POVĚDĚL, ŽE COLUMBIJSKÝ POLICEJNÍ LÉKAŘ objevil na Brubakerově těle nepravidelné skvrny, které podle jejich názoru svědčí o tom, že zemřel tři hodiny předtím, než se ocitl v uličce. Ke skvrnám dochází po smrti. Způsobuje je krev. Srdce se zastaví, krevní tlak klesne na nulu, krev se odplaví a usadí v nejnižších částech těla, na jednoduchém principu přitažlivosti. Po nějaké době zabarví pokožku do hnědočervené barvy jater. O tři až šest hodin později se barva usadí natrvalo, jako vyvolaná fotografie. Člověk, který padne mrtev na záda, má sinalou hruď a hnědočervená záda. Naopak je to u člověka, který padne na břicho. Ale Brubaker byl zbarvený úplně všude. Columbijský policejní lékař dospěl k závěru, že ho zabili, pak na tři hodiny otočili na záda a potom ho pohodili břichem dolů do uličky. Třemi hodinami si byl značně jistý, protože až po té době se začínají tvořit skvrny. Měl starší na zádech a čerstvější na břichu. Také tvrdili, že široký pruh uprostřed zad vznikl silným zahřátím mrtvé tkáně.

„Převezli ho v kufru auta,“ pravil jsem.

„Přímo nad výfukem,“ dodal Sanchez. „Za tři hodiny vznikne hodně tepla.“

„To mění spoustu věcí.“

„Vysvětlujete to, proč v Columbii nenašli jeho chevy.“

„Ani svědky,“ podotkl jsem. „A prázdné nábojnice nebo kulky.“

„Takže před čím stojíme?“

„Tři hodiny v autě?“ opáčil jsem. „V noci na prázdných silnicích? Klidně rádius přes tři sta kilometrů.“

„To je pěkně velká plocha,“ upozornil Sanchez.

„Tři sta čtverečních kilometrů. Přibližně. Pí krát poloměr. Co Columbijské policejní oddělení podniklo?“

„Přehrálo případ jako horkou bramboru. Nyní se jím zabývá FBI.“

„Co si Úřad myslí o té záležitosti s drogami?“

„Tváří se skepticky. Domnívají se, že heroin není naše parketa. Užíváme spíš marihuanu a amfetaminy.“

„Kéž by to byla pravda. S radostí bych si právě v tuto chvíli dal trochu od obou.“

„Na druhé straně ví, že kluci z Delty se dostanou všude po světě. Do Pakistánu, Jižní Ameriky, odkud heroin pochází. Tak si ho schovají do zásoby, pro případ, že by nic nevypátrali, stejně jako Columbijské oddělení.“

„Mrhají časem. Heroin? Chlap jako Brubaker by raději umřel.“

„Myslí si, že to možná udělal.“

Na konci linky se rozhostilo ticho. Vypnul jsem hlasitý odposlech a odložil sluchátka.

„Patrně ho zabili na severu,“ pravila Summerová. „Brubaker vyjel z Raleighu. Někde tam bychom měli pátrat po jeho autu.“

„Není to náš případ,“ namítl jsem.

„Dobře, tak by tam měla pátrat FBI.“

„Určitě to už dělá.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vstoupil desátník vojenské policie, se svazkem papírů v podpaží. Předpisově zasalutoval, vykročil dopředu a položil papíry na můj stůl. Ustoupil dozadu a znovu zasalutoval.

„Kopie z knihy od brány, pane,“ oznámil. „Od prvního do čtvrtého tohoto měsíce, v požadovaném časovém rozmezí.“

Otočil se a vyšel z místnosti. Zavřel dveře. Podíval jsem se na papíry. Zhruba sedm listů. To není tak špatné.

„Pusťme se do práce,“ vyzval jsem Summerovou.

* * *

Operace Just Cause nám opět pomohla. Zostřená bezpečnostní opatření umožňovala zamítnutí mnoha dovolených. Bez uvedení důvodu. V Panamě se nedělo nic převratného, ale armáda takhle fungovala. Nemělo cenu mít bezpečnostní opatření, jež by se nedala nastolit a odvolat, nemluvě o sankcích s nimi spojenými. Proč inscenovat zahraniční dramata, když by je zbytek publika z dálky neprožil a nepřetrpěl.

Zakázané vycházky se však musely něčím kompenzovat. Nahradily je extra tréninky a denní prověrky připravenosti. Většinou náročné a začínající velice brzy. Což nám poskytlo výhodu. Skoro všichni se vrátili ze silvestrovských oslav nad ránem. Připotáceli se mezi třetí a pátou, protože po šesté se toho na bráně moc nedělo.

Během osmnácti hodin Nového roku, které nás zajímaly, dorazilo celkem devatenáct osob. Včetně mě a Summerové, když jsme se vraceli z Green Valley a C.D. po utěšování vdovy a návštěvě Waltera Reeda. Vyškrtli jsme se ze seznamu.

Druhého ledna kromě nás projelo bránou šestnáct osob. Dvanáct třetího ledna. Sedmnáct před 20.00 čtvrtého ledna. Dohromady šedesát dva jmen za osmdesát šest hodin. Devět z nich civilní řidiči dodávek. Také jsme je vyškrtli. Jedenáct jmen se opakovalo. Přijeli, odjeli a zase se vrátili. Jako pendleři. Patřila k nim moje seržantka. Vyškrtli jsme ji, protože byla žena. A malá. Vyloučili jsme i všechny druhé a následující vstupy.

Skončili jsme s jednadvaceti jedinci. Vyčíslenými podle jmen, hodností a iniciál. Nedokázali jsme určit, kdo je muž a žena. Ani kdo je vysoký, silný a pravák.

„Postarám se o pohlaví,“ přislíbila Summerová. „Pořád mám seznamy osazenstva. S plnými jmény.“

Přikývl jsem. Nechal jsem ji odejít. Chopil jsem se telefonu, sehnal patologa a požádal ho o okamžitou schůzku v márnici.

* * *

Vzdálenost mezi oběma kancelářemi jsem urazil v humvee. Nechtěl jsem, aby mě někdo viděl procházet se s páčidlem. Zaparkoval jsem před vchodem do márnice a čekal. Patolog se vynořil po pěti minutách, pěšky, směrem od důstojnického klubu. Patrně jsem ho vyrušil při moučníku. Nebo dokonce při hlavním jídle. Vystoupil jsem a pozdravil se s ním. Potom jsem se natáhl dozadu a vyndal ze zadního sedadla páčidlo. Podíval se na ně. Zavedl mě dovnitř. Vypadal, že chápe, co po něm chci. Odemkl svou kancelář, rozsvítil a odemkl zásuvku. Otevřel ji a vytáhl páčidlo, které zabilo Carbona. Položil ho na stůl. Já jsem k němu přidal zapůjčený vzorek. Stáhl jsem papír. Zarovnal jsem vzorek do stejného úhlu. Obě páčidla byla identická.

„Existuje široký výběr?“ zeptal se patolog. „Páčidel?“

„Širší, než si dokážete představit,“ pravil jsem. „Právě jsem absolvoval školení.“

„Tahle vypadají stejně.“

„Jsou stejná. Jako hrášky v jednom lusku. Klidně na to můžete vzít jed. Vyrobili je na zakázku. Jsou jedinečná na celém světě.“

„Potkal jste se někdy s Carbonem?“ zeptal se.

„Jenom krátce.“

„Jaké měl držení těla?“

„Jak to myslíte?“

„Hrbil se?“

Vybavil se mi potemnělý bar se striptýzem. Potom jasně osvětlené parkoviště. Zavrtěl jsem hlavou.

„Na hrbení mu chyběla výška. Byl šlachovitý, vypracovaný a držel se naprosto zpříma. S váhou přenesenou na bříška pod palci nohou. Působil jako atlet.“

„Dobře.“

„Co je dobře?“

„Zabila ho rána vedená shora. Nikoliv seknutí, ale horizontální úder, který se po dopadu svezl. Možná byl o něco nižší než přesně horizontální. Carbone měřil sto sedmdesát pět čísel. Rána dopadla sto šedesát dva čísel nad zemí, pokud se nehrbil. A vznikla zásahem shora. Takže útočník byl vysoký.“

„To už jste říkal,“ upozornil jsem.

„Ne, mám na mysli hodně vysoký. Spočítal jsem si to. Podle nákresu. Útočník měřil sto devadesát tři až sto devadesát pět centimetrů.“

„Jako já,“ podotkl jsem.

„A byl stejně těžký. Rozbít takovýmhle způsobem lebku není vůbec snadné.“

Představil jsem si místo činu. Chomáče mrtvé trávy a tu a tam větve silné jako zápěstí, ale jinak rovný povrch. Útočník se nemohl na nic postavit. Nemohl zvětšit přirozený výškový rozdíl.

„Sto devadesát tři až sto devadesát pět,“ zopakoval jsem. „Mohl byste to odpřisáhnout?“

„Před soudem?“

„Jedná se o nehodu při tréninku,“ upozornil jsem. „Před soud se vůbec nedostane. Bavím se s vámi čistě soukromě. Budu ztrácet čas, když budu hledat mezi lidmi menšími než sto devadesát tři?“

Doktor se nadechl a vydechl.

„Sto devadesát,“ pravil. „Pro jistotu. Jako rezerva na případnou chybu při výpočtu. Sto devadesát bych však odpřisáhl. S čistým svědomím.“

„Dobře,“ pravil jsem.

Vystrčil mě ze dveří, zhasl a zamkl dveře.

* * *

Když jsem se vrátil, seděla Summerová nečinně za mým psacím stolem. Analýzu pohlaví měla hotovou. Netrvala jí dlouho. Seznamy osazenstva jsou jednotné, přesné a abecední, jako většina vojenských papírů.

„Třicet tři mužů,“ oznámila. „Dvacet tři poddůstojníci a mužstvo, deset důstojníci.“

„Odkud?“

„Odevšad trochu. Z Delty a jednotek zvláštního určení měli zrušené všechny dovolené, ale směli na večerní vycházky. Jako například prvního Carbone.“

„Toho můžeme vyškrtnout.“

„Dobře, tak třicet dva mužů. Jedním z nich je patolog.“

„Toho také můžeme vyškrtnout.“

„Zbývá třicet jedna mužů. Vassell s Coomerem stále zůstávají. Přijeli prvního a znovu čtvrtého v sedm hodin.“

„Vyřaďte je. Jenom večeřeli. Rybu a steak.“

„Dvacet devět,“ oznámila. „Dvacet dva poddůstojníků a mužstvo, sedm důstojníků.“

„Dobře. Zajděte na velitelství a požádejte o zdravotní karty.“

„Proč?“

„Zjistěte výšku.“

„U řidiče, který přivezl na Nový rok Vassella a Coomera, se mi to nepodaří. Byl jenom návštěvník. Major Marshall. Jeho kartu nemáme.“

„V noci Carbonovy smrti nepřijel. Tak ho také můžete vyřadit.“

„Dvacet osm.“

„V tom případě si vyžádejte dvacet osm karet.“

Posunula ke mně útržek papíru. Podíval jsem se na něj. Stálo na něm číslo 937, psané mou rukou. Původní počet podezřelých.

„Dosahujeme pokroku,“ podotkla.

Přikývl jsem. Usmála se a vstala. Vyšla ze dveří. Posadil jsem se na židli za psacím stolem. Byla ještě teplá, zahřátá jejím tělem. Vychutnával jsem ten pocit, dokud nevyprchal. Pak jsem popadl telefon. Požádal jsem seržantku, aby sehnala zásobovacího důstojníka. Trvalo jí to několik minut. Patrně ho vytáhla z jídelny. Zkazil jsem mu večeři, stejně jako patologovi. Ale na druhé straně jsem sám také ještě nic nejedl.

„Ano, pane?“ ozvalo se ve sluchátku lehce podrážděně.

„Měl bych jednu otázku,“ prohlásil jsem, „na kterou můžete odpovědět jedině vy.“

„Jakou?“

„Průměrná výška a váha vojáka americké armády. Mužského pohlaví.“

V telefonu se rozhostilo ticho, ale cítil jsem, jak opadává podráždění. Zásobovací sbor kupuje ročně miliony uniforem a dvakrát tolik bot, v rámci rozpočtu, takže zná každý centimetr a dekagram. Musí je znát. A rád se svou odbornou znalostí chlubí.

„Žádný problém,“ zašveholil zásobovací důstojník. „Dospělá mužská populace ve věku od dvaceti do padesáti měří sto sedmdesát šest centimetrů a váží osmdesát kilo. To platí pro celou Ameriku. My máme víc Hispánců, než je celonárodní průměr, což naši výšku sráží o celých dva a půl centimetru, na sto sedmdesát tři a půl. Pilně trénujeme, takže vážíme o kilo a půl víc, osmdesát jedna a půl, protože svaly jsou těžší než tuk.“

„To jsou letošní údaje?“

„Loňské. Letošní rok měl zatím jen pár dnů.“

„V jakém rozmezí se pohybuje výška?“

„Co potřebujete vědět?“

„Kolik mužů měří sto devadesát a víc?“

„Jeden z deseti. V celé armádě jich slouží zhruba devadesát tisíc. Liga nadměrných velikostí. Na základně jako naší by se jich našlo sto dvacet. Naplnili by půlku letadla.“

„Dobře,“ pravil jsem. „Děkuju.“

Zavěsil jsem. Jeden z deseti. Summerová se vrátí s dvaceti osmi zdravotními záznamy. Devět z deseti o mužích, kteří jsou příliš malí. Takže při troše štěstí zůstanou jen dva. Při troše smůly tři. Dva až tři z devíti set sedmdesáti tří. Dosahujeme pokroku. Pohlédl jsem na hodiny. Osm třicet. Usmál jsem se. Můžeš se jít, Willarde, klouzat, pomyslel jsem si.

* * *

Klouzat jsme se však mohli jít my, nikoliv Willard. Průměry a střední hodnoty dokážou sehrát nepěkné triky. Summerová se vrátila s dvaceti osmi zdravotními kartami a všechny patřily malým mužům. Nejvyšší měřil nedostačujících sto osmdesát pět centimetrů, vážil směšných sedmdesát dva kilo a byl to kaplan.

Když jsem byl malý kluk, bydleli jsme jednou měsíc v bungalovu mimo základnu. Neměli jsme jídelní stůl. Máma ho telefonicky objednala. Dorazil zabalený v plochém kartonu. Pokusil jsem se jí ho pomoct sestavit. Poslali všechny součástky. Laminátovou desku, čtyři pochromované nohy a čtyři velké ocelové šrouby. Za živého boha to nešlo sestavit. Výrobce vymyslel neřešitelný hlavolam. Součástky do sebe odmítaly zapadnout. Klečeli jsme bok po boku a mořili se. Seděli jsme se zkříženýma nohama na podlaze, mezi chuchvalci prachu a šváby. Hladký chrom mě studil v rukách. Laminátové rohy byly drsné. Nedokázali jsme dát stůl dohromady. Přišel Joe, pokusil se, a neuspěl. Pokusil se táta a neuspěl. Celý měsíc jsme jedli v kuchyni. Stůl jsme se snažili sestavit, ještě když jsme se stěhovali. Nyní jsem měl pocit, že s ním opět zápasím. Nic nepasovalo. Všechno, co ze začátku vypadalo dobře, se nakonec zaseklo a odmítalo poslušnost.

„Páčidlo nepřišlo po svých,“ namítla Summerová. „Jeden z těch dvaceti osmi ho musel přinést. Nabeton. Jinak by se sem nedostalo.“

Neodpověděl jsem.

„Co takhle večeře?“ navrhla.

„Když mám hlad, lépe se mi přemýšlí.“

„Došly nám body, o kterých bychom mohli přemýšlet.“

Přikývl jsem, sebral dvacet osm zdravotních karet a setřásl je dohromady. Navrch jsem přiložil původních třicet tři jmen sestavených Summerovou. Třicet tři minus Carbone, protože nepřinesl páčidlo a nespáchal s ním sebevraždu. Minus patolog, protože nebyl věrohodný podezřelý, chyběla mu výška a cvičné rozmachy páčidlem dopadly dost uboze. Minus Vassell, Coomer a jejich řidič Marshall, protože měli příliš dobré alibi. Vassell s Coomerem se cpali v jídelně a Marshall vůbec nepřijel.

„Proč Marshall nepřijel?“ pravil jsem nahlas.

Summerová přikývla. „To mě trápí od začátku. Jako by před ním chtěli Vassell s Coomerem něco skrýt.“

„Jenom snědli večeři.“

„Ale Marshall se s nimi určitě zúčastnil pohřbu. Tak mu museli výslovně říct, aby je sem nevozil. Ve smyslu jasného rozkazu vystoupit z auta a zůstat doma.“

Přikývl jsem. Představil jsem si dlouhou řadu černých vládních sedanů na Arlingtonském národním hřbitově, pod olověnou lednovou oblohou. Před očima mi vyvstal obřad, skládání vlajky, salutování vojáků s puškami. Průvod sunoucí se zpátky k autům, prostovlasí prokřehlí muži s bradami zabořenými do límců, možná sníh poletující ve vzduchu. Marshall přidržuje dvířka, nejprve Vassellovi a pak Coomerovi. Odvezl je do Pentagonu, pak vystoupil a sledoval, jak si Coomer sedá za volant.

„Měli bychom si s ním promluvit,“ podotkl jsem. „Zjistit, co přesně mu řekli. Jaký udali důvod. Muselo to pro něho být nepříjemné. Jako věrný nohsled si určitě připadal odstrčený stranou.“

Zvedl jsem telefon a spojil se se seržantkou. Požádal jsem ji, aby zjistila číslo majora Marshalla, štábního důstojníka Dvanáctého sboru sloužícího v Pentagonu. Slíbila, že se mi ozve. Tiše jsme se Summerovou seděli a čekali. Zadíval jsem se na mapu. Zapomněli jsme vytáhnout špendlík z Columbie. Zkresloval obraz. Brubakera tam nezabili. Zemřel někde jinde. Na severu, jihu, východě či západě.

„Zavoláte Willardovi?“ zeptala se Summerová.

„Možná. Ale až zítra.“

„Ne před půlnocí?“

„Nechci mu dopřát důvod k zadostiučinění.“

„Riskujete.“

„Jsem chráněný.“

„Ale ne věčně.“

„Nevadí. Brzy po mně vystartuje Delta. V porovnání s nimi jsou ostatní problémy akademické prkotiny.“

„Zavolejte Willardovi ještě dneska večer. Pokud vás zajímá moje rada.“

Podíval jsem se na ni.

„Radím vám jako kamarádka. Nedovolené opuštění posádky není legrace. Nemá cenu ještě všechno zhoršovat.“

„Jistě,“ slíbil jsem.

„Udělejte to hned. Neváhejte.“

„Jistě,“ zopakoval jsem. Natáhl jsem se po telefonu, ale než jsem se ho stačil dotknout, strčila do dveří hlavu seržantka. Sdělila, že major Marshall opustil Spojené státy. Jeho detašovaná služba byla předčasně ukončena. Odvolali ho do Německa. V pozdních ranních hodinách pátého ledna odletěl z letecké základny Andrews.

„Na čí rozkaz?“ zeptal jsem se.

„Generála Vassella.“

„Dobře,“ propustil jsem ji.

Zavřela dveře.

„Pátého ledna,“ zopakovala Summerová.

„Ráno po Carbonově a Brubakerově smrti,“ dodal jsem.

„Něco ví.“

„Ani tady nebyl.“

„Proč by ho jinak uklízeli do bezpečí?“

„Shoda náhod.“

„Shody náhod nemám ráda.“

Přikývl jsem.

„Uděláme si výlet do Německa,“ rozhodl jsem.

18 KAPITOLA

WILLARD BY NÁM ZAHRANIČNÍ EXPEDICI v žádném případě nepovolil, tak jsem zašel do kanceláře náčelníka vojenské policie a sebral ze stolu úředníka posádky svazek cestovních poukázek. Odnesl jsem je k sobě, podepsal jsem se do řádek velící důstojník a do řádek povoleno kým jsem poměrně slušně padělal podpis Leona Garbera.

„Porušujeme zákon,“ namítla Summerová.

„Bojujeme bitvu u Kurska,“ pravil jsem. „Nemůžeme se zastavit.“

Váhala.

„Vaše rozhodnutí,“ řekl jsem. „Do ničeho vás nenutím.“

Neodpověděla.

„Tyhle poukázky se vrátí za jeden dva měsíce,“ upozornil jsem. „Tou dobou bude jedna strana pryč. Willard, nebo my. Nemáme co ztratit.“

„Dobře,“ podvolila se.

„Běžte si zabalit,“ vyzval jsem ji. „Na tři dny.“

Odešla a já jsem požádal seržantku, aby zjistila, kdo je dalším velícím důstojníkem v pořadí. Vrátila se se jménem patřícím kapitánce, kterou jsem zahlédl v jídelně důstojnického klubu. Té se zlomenou rukou. Napsal jsem jí vzkaz. Vysvětlil jsem, že na tři dny odjíždím. Má převzít velení. Pak jsem zvedl telefon a zavolal Joeovi.

„Odjíždím do Německa,“ oznámil jsem.

„V tom případě dobrou cestu.“

„Nemohu jet do Německa a nezastavit se při návratu v Paříži. Za daných okolností.“

Zarazil se.

„Ne, to nemůžeš,“ souhlasil.

„Nebylo by to správné,“ pokračoval jsem. „Neměla by však mít pocit, že mi na ní záleží víc než tobě. To by také nebylo správné. Co kdybys přiletěl?“

„Kdy?“

„Nočním letadlem za dva dny. Sejdeme se na Roissy-Charles de Gaulle. Navštívíme ji společně.“

* * *

Summerová čekala na chodníku před mou ubytovnou. Odnesli jsme zavazadla do chevy. Oba jsme na sobě měli maskáče. Hodlali jsme chytit noční dopravní letadlo z letecké základny Andrews. Na civilní spoj bylo příliš pozdě a nechtěli jsme čekat až do rána. Nastoupili jsme do auta a odhlásili se na bráně. Samozřejmě řídila Summerová. Prudce vyrazila a potom přešla do plynulého rytmu, o patnáct kilometrů rychlejšího než ostatní auta naším směrem.

Zabořil jsem se do sedadla a sledoval silnici. Krajnice, nákupní střediska, provoz. Ujeli jsme padesát kilometrů na sever a minuli Kramerův motel. Napojili jsme se na čtyřlístek, uhnuli po I-95 na východ a zamířili na sever. Projeli jsme kolem odpočivadla. O kilometr a půl dál kolem místa, kde našli Kramerovu aktovku. Zavřel jsem oči.

* * *

Prospal jsem celou cestu do Andrews. Dorazili jsme tam po půlnoci. Zaparkovali jsme na vyhrazeném parkovišti a vyměnili dvě z našich poukázek za dvě místa v dopravním letadle C-130, které ve tři ráno odlétalo do Frankfurtu. Čekali jsme v hale se zářivkami a vinylovými lavicemi, společně s obvyklým pestrým hloučkem dalších pasažérů. Armáda je neustále v pohybu. Lidé stále cestují, ve dne i v noci. Nikdo nemluvil. Nikdo nikdy nemluví. Jen jsme tam seděli, ztuhlí, unavení a rozlámaní.

Člen posádky odpovědný za náklad dorazil třicet minut před odletem. Vyhrnuli jsme se na rozjezdovou dráhu a po rampě došli do břicha letadla. Ve středním prostoru se tyčily palety s nákladem. Usadili jsme se na látková skládací sedátka a opřeli se zády o stěnu trupu. První třída v Air France se mi líbila víc. Dopravní sbor neměl letušky a nevařil kávu.

Odstartovali jsme s malým zpožděním a zamířili proti větru na západ. Potom jsme opsali pomalý půlkruh nad D.C. a vyrazili na východ. Cítil jsem, jak měníme směr. Letadlo nemělo okna, ale věděl jsem, že letíme nad městem. Někde pode mnou spal Joe.

* * *

Stoupali jsme a trup letadla stále víc chladl. Museli jsme se předklonit a opřít si lokty o kolena. V hluku motorů se nedalo mluvit. Díval jsem se na palety s tankovou municí, tak dlouho, až se mi začaly rozplývat před očima. Opět jsem usnul. Značně nepohodlně, ale v armádě se rychle naučíte spát kdekoliv. Nejméně desetkrát jsem se probudil a většinu letu strávil ve stavu bezvědomí. Pomáhal mi řev motorů a svištění vzduchu za vrtulí. Poměrně jsem si odpočinul. O čtyřicet procent méně než v posteli.

Po osmi hodinách jsme nabrali sestupný kurz. Letadlo nemělo rozhlas, tak jsme přišli o radostné hlášení pilota. Jen se změnil zvuk motorů, sklon podlahy a zalehlo nám v uších. Všichni vstávali a protahovali se. Summerová se opřela zády o bednu s municí a třela se jako kočka. Vypadala velice dobře. Krátké vlasy se nestačily rozcuchat a oči jí jen zářily. Sálalo z ní odhodlání, jako by věděla, že se blíží slávě či zatracení, a bylo jí jedno, jak dopadne.

Opět jsme se posadili, chytili se sedátek a připravili se na přistání. Kola se dotkla povrchu, zakvílel zpětný tah a zabraly brzdy. Palety se opřely do popruhů. Pak motory přešly na volnoběh, projeli jsme po dlouhé rolovací dráze a zastavili. Vyklopila se rampa a otvorem proniklo tmavnoucí nebe. V Německu bylo pět hodin odpoledne, šest hodin před východním pobřežím, hodinu před časem Zuluů. Umíral jsem hlady. Naposledy jsem jedl předcházející den burger v Sperryvillu. Postavili jsme se, popadli zavazadla a zařadili se do fronty. Sešli jsme s ostatními po rampě.

Přistáli jsme ve vyhrazeném vojenském prostoru frankfurtského letiště, daleko od hlavní budovy. Autobus nás odvezl k terminálu pro veřejnost. Potom jsme zůstali odkázáni sami na sebe. Na některé spolucestující čekala auta. My takové štěstí neměli. Připojili jsme se k hloučku civilistů čekajících na taxík. Když jsme se dostali na řadu, podali jsme řidiči cestovní poukázku a požádali, aby nás odvezl na východ k Dvanáctému sboru. Spokojeně nás naložil. Cestovní poukázku mohl na jakékoliv americké základně vyměnit za tvrdou měnu a při zpáteční cestě nabere pár kluků z Dvanáctého sboru vyrážejících na noční tah do centra. Nepojede sám. Nevytížený. Americká armáda ho živila, stejně jako v posledních čtyřech a půl desetiletích spoustu ostatních Němců. Zákazníky vozil mercedesem.

Cesta trvala třicet minut. Projížděli jsme předměstími. Vypadala jako v každém jiném západoněmeckém městě. Rozsáhlé plochy medově zbarvených budov z padesátých let. Nepravidelně se stáčely ze západu na východ, po trasách vytyčených bombami. Žádný národ neprohrál válku tak jako Německo. Viděl jsem známé fotografie z roku 1945. Porážka není dost silné slovo. Spíš Armageddon. Celá zem se proměnila v hromadu sutin. Stopy po běsnění zůstanou navždy vepsány v architektuře. A pod architekturou. Pokaždé, když telefonní společnost pokládá kabel, narazí na lebky, kosti, čajové šálky, střepiny a zrezivělé panzerfausty. Když se hloubí základy, před kopáči nastoupí vždycky kněz. Narodil jsem se v Berlíně, obklopený Američany a čtverečními kilometry pospravované zkázy. Začali si, říkávali jsme.

Předměstské ulice byly čisté a upravené. Míjeli jsme nenápadné obchody s byty v prvním patře. Výlohy přetékaly nablýskaným zbožím. Jména ulic ohlašovaly černobílé tabule psané archaickým, těžko čitelným písmem. Čas od času se vynořila směrovka americké armády. Natolik často, abychom se neztratili. Sledovali jsme ukazatele ke Dvanáctému sboru. Opustili jsme zastavěnou oblast a proťali několik kilometrů zemědělské půdy. Připomínala příkop. Izolaci. Východní obloha před námi se nořila do temnoty.

Dvanáctý sbor sídlil v typickém pozůstatku slavných dnů. Jakýsi nacistický průmyslník vybudoval v třicátých letech na tisíci akrech polí továrnu. Sestávala z působivé kancelářské budovy a řad nízkých kovových dílen táhnoucích se stovky metrů daleko. Dílny několikrát za sebou rozbombardovali do pokroucených torz. Kancelářská budova částečně přežila. V roce 1945 se v ní usadila nějaká unavená tanková divize. Povolali hubené frankfurtské ženy v šátcích a vybledlých potištěných šatech a za trochu jídla je nechali vršit trosky. Používaly kolečka a lopaty. Sbor ženistů pak opravil kancelářskou budovu a odstranil buldozerem hromady trosek. Dorazily štědré finanční vlny z Pentagonu. V roce 1953 se základna stala jeho vlajkovou lodí. Z čistých cihel, natřená zářivě bílou barvou, obehnaná pevným obvodovým plotem. Se stožáry, budkami pro stráže, jídelnami, zdravotním střediskem, obchodem, baráky, dílnami a sklady. Obklopovaly ji tisíce akrů rovné země a v roce 1953 na ní stály americké tanky. Vyrovnané v řadách, směrem na východ, připravené vyjet a bojovat v soutěsce u Fuldy.

Když jsme dorazili o třicet sedm let později, byla už tma a nic jsme neviděli. Věděl jsem však, že nic podstatného se nezměnilo. Jen tanky byly jiné. Zmizely Shermany M4, které vyhrály druhou světovou válku. Až na dva exempláře po stranách hlavní brány. Umístěné symbolicky na vyvýšených betonových rampách, nosy nahoru, jako by se stále probojovávaly do svahu. Slavnostně osvícené, nádherně natřené lesklou zelenou, s jasně bílými hvězdami na bocích. Daleko hezčí než ve skutečnosti. Od brány se táhla dlouhá příjezdová cesta s bílými obrubníky, zalitá světlem z kancelářské budovy, nyní hlavního stanu základny. Za ní budou stovky hlavních bojových tanků Abram M1A1, vyrovnané jeden vedle druhého, kus za téměř čtyři miliony dolarů.

Vystoupili jsme z taxíku, přešli chodník a zamířili ke strážní budce u hlavní brány. Můj odznak zvláštní jednotky nám suverénně otevřel průchod. Provedl by mě kolem jakéhokoliv kontrolního bodu americké armády, až na vnitřní okruh Pentagonu. Se zavazadly v rukou jsme vykročili po příjezdové cestě.

„Už jste tady někdy byl?“ zeptala se Summerová.

Za chůze jsem zavrtěl hlavou.

„Byl jsem u pěchoty v Heidelbergu. Mnohokrát.“

„Je to blízko?“

„Ne moc daleko.“

Ke dveřím vedly široké kamenné schody. Budova připomínala napodobeninu Kapitolu v nějakém malém americkém státě. Pečlivě vymydlená. Vystoupali jsme po schodech a vešli dovnitř. U stolu za dveřmi jsme narazili na vojáka. Nikoliv na vojenského policistu, jen na kancelářského bačkoráka Dvanáctého sboru. Ukázali jsme mu průkazy.

„Našel by pro nás váš ubytovací důstojník volné místo?“ otázal jsem se.

„Žádný problém, pane.“

„Dva pokoje,“ požádal jsem. „Na jednu noc.“

„Zavolám mu. Držte se ukazatelů.“

Pokynul dozadu do vestibulu, k dalším dveřím vedoucím do vnitřního prostoru. Podíval jsem se na hodinky. Přesně poledne. Stále ukazovaly čas východního pobřeží. V Německu bylo šest večer. Už se setmělo.

„Musím si promluvit s vaším výkonným důstojníkem vojenské policie,“ prohlásil jsem. „Je ještě u sebe v kanceláři?“

Voják si to telefonicky ověřil. Dostalo se mu kladné odpovědi. Napřáhl ruku k širokému schodišti do prvního patra.

„Nahoře doprava,“ sdělil.

Vyšli jsme po schodišti a zahnuli doprava. Ocitli jsme se v dlouhé chodbě s kancelářemi po obou stranách, za dveřmi z tvrdého dřeva prosklenými matnými tabulkami. Našli jsme potřebnou kancelář a vstoupili. Do vnější místnosti se seržantem. Podobala se mé v Birdu. Stejná barva, podlaha, nábytek, teplota, vůně. Stejná káva ze stejného standardního kávovaru. I seržant se podobal svým kolegům. Vyrovnaný, výkonný, stoický, na pokraji přesvědčení, že sám řídí celou kancelář, což se patrně blížilo pravdě. Vzhlédl od psacího stolu. Půl vteřiny zvažoval, kdo jsme a co chceme.

„Jdete za majorem,“ dovtípil se.

Přikývl jsem. Seržant zvedl telefon a zavolal do vnitřní kanceláře.

„Běžte dovnitř,“ vyzval nás.

Prošli jsme dveřmi a já jsem za stolem spatřil muže jménem Swan. Swana jsem znal velice dobře. Naposledy jsme se sešli na Filipínách před třemi měsíci, když začínal službu stanovenou na nejméně jeden rok.

„Nic mi neříkejte,“ vypálil jsem. „Převeleli vás sem dvacátého devátého prosince.“

„Málem mi umrzl zadek,“ opáčil. „Neměl jsem nic jiného než pacifickou výstroj. Dvanáctému sboru trvalo tři dny, než mi sehnali zimní uniformu.“

To mě nepřekvapilo. Swan byl malý a široký. Téměř krychlový. Zásobovatel pro něj patrně musel sestavit vlastní variační řadu.

„Je přítomen náčelník vojenské policie?“ zeptal jsem se.

Swan zavrtěl hlavou. „Dočasně ho přeložili.“

„Podepsal vaše rozkazy Garber?“

„Údajně.“

„Víte proč?“

„Nemám tušení.“

„Já také ne,“ přiznal jsem.

Pokrčil rameny, jako by říkal to je prostě armáda, co naděláte?

„Tohle je poručice Summerová,“ představil jsem.

„Ze zvláštní jednotky?“ otázal se Swan.

Summerová zavrtěla hlavou.

„Ale je v pohodě,“ podotkl jsem.

Swan napřáhl přes stůl krátkou paži a potřásli si rukama.

„Potřebuji se sejít s majorem Marshallem,“ oznámil jsem. „Patří ke štábu Dvanáctého sboru.“

„Je v maléru?“

„Někdo určitě. Doufám, že mi Marshall pomůže zjistit kdo. Znáte ho?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. Právě jsem přijel.“

„Já vím,“ opáčil jsem. „Dvacátého devátého prosince.“

Swan se usmál a znovu pokrčil rameny. Prostě armáda, co naděláte. Pak zvedl telefon. Požádal seržanta, aby našel Marshalla a vyřídil mu, že se s ním přeji při první vhodné příležitosti setkat. Zatímco jsme čekali na odpověď, rozhlížel jsem se po Swanově kanceláři. Vypadala stejně dočasně a vypůjčeně jako moje v Severní Karolíně. Na stěně visely stejné hodiny. Elektrické, bez vteřinové ručičky. Netikaly. Stálo na nich deset minut po šesté.

„Děje se u vás něco?“ zeptal jsem se.

„Moc toho není. Jeden z kluků od helikoptér odjel nakupovat do Heidelbergu a přejelo ho auto. A zemřel Kramer, samozřejmě. To trochu rozčeřilo vody.“

„Kdo je další na řadě?“

„Patrně Vassell.“

„Setkal jsem se s ním. Moc velký dojem na mě neudělal.“

„Je to jedová nádoba. Situace se mění. Měl byste slyšet, co se povídá. Všichni jsou pěkně skleslí.“

„Status quo není žádaným řešením,“ opáčil jsem. „Alespoň podle toho, co se doneslo ke mně.“

Zazvonil telefon. Swan minutu poslouchal a zavěsil.

„Marshall není na základně,“ sdělil. „Odjel na noční cvičení. Vrátí se ráno.“

Summerová se na mě podívala. Pokrčil jsem rameny.

„Pojďte se mnou na večeři,“ navrhl Swan. „Mezi všemi těmi obrněnci se cítím osamělý. Za hodinu v důstojnickém klubu?“

* * *

Odnesli jsme si zavazadla na ubytovnu pro hostující důstojníky a našli své pokoje. Můj vypadal skoro stejně jako pokoj, ve kterém zemřel Kramer, jen čistší. Klasický design amerického motelu. Nějaký hotelový řetězec patrně vyhrál před dlouhými lety vládní nabídku. Letadlem dopravil veškeré vybavení a příslušenství, až po umyvadla, tyče na ručníky a záchodové mísy.

Oholil jsem se, osprchoval a oblékl do čisté polní uniformy. Pět minut před uplynutím Swanovy hodiny jsem zaklepal na dveře Summerové. Otevřela. Umytá a svěží. Za jejími zády jsem zahlédl úplně stejný pokoj. Jen voněl ženskou přítomností. Ve vzduchu se vznášela příjemná vůně toaletní vody.

Bez problémů jsme našli důstojnický klub. Zabíral polovinu přízemí jednoho z křídel hlavní budovy. Přivítaly nás vysoké stropy a křehké, složitě vypracované štuky. Působily velkolepě. Swan seděl u baru. S podplukovníkem ve vycházkové uniformě s odznakem bojového infanteristy na kabátě. Na základně obrněnců mě to překvapilo. Jmenovka hlásala: Simon. Představil se a tvářil se, že povečeří s námi. Vysvětlil, že je styčným důstojníkem zastupujícím pěchotu. V Heidelbergu pracuje na oplátku obrněnec.

„Sloužíte tady dlouho?“ zeptal jsem se.

„Dva roky,“ odpověděl, což mě potěšilo. Potřeboval jsem informace a Swan věděl o základně stejně málo jako já o Fort Birdu. Došlo mi, že Simona nepozval náhodou. Musel pochopit, co chci, a bez ptaní mi to poskytl. Typický Swan.

„Velice rád se s vámi setkávám, podplukovníku,“ opáčil jsem a kývl děkovně na Swana. Dali jsme si studené americké pivo ve vysokých orosených sklenicích a pak jsme prošli do jídelny. Swan zamluvil místa. Číšník nás odvedl ke stolu v rohu. Posadil jsem se tak, abych měl rozhled po celé místnosti. Nespatřil jsem nikoho známého. Vassell se neukázal. Ani Coomer.

Jídelní lístek byl standardní jako kdekoliv ve světě. Důstojnické kluby nenabízejí místní speciality. Mají vyvolat pocit domova v daleké cizině – podle představ americké armády. Mohli jsme si vybrat mezi rybou a steakem. Ryba patrně pocházela z Evropy, ale flákotu dopravili letadlem přes Atlantik. Politici jednoho z rančerských států uzavřeli s Pentagonem výhodný obchod.

Chvíli jsme nezávazně konverzovali. Nadávali jsme na platy a přídavky. Probrali známé lidi. Zmínil jsem se o operaci Just Cause v Panamě. Podplukovník Simon nám pověděl, že byl před dvěma dny v Berlíně a přivezl si úlomek zdi. Chystal se ho nechat zalít do umělohmotné kostky. Na památku dalším generacím.

„Znáte majora Marshalla?“ otázal jsem se.

„Poměrně dobře,“ odpověděl.

„Kdo to přesně je?“

„Ptáte se oficiálně?“

„Spíš soukromě.“

„Je plánovač. Hlavně stratég. Uvažuje dlouhodobě. Generál Kramer ho měl v oblibě. Držel si ho u sebe, udělal z něj svého zpravodajského důstojníka.“

„Má zpravodajské zázemí?“

„Formálně ne. Ale určitě absolvoval kolečko.“

„Patří tedy k vnitřnímu týmu? Všichni spojují Kramera s Vassellem a Coomerem, o Marshallovi však nepadlo ani slovo.“

„K týmu rozhodně patří. Víte ale, jak to s vlajkovými důstojníky chodí. Potřebují pomocníka, nejsou to však ochotni přiznat. Tak ho trochu komandují. Nechávají se jím vyzvedávat a vozit, když však přijde na lámání chleba, ptají se ho na názor.“

„Čeká ho teď po Kramerově smrti postup? Třeba na Coomerovo místo?“

Simon se ušklíbl. „Zasloužil by si ho. Je do morku kostí tankovým fanatikem, stejně jako ostatní. Ale nikdo neví, co se stane. Kramer nemohl zemřít v nejnevhodnější dobu.“

„Svět se mění,“ utrousil jsem.

„A jaký svět,“ souhlasil Simon. „Hlavně Kramerův, od začátku do konce. V padesátém druhém vyšel z Pointu a v padesátém třetím už byly tyhle základny dotvořené. Na téměř třicet let se staly centrem všehomíra. Nedokážete si představit, jak pevnou mají pozici. Víte, kdo v téhle zemi vykonal největší práci?“

„Kdo?“

„Nikoliv ozbrojenci. Ani pěchota. Za všechno vděčíme ženistům. Shermany vážily třicet osm tun a byly skoro tři metry široké. Nyní vyznáváme Abramy M1A1, které váží sedmdesát tun a jsou tři třicet široké. Ženisti nám čtyřicet let otvírali cestu. Rozšiřovali silnice, stovky kilometrů po celém západním Německu. Zpevňovali mosty. Stavěli je. Desítky mostů a silnic. Pokud chcete poslat do bitvy na Východě proud sedmdesátitunových tanků, musíte mít jistotu, že je silnice a mosty udrží.“

„To máte pravdu.“

„Miliardy dolarů,“ pokračoval Simon. „A samozřejmě věděli, na které mosty a silnice se zaměřit. Věděli, kde začít a kam směřovat. Radili se s válečnými hráči, dívali se na mapy, spotřebovali spousty betonu a oceli. Pak vybudovali stanoviště všude, kde bylo zapotřebí. Stovky trvalých skladů paliva a munice odolných proti atomovému útoku, podél vytyčených tras. Takže jsme tady doslova zapuštění. Zakopaní. Bitevní pole studené války jsou vtesána do kamene.“

„Znalci by řekli, že jsme investovali a vyhráli.“

Simon přikývl. „A měli by pravdu. Ale co přijde teď?“

„Další investice.“

„Přesně tak. Jako u námořnictva, když velké bitevní lodě nahradily letadlové. Jedna éra končí a druhá začíná. Abramy jsou jako bitevní lodě. Velkolepé, ale zastaralé. Můžeme je použít jen na na zakázku vybudovaných silnicích, vedoucích naplánovaným směrem.“

„Jsou mobilní,“ namítla Summerová. „Jako každý tank.“

„Ne dostatečně mobilní,“ upozornil Simon. „Kde dojde k dalšímu boji?“

Pokrčil jsem rameny. Vzpomněl si na Joea. Ten se v geopolitických úvahách vyznal.

„Na Blízkém východě?“ navrhl jsem. „Nebo v Íránu či Iráku. Vzpamatovávají se a budou hledat nová pole působnosti.“

„Anebo Balkán,“ přisadil si Swan. „Až se Sověti konečně položí, zvedne se čtyřicet let utahovaná poklička papiňáku.“

„Dobře,“ souhlasil Simon. „Vezměme Balkán. Například Jugoslávii. Tam to určitě bouchne nejdřív. Už teď čekají na startovní výstřel. Co podnikneme?“

„Pošleme letadla,“ pravil Swan.

„Dobře,“ zopakoval Simon. „Pošleme dvaaosmdesátky a stojedničky. Během týdne bychom dokázali dopravit tří lehce ozbrojené prapory. Co ale uděláme, až se tam dostaneme? Posloužíme jenom jako nárazníky. Budeme muset počkat na těžké jednotky. A tím začíná první problém. Abram váží sedmdesát tun. Nedá se poslat vzdušným mostem. Museli bychom ho naložit na vlak a potom na loď. A to je jenom první fáze. Protože nepřepravujete jenom tank. Na každou tunu tanku musíte počítat čtyři tuny paliva a dalšího vybavení. Tyhle násosky spotřebují skoro čtyři litry na kilometr. A k tomu potřebují náhradní motory, munici a početnou obsluhu. Logistická řada se táhne donedohledna. Spíš byste pohnuli železnou horou. Pokud chcete dosáhnout nějakého výsledku, budete posílat tankové brigády celých šest měsíců, dvacet čtyři hodin denně.“

„A letecky dopravené jednotky budou až po uši vězet v maléru,“ podotkl jsem.

„To mi povídejte,“ rozhořčil se Simon. „Jsou to moji kluci a mám o ně strach. Lehce ozbrojení výsadkáři proti všem možným domácím silám? Rozsekají je na kusy. Čeká je šest velice dlouhých měsíců. A ani potom se jim nepovede lépe. Protože k čemu dojde, až konečně dorazí těžké brigády? Vyvalí se z lodí a o kousek dál se zaseknou. Silnice nebudou dostatečně široké a mosty dostatečně pevné. Zůstanou trčet v přístavu. Budou sedět na zadku a pozorovat, jak v dálce vybíjejí jejich pěchotu.“

Nikdo nepromluvil.

„Stejně jako Blízký východ,“ pokračoval Simon. „Všichni víme, že Irák chce zpátky Kuvajt. Co když to uskuteční? V dlouhodobé perspektivě snadno vyhrajeme, protože otevřená poušť vyhovuje tankům stejně jako evropské stepi, jenom je trochu teplejší a prašnější. Naše válečné plány nezklamou. Dostaneme se ale vůbec tak daleko? Pěchota bude celých šest měsíců dělat nárazníky. Kdo tvrdí, že ji Iráčani během prvních dvou týdnů nepřeválcují?“

„Letecké síly,“ prohlásila Summerová. „Pomůžou vrtulníky.“

„Kéž by,“ povzdechl si Simon. „Letadla a vrtulníky, to zní přitažlivě, samy o sobě však nic nezmůžou. A nikdy nezmohly. Rozhodují pěšáci na zemi.“

Usmál jsem se. Z části z něj hovořila klasická hrdost infanteristy. Částečně však měl pravdu.

„Co se tedy stane?“ zeptal jsem se.

„To samé jako s námořnictvem v roce 1941. Válečné lodě se staly přes noc historií a na jejich místa nastoupily letadlové lodě. My se v současné době potřebujeme integrovat. Musíme pochopit, že lehké jednotky jsou příliš zranitelné a těžké jednotky příliš pomalé. Musíme překlenout propast mezi termíny ‚lehký‘ a ‚těžký‘. Spojit brigády rychlého nasazení s obrněnými vozidly lehčími než dvacet tun a natolik malými, aby se vešla do břicha C-130. Musíme se přepravovat rychleji a bojovat rafinovaněji. Neplánovat zaběhnuté bitvy stád dinosaurů.“

Pak se usmál.

„Vedení musí převzít pěchota,“ pravil.

„Bavil jste se o tom s lidmi jako Marshall?“

„S jejich plánovači? Za nic na světě.“

„Co podle nich přinese budoucnost?“

„Netuším. A je mi to jedno. Budoucnost náleží pěchotě.“

* * *

Jako zákusek jsme si dali jablkový koláč a pak kávu. Tradičně vynikající. Od budoucnosti jsme se vrátili k běžnému rozhovoru. Kolem nás nehlučně proplouvali číšníci. Prostě další večer v důstojnickém klubu šest a půl tisíce kilometrů od předchozího.

„Marshall se vrátí za úsvitu,“ oznámil Swan. „Dívejte se po průzkumném vozidle na konci první kolony.“

Přikývl jsem. Lednový úsvit nastane ve Frankfurtu kolem sedmé. Nastavil jsem vnitřní budík na šestou. Podplukovník Simon popřál dobrou noc a odešel. Summerová odsunula židli a natáhla se, jak to nejvíc malá osoba dokáže. Swan se opřel lokty o stůl.

„Jsou u vás k dostání drogy?“ zeptal jsem se ho.

„Potřebujete nějaké?“

„Surový heroin. Ne pro osobní potřebu.“

Swan přikývl. „Říká se, že ho mohou sehnat turečtí gastarbeitři. Určitě by ho dovezli obchodníci se speedem.“

„Setkal jste se s Willardem?“

„S novým šéfem? Obdržel jsem memo. Osobně ho neznám. Pár lidí odtud se s ním ale potkalo. Prý je to zpravodajský vlezdoprdelka, který měl něco společného s obrněnci.“

„Psal algoritmy.“

„Čeho?“

„Spotřeby sovětských tanků T-80. Zjišťoval, jaký trénink právě provádějí.“

„A nyní řídí Stodesátou jednotku?“

Přikývl jsem.

„Já vím,“ řekl jsem. „Bizardní.“

„Jak se k tomu dostal?“

„Někdo ho má očividně rád.“

„Měli bychom zjistit kdo. Začít rozesílat nenávistné dopisy.“

Opět jsem přikývl. Armáda má téměř milion mužů, točí se v ní miliardy dolarů a stojí na osobních vztazích. Co naděláte?

„Jdu si lehnout,“ oznámil jsem.

* * *

Můj pokoj byl tak neutrální, že minutu po zavření dveří jsem úplně zapomněl, kde se nacházím. Pověsil jsem uniformu do skříně, umyl se a zalezl pod pokrývku. Voněla standardním pracím práškem americké armády. Vzpomněl jsem si na mámu v Paříži a na Joea v D.C. Máma už patrně spala. Joe stále pracoval, i když jsem netušil na čem. Přikázal jsem si šest ráno a zavřel oči.

* * *

Úsvit vypukl v 06.50. Tou dobou jsme už se Summerovou stáli u východní brány Dvanáctého sboru a v rukou drželi hrníčky s kávou. Země byla zmrzlá a ve vzduchu se vznášel mlžný opar. Pod šedivou oblohou a nad pastelově zelenou krajinou. Nízkou, zvlněnou a nezáživnou, jako z velké části všude v Evropě. Tu a tam vykukovaly malé stromy. Ze spící půdy stoupala zimní organická vůně. Rozpínala se do ticha.

Cesta probíhala bránou a stáčela se mlhou na severovýchod, směrem k Rusku. V obrubníku chyběly kameny. Vyrvaly je a vysekaly pásy tanků. Řídit tank není žádná hračka.

Čekali jsme. V naprostém tichu.

Potom jsme je zaslechli.

Co je typickým zvukem dvacátého století? O téhle otázce by se dalo diskutovat. Někdo by tvrdil, že pomalé vrčení leteckého motoru. Například osamělého stíhacího letounu plujícího po azurové obloze roku 1940. Nebo jekot rychlého tryskáče vybuchující přímo nad hlavou. Anebo pokašlávání vrtulníku. Řev naložené sedmsetčtyřicetsedmičky při startu. Tříštění bomb dopadajících na město. Všechny tyhle zvuky by měly nárok. Patřily výlučně k dvacátému století. Předtím nikdy nezazněly. Nikdy za celou historii. Pár praštěných optimistů by propagovalo písničky Beatles. Jé, jé, jé splývající s nadšenými ovacemi davu. Písničce a ovacím bych dal přednost. Neměly by však na prvenství právo. Hudba a touhy provázejí lidstvo od nepaměti. Nevymyslelo je dvacáté století.

Po roce 1900 zaznělo vrzání a klapání tankových pásů na dláždění ulic. Ve Varšavě, Rotterdamu, Stalingradu a Berlíně. O něco později v Budapešti, Praze, Soulu a Saigonu. Velice brutální zvuk. Zvuk strachu, hovořící o výhodě obrovské valivé síly. O neosobní, odtažitě lhostejnosti. Tanky vržou a klapou a svým zvukem vyprávějí, že je nikdo nedokáže zarazit. Jasnou řečí mluví o síle strojů a slabosti lidí. Jeden pás se zastaví a druhý pokračuje, tank se otočí a se skřípotem na vás zamíří. Tak zní dvacáté století.

Kolonu abramů Dvacátého sboru jsme zaslechli dávno předtím, než jsme ji zahlédli. Zdravily nás z mlhy. Rachtáním pásů a nářkem turbín. Vrzáním hnacího soukolí. Pod nohama jsme cítili rychlé, hluboké otřesy otáčejících se článků pásů. Praskání štěrku a kamenů svědčilo o jejich váze.

Pak se vynořily. Z mlhy se vyloupl vedoucí tank. Pohyboval se rychle, zlehka se pohupoval nízko u země s řvoucím motorem. Za ním další a další. Všechny v jedné řadě, připomínající armádu z pekel. Skýtaly velkolepý pohled. Abram M1A1 je jako žralok, dotažený do naprosté dokonalosti. Nesporný král džungle. Žádný jiný tank ho nedokáže poškodit. Má plášť z ochuzeného uranu, obloženého válcovanou ocelí. Hutný a nedobytný. Odrazí se od něj všechny granáty, rakety a kinetické vynálezy. Hlavní trik však spočívá ve vzdálenosti. Může stát tak, že se k němu granáty, rakety a kinetické vynálezy vůbec nedostanou. Sedí na zadku a pozoruje, jak před ním nepřátelská munice bezmocně padá na zem. Potom zlehka pootočí mocnou hlaveň, vystřelí, a o vteřinu později vyletí útočník do vzduchu a uhoří. Dva a půl kilometru daleko. V tom spočívá jeho nepřekonatelná, nečestná výhoda.

Vedoucí tank se provalil kolem nás. Tři metry třicet široký, osm metrů dlouhý, téměř tři metry vysoký. Sedmdesát tun těžký. Motor burácel a země se chvěla jeho váhou. Pásy naříkaly, klapaly a klouzaly na betonu. Potom se provalil druhý tank. Třetí, čtvrtý, pátý. S ohlušujícím rámusem. Obrovská plocha exotického kovu prorážela vzduch. Hlavně klesaly, kolébaly se a nadskakovaly. Všude vířily výfukové plyny.

Formace sestávala z celkem dvaceti tanků. Projely bránou a hluk a vibrace se vytratily. Následovala krátká mezera a pak se z oparu vynořilo průzkumné vozidlo. Řítilo se přímo k nám. Humvee vybavené protitankovým odpalovačem raket TOW-2, předělané na metodu útok-útěk. Seděli v něm dva lidé. Zastoupil jsem mu cestu a pozvedl ruku. Zarazil jsem se. Nevěděl jsem, jak Marshall vypadá, a zahlédl jsem ho jen jednou, ve tmě uvnitř vozu Grand Marquise před velitelstvím Fort Birdu. I přesto jsem si byl jistý, že v humvee nejede. Pamatoval jsem si ho jako velkého a tmavého a tihle muži byli malí, což je u obrněnců daleko obvyklejší. Abram nepatří k nejprostornějším.

Humvee zastavilo přímo přede mnou. Přešel jsem ke dveřím řidiče. Summerová zaujala pozici na straně spolujezdce, v uvolněném pohovu. Řidič stáhl okýnko. Zadíval se na mě.

„Hledám majora Marshalla,“ oznámil jsem.

Řidič i spolujezdec byli kapitáni. V nomexových tankových oblecích, v šátcích a kevlarových helmách se zabudovanými sluchátky. Spolujezdci trčel z kapes na rukávech les propisovaček. K oběma stehnům měl připevněné psací podložky. Hemžily se poznámkami. Patrně o výsledcích.

„Marshall tady není,“ sdělil řidič.

„Kde je?“

„Kdo se ptá?“

„Snad umíte číst,“ opáčil jsem. Měl jsem na sobě uniformu z předešlého večera. S dubovými větévkami na límci a Reacher na jmenovce.“

„Jednotka?“ otázal se řidič.

„To nechtějte vědět.“

„Marshall odjel do Kalifornie. Nouzové přemístění do Fort Irwinu.“

„Kdy?“

„Nejsem si jistý.“

„Pokuste si vzpomenout.“

„Někdy včera v noci.“

„Nemohl byste být konkrétnější?“

„Opravdu si nejsem jistý.“

„Jaký druh nouze nastal v Irwinu?“

„Tím si také nejsem jistý.“

Přikývl jsem a ustoupil.

„Pokračujte v jízdě,“ povolil jsem.

Humvee vypálilo a zůstalo po něm prázdné místo. Summerová ke mně přikročila doprostředka cesty. Ve vzduchu se vznášel zápach dieselu a výfukových plynů. Na betonu zůstaly čerstvé stopy po tankových pásech.

„Zbytečný výlet,“ prohlásila Summerová.

„Možná ne,“ podotkl jsem. „Záleží na tom, kdy Marshall odjel. Pokud až po Swanově telefonátu, o lecčem to vypovídá.“

* * *

Přehazovali si nás mezi třemi kancelářemi a snažili se zjistit, kdy přesně Marshall opustil Dvanáctý sbor. Skončili jsme v prvním patře, v rozlehlých prostorách, kde probíhaly operace generála Vassella. Vassell nebyl přítomen. Jednali jsme s dalším kapitánem. Tvářil se, že zodpovídá za administrativu.

„Major Marshall odletěl civilním letadlem v 23.00,“ dozvěděli jsme se. „Z Frankfurtu do Dullesu. Po sedmihodinové přestávce z National do LAXu. Sám jsem vystavoval cestovní doklady.“

„Kdy?“

„Když odjížděl.“

„Což bylo kdy?“

„Tři hodiny před prvním letem.“

„V osm hodin?“

Kapitán přikývl. „Zcela přesně.“

„Řekli mi, že se měl zúčastnit nočních manévrů.“

„To také měl. Došlo ke změně plánu.“

„Kdy?“

„Tím si nejsem jistý.“

Tím si nejsem jistý byla u Dvanáctého sboru patrně standardní odpověď na jakoukoliv otázku.

„Co způsobilo paniku v Irwinu?“

„Tím si nejsem jistý.“

Pousmál jsem se. „Kdy byly vydány rozkazy pro Marshalla?“

„V sedm hodin.“

„Písemně?“

„Ústně.“

„Kým?“

„Generálem Vassellem.“

„Spolupodepsal Vassell cestovní doklady?“

Kapitán přikývl.

„Ano,“ odpověděl. „Spolupodepsal.“

„Musím s ním mluvit,“ požádal jsem.

„Odcestoval do Londýna.“

„Do Londýna?“ podivil jsem se.

„Na narychlo svolanou poradu s britským ministerstvem obrany.“

„Kdy?“

„Na letiště jel společně s majorem Marshallem.“

„Kde je plukovník Coomer?“

„V Berlíně. Sbírá suvenýry.“

„Neříkejte, že na letiště se dopravil společně s Vassellem a Marshallem.“

„Ne. Jel vlakem.“

„Skvělé,“ opáčil jsem.

* * *

Zašli jsme se Summerovou do důstojnického klubu na snídani. Přidělili nám stejný stůl, kde jsme večeřeli. Sedli jsme si vedle sebe zády ke stěně a pozorovali dění v místnosti.

„Dobře,“ pravil jsem. „Swanova kancelář se na Marshalla zeptala v 08.10. O patnáct minut později ho převeleli do Irwinu. Za hodinu poté opustil základnu.“

„A Vassell uposlechl volání Londýna,“ přisadila Summerová. „Coomer naskočil do vlaku do Berlína.“

„Do nočního vlaku,“ upozornil jsem. „Kdo jezdí nočním vlakem jenom pro zábavu?“

„Všichni něco skrývají.“

„Kromě mě a mojí opice.“

„Prosím?“ nechápala Summerová.

„Beatles,“ vysvětlil jsem. Jeden ze zvuků dvacátého století.“

Jen se na mě podívala.

„Co skrývají?“ zeptala se.

„Povězte mi o tom.“

Opřela se dlaněmi o stůl. Nadechla se.

„Jednu část chápu,“ vydechla.

„Já také.“

„Pořad jednání,“ pokračovala. „Jedná se o druhou stranu mince včerejšího rozhovoru. Podplukovník Simon se kasal, že pěšáci srazí obrněncům hřebínek. Kramer to musel vědět. Dvouhvězdičkoví generálové nejsou hloupí. Tak svolal na Nový rok konferenci do Irwinu, aby se poradili, jak na rivala. Jak se mu postavit na odpor. Nehodlají se vzdát svých výdobytků.“

„Museli by se vzdát spousty výdobytků,“ podotkl jsem.

„Přesně tak. Podobně jako kdysi kapitáni bitevních lodí.“

„Tak čeho se ten pořad jednání týkal?“

„Napůl defenziva, napůl ofenziva. Já bych to tak alespoň udělala. Vznesla bych argumenty proti integrovaným jednotkám, zesměšnila lehká obrněná vozidla, vyzvedla svou odbornou zkušenost.“

„Správně. To však samo o sobě nestačí. Pentagon se bude brzy v podobných prohlášeních topit. Pro, proti, pokud, avšak. Všechna budou na chlup stejně nudná. V tom pořadu jednání muselo být ještě něco jiného, když se tak zoufale snažili získat Kramerovu kopii. Co to bylo?“

„Nevím.“

„Já také ne,“ připustil jsem.

„A proč včera večer utekli?“ nadhodila Summerová. „Kramerovu kopii už určitě dávno zničili. Tak vám mohli lhát do tváře. Poskytnout uspokojující vysvětlení. Možná dokonce předvést vymyšlený dokument. Tady máte, podívejte, sám si přečtěte.“

„Utekli kvůli paní Kramerové,“ pravil jsem.

Summerová přikývla. „Pořád si myslim, že ji Vassell s Coomerem zabili. Kramer zaklepal bačkorama, míček se ocitl na jejich polovině kurtu, považovali za svou povinnost postarat se o chybějící papíry. Paní Kramerová se stala obětí nešťastných okolností.“

„To všechno dává dokonalý smysl. Až na to, že mi ani jeden z nich nepřijde vysoký a silný.“

„Oba jsou o hodně vyšší a silnější než paní Kramerová. K tomu připočítejte zapálení, rozdmýchané navíc panikou. V takových chvílích jsou lidé schopni neuvěřitelných výkonů. A nevíme, jak dobří jsou v Green Valley. Koronera možná na dva roky dělá rodinný lékař bez nejmenších zkušeností.“

„Možná,“ připustil jsem. „Přesto si nedokážu představit, jak by to provedli. Odjet z D.C., najít během deseti minut obchod a ukradnout páčidlo, během dalších deseti minut dokončit akci. A neměli auto a ani si žádné neobjednali.“

„Třeba použili taxík. Nebo limuzínu. Přímo od hotelu. A nikdy to vozidlo nenajdeme. Silvestr je nejrušnější nocí roku.“

„Byla by to pěkně dlouhá jízda. Za velké peníze. Řidiči by utkvěla v paměti.“

„Ne na Silvestra. Tou dobou vyrážejí washingtonské taxíky i přes tři státy. Na nejpodivnější adresy. Bylo by to možné.“

„Nemyslím si. Když se chcete vloupat do obchodu a domu, nejezdíte taxíkem.“

„Řidič si nemusel ničeho všimnout. Do uličky ve Sperryville došli pěšky. Vrátili se za pět minut s páčidlem pod kabátem. To samé s domem paní Kramerové. Taxík zastavil na příjezdové cestě. K vloupání došlo za domem.“

„Příliš riskantní. Řidiči taxíků čtou noviny. Zejména washingtonští, když pořád trčí v zácpě. Řidič by si přečetl článek o Green Valley a vzpomněl si na své dva pasažéry.“

„Nevnímali to jako riziko. Nečekali, že se objeví v novinách. S paní Kramerovou nepočítali. Mysleli si, že bude v nemocnici. A triviální vloupání ve Sperryville a Green Valley by se do washingtonských novin nedostalo.“

Přikývl jsem. Vzpomněl jsem si, co mi před několika dny řekl detektiv Clark. Poslali jsme pár lidi po sousedství. Ulicí projelo několik aut.

„Možná,“ připustil jsem. „Možná bychom měli prověřit taxíky.“

„Nejhorší noc roku,“ podotkla Summerová. „Nejenom na alibi.“

„Dokážete si to představit?“ nadhodil jsem. „Spáchat takovou věc z taxíku?“

„Nervy z oceli.“

„Pokud mají nervy z oceli, proč včera večer utekli?“

Na okamžik se odmlčela.

„To opravdu nedává smysl,“ pravila. „Protože nemůžou utíkat věčně. To jim musí být jasné. Určitě ví, že dříve či později se nám budou muset postavit.“

„Ano. A měli se nám postavit tady. Okamžitě. Na svém vlastním území. Nechápu, proč to neudělali.“

„Pokud se nám postaví, tak pěkně vehementně. Na vlásku visí celá jejich kariéra. Musíte si dávat obrovský pozor.“

„Vy také. Nejenom já.“

„Útok je nejlepší obranou.“

„Svatá pravda.“

„Pustíme se tedy za nimi?“

„To si pište.“

„Za kým jako prvním?“

„Za Marshallem. O toho mi jde.“

„Proč?“

„Pravidlo zkušenosti. Pronásledujte toho, koho poslali nejdál, protože ho považují za nejslabší článek.“

„Hned teď?“ zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nejdřív se podíváme do Paříže. Musím navštívit mámu.“

19 KAPITOLA

ZABALILI JSME, OPUSTILI POKOJE PRO HOSTUJÍCÍ DŮSTOJNÍKY a zašli se rozloučit se Swanem. Měl pro nás novinky. „Měl bych vás oba zatknout.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Nedovoleně jste opustili posádku. Willard po vás vyhlásil pátrání.“

„Po celém světě?“

Swan zavrtěl hlavou. „Jenom u nás na základně. V Andrews našli vaše auto a Willard mluvil s dopravním sborem. Dozvěděl se, kam jste odletěli.“

„Kdy jste obdržel telex?“

„Před hodinou.“

„Kdy jsme odjeli?“

„Hodinu předtím, než jsem ho obdržel.“

„Kam jsme se vypravili?“

„Nevím. To jste mi neprozradili. Předpokládal jsem, že zpátky na základnu.“

„Děkujeme,“ projevil jsem vděčnost.

„Radši mi neříkejte, kam opravdu odjíždíte.“

„Do Paříže,“ pravil jsem. „Z osobních důvodů.“

„Co se děje?“

„Kéž bych to věděl.“

„Mám vám zavolat taxík?“

„To by bylo skvělé.“

O deset minut později jsme opět seděli v mercedesu a vraceli se stejnou cestou, kterou jsme předchozí den přijeli.

* * *

Z Frankfurtu do Paříže nás mohla dopravit Lufthansa nebo Air France. Zvolil jsem Air France. Předpokládal jsem, že vaří lepší kávu a pokud Willard prověřuje civilní letadla, zaútočí nejprve na Lufthansu. Složitější myšlenky mu činily problémy.

Za dvě další cestovní poukázky jsme získali místa v druhé třídě letadla startujícího v deset hodin. Čekali jsme v salonku u odletů. Měli jsme na sobě polní uniformy, ale nevyčnívali jsme z řady. Americkými uniformami se hemžilo celé letiště. Zahlédl jsem několik dvojic vojenských policistů Dvanáctého sboru. Nelámal jsem si však kvůli nim hlavu. Jenom pomáhali hlídkovat civilní policii. Nehledali nás. Telex od Willarda patrně zůstane ještě pár hodin na Swanově stole.

V určený čas jsme nastoupili na palubu a uložili zavazadla nad hlavu. Usadili jsme se a zapnuli pásy. Cestoval s námi tucet dalších vojáků. Paříž byla v Německu oblíbeným odpočinkovým cílem. Ve vzduchu se stále vznášel opar. Ale ne natolik hustý, aby došlo ke zpoždění. Odlepili jsme se přesně načas, vyšplhali se nad šedivé město a zamířili přes pastelová pole a rozlehlé lesy na jihozápad. Pak jsme se vyhoupli do slunce nad mraky a země zmizela z dohledu.

* * *

Let netrval dlouho. Klesat jsme začali, když jsem dopíjel druhou kávu. Summerová si dala džus. Vypadala nervózně. Napůl vzrušeně a napůl ustaraně. V Paříži patrně ještě nikdy nebyla. A nikdy neopustila bez dovolení základnu. Ten prohřešek ji tížil. Upřímně řečeno, mě trochu také. Komplikoval nám situaci. Bez Willardova pátrání bych se klidně obešel. Ale nepřekvapilo mě, že ho vyhlásil. Jiný krok nemohl učinit. Bude nás pronásledovat po celém světě. Rozešle zprávy vyhlašující pátrání. Nebo dokonce celý bulletin.

Na Roissy-Charles de Gaulle jsme přistáli v jedenáct třicet. Vystoupili jsme z letadla a prošli krytou chodbou. Na letišti panoval čilý ruch. U stanoviště taxíků se tísnily hrozny lidí, stejně jako když jsme přiletěli s Joem. Tak jsme to vzdali a zamířili k zastávce navette. Zařadili jsme se do fronty a nastoupili do malého autobusu. Praskal ve švech. Mačkali jsme se mezi ostatními cestujícími. Ale v Paříži bylo tepleji než ve Frankfurtu. Svítilo vodnaté slunce. Město bude vypadat úchvatně.

„Už jste tady někdy byla?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla Summerová.

„Prvních dvacet kilometrů se nedívejte. Počkejte za Périphérique.“

„Co to je?“

„Městský okruh. Jako Beltway. Za ním začíná hezká část.“

„Tam bydlí vaše matka?“

Přikývl jsem. „V jedné z nejhezčích ulic města. Kde sídlí všechna velvyslanectví. Kousek od Eiffelovky.“

„Jedeme rovnou za ní?“

„Až zítra. Nejdřív si zahrajeme na turisty.“

„Proč?“

„Chci počkat, až přiletí bratr. Nemůžu za ní sám. Musíme ji navštívit společně.“

Neodpověděla. Jen na mě pohlédla. Autobus nastartoval a odlepil se od chodníku. Celou cestu se dívala z okýnka. Podle odrazu jejího obličeje na skle jsem poznal, že se mnou souhlasí. Část za Périphérique byla mnohem hezčí.

* * *

Vystoupili jsme na Place de l’Opéra, zastavili se na chodníku a počkali, až se kolem nás prohrnou zbývající spolucestující. Usoudil jsem, že nejprve najdeme hotel a odložíme v něm zavazadla.

Vykročili jsme na jih po Rue de la Paix, přes Place Vendóme k Tuileries. Pak jsme zahnuli doprava a ocitli se na Champs Elysées. Možná existují hezčí místa, po kterých se dá jít s hezkou ženou za lenivého dne pod vodnatým zimním sluncem, ale v tu chvíli mě žádná nenapadala. Zabočili jsme doleva do Rue Marbeuf a vynořili se před hotelem Jiřího V., ve stejnojmenné ulici.

„Líbí se vám?“ zeptal jsem se.

„Pustí nás dovnitř?“ zapochybovala Summerová.

„To se dá zjistit jediným způsobem.“

Přešli jsme na druhou stranu a muž v cylindru nám otevřel dveře. Dívka na recepci měla v klopě hrozen odznáčků, každý pro jinou řeč, kterou mluvila. Použil jsem francouzštinu, což ji potěšilo. Dal jsem jí dvě poukázky a požádal o dva pokoje. Ani nezaváhala. Okamžitě nám podala klíče, jako bych zaplatil zlatem nebo kreditní kartou. Jiří V. patřil k takovým místům. Neexistovalo nic, co by už nezažil. A pokud ano, nedali to najevo.

Pokoje, které nám multilingvální dívka přidělila, vedly na jih a otvíral se z nich částečný pohled na Eiffelovku. Jeden byl světle modrý, s prostorem k sezení a koupelnou velikosti tenisového kurtu. Druhý, o tři dveře dál, pergamenově žlutý, s kovovým balkonem jak z Romea a Julie.

„Vyberte si,“ vyzval jsem Summerovou.

„Vezmu si ten s balkonem,“ rozhodla.

Odložili jsme zavazadla, umyli se a setkali se za patnáct minut ve vestibulu. Počítal jsem s obědem, ale Summerová měla jinou představu.

„Ráda bych si koupila nějaké oblečení. Turisté nechodí v maskáčích.“

„My ano.“

„Zapomeňte na armádu,“ napomenula mě. „Užijme si trochu. Kam bychom mohli zajít?“

Pokrčil jsem rameny. V Paříži se nedalo ujít dvacet metrů, aniž byste nenarazili na nejméně tři obchody s oblečením. Většina však požadovala za jeden model měsíční výplatu.

„Mohli bychom zkusit Bon Marché,“ navrhl jsem.

„Co to je?“

„Obchodní dům. V angličtině znamená levný.“

„Obchodní dům s názvem Levný?“

„Přesně takové mi vyhovují.“

„Dá se jít ještě někam jinam?“

„Třeba Samaritaine. U řeky, kousek od Pont Neuf. Nahoře mají vyhlídkovou terasu.“

„Dobrý nápad.“

Byla to dlouhá procházka podél řeky, až ke špičce Ile de la Cité. Trvala nám hodinu, protože jsme se pořád zastavovali a dívali. Minuli jsme Louvre. Prohlédli jsme si malé zelené krámky nalepené na zdi řeky.

„Co znamená Pont Neuf?“ zeptala se Summerová.

„Nový most.“

Zahleděla se na prastarou kamennou stavbu.

„Nejstarší most v Paříži,“ utrousil jsem.

„Tak proč mu říkají nový?“

„Protože kdysi byl nový.“

Vstoupili jsme do tepla obchodu. Jako obvykle nás nejdřív přivítalo provoněné oddělení s kosmetikou. Summerová mě odvedla do prvního patra k dámskému oblečení. Usadil jsem se do pohodlného křesla a nechal ji vybírat. Zmizela na téměř půl hodiny. Vrátila se zcela proměněná. V černých botách, černé úzké sukni, šedobílém bretaňském svetru a šedém vlněném kabátku. A v baretu. Vypadala milionově. Maskáče a boty zastrčila do nákupní tašky Samaritaine.

„Jste na řadě,“ oznámila. Vzala mě do pánského oddělení. Jediné kalhoty s vnitřním švem devadesát pět centimetrů, které měli, byla alžírská kopie amerických modrých džín, tak jsem z nich musel vyjít. Zakoupil jsem k nim světle modré tričko a krátkou černou bavlněnou bundu. Vojenské boty jsem si nechal na noze. Hodily se k džínám a ladily s bundou.

„Ještě baret,“ navrhla Summerová. Uposlechl jsem a přidal baret. Černý s koženou obrubou. Zaplatil jsem americkými dolary, ve velice výhodném kurzu. Převlékl jsem se v kabince. Maskáče jsem nacpal do tašky. Podíval jsem se do zrcadla, posunul baret furiantsky na stranu a vyšel ven.

Summerová neřekla ani slovo.

„Teď oběd,“ rozhodl jsem. Vyjeli jsme do kavárny v osmém patře. Na terasu byla moc zima, posadili jsme se však k oknu a měli skoro stejně dobrý výhled. Na katedrálu Notre-Dame na východě a věž Montparnassu v dálce na jihu. Slunce stále svítilo. Nebylo to špatné město.

„Jak našel Willard naše auto?“ zeptala se Summerová. „Jak mohl vědět, kde hledat? Spojené státy jsou obrovská země.“

„Nenašel ho. Někdo mu řekl, kde stojí.“

„Kdo?“

„Vassell. Nebo Coomer. Swan použil v telefonu moje jméno. Takže zatímco přesunovali Marshalla, zavolali i Willardovi do Rock Creeku. Sdělili mu, že jsem v Německu a zase otravuju. Rozhořčeně se ptali, proč mi dovolil odjet. A nakázali mu, ať mě odvolá.“

„Nemůžou diktovat, kam smí vyšetřovatelé zvláštní jednotky jezdit.“

„Díky Willardovi můžou. Jsou to staří kamarádi. Swan nám to vlastně řekl, rozsvítilo se mi ale až teď. Willard se zná s obrněnci z dob zpravodajské služby. S kým se celá ta léta bavil o pitomé spotřebě sovětských tanků? S obrněnci. Pojí je pevné pouto. Proto tak vyváděl kvůli Kramerovi. Netrápilo ho zneuctění armády jako celku. Trápila ho pošlapaná čest obrněnců.“

„Protože to jsou jeho lidé.“

„Správně. A proto Vassell s Coomerem včera večer zmizeli. Neutekli. Jenom Willardovi vyklidili prostor, aby si s námi poradil.“

„Willard ví, že nám nepodepsal cestovní doklady.“

Přikývl jsem. „Samozřejmě.“

„Takže jsme se dostali do pěkného průšvihu. Nedovoleně jsme opustili posádku a cestujeme na kradené poukázky.“

„Všechno dobře dopadne.“

„Jak toho chcete dosáhnout?“

„Musíme prokázat výsledky.“

„Podaří se nám to?“

Neodpověděl jsem.

* * *

Po obědě jsme přešli řeku a vydali se dlouhou okružní cestou k hotelu. Vypadali jsme jako normální turisté, v civilním oblečení a s nákupními taškami Samaritaine. Jen fotoaparáty nám chyběly. Prohlédli jsme si výklady na Boulevard Saint Germain a zašli do Lucemburských zahrad. Podívali jsme se na Les Invalides a Ecole Militaire. Potom jsme prošli Avenue Bosquet, která nás zavedla jen padesát metrů od mámina domu. Summerové jsem o tom nic neřekl. Nutila by mě, abych ji navštívil. Po Pont de l’Alma jsme zase přešli na druhou stranu Seiny a v bistru na Avenue New-York jsme si dali kávu. Pak jsme vystoupali do kopce k hotelu.

„Siesta,“ vyhlásila Summerová. „Potom večeře.“

Spánek jsem potřeboval. Byl jsem pěkně unavený. Lehl jsem si na postel v bleděmodrém pokoji a během několika minut usnul jako dřevo.

* * *

Summerová mě probudila za dvě hodiny telefonem ze svého pokoje. Chtěla vědět, jestli neznám nějakou restauraci. Paříž je plná restaurací, byl jsem však oblečený jako idiot a v kapse jsem měl necelých třicet dolarů. Tak jsem zvolil podnik na Rue Vernet. Věděl jsem, že mě tam pustí v džínách a tričku a večeře mě nebude stát celé jmění. A mohli jsme tam dojít pěšky. Ušetřit za taxík.

Sešli jsme se ve vestibulu. Summerová stále vypadala náramně. Sukně a kabátek se na večer hodily stejně dobře jako na odpoledne. Baret nechala na pokoji. Já jsem ho měl nasazený. Zamířili jsme z kopce k Champs Elysées. Uprostřed cesty udělala Summerová podivnou věc. Vzala mě za ruku. Stmívalo se a obklopovaly nás procházející se páry, tak jí to patrně přišlo přirozené. Mně také. Trvalo minutu, než jsem si uvědomil, že mě drží. Nebo minutu, než mi došlo, že by na tom mohlo být něco špatného. Stejnou minutu potřebovala i ona. Pak zpanikařila, podívala se na mě a odtáhla se.

„Promiňte,“ šeptla.

„Nemusíte se omlouvat. Bylo to příjemné.“

„Nevím, co mě to napadlo.“

Pokračovali jsme v chůzi a zahnuli do Rue Vernet. Došli jsme k restauraci. Byl brzký lednový večer a majitel pro nás okamžitě našel stůl. V rohu. S květinami a zapálenou svíčkou. Objednali jsme si vodu a pichet červeného vína, aby se nám lépe přemýšlelo o jídle.

„Jste tady doma,“ podotkla Summerová.

„Moc ne,“ opáčil jsem. „Doma jsem kdekoliv.“

„Mluvíte velice dobře francouzsky.“

„Také mluvím velice dobře anglicky. Což ale ještě neznamená, že se cítím doma například v Severní Karolíně.“

„Některým místům však dáváte přednost.“

Přikývl jsem. „Paříž docela ujde.“

„Uvažoval jste o budoucnosti?“

„Mluvíte jako můj bratr. Ten chce, abych vypracoval plán.“

„Všechno se změní.“

„Policajty budou vždycky potřebovat.“

„Policajty, kteří nedovoleně opustili posádku?“

„Musíme jenom dosáhnout výsledku. V případě paní Kramerové nebo Carbona. Možná Brubakera. Políčili jsme tři návnady. Máme tři šance.“

Neodpověděla.

„Uvolněte se,“ poradil jsem. „Na čtyřicet osm hodin jsme se dostali do světa. Tak si je pojďme vychutnat. Se starostmi se nikam nedostaneme. Jsme v Paříži.“

Přikývla. Pozoroval jsem její obličej. Pozoroval jsem, jak se snaží sebrat. Měla oči, které ve světle svíček vyprávěly celé příběhy. Stála před problémem vyšším než hromada kartonů. Hrozivě se před ní tyčily a ona se kolem nich pokoušela proklouznout do zadní poklidné místnosti.

„Napijte se vína,“ pravil jsem. „Užijte si pěkný večer.“

Ruku jsem měl položenou na stole. Natáhla se, stiskla ji a pozvedla sklenici.

„Vždycky nám zbývá Severní Karolína,“ prohlásila.

* * *

Objednali jsme si tři chody, všechny ze stránky s pevnými cenami. Pak jsme je tři hodiny jedli. Při rozhovoru jsme se vyhýbali práci. Mluvili jsme o osobních věcech. Trochu jsem jí přiblížil Joea a ještě méně mámu. Vyprávěla o své rodině, sourozencích a tolika příbuzných, že jsem přestal chápat, kdo je kdo. Většinu času jsem sledoval její obličej ozářený svíčkou. Měla měděnou pokožku přecházející do ebenově černé. Oči jako uhle. Čelist porcelánové panenky. Na vojáka vypadala neskutečně malá a jemná. Pak jsem si vzpomněl na vyznamenání ve střelbě. Dokázala víc než já.

„Setkám se s vaší matkou?“ zeptala se.

„Pokud si budete přát. Je ale hodně nemocná.“

„Nejenom zlomená noha?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Má rakovinu,“ přiznal jsem.

„V hodně pokročilém stádiu?“

„V nejpokročilejším.“

Summerová přikývla. „Napadlo mě to. Už první návštěva vás hrozně vzala.“

„Opravdu?“

„Trápíte se.“

Přikývl jsem. „Víc, než jsem pokládal za možné.“

„Máte ji rád?“

„Mám ji rád. Ale nikdo nežije věčně. Člověk si myslí, že je na podobné věci připravený.“

„Bude lepší, když se stáhnu do pozadí. Nehodí se, abych k ní chodila. To musíte udělat s Joem. Jste její synové.“

„Ráda poznává nové lidi.“

„Možná jí není dobře.“

„Počkáme a uvidíme. Třeba by zašla na oběd.“

„Jak vypadá?“

„Hrozně.“

„V tom případě nebude mít na cizí lidi náladu.“

Chvíli jsme tiše seděli. Číšník nám přinesl účet. Zaplatili jsme ho napůl a nechali slušné spropitné. Celou cestu do hotelu jsme se drželi za ruce. Naprosto přirozeně. Ocitli jsme se sami v moři problémů, společných i soukromých. Muž v cylindru nám otevřel dveře a popřál bonne nuit. Dobrou noc. Bok po boku jsme vyjeli výtahem, aniž bychom se dotkli. Když jsme vystoupili, musela Summerová zahnout doleva a já doprava. Nastal tísnivý okamžik. Nepadlo ani slovo. Viděl jsem, že chce jít se mnou a já jsem netoužil po ničem jiném než jít s ní. Před očima mi vyvstal její pokoj. Žluté stěny, vůně parfému. Postel. Představil jsem si, jak jí přes hlavu přetahuji nový svetr. Rozepínám novou sukni a nechávám ji padat k zemi. Určitě měla hedvábnou podšívku. Zašustila by.

Věděl jsem, že by to nebylo správné. Ale už jsme nedovoleně opustili posádku. Spáchali spoustu prohřešků. Mimo jiné jsme prahli po útěše a lidském teple.

„V kolik zítra ráno?“ zeptala se.

„Já hodně brzy. V šest musím být na letišti.“

„Pojedu s vámi. Budu vám dělat společnost.“

„Děkuju.“

„Prosím,“ opáčila.

Nehýbali jsme se z místa.

„Musíme vstát kolem čtvrté,“ pravila.

„Ano,“ souhlasil jsem. „Kolem čtvrté.“

Ani jeden z nás se nepohnul.

„Tak dobrou noc,“ prohodila.

„Dobře se vyspěte,“ popřál jsem.

Otočil jsem se doprava. Neohlédl jsem se. Slyšel jsem, jak otevřela a zavřela dveře, vteřinu po mně.

* * *

Bylo jedenáct hodin. Ležel jsem v posteli, ale nedokázal usnout. Hodinu jsem zíral do stropu. Oknem pronikalo světlo města. Studené, žluté a zastřené. Viděl jsem pulzovat rozdováděnou Eiffelovku. Vysílala ke mně zlaté výstřely, vytrvale, ani pomalu, ani rychle. Každou vteřinu měnily vzor na stěně nad mou hlavou. Z dálky se ozývalo kvičení brzd, štěkání psů, troubení sirén a tu a tam kroky pod oknem. Pak město umlklo a mě obklopilo ticho. Svíralo jako chapadla chobotnice. Pozvedl jsem zápěstí. Podíval jsem se na hodinky. Půlnoc. Položil jsem zápěstí na postel. Zaplavila mě taková vlna osamělosti, že jsem měl pocit, že se udusím.

Rozsvítil jsem a přetočil se k telefonu. Na malé tabulce po ciferníkem stály pokyny k obsluze. Pokud chcete zavolat jinému hostu, stiskněte trojku a zadejte číslo pokoje. Stiskl jsem trojku a zadal číslo pokoje. Ozvala se po prvním zazvonění.

„Jste vzhůru?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Nechcete společnost?“

„Ano.“

Navlékl jsem si džíny a tričko a bosý prošel chodbou. Zaklepal jsem. Otevřela, napřáhla ruku a vtáhla mě dovnitř. Stále úplně oblečená. Stále v sukni a svetru. Hned za prahem mě zprudka políbila a já její polibek ještě prudčeji opětoval. Dveře se zavřely. Zaslechl jsem pootočení zámku a cvaknutí zástrčky. Vyrazili jsme k posteli.

Měla na sobě červené spodní prádlo. Hedvábné nebo saténové. Všude jsem cítil parfém. V pokoji i na jejím těle. Byla malá, jemná, rychlá a silná. Oknem pronikalo stejné světlo města. Teď mě zalévalo teplem. Dodávalo mi energii. Na stropě se odráželo blikání Eiffelovky. Přizpůsobili jsme se jeho rytmu, pomalu, rychle, vytrvale. Pak jsme se od něj odvrátili a přitiskli se k sobě, vyčerpaní, zadýchaní a podivně tiší, jako bychom nevěděli, co jsme to vlastně udělali.

* * *

Hodinu jsem spal a probudil se ve stejné poloze. S pocitem, že jsem něco ztratil a zároveň i získal, nerozuměl jsem však přesně co. Summerová stále spala. Uvelebená zády v prohlubni mé hrudi a břicha. Krásně voněla. A hřála. Pružná, silná, klidná. Pomalu oddechovala. Levačkou jsem ji objímal kolem ramen a pravačkou kolem pasu. Ruku držela v mé dlani, uvolněnou, ale pořád napůl sevřenou.

Otočil jsem hlavu a pozoroval hru světla na stropě. Zaslechl jsem slabý zvuk motorky, zhruba dva kilometry daleko, směrem od Vítězného oblouku. Kdesi štěkl pes. Jinak se město nořilo do ticha. Spaly v něm dva miliony lidí. Joe seděl v letadle a blížil se po hlavní kružnici ke Grónsku. Mámu jsem si představit nedokázal. Zavřel jsem oči. Zkusil jsem opět usnout.

* * *

Můj vnitřní budík zazvonil ve čtyři. Summerová pořád spala. Vytáhl jsem z pod ní paži, rozhýbal rameno, vyklouzl z postele a přešel po koberci do koupelny. Oblékl jsem si kalhoty, vklouzl do trička a pak jsem polibkem Summerovou probudil.

„Vstávat, nadporučice,“ zahlaholil jsem.

Natáhla paže a prohnula se v zádech. Pokrývka jí sklouzla k pasu.

„Dobré jitro,“ pozdravila.

Znovu jsem ji políbil.

„V Paříži se mi líbí,“ oznámila. „Krásně jsem si v ní užila.“

„Já také.“

„Opravdu moc krásně.“

„Za půl hodiny ve vestibulu,“ nakázal jsem.

Vrátil jsem se do svého pokoje a objednal telefonem kávu. Když ji donesli, byl jsem už oholený a osprchovaný. Jen v ručníku jsem převzal tác. Potom jsem si oblékl čerstvou polní uniformu, nalil si první šálek a podíval se na hodinky. Čtyři dvacet ráno v Paříži. Deset dvacet večer na východním pobřeží, dávno po zavírací době bank. Sedm dvacet večer na západním pobřeží, dostatečně brzy, aby pilně pracující člověk ještě seděl za psacím stolem. Znovu jsem se podíval na návod na telefonu a zvolil devítku pro vnější linku. Vytočil jsem jediné číslo, které jsem si trvale pamatoval, centrálu v Rock Creeku ve Virginii. Operátor se ozval po prvním zazvonění.

„Reacher,“ představil jsem se. „Potřebuji telefonní číslo velícího důstojníka vojenské policie ve Fort Irwinu.“

„Pane, plukovník Willard vydal rozkaz, že se máte okamžitě vrátit na základnu.“

„Vrátím se, co nejrychleji budu moct. Nejdřív ale potřebuji to telefonní číslo.“

„Pane, odkud voláte?“

„Z bordelu v australském Sydney. Dejte mi číslo do Irwinu.“

Nadiktoval mi číslo. V duchu jsem si ho zopakoval, stiskl opět devítku a vytočil ho. Po druhém zazvonění se ozval hlas seržanta.

„Spojte mě s Franzem,“ požádal jsem.

V telefonu cvaklo a nastalo ticho. Obrnil jsem se trpělivostí.

„Měl bych k vám prosbu,“ oznámil jsem, když jsem se Franze dočkal.

„Jakou?“

„Máte na základně obrněnce z Dvanáctého sboru jménem Marshall. Znáte ho?“

„Ne.“

„Potřebuji, abyste ho pozdržel, než dorazím. Je to nesmírně důležité.“

„Nemůžu nikoho pozdržet, aniž bych ho zatknul.“

„Jenom mu povězte, že jsem volal z Berlína. To by mělo stačit. Dokud se bude domnívat, že jsem v Německu, zůstane v Kalifornii.“

„Proč?“

„Protože mu to nakázali.“

„Zná vás?“

„Ne osobně.“

„V tom případě to bude pěkně divný rozhovor. Nazdar, sice se neznáme, ale mám pro vás zprávu. Reacher, kterého také neznáte, vzkazuje, že uvízl v Berlíně.“

„Musíte postupovat opatrně. Řekněte mu, že jsem vás požádal, abyste mu položil jednu otázku, protože se nemůžu dostavit.“

„Jakou otázku?“

„Zeptejte se ho na den Kramerova pohřbu. Byl na Arlingtonu? Co dělal po zbytek dne? Proč neodvezl šéfy do Severní Karolíny? Proč chtěli řídit sami, jaký důvod udali?“

„To jsou čtyři otázky.“

„Prostě se ho zeptejte a zdůrazněte, že to děláte mým jménem, protože Kalifornie není v mém cestovním rozpise.“

„Kam vám můžu zavolat?“

Podíval jsem se na telefon a přečetl číslo hotelu Jiřího V.

„To je ve Francii,“ namítl Franz. „Ne v Německu.“

„Pro Marshalla zbytečná informace. Odpoledne mě zastihnete na tomhle čísle.“

„Kdy dorazíte do Kalifornie?“

„Doufám, že během čtyřiceti osmi hodin.“

„Dobře. Ještě něco dalšího?“

„Ano. Zatelefonujte do Fort Birdu a požádejte moji seržantku, aby sehnala životopisy generála Vassella a plukovníka Coomera. Zejména by mě zajímalo město Sperryville ve Virginii. Jestli se tam narodili, vyrůstali, mají tam příbuzné, jakákoliv možnost, že by se tam vyznali. Ať si nechá informace pro sebe a počká, až se s ní spojím.“

„Dobře,“ zopakoval. „To je všechno?“

„Není,“ přiznal jsem. „Vyřiďte jí, že má zavolat detektivu Clarkovi do Green Valley a požádat ho, aby odfaxoval výsledky vyptávání na silvestrovskou noc. Bude vědět, o čem mluvím.“

„Alespoň někdo,“ povzdechl si Franz.

Pak se odmlčel. Dělal si poznámky.

„Všechno?“ otázal se.

„Prozatím ano.“

Zavěsil jsem a do vestibulu dorazil pět minut po Summerové. Čekala na mě. Byla rychlejší. Ale nemusela se holit, patrně nikomu nevolala a neobjednala si kávu. Také se převlékla do polní uniformy. Nějakým způsobem se jí podařilo vyčistit boty nebo najít čističe. Vzorně zářily.

Na taxík na letiště jsme neměli peníze. Tak jsme ranní temnotou došli na Place de l’Opéra a chytili autobus. Méně narvaný než posledně, ale stejně nepohodlný. Otevřelo se nám několik pohledů na spící město, pak jsme proťali Périphérique a kodrcali se labyrintem předměstí.

* * *

Na Roissy-Charles de Gaulle jsme dorazili před šestou. Už tam panoval čilý ruch. Letecké společnosti patrně pracují ve vlastních časových zónách. V šest ráno přepravují víc pasažérů než uprostřed odpoledne. Všude se tísnily davy lidí. Nevyspalí ubožáci nastupovali a vystupovali z aut i autobusů, obložení kufry a taškami. Do pohybu se dal snad celý svět.

Tabule příletů hlásala, že Joeův spoj už přistál. Probojovali jsme se k východu za celnicí a zařadili se mezi objímače a zdraviče. Počítal jsem, že Joe se objeví mezi prvními. Vyjde rychle z letadla a nebude muset ukazovat zavazadla. Nehrozilo žádné zdržení.

Vynořilo se několik opozdilců z předchozího letu. Většinou rodin s malými dětmi nebo jedinci s nadměrnými zavazadly. Dav se k nim vždycky s očekáváním otočil a pak se zklamaně odvrátil. Nějakou dobu jsem ho sledoval. Zajímavá fyzická dynamika. Lehká změna držení těla, zájem vystřídaný nezájmem. Vítejte a sbohem. Pootočení dopředu a odvrácení. Občas pouze přenesení váhy z jedné nohy na druhou.

K opozdilcům se přidali první cestující z Joeova letu. Spěchající obchodníci s aktovkami a pytlovitými obaly na obleky. Mladé ženy na vysokých podpatcích, v tmavých brýlích a drahých šatech. Modelky? Herečky? Luxusní prostitutky? Pak vládní pracovníci, Američané i Francouzi. Dali se poznat na první pohled. Inteligentní, vážní, obrýlení, ale boty, obleky a kabáty hovořily o podřadné kvalitě. Patrně nižší diplomaté. Letadlo ostatně přiletělo z D.C.

Joe se objevil zhruba dvanáctý. Ve stejném kabátě jako posledně, ale v jiném obleku a kravatě. Vypadal dobře. Kráčel rychle a nesl černou koženou příruční kabelu. Dav převyšoval o hlavu. Vyšel ze dveří, zastavil se a rozhlédl.

„Je ti hrozně podobný,“ poznamenala Summerová.

„Já jsem ale daleko milejší,“ opáčil jsem.

Okamžitě si mě všiml, protože jsem byl také o hlavu vyšší než ostatní. Ukázal jsem k místu mimo hlavní provoz. Probojoval se davem a zamířil k němu. My jsme opsali oblouk a došlo k setkání.

„Nadporučice Summerová,“ prohodil Joe. „Velice mě těší.“

Aniž by se podíval na jmenovku nebo proužky na límci. Musel si ji pamatovat z mého vyprávění.

„Jak se daří?“ zeptal jsem se.

„Jsem unavený.“

„Máš chuť na snídani?“

„Dáme si ji ve městě.“

Fronta na taxíky byla kilometr dlouhá a pohybovala se šnečím tempem. Odmítli jsme se jí zabývat. Opět jsme zamířili přímo k navette. Jeden autobus nám ujel a ocitli jsme se vepředu fronty na další. Dorazil za deset minut. Během čekání se Joe vyptával Summerové na pobyt v Paříži. Poskytla mu podrobný popis, vyjma událostí po půlnoci. Já jsem stál na chodníku zády k silnici a pozoroval východní oblohu nad střechou terminálu. Svítání rychle nabývalo na síle. Schylovalo se k dalšímu slunečnému dni. Desátý leden sliboval nejlepší počasí, jaké jsem zatím v novém desetiletí zažil.

Nastoupili jsme a zabrali tři sedadla natočená bokem po směru jízdy, naproti polici na zavazadla. Summerová seděla uprostřed. Joe před ní a já za ní. Sedadla byla malá a nepohodlná. Z tvrdého plastu, bez prostoru na nohy. Joe měl kolena přitištěná skoro k uším a hlava se mu kolébala ze strany na stranu. Vypadal pobledle. Po celonočním letu přes Atlantik jsme ho mohli přivítat lépe než autobusem. Trochu mě trápily výčitky svědomí. Ale na druhou stranu, měřil jsem stejně. Zápasil jsem se stejnými prostorovými problémy. Ani já jsem moc nespal. Kromě toho jsem byl švorc. A nechat ho čekat hodinu na taxík by bylo ještě nelidštější.

V Hausmannově architektonické nádheře za Périphérique trochu pookřál. Slunce se vyšplhalo po obloze a město se koupalo ve zlatě a medu. Kavárny bzučely životem a po chodnících kráčeli lidé s bagetami a novinami. Zákon Pařížanům zakazuje pracovat déle než 35 hodin týdně a oni zbývajících 133 hodin tráví sladkým nicneděláním. Už jenom pohled na ně přináší úlevu.

Vystoupili jsme na známém místě na Place de l’Opéra. Jako před týdnem jsme zamířili na jih, přešli přes Pont de la Concorde, zabočili po Quai ďOrsay na západ a zahnuli na jih do Avenue Rapp. Došli jsme až k Rue de l’Université s výhledem na Eiffelovku. Tam se Summerová zastavila.

„Podívám se na věž,“ prohlásila. „Vy běžte navštívit mámu.“

Joe po mě střelil očima. Ví? Přikývl jsem. Ano, ví.

„Děkuji, nadporučice,“ pravil. „Zjistíme, jak se jí daří. Když se bude cítit dobře, mohli bychom společně zajít na oběd.“

„Zavolejte mi do hotelu.“

„Víš, kde leží?“ zeptal jsem se.

Otočila se a ukázala po třídě na sever. „Přes řeku, doleva do kopce. Přímou čarou.“

Usmál jsem se. Projevila slušný orientační smysl. Joe se zatvářil překvapeně. Všiml si směru, kam ukazovala, a věděl, co znamená.

„Jiří V.?“ podivil se.

„Proč ne?“ namítl jsem.

„Na účet armády?“

„Víceméně.“

„Neslýchané.“

Summerová se vytáhla na špičky a políbila mě na tvář. Joeovi podala ruku. Stáli jsme se slabým sluncem v zádech a pozorovali, jak kráčí k úpatí věže. Už k němu směřoval potůček turistů. Prodejci začínali vybalovat stánky se suvenýry. Dívali jsme se na ně. Sledovali jsme, jak se Summerová zmenšuje v dálce.

„Je velice sympatická,“ prohodil Joe. „Kde jsi ji našel?“

„Slouží ve Fort Birdu.“

„Už jsi zjistil, co se tam děje?“

„Trochu jsem postoupil.“

„To doufám. Už jsi tam dva týdny.“

„Vzpomínáš si na toho chlapa, o kterém jsem mluvil? Na Willarda? Souhlasí, že se motal kolem obrněných sil?“

Joe přikývl. „Podával jim přímá hlášení. Dodával své poznatky přímo jejich rozvědce.“

„Utkvěla ti v paměti nějaká jména?“

„Obrněnců? Moc ne. Willardovi jsem nikdy nevěnoval pozornost. Nepatřil k hlavnímu proudu. Hrabal se ve svých okrajových záležitostech.“

„Říká ti něco jméno Marshall?“

„Ne.“

Odmlčel jsem se. Joe se otočil a pohlédl na jih. Přitáhl si kabát a nastavil obličej do slunce.

„Pojďme,“ vyzval mě.

„Kdy jsi jí naposledy volal?“

„Předevčírem. Byl jsi na řadě.“

Bok po boku jsme vykročili po třídě. Přizpůsobili jsme se lenivému tempu ostatních chodců.

„Nedáme si snídani?“ navrhl jsem. „Abychom ji nebudili.“

„Sestra nás pustí dovnitř.“

Minuli jsme poštu. Do chodníku trčelo opuštěné auto. Stalo se obětí nějaké nehody. Mělo rozbitý blatník a prázdné kolo. Vstoupili jsme do vozovky, abychom ho obešli. O čtyřicet metrů dál jsme zahlédli velké černé vozidlo zaparkované v druhé řadě.

Vytřeštili jsme na ně oči.

„Un corbillard,“ vydechl Joe.

Pohřební vůz.

Zírali jsme na něj. Snažili jsme se dovtípit, před jakým domem stojí. Počítali jsme v duchu vzdálenost. Přímý pohled zkresloval perspektivu. Pohlédl jsem na řadu střech. Nejprve šestipatrová vápencová fasáda ve stylu Belle époque. Potom propad k prostému pětiposchoďovému domu, kde bydlela máma. Přejel jsem očima na ulici. K pohřebnímu vozu. Parkoval přímo před máminými dveřmi.

Rozběhli jsme se.

Na chodníku stál muž v černém hedvábném klobouku. Dveře domu byly otevřené. Podívali jsme se na muže v klobouku a prošli do dvora. Domovnice poplakávala na prahu svého bytu. K uslzeným očím si tiskla kapesník. Ani si nás nevšimla. Vyrazili jsme k výtahu. Zmáčkli tlačítko čtvrtého patra. Výtah stoupal mučivě pomalu.

Otevřenými dveřmi bytu jsem zahlédl tři muže v černých kabátech. Vešli jsme dovnitř. Muži v černých kabátech ustoupili. Mlčky. Z kuchyně se vynořila dívka se zářivýma očima. Celá pobledlá. Zastavila se, když nás spatřila. Potom se otočila a pomalu k nám vykročila.

„Co se stalo?“ zeptal se Joe.

Neodpověděla.

„Kdy?“ zeptal jsem se já.

„Včera v noci,“ odpověděla. „Velice poklidně.“

Muži v kabátech pochopili, kdo jsme, a vytratili se do chodby. Chovali se nesmírně tiše. Nevydali jediný zvuk. Joe udělal nejistý krok a sesunul se na pohovku. Já jsem zůstal stát. Nehnutě uprostřed místnosti.

„Kdy?“ zopakoval jsem.

„O půlnoci,“ řekla dívka. „Ve spánku.“

Zavřel jsem oči. Po minutě jsem je opět otevřel. Dívka neodešla. Dívala se na mě.

„Byla jste s ní?“

Přikývla.

„Celou dobu,“ dodala.

„Byl přítomen i doktor?“

„Poslala ho pryč.“

„Jak to proběhlo?“

„Tvrdila, že se cítí dobře. V jedenáct odešla do postele. Hodinu spala a pak přestala dýchat.“

Pohlédl jsem do stropu. „Trpěla bolestmi?“

„Na konci ne.“

„Tvrdila ale, že je jí dobře.“

„Nadešel její čas. To už jsem zažila mnohokrát.“

Podíval jsem se na ni a odvrátil pohled.

„Chtěl byste ji vidět?“

„Joe?“ zachroptěl jsem. Zavrtěl hlavou. Zůstal sedět na pohovce. Vykročil jsem k ložnici. Vedle postele stála na sametem potaženém kozlíku mahagonová rakev. Vyložená bílým hedvábím a prázdná. Matčino tělo leželo stále na posteli. Přikryté ustlanými pokrývkami. Hlava spočívala lehce na polštáři a nad pokrývkami vyčnívaly ruce zkřížené na prsou. Oči měla zavřené. Sotva jsem ji poznal.

Summerová se mě zeptala: Vadí vám pohled na mrtvé lidi?

Nevadí, odpověděl jsem.

Proč ne?

Nevím.

Tátovo tělo jsem neviděl. Když umřel, byl jsem někde pryč. Zradilo ho srdce. Nemocnice pro zasloužilé veterány se pokusila o to nejlepší, ale bezvýsledně. Neměla šanci. Přiletěl jsem ráno v den pohřbu a ještě večer odletěl.

Pohřeb, pomyslel jsem si.

Joe se o něj postará.

Zůstal jsem u matčiny postele dlouhých pět minut, oči otevřené a suché. Potom jsem se otočil a vrátil se do obývacího pokoje. Opět se zaplnil. Croques-morts, pohřební zřízenci, vyšli z chodby. Na pohovce vedle Joea seděl starý muž. Nepřirozeně toporně. Vedle pohovky jsem zahlédl dvě hole. Měl řídké šedé vlasy a vlněný tmavý oblek s úzkou stužkou v knoflíkové dírce. Červenobílomodrou. Patrně Croix de Guerre nebo Médaílle de la Résistance. Na kostnatých kolenou svíral malou papírovou krabici převázanou kouskem vybledlé červené šňůrky.

„To je monsieur Lamonnier,“ představil ho Joe. „Rodinný přítel.“

Stařík popadl hole a začal se štrachat na nohy, aby mi potřásl rukou. Mávnutím jsem ho zarazil a přistoupil k němu. Bylo mu přibližně sedmdesát pět až osmdesát. Stihlý, vysušený a na Francouze poměrně vysoký.

„Vy jste Reacher,“ pravil.

Přikývl jsem

„Ano,“ potvrdil jsem. „Nepamatuji si vás.“

„Nikdy jsme se nesetkali. Vaši matku jsem však znal dlouhá léta.“

„Děkuji, že jste přišel.“

„Nápodobně,“ opáčil.

Touché, pomyslel jsem si.

„Co je v té krabici?“ zeptal jsem se.

„Věci, které odmítla uschovávat v bytě. Domnívám se ale, že v této chvíli by je tady měli její synové nalézt.“

Podal mi krabici jako posvátné břemeno. Vzal jsem si ji a zastrčil do podpaží. Nebyla moc těžká. Patrně obsahovala knihu. Možná starý deník vázaný v kůži. Nebo něco podobného. „Joe,“ pravil jsem. „Pojďme na snídani.“

* * *

Kráčeli jsme rychle a bezcílně. Zabočili jsme do Rue Saint Dominique a bez zastavení minuli dvě kavárny na konci Rue de l’Exposition. Proti slunci jsme přešli Avenue Bosquet a bezmyšlenkovitě zahnuli doleva do Rue Jean Nicot. Joe se zastavil u trafiky a koupil si cigarety. Kdybych byl schopen, rozesmál bych se. Ulice se jmenovala podle objevitele nikotinu.

Společně jsme si na chodníku zapálili a vstoupili do první kavárny, kterou jsme zahlédli. Skončila doba procházení. Nastal čas rozhovoru.

„Neměl jsi na mě čekat,“ pravil Joe. „Mohl jsi ji ještě naposledy vidět.“

„Cítil jsem, že k tomu došlo. Včera o půlnoci na mě padla podivná tíseň.“

„Mohl jsi být s ní.“

„Na podobné úvahy je příliš pozdě.“

„Nevadilo by mi to.“

„Jí by to ale vadilo.“

„Měli jsme před týdnem zůstat.“

„Nechtěla, Joe, abychom zůstávali. Přesně takhle si to představovala. Měla právo na soukromí. Nebyla to jen naše matka, ale také nezávislá osobnost.“

Joe se odmlčel. Číšník nám přinesl kávu a proutěný košík plný čokoládových rohlíčků. Patrně vycítil naši náladu. Nehlučně je položil na stůl a tiše se vytratil.

„Postaráš se o pohřeb?“ zeptal jsem se.

Joe přikývl. „Ode dneška za čtyři dny. Můžeš zůstat?“

„Ne. Ale vrátím se.“

„Dobře. Já se zdržím zhruba týden. Pokusím se najít její poslední vůli. Patrně budeme muset prodat byt. Pokud si ho nechceš nechat.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nechci. A ty?“

„Nevím, co bych si s ním počal.“

„Nebylo by správné, kdybych za ní šel sám,“ pravil jsem.

Joe neodpověděl.

„Viděli jsme ji minulý týden,“ upozornil jsem. „Strávili jsme hezké společné chvíle.“

„Myslíš?“

„Užívali jsme si. Přesně, jak chtěla. Proto si dala tak záležet. Vzala nás do Polidoru. Kvůli jídlu to určitě nebylo.“

Jen pokrčil rameny. V tichosti jsme upíjeli kávu. Zkusil jsem rohlíček. Byl dobrý, ale neměl jsem chuť k jídlu. Vrátil jsem ho do košíku.

„Není život podivný?“ povzdechl si Joe. „Člověk žije šedesát let, dělá a poznává nejrůznější věci, prožívá hluboké city a najednou je po všem. Jako by k ničemu nedošlo.“

„Budeme si ji pamatovat.“

„Ne, budeme si pamatovat jen části. Části, o které se s námi rozhodla podělit. Špičku ledovce. O zbytku věděla jen ona. A ten zbytek přestal existovat. Dnešním dnem.“

V tichosti jsme vykouřili další cigaretu. Potom jsme zamířili zpátky, pomalu, bok po boku, skleslí, ale zvláštně vyrovnaní.

* * *

Když jsme došli před dům, byla už rakev v pohřebním voze. Ve výtahu ji určitě museli obrátit na výšku. Domovnice stála na chodníku, vedle starého muže se stužkou. Opíral se o hole. O kousek dál postávala sestra. Zřízenci měli sepnuté ruce. Dívali se do země.

„Odvezou ji do dépot mortuaire,“ oznámila sestra.

Do pohřební síně.

„Dobře,“ souhlasil Joe.

Nezůstal jsem. Rozloučil jsem se se sestrou a domovnicí a potřásl rukou staříkovi. Potom jsem kývl na Joea a vykročil po ulici. Bez ohlédnutí. Po Pont de l’Alma jsem přešel Seinu, a stejnojmennou ulicí došel k hotelu Jiřího V. Vyjel jsem výtahem a vstoupil do pokoje. Pod paží jsem stále svíral krabici od staříka. Odložil jsem ji na postel a zůstal stát, bezradný, co udělat dál.

* * *

Stále jsem stál, když o dvacet minut později zazvonil telefon. Volal Calvin Franz z Fort Irwinu v Kalifornii. Musel své jméno zopakovat dvakrát. Poprvé jsem si nedokázal vybavit, o koho se jedná.

„Mluvil jsem s Marshallem,“ oznámil.

„S kým?“

„S vaším mužem z Dvanácté jednotky.“

Neodpověděl jsem.

„Jste v pořádku?“

„Promiňte. Jsem v pořádku. Mluvil jste s Marshallem.“

„Zúčastnil se Kramerova pohřbu. Vezl Vassella s Coomerem tam a zpátky. Pak se jim nemohl věnovat, protože měl celé odpoledne důležité jednání v Pentagonu.“

„Ale?“

„Nevěřím mu. Je děvče pro všechno. Kdyby po něm Vassell s Coomerem chtěli, aby řídil, bez váhání by uposlechl a vykašlal se na jednání.“

„Dál?“

„Věděl jsem, že budete naléhat, abych jeho informaci prověřil, tak jsem to už udělal.“

„Co jste zjistil?“

„Ta jednání musel vést sám se sebou na záchodě, protože ho nikdo neviděl.“

„Co tedy prováděl?“

„Nemám tušení. Něco však provádět musel. Odpovídal příliš plynule a jistě. Ptal jsem se ho na události, ke kterým došlo před šesti dny. Kdo si pamatuje, jaké jednání měl před téměř týdnem? On to údajně dokáže.“

„Pověděl jste mu, že jsem v Německu?“

„Musel to už vědět.“

„Řekl jste mu, že se do Kalifornie jen tak nepodívám?“

„Vůbec ho to nepřekvapilo. Považoval to za zaručené.“

„Tihle chlapi jsou staří kamarádi Willarda. Slíbil jim, že mě odklidí z cesty. Stodesátou jednotku řídí jako soukromou obrněnou armádu.“

„Jen tak mimochodem, také jsem se díval na životopisy Vassella a Coomera. Vzbudil jste mou zvědavost. Se Sperryvillem ve Virginii nemají nic společného.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto. Vassell pochází z Mississippi a Coomer z Illinois. Ani jeden z nich nežil nebo nesloužil kdekoliv poblíž.“

Na vteřinu jsem se odmlčel.

„Jsou ženatí?“ zeptal jsem se.

„Ženatí?“ opáčil Franz. „Ano, na nějaké manželky a děti jsem narazil. Vzali si ale místní holky. Bez příbuzných ve Sperryvillu.“

„Dobře,“ opáčil jsem.

„Co podniknete?“

„Přiletím do Kalifornie.“

* * *

Položil jsem telefon a prošel chodbou ke dveřím Summerové. Zaklepal jsem a počkal. Otevřela. Už se vrátila z turistického výletu.

„Umřela včera v noci,“ vydechl jsem.

„Já vím. Před chvílí mi z bytu volal tvůj bratr. Chtěl vědět, jestli jsi v pořádku.“

„Jsem v pořádku.“

„Moc mě to mrzí.“

Pokrčil jsem rameny. „Teoreticky tyhle věci nepřicházejí nečekaně.“

„Kdy se to stalo?“

„O půlnoci. Přestala dýchat. Prostě se vzdala.“

„Cítím se hrozně. Měl jsi ji včera navštívit. Ne strávit celý den se mnou. Netahat se po pitomých nákupech.“

„Viděl jsem ji minulý týden. Užili jsme si hezký den. Rozloučil jsem se s ní ve správný moment.“

„Já bych byla vděčná za každou chvíli, kterou se mi ještě podaří urvat.“

„Nikdy bych neměl jistotu. Mohl jsem ji navštívit včera odpoledne. A litovat, že jsem nezůstal do večera. Kdybych ji navštívil večer, vyčítal bych si, že jsem nepočkal do půlnoci.“

„O půlnoci jsi byl se mnou. To mi také připadá hrozné.“

„Nic hrozného na tom není. A máma by se mnou souhlasila. Byla koneckonců Francouzka. Kdyby věděla, mezi čím volím, poslala by mě za tebou.“

„Jenom mě chceš utěšit.“

„Dobře, nebyla příliš svobodomyslná. Ale vždycky nám přála štěstí.“

„Vzdala se, protože zůstala sama?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Chtěla zůstat sama, aby se mohla vzdát.“

Summerová neodpověděla.

„Odlétáme,“ oznámil jsem. „Prvním nočním spojem.“

„Do Kalifornie?“

„Nejdřív na východní pobřeží. Chtěl bych si prověřit pár věcí.“

„Jakých?“

Neodpověděl jsem. Určitě by se rozesmála, a na smích jsem neměl náladu.

* * *

Summerová si zabalila a vrátila se se mnou na pokoj. Posadil jsem se na postel a začal si pohrávat se šňůrkou na krabici od monsieura Lamonniera.

„Co to je?“ zeptala se.

„Dárek od jednoho starého muže. Uvnitř je prý něco, co by v tuhle chvíli měli nalézt její synové.“

„Co je uvnitř?“

„Nevím.“

„Tak se podívej.“

Posunul jsem jí krabici přes vyšívaný přehoz. „Otevři ji ty.“

Pozoroval jsem, jak malými, útlými prsty rozvazuje uzel spečený stářím. Na nehtech se jí třpytil bezbarvý lak. Stáhla šňůrku a nadzvedla víko. Byla to plochá krabice ze silného, pevného kartonu, jaké se už moc nevidí. Obsahovala tři věci. Menší krabičku připomínající pouzdro na šperky, z tvrdého papíru potaženého modrým vodotiskem. Pak knihu. A kráječ na sýr. Prostý kus drátu s dřevěnými, tmavými držadly na obou koncích. Na podobné kráječe narazíte v každé francouzské épicerie. Až na to, že tenhle upravili. Drát byl na sýr příliš silný. Spíš připomínal strunu do piana. Pokroucenou a zkorodovanou dlouhým skladováním.

„Co to je?“ zeptala se Summerová.

„Řekl bych, že garota.“

„Ta kniha je ve francouzštině. Nerozumím ani slovo.“

Podala mi ji. Tištěnou knihu v tenké papírové obálce. Nikoliv román. Spíš jakési paměti. Rohy stránek zhnědly věkem. Stoupala z nich zatuchlina. V názvu stálo cosi o železnicích. Otevřel jsem ji. Po titulní straně následovala mapa francouzského železničního systému třicátých let. Úvodní kapitola líčila, jak se všechny trasy ze severu sbíhaly v Paříži a pokračovaly vějířovitě na jih. Nemohli jste cestovat, aniž byste minuli hlavní město. To mi přišlo logické. Francie byl poměrně malá země s velice velkým městem. Většina národů používala stejný systém. Všechny nitky se splétaly v hlavním městě, jako ve středu pavučiny.

Převrátil jsem stránky na konec knihy. Z přehybu obálky hleděla fotografie autora. Fotografie o čtyřicet let mladšího monsieura Lamonniera. Okamžitě jsem ho poznal. Popiska vysvětlovala, že v květnových bitvách roku 1940 přišel o obě nohy. Vzpomněl jsem si, jak seděl na mámině pohovce. A vybavily se mi jeho hole. Musel používat protézy. Dřevěné nohy. To, co jsem považoval za kostnatá kolena, byly komplikované mechanické klouby. V popisce se dále pravilo, že založil Chemin de Fer Humain. Lidskou železnici. Prezident Charles de Gaulle mu udělil medaili Za odboj, Britové Jiřský kříž a Američané medaili Za vynikající službu.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Summerová.

„Právě jsme patrně potkali hrdinu odbojového hnutí.“

„Co má společného s vaší matkou?“

„Možná se kdysi dávno s Lamonnierem milovali.“

„A on vám to má potřebu sdělit? Abyste s Joem věděli, jaký býval borec? Právě teď? Není to trochu samostředné?“

Přečetl jsem si o něco víc. Jako většina francouzských knih používala i tahle podivnou konstrukci zvanou minulý historický čas, určený jen pro psanou formu. Pro nerodilého mluvčího těžko srozumitelný. První část příběhu mě příliš nezaujala. Zdlouhavě popisovala vlaky přijíždějící ze severu. Pasažéři museli vystoupit na Gare du Nord a pokud chtěli pokračovat na jih, nezbývalo jim nic jiného, než dopravit se přes Paříž na Gare ďAusterlitz či Gare du Lyon. Pěšky, podzemkou, taxíkem či jiným dopravním prostředkem.

„Píše se tady o lidských vlacích. Až na to, že na moc lidí jsem zatím nenarazil.“

Podal jsem knihu Summerové. Převrátila stránky.

„Je podepsaná,“ zjistila.

Ukázala mi první prázdnou stránku. Stálo na ní staré, vybledlé věnování. A Beatrice de Pierre. Beatrici od Pierra.

„Jmenovala se vaše matka Beatrice?“

„Ne. Jmenovala se Josephine. Josephine Moutierová a později Josephine Reacherová.“

Vrátila mi knihu.

„O lidských vlacích jsem už slyšela. Tuším, že ve spojení s druhou světovou válkou. Šlo o zachraňování posádek bombardérů, které sestřelili nad Belgií a Holandskem. Místní odbojové buňky je sbíraly a posílaly po řetězci spolupracovníků až k španělské hranici. Posádky se mohly vrátit domů a pokračovat v akci. Bylo to důležité, protože vycvičené posádky měly velkou cenu. A odbojáři je zachránili před mnoha lety v táborech pro válečné zajatce.“

„To by vysvětlovalo Lamonnierovy medaile. Jednu od každé z vlád spojenců.“

Odložil jsem knihu na stůl a chystal se na balení. Džíny a tričko od Samaritaine jsem hodlal vyhodit. Nepotřeboval jsem je. A nechtěl. Pak jsem se ještě jednou zadíval na knihu a všiml si, že některé stránky mají jiné okraje. Opět jsem ji popadl, otevřel na příslušném místě a narazil na několik polotónových fotografií. Většinou ateliérových portrétů uříznutých od hlavy k ramenům, přenesených po šesti na jednu stránku. Pár vzniklo potajmu v reálu. Spojenečtí vojáci schovaní ve sklepě osvětleném svíčkou nalepenou na sudu, skupinky mužů prchajících po polních stezkách ve vypůjčeném venkovském oblečení, pyrenejští vůdci mezi zasněženými vrcholy. Na jednom snímku stála mezi dvěma muži dívka. Spíš dítě. Držela oba muže za ruce, vesele se usmívala a vedla je ulicí. Velice pravděpodobně pařížskou. Popiska hlásila: Beatrice de Service ses travaux. Beatrice ve službě, vykonávající svou práci. Beatrice vypadala na třináct.

Nemohlo se jednat o nikoho jiného než o mou matku.

Vrátil jsem se k ateliérovým snímkům a našel ji. Zhruba šestnáctiletou. Na školní fotografii. Beatrice en 1947. Beatrice v roce 1947. Prolistoval jsem stránky textu a dal dohromady hlavní body Lamonnierova rozvleklého vyprávění. Lidská železnice bojovala s dvěma hlavními strategickými problémy. Najít letce nebylo nic těžkého. Doslova padali z nebe, po celém Holandsku, po tuctech každou měsíční noc. Když je našel odboj, měli šanci. Když je našel wehrmacht, šanci neměli žádnou. Šlo čistě o štěstí. Pokud jim přálo, odboj je dopravil z dosahu Němců, schoval, vyměnil uniformy za věrohodné oblečení, vystavil falešné papíry, zakoupil lístky, kurýr je dopravil vlakem do Paříže a mohli se vrátit domů.

Pokud vše probíhalo hladce.

První problém spočíval v samotné cestě vlakem. Hrozilo prozrazení. Blonďatí vykrmení kluci z amerického venkova či zrzaví Skotové měli k tmavým, válkou zuboženým Francouzům hodně daleko. Přitahovali pozornost. Neuměli francouzsky. Uchylovali se tudíž k nejrůznějším úskokům. Předstírali, že spí, jsou nemocní, němí nebo hluší. Mluvení vyřizoval kurýr.

Druhý strategický problém spočíval v překonání Paříže. Hemžila se Němci. Hlídky prováděly náhodné kontroly. Neohrabaní ztracení cizinci vyčnívali z řady. Soukromá auta úplně zmizela. Taxíky se těžko sháněly. Nebyl benzin. Muži doprovázející muže působili podezřele. Tak kurýry dělaly ženy. A pak se Lamonnierovi splnil sen. Začal používat holčičku ze sousedství. Čekala na letce na Gare du Nord a prováděla je ulicemi ke Gare du Lyon. Smála se, poskakovala, držela je za ruce a vydávala je za své bratry nebo strýce. Chovala se naprosto přirozeně a nenápadně. Kolem hlídek proplouvala jako duch. Bylo jí třináct let.

Všichni členové řetězce používali krycí jména. Ona se jmenovala Beatrice. Lamonnier byl Pierre.

Vyndal jsem modrou papírovou krabičku na šperky. Otevřel jsem ji. Uvnitř ležela medaile. La Médaille de la Résistance. Medaile za odboj. Zlatá, s červenobílomodrou stužkou. Otočil jsem ji. Na zadní straně bylo vyryto: Josephine Moutier. Moje matka.

„Ona vám o tom nikdy neřekla?“ ozvala se Summerová.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ani slovo. Jedno jediné.“

Pak jsem se zadíval do krabice. Co tam, krucinál, dělá ta garota?

„Zavolej Joeovi,“ požádal jsem. „Řekni mu, že přijdeme. Ať pozve Lamonniera.“

* * *

O patnáct minut později jsme vcházeli do bytu. Lamonnier už dorazil. Možná ani neodešel. Podal jsem krabici Joeovi, aby se podíval. Pochopil rychleji než já, protože začal medailí. Jméno na zadní straně mu poskytlo vodítko. Prolistoval knihu a vzhlédl k Lamonnierovi, když ho na záložce poznal jako autora. Potom prolétl text. Prohlédl si fotografie. Podíval se na mě.

„Zmínila se ti někdy o tom?“ zeptal se.

„Ne. Tobě?“

„Také ne.“

Upřel jsem pohled na Lamonniera. „K čemu byla ta garota?“

Lamonnier neodpověděl.

„Prozraďte nám to,“ poprosil jsem.

„Odhalili ji,“ pravil. „Jeden kluk ze školy. Stejně starý. Nepříjemné dítě, syn kolaboranta. Dráždil ji a mučil výhrůžkami, co všechno udělá.“

„Co udělal?“

„Zpočátku nic. To vaši matku nesmírně znervózňovalo. Potom začal za své mlčení požadovat jisté služby. Vaše matka, samozřejmě, odmítla. Pohrozil, že ji udá. Tak sehrála povolnou. Pozvala ho na schůzku pozdě v noci pod Pont des Invalides. Vyklouzla z domu. Ale nejdřív vzala matce z kuchyně kráječ na sýr. Drát nahradila strunou z otcova piana. Bylo to tuším g pod prostředním c. O mnoho let později stále chybělo. Setkala se s tím klukem a uškrtila ho.“

„Cože?“ vyhrkl Joe.

„Uškrtila ho.“

„Bylo jí třináct.“

Lamonnier přikývl. „V tom věku nehraje fyzická odlišnost mezi dívkami a chlapci podstatnou roli.“

„Bylo jí třináct a zabila kluka?“

„Žili jsme v zoufalé době.“

„Jak přesně to udělala?“

„Garotou. Jak plánovala. Není to těžký nástroj na použití. Potřebovala jen pevné nervy a odhodlání. Pak mu původním drátem přivázala na pásek závaží. Hodila ho do Seiny. Zmizel a nic jí nehrozilo. Zachránila lidskou železnici.“

Joe na něj zíral. „Vy jste jí to dovolil?“‚

Lamonnier pokrčil rameny. Výmluvné galské gesto, stejné jako mámino.

„Nevěděl jsem o tom,“ pravil. „Neřekla mi to, dokud nebylo po všem. V prvním popudu bych jí to asi zakázal. Ale nemohl jsem se o tu záležitost postarat sám. Přišel jsem o nohy. Nedokázal bych slézt pod most a chyběla mi rovnováha k boji. Jednoho úkladného vraha jsem zaměstnával, měl ale práci jinde. Tuším, že v Belgii. A počkat, až se vrátí, by bylo příliš riskantní. Takže nakonec bych jí asi dal volnou ruku. Žili jsme v zoufalé době a plnili jsme životně důležitý úkol.“

„To všechno se opravdu stalo?“ zapochyboval Joe.

„Vím, že se to stalo,“ opáčil Lamonnier. „Ryby prokousaly chlapcův pásek. O několik dnů později vyplaval, kousek dál po proudu. Strávili jsme napjatý týden. Nic z toho však nebylo.“

„Jak dlouho pro vás pracovala?“ zeptal jsem se.

„Celý rok 1943. Byla neuvěřitelně dobrá. Ale její obličej se stal příliš známým. Nejprve jí pomáhal. Vyzařovalo z něj mládí a nevinnost. Jak mohl někdo takový obličej podezírat? Pak se jí stal přítěží. Le boches ji začali poznávat. A kolik bratrů, bratranců a strýců může jedna dívka mít? Tak jsem ji musel stáhnout.“

„Naverboval jste ji?“

„Přihlásila se dobrovolně. Dotírala tak dlouho, až jsem svolil.“

„Kolik lidí zachránila?“

„Osmdesát mužů. Byla mou nejlepší pařížskou kurýrkou. Naprosto ojedinělou. Úplný zázrak. Následky odhalení by byly příšerné. Celý rok prožila v mučivém strachu, ale ani jednou mě nezklamala.“

Chvíli jsme seděli v naprosté tichosti.

„Jak jste začal?“ zeptal jsem se.

„Byl jsem válečný mrzák. Jeden z mnoha. Představovali jsme tak velké zdravotnické břemeno, že nás nechtěli za zajatce. Na nucené práce nás také nasadit nemohli. Nechali nás prostě v Paříži. Chtěl jsem ale něco dělat. Fyzicky jsem nebyl schopný boje. Ale dokázal jsem organizovat. K tomu nejsou fyzické dovednosti zapotřebí. Věděl jsem, že vycvičená posádka bombardéru má cenu zlata. Tak jsem se je rozhodl posílat domů.“

„Proč si to máma nechávala celý život pro sebe?“

Lamonnier opět pokrčil rameny. Unaveně a nejistě. Jako by i pro něj zůstala tahle otázka celou dobu záhadou.

„Patrně z několika důvodů. V roce 1945 byla Francie rozpolcenou zemí. Mnoho lidí se postavilo na odpor, mnoho kolaborovalo, mnoho nedělalo vůbec nic. Většina dávala přednost čistému štítu. A mám pocit, že se za vraždu toho kluka styděla. Tížila ji. Snažil jsem se vysvětlit, že neměla jinou volbu. Jednala pod tlakem událostí. Zachovala se správně. Ale rozhodla se na všechno zapomenout. Musel jsem ji přemlouvat, aby tu medaili vůbec přijala.“

Nikdo nepromluvil. Joe, Summerová, ani já.

„Říkal jsem si, že její synové by o tom měli vědět,“ dodal Lamonnier.

* * *

Vrátili jsem se se Summerovou do hotelu. Celou cestu jsme ušli mlčky. Připadal jsem si jako člověk, který najednou zjistí, že ho adoptovali. Nejste mužem, za jakého jsem vás považovala. Celý život jsem se domníval, že za své vlastnosti vděčím otci, profesionálnímu vojákovi námořní pěchoty. Nyní jsem věděl, že v sobě nosím i jiné geny. Můj otec nezabil ve třinácti nepřítele. Udělala to matka. Žila v zoufalé době, povstala a vykonala, co bylo zapotřebí. V tu chvíli se mi po ní začalo stýskat víc, než bych kdy považoval za možné. A věděl jsem, že se mi po ní bude stýskat napořád. Cítil jsem se prázdný. Ztratil jsem něco, o čem jsem nevěděl, že mám.

* * *

Odnesli jsme zavazadla do vestibulu a odhlásili se na recepci. Vrátili jsme klíče a multilingvální dívka připravila dlouhý podrobný účet. Musel jsem ho podepsat. Jakmile jsem ho spatřil, došlo mi, že jsem v maléru. Byl závratně vysoký. Domníval jsem se, že když dodáme výsledky, armáda na ukradené poukázky zapomene. Teď jsem si nebyl tak jistý. Sazby Jiřího V. možná pozmění její názor. Nasypou sůl do ran. Přespali jsme jen jednu noc, započítali nám ale dvě, protože jsme se odhlásili pozdě. Moje káva stála stejně jako kompletní jídlo v bistru. Můj telefonát do Rock Creeku stejně jako oběd o třech chodech v nejlepší restauraci ve městě. Rozhovor s Franzem v Kalifornii stejně jako oběd o pěti chodech. Rozhovor Summerové s Joem, sedícím jen o kilometr a půl dál v mámině bytě, když ho žádala, aby sehnal Lamonniera, zaúčtovali jako kratší než dvě minuty, a stál stejně jako moje objednaná káva. A vyžadovali poplatky za přijaté hovory. Jednou, když mi volal Franz, a podruhé, když volal Joe Summerové a ptal se, jestli jsem v pořádku. Tento krátký projev bratrské lásky stál vládu pět dolarů. Každopádně jsem tak hrozný účet ještě neviděl.

Multilingvální dívka vytiskla dvě kopie. Jednu jsem jí podepsal. Druhou složila do obálky s reliéfní hlavičkou Jiřího V. a podala mi ji. Pro vaši kontrolu, pravila. Pro můj válečný soud, pomyslel jsem si. Obálku jsem zastrčil do vnitřní kapsy bundy. Vytáhl jsem ji po šesti hodinách, když mi konečně došlo, kdo co udělal, komu, proč a jak.

20 KAPITOLA

UŠLI JSME ZNÁMOU TRASU NA Place DE l’Opéra a chytili autobus na letiště. Jel jsem jím pošesté v jednom týdnu. Ani pošesté nebyl pohodlnější než při předešlých pěti jízdách. A právě nepohodlí mě vyburcovalo k přemýšlení.

Vystoupili jsme u mezinárodních odletů a našli přepážku Air France. Vyměnili jsme poukázky za dvě místa do Dullesu v nelidských jedenáct hodin. Což znamenalo dlouhé čekání. Odnesli jsme zavazadla přes halu a zamířili k baru. Summerová nemluvila. Patrně nevěděla, co říct. Tou dobou jsem už ale byl v pohodě. Život se pro každého odvíjí stejně. Dříve nebo později skončíte jako sirotci. Není úniku. Stalo se to už tisícům generací. Tak proč věšet hlavu.

Vypili jsme pivo a vydali se hledat něco k jídlu. Vynechal jsem snídani a oběd a Summerová patrně také nejedla. Prošli jsme kolem šňůry butiků s bezcelním zbožím a našli místo, které se tvářilo jako bistro vystrčené na chodník. Dali jsme dohromady zbývající dolary, přečetli si jídelní lístek a zjistili, že si každý můžeme dovolit jeden chod včetně džusu pro Summerovou, kávy pro mě a spropitného pro číšníka. Objednali jsme si steak frites, ze kterých se vyklubal slušný kus masa, jemné hranolky a majonéza. Ve Francii se všude najíte dobře. Dokonce i na letišti.

Po hodině jsme se přesunuli k našemu východu. Pořád příliš brzy. Skoro nikdo u něj nebyl. Jen několik tranzitních pasažérů, všichni utrmácení po nákupech nebo na mizině jako my. Usadili jsme se co nejdál od nich a upřeli pohled do prázdna.

„Pomyšlení na návrat se mi vůbec nelíbí,“ poznamenala Summerová. „Když je člověk daleko, skoro zapomene, v jakém maléru vězí.“

„Nepotřebujeme nic jiného než výsledek.“

„Žádného nedosáhneme. Uplynulo už deset dní a nepohnuli jsme se z místa.“

Přikývl jsem. Před deseti dny zemřela paní Kramerovi a před šesti Carbone. Před pěti dny mi dala Delta týdenní ultimátum, abych očistil své jméno.

„Máme úplně prázdné ruce,“ pokračovala Summerová. „Neuspěli jsme ani s nejjednodušším. Nenašli jsme tu ženskou z Kramerova motelu. To by nemělo být nic těžkého.“

Opět jsem přikývl. Měla pravdu. To by nemělo být nic těžkého.

* * *

Prostor se zaplnil cestujícími a na palubu jsme nastoupili čtyřicet minut před odletem. Seděli jsme za postarším párem v řadě u východu. Nejradši bych si s nimi vyměnil místa. Trochu prostoru navíc by neškodilo. Odstartovali jsme přesně načas a následující hodinu jsem jenom stále víc tuhl a trpěl. Letuška přinesla jídlo, kterého jsem se ani nedotkl, protože jsem nemohl pohybovat lokty a manévrovat s příborem.

Jedna myšlenka vedla k druhé.

Vzpomněl jsem si na Joea. Včera letěl druhou třídou. Zcela určitě. Státní zaměstnanci na soukromých cestách jinak nelétají. Celou noc se mačkal a trpěl, o něco víc než já, protože je o dva a půl centimetru vyšší. Tak mě opět přepadly výčitky, že jsem ho naložil do autobusu. Vybavila se mi tvrdá umělohmotná sedadla, jak se krčil a hlava mu poskakovala ze strany na stranu. Měl jsem zastavit taxík vracející se z města a přinutit ho, aby počkal u obrubníku. Nějaké peníze bych určitě splašil.

Jedna myšlenka vedla k druhé.

Představil jsem si Kramera, Vassella a Coomera, jak letí na Silvestra z Frankfurtu. S American Airlines. Boeingem. Ne o moc prostornějším než jiné tryskáče. Brzký odjezd z Dvanáctého sboru. Dlouhý let do Dullesu. Vypotáceli se celí rozlámaní, dehydrovaní a umoření.

Jedna myšlenka vedla k druhé.

Vytáhl jsem z kapsy účet z Jiřího V. Otevřel jsem obálku. Přečetl si ho. Přečetl si ho ještě jednou. Pečlivě řádku po řádce, položku po položce.

Účet z hotelu, letadlo, autobus do města.

Autobus do města, letadlo, účet z hotelu.

Zavřel jsem oči.

Přemýšlel jsem o tom, co mi řekli Sanchez, pobočník Delty, detektiv Clark, Andrea Nortonová a samotná Summerová. Vybavil se mi dav objímačů a jásačů z příletové haly na letišti Roissy-Charles de Gaulle. Pak jsem uvažoval o Sperryvillu ve Virginii. O domě paní Kramerové v Green Valley.

Nakonec do sebe všechny části skládačky zapadly a vytvořily obraz, který nikoho neukazoval v dobrém světle. Nejhůř jsem dopadl já, protože jsem se dopustil spousty chyb včetně jedné obrovské, o které jsem věděl, že se mi vymstí.

* * *

Probíral jsem předchozí chyby tak důkladně, že jsem se dopustil další. Přemýšlel jsem o minulosti a zapomněl na budoucnost. Na protiopatření. Na svět, který nás očekává v Dullesu. Přistáli jsme ve dvě ráno, prošli celnicí a lapili se do pasti nastražené Willardem.

Na stejném místě jako před šesti dny stáli stejní tři dozorčí důstojníci z kanceláře vrchního náčelníka vojenské policie. Dva nižší a jeden vyšší. Spatřil jsem je. Oni spatřili nás. Vteřinu jsem zvažoval, jak to Willard, krucinál, dokázal. Měl své muže na každém letišti v zemi, ve dne v noci? Vyhlásil celoevropské pátrání po našich ukradených poukázkách? Dokázal by to sám? Nebo zapojil FBI? Ministerstvo obrany? Ministerstvo zahraničí? Interpol? NATO? Netušil jsem. Udělal jsem si v duchu absurdní poznámku, že to jednou vypátrám.

Další vteřinu jsem strávil rozhodováním, jak se zachovat.

Zdržení nepřipadalo v úvahu. Ne v onu chvíli. A ne z Willardova přičinění. Dalších dvacet čtyři až čtyřicet osm hodin jsem potřeboval svobodu pohybu a jednání. Pak za Willardem zajdu. S obrovskou radostí. Protože v tu dobu ho už budu moct profackovat a zatknout.

Důstojník k nám vykročil, s poddůstojníky v patách.

„Mám rozkaz nasadit vám oběma pouta,“ oznámil.

„Vykašlete se na rozkazy.“

„To nemohu.“

„Pokuste se.“

„Nemohu,“ zopakoval.

Přikývl jsem.

„Dobře, tak uzavřeme dohodu. Když nám zkusíte nasadit pouta, zlomím vám ruce. Pokud nás jen odvedete k autu, bez odporu poslechneme.“

Přemýšlel o tom. Byl ozbrojený. Stejně jako jeho muži. My nebyli. Ale nikomu se nechce střílet uprostřed letiště. Ne na neozbrojené lidi z vlastní jednotky. To by mu způsobilo spoustu nepříjemností. A papírování. Ani se nechtěl pustit do pěstního souboje. Ne v poměru tři proti dvěma. Já byl příliš velký a Summerová příliš malá na to, aby střet proběhl férově.

„Platí?“ otázal se.

„Platí,“ zalhal jsem.

„Tak pojďme.“

Minule kráčel přede mnou a jeho ukázkoví poddůstojníci po stranách. Upřímně jsem doufal, že postup zopakuje. Poddůstojníci se považovali za esa a patrně oprávněně, starosti mi ale dělal důstojník. Působil hodně profesionálně. Ale neměl oči na zátylku. Tak jsem doufal, že půjde vepředu.

Nezklamal mě. My se Summerovou jsme zůstali vedle sebe, zavazadla v rukou, a poddůstojníci zaujali šipkovitou formaci zeširoka po stranách, trochu za námi. Důstojník nás vedl. Prošel dveřmi do zimy. Zahnul k vyhrazenému pruhu, kde parkovali posledně. Bylo krátce po druhé ranní a příjezdové cesty na letiště zely prázdnotou. Ze sloupů veřejného osvětlení se linuly osamělé kotouče světla. Nedávno pršelo. Zem se vlhce leskla.

Přešli jsme pruh pro soukromá vozidla a střední pruh se zastávkami autobusů. Pokračovali jsme do tmy. Po pravé straně jsem zahlédl obrys garáže a daleko po pravé straně zelený chevy caprice. Zamířili jsme k němu. Vstoupili jsme do vozovky. V téměř jakoukoliv jinou dobu by nás skosila auta. Teď však všude panovalo ticho a klid. Po druhé ranní.

Upustil jsme tašku a oběma rukama odhodil Summerovou. Zastavil jsem se, rozpřáhl se dozadu pravým loktem a vrazil ho pravému poddůstojníkovi zprudka do obličeje. Zůstal jsem stát, otočil jsem se jako při divokém kalistenickém cviku a nabral levého poddůstojníka levým loktem. Potom jsem udělal krok dopředu a střetl se s důstojníkem, který se otočil za hlukem a vyrazil proti mně. Zasáhl jsem ho levačkou do prsou. Oba jsme se pohybovali a naše váhy se sečetly. Byl to pěkný úder. Doplnil jsem ho pravým hákem do brady. Složil se k zemi. Otočil jsem se k poddůstojníkům. Oba leželi na zádech. Po obličejích jim stékala krev. Zlomené nosy, uvolněné zuby. Spousta šoku a překvapení. Krásně jsem je zaskočil. Díval jsem se na ně s hrdostí. Byli dobří, ale já byl lepší. Zkontroloval jsem důstojníka. Na nic se nevzmohl. Poklekl jsem k poddůstojníkům a vytáhl jim z pouzder beretty. Potom jsem se otočil a zabavil důstojníkovu. Všechny tři jsem si navlékl na ukazováček. Druhou rukou jsem zašátral po klíčích od auta. Pravý poddůstojník je měl v kapse. Vytáhl jsem je a hodil Summerové. Už se vyhrabala na nohy. Tvářila se poněkud vyděšeně.

Podal jsem jí beretty a odvlekl důstojníka za límec do nejbližší autobusové zastávky. Potom jsem se vrátil pro poddůstojníky a odtáhl každého v jedné ruce. Vyrovnal jsem je obličeji dolů na zem. Prudké údery do hlavy mají v reálném životě o hodně horší následky než ve filmech. Zprudka jsem oddechoval. Téměř chroptěl. Působil na mě adrenalin. S obvyklým zpožděním. Boj poškozuje obě strany.

Sehnul jsem se k důstojníkovi.

„Promiňte, veliteli,“ omluvil jsem se. „Stál jste mi ale v cestě.“

Neodpověděl. Jen na mě upíral pohled. Plný hněvu, šoku, zraněné pýchy a nevíry.

„Teď poslouchejte,“ pokračoval jsem. „Poslouchejte pozorně. Nikdy jste nás neviděli. Neobjevili jsme se. Čekali jste hodiny, ale bezvýsledně. Vyšli jste z haly a zjistili, že vám v noci ukradli auto. Přesně takhle se to stalo, jasné?“

Pokusil se cosi říct, nepodařilo se mu však zformulovat slova.

„Já vím,“ pravil jsem. „Nezní to moc přesvědčivě a budete vypadat jako blbci. Ale jak byste vypadali, kdyby se provalilo, že jste nás nechali utéct? Že jste nám podle rozkazu nenasadili pouta?“

Neodpověděl.

„Držte se téhle historky. Nepřiletěli jsme a zloději vám ukradli auto. Nebo rozhlásím, že vás složila nadporučice. Čtyřicetikilová dívka. Jedna proti třem. Určitě sklidím úspěch. Všichni budou šílet nadšením. A moc dobře víte, jak těžce se zbavuje špatné pověsti.“

Neodpověděl.

„Vaše rozhodnutí,“ podotkl jsem.

Pokrčil rameny. Mlčky.

„Promiňte,“ zopakoval jsem. „Opravdu mě to moc mrzí.“

Nechali jsme je ležet, sebrali zavazadla a rozběhli se k autu. Summerová odemkla dvířka, nastoupila a nastartovala. Zařadila rychlost a odlepila se od chodníku.

„Pomalu,“ požádal jsem.

Počkal jsem, až dojedeme na úroveň zastávky a pak jsem stočil okénko a odhodil na chodník beretty. Nikdo by jim nevěřil, kdyby kromě auta přišli i o zbraně. Dopadly kousek od nich. Zahlédl jsem, jak se vytahují na ruce a na kolena a začínají se k nim plazit.

„Jedem,“ přikázal jsem.

Summerová sešlápla plyn, pneumatiky zakvílely a o vteřinu později jsme se ocitli z dostřelu. Nechala nohu na pedálu a letiště jsme opustili zhruba stočtyřicítkou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se.

„V rámci možností.“

„Promiň, že jsem do tebe vrazil.“

„Měli jsme se jenom rozběhnout. V hale by se nám je možná podařilo setřást.“

„Potřebovali jsme auto. Autobusů už mám plné zuby.“

„Teď jsme ale opravdu přesáhli povolenou míru.“

„To každopádně,“ potvrdil jsem.

* * *

Podíval jsem se na hodinky. Blížila se třetí ráno. Směřovali jsme na jih. Bezcílně a rychle. Temnotou. Potřebovali jsme místo určení.

„Umíš nazpaměť moje číslo do Birdu?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě.“

„Fajn, tak zastav u nejbližší telefonní budky.“

Po osmi kilometrech se vynořila benzinová pumpa s celonočním provozem. Zářila na obzoru. Zajeli jsme k ní a rozhlédli se. Za stojany stál malý krámek, ale zavřený. V noci musíte platit neprůstřelným okýnkem. U hadice se vzduchem jsme zahlédli telefon. Hliníkovou krabici namontovanou na stěně. S obrysy telefonu vyříznutými po stranách. Summerová vytočila moje číslo do Birdu a podala mi sluchátko. Ozvalo se zazvonění a potom moje noční seržantka. Ta s malým synem.

„Reacher,“ ohlásil jsem se.

„Jste v pěkném maléru,“ oznámila.

„A to jsou ty dobré zprávy,“ opáčil jsem.

„Jak znějí špatné?“

„Brzy budete v tom maléru se mnou. Kdo vám hlídá dítě?“

„Dcera sousedů. Z vedlejšího přívěsu.“

„Může hlídat o hodinu déle?“

„Proč?“

„Chtěl bych se s vámi setkat. A požádat vás, abyste mi něco přivezla.“

„To vás bude něco stát.“

„Kolik?“

„Dva dolary na hodinu. Pro dívku od sousedů.“

„Dva dolary nemám. To je jedna z věcí, o které bych vás rád poprosil. O peníze.“

„Vy chcete, abych vám dala peníze?“

„Půjčila,“ upřesnil jsem. „Na dva dny.“

„Kolik?“

„Co nejvíc se vám podaří sehnat.“

„Kdy a kde?“

„Až vám skončí služba. V šest. V bistru u klubu se striptýzem.“

„Co mám ještě přivézt?“

„Seznam telefonických rozhovorů,“ požádal jsem. „Všechny telefonáty z Fort Birdu, od půlnoci na Silvestra, až do třetího ledna. A vojenský telefonní seznam. Musím zavolat Sanchezovi, Franzovi a spoustě dalších lidí. A potřebuji osobní složku majora Marshalla. Toho chlapa z Dvanáctého sboru. Nechte si odfaxovat kopii.“

„Něco dalšího?“

„Chci vědět, kde Vassell s Coomerem zaparkovali, když přijeli čtvrtého na večeři. Zajímalo by mě, jestli si někdo všiml jejich auta.“

„Dobře. Všechno?“

„Ne. Zjistěte, kde se major Marshall pohyboval druhého a třetího. Sežeňte příslušného úředníka a zeptejte se, jestli vystavoval cestovní poukázky. A potřebuji telefonní číslo hotelu Jefferson v D.C.“

„To je na tři hodiny spousta práce.“

„Proto žádám vás, a ne denní službu. Jste mnohem schopnější.“

„S tím běžte do háje,“ opáčila. „Lichotky na mě neplatí.“

„Za pokus člověk nic nedá,“ rozloučil jsem se.

* * *

Nasedli jsme opět do auta a vrátili se na silnici. Rozjeli jsme se po I-95 na východ. Požádal jsem Summerovou, aby zvolnila. Jinak bychom po prázdných nočních cestách dorazili k bistru dlouho před seržantkou a toho jsem se hodlal vyvarovat. Moje seržantka přijede zhruba v šest třicet. Potřeboval jsem jistotu, že nevykonala svou povinnost, nezradila mě a nepomohla nastražit léčku. Bylo to nepravděpodobné, ale ne nemožné. Chtěl jsem projet okolo a podívat se. Nesedět v boxu a nepopíjet kávu, až se zjeví Willard.

„K čemu všechny ty věci potřebuješ?“ zeptala se Summerová.

„Vím, jak zemřela paní Kramerová.“

„Odkud?“

„Konečně se mi rozsvítilo. Mělo mě to napadnout hned na začátku. Ale nenapadlo. Chyběla mi představivost.“

„Představovat si situace nestačí.“

„Ale ano, stačí. Občas vyšetřovateli nic jiného nezbývá. Musí si představit, co lidé udělali. Způsob jejich myšlení a jednání. Musí se do nich vcítit.“

„Do koho?“

„Do Vassella s Coomerem. Víme, kdo jsou. Víme, jací jsou. Proto můžeme předpovědět, co udělali.“

„Co udělali?“

„Chytili ranní letadlo z Frankfurtu a celý den strávili na palubě. Na Silvestra. Navlékli se do vycházkových uniforem a pokusili se získat lepší místa. Možná jim je American Airlines v Německu poskytly. Možná ne. Každopádně s tím nemohli počítat. Museli být připraveni, že protrpí osm hodin v druhé třídě.“

„Dál?“

„Byli by chlapi jako Vassell a Coomer ochotni čekat v Dullesu na taxík? Nebo jet do města kyvadlovým autobusem? Nepohodlně namačkaní?“

„Ne,“ opáčila Summerová. „To by se jim vůbec nelíbilo.“

„Přesně tak. Vůbec by se jim to nelíbilo. A ani by je to nenapadlo. Za nic na světě. Cítí se tak důležití, že vyžadují, aby na ně čekalo auto s řidičem.“

„Kdo je vezl?“

„Marshall. Kdo jiný? Jejich věrný poskok. Už byl v Americe, plně k službám. Musel je vyzvednout na letišti. Možná i Kramera. Odjel Kramer autobusem Hertzů k půjčovně? Těžko. Odvezl ho tam Marshall. A potom dopravil Vassella s Coomerem do hotelu Jefferson.“

„A potom?“

„A potom s nimi zůstal, Summerová. Patrně mu zamluvili pokoj. Možná ho chtěli mít po ruce, aby je druhý den ráno odvezl na National. Cestoval ostatně s nimi. Byl také pozvaný do Irwinu. Nebo si s ním potřebovali nutně promluvit. Jen ve třech – Vassell, Coomer a Marshall. O záležitostech, o kterých se lépe hovořilo bez Kramera. Marshall mohl nabídnout spoustu zajímavých témat. Svou detašovanou službu zahájil v listopadu. Sama jste mi to pověděla. V listopadu se začala rozpadat zeď. Začaly se šířit první varovné signály. Tak ho v listopadu poslali blíž ke zdroji. Do Pentagonu. Alespoň se to domnívám. Jedním jsem si však jistý. Marshall se ubytoval s Vassellem a Coomerem v hotelu Jefferson.“

„Dobře, co se stalo dál?“

„Marshall byl v hotelu a jeho auto na parkovišti pro šoféry. A víš co? Prošel jsem náš účet z Paříže. Započítali nám horentní sumy za úplně všechno. Hlavně za telefonáty. Ale ne za všechny. Hovory z pokoje na pokoj se na účtu vůbec neprojevily. Volala jsi mi v šest kvůli večeři. Já tobě o půlnoci, protože jsem si připadal osamělý. Tyhle telefonáty neměly na účet nejmenší vliv. Zmáčkněte trojku pro pokoj jiného hosta a voláte zadarmo. Zmáčkněte devítku pro venkovní linku a naskočí počítač. Na Vassellově a Coomerově účtu žádné telefonáty nebyly, tak jsme se domnívali, že se žádné neuskutečnily. Což není pravda. K nějakým došlo. K telefonátům z pokoje na pokoj. Vassell obdržel zprávu od Dvanáctého sboru z Německa a zavolal Coomerovi, aby se s ním poradil, co, proboha, podniknout. A jeden z nich pak zavolal Marshallovi. Věrnému sluhovi. Nakázali mu seběhnout ze schodů a naskočit do auta.“

„Pachatelem je Marshall?“

Přikývl jsem. „Vyslali ho do noci, aby se postaral o malér.“

„Můžeme to dokázat?“

„Můžeme se pokusit. Vsadím se s tebou o tři věci. Za prvé, když zavoláme do hotelu Jefferson, potvrdí nám, že se v něm Marshall na Silvestra ubytoval. Za druhé, Marshallova složka nám prozradí, že kdysi bydlel ve Sperryvillu ve Virginii. A za třetí, jeho složka potvrdí, že je vysoký, udělaný a pravák.“

Odmlčela se. Začala se jí pohybovat víčka.

„Stačí to?“ zeptala se. „Je paní Kramerová dostatečným výsledkem, aby nám odpustili hříchy?“

„Ještě nevíš všechno,“ opáčil jsem.

* * *

Jet se Summerovou pomalu bylo jako ocitnout se v paralelním vesmíru. Sunuli jsme se po dálnici a svět za okýnky ubíhal poloviční rychlostí. Velký motor chevroletu předl jen kousek nad volnoběhem. Pneumatiky utichly. Minuli jsme všechny známé body. Policejní stanici, místo, kde našli Kramerovu aktovku, odpočivadlo, sjezd na vedlejší silnici. Když jsme se plížili čtyřlístkem, prohlédl jsem si benzinovou pumpu, bistro, parkoviště a motel. Celé prostranství se halilo do žlutého světla, mlhy a černých stínů. Viděl jsem však dostatečně dobře. Nespatřil jsem ani stopu po léčce. Summerová odbočila na parkoviště a opsala dlouhý, lenivý okruh. Kolem tří devítináprav připomínajících vyplavené velryby a dvou starých sedanů. Nejspíš opuštěných. Vypadaly tak. Celé vybledlé, se splasklými pneumatikami a povoleným pérováním. Narazili jsme na otlučenou dodávku s dětskou sedačkou. Patrně ford mé seržantky. Jinak zelo parkoviště prázdnotou. V šest hodin ráno vládly tma, ticho a zima.

Zastavili jsme ve skrytu baru a prošli k bistru. Okna mělo potažená párou z kuchyně. Pronikalo jimi ostré, bílé světlo. Jako na obraze od Hoppera. Moje seržantka seděla sama v zadním boxu. Vešli jsme a zasunuli jsme se k ní. Zvedla z podlahy nákupní tašku. Docela obstojně nacpanou.

„Nejdůležitější napřed,“ pravila.

Zastrčila ruku do tašky a vytáhla náboj. Postavila ho přede mne na stůl. Klasické devítimilimetrové parabellum. Standardní munici NATO. S celokovovým pláštěm. Do boční zbraně nebo samopalu. Na lesklém mosazném pouzdru bylo cosi vyškrábáno. Zvedl jsem náboj. Podíval se. Stálo tam jediné slovo. Nerovnoměrné a kostrbaté. Vyryté ve spěchu a rukou. Hlásalo: Reacher.

„Náboj s mým jménem,“ konstatoval jsem.

„Od Delty,“ vysvětlila seržantka. „Včera ho přinesli.“

„Kdo?“

„Ten mladík s vousy.“

„Roztomilé,“ opáčil jsem. „Pak mi připomeňte, abych ho nakopal do zadku.“

„Neberte to varování na lehkou váhu. Jsou pořádně naštvaní.“

„Vybrali si nesprávného chlapa.“

„Můžete to dokázat?“

Odmlčel jsem se. Vědět a dokázat byly dvě rozdílné věci. Zastrčil jsem náboj do kapsy a položil ruce na stůl.

„Možná ano,“ odtušil jsem.

„Víte také, kdo zabil Carbona?“ zeptala se Summerová.

„Postupujme popořádku,“ přibrzdil jsem ji.

„Tady máte peníze,“ řekla seržantka. „Víc se mi nepodařilo sehnat.“

Znovu zalovila v tašce a vysázela na stůl čtyřicet sedm dolarů.

„Děkuju,“ projevil jsem vděčnost. „Zaokrouhleme to na padesát. Tři dolary úroky.“

„Padesát dva,“ upozornila. „Zapomněl jste na dívku na hlídání.“

„Co ještě jste mi přivezla?“

Vytáhla harmoniku potištěných papírů s bleděmodrými linkami a perforací po stranách. Plnou nekonečných řádek s čísly.

„Seznam telefonátů,“ vysvětlila.

Potom mi podala vojenské memo s číslem 202.

„Hotel Jefferson,“ oznámila.

Následovala stočená role faxového papíru.

„Složka majora Marshalla.“

Pak jsem obdržel vojenský telefonní seznam. Tlustý, zelený, s čísly všech základen a zařízení po celém světě. Přiložila k němu další stočený papír z faxu. Od detektiva Clarka. S výsledky vyptávání se po sousedech v Green Valley na Nový rok.

„Franz z Kalifornie mi pověděl, že si to přejete.“

„Skvělé,“ zaradoval jsem se. „Mockrát za všechno děkuji.“

Přikývla. „Oprávněně věříte, že jsem lepší než denní směna. A doufám, že se o tom někdo zmíní, až dojde ke snižování stavu.“

„Všude to rozhlásím,“ slíbil jsem.

„To nedělejte,“ požádala. „Od vás by mi to vůbec nepomohlo. Buď budete mrtvý, nebo hnít ve vězení.“

„Přinesla jste mi, co jsem potřeboval. Takže jste nade mnou ještě nezlomila hůl.“

Neodpověděla.

„Kde Vassell s Coomerem zaparkovali?“ zeptal jsem se.

„Čtvrtého? Nikdo si tím není jistý. První noční hlídka zahlédla osamělé štábní auto na vzdáleném konci parkoviště. Ale bez záruky. Nevšimla si poznávací značky, takže se nejedná o prokazatelnou identifikaci. A druhá noční hlídka se na nic nepamatuje. Jedna výpověď stojí proti druhé.“

„Co přesně první hlídka viděla?“

„Údajně štábní auto.“

„Černý Grand Marquis?“

„Rozhodně tmavý. Ale všechna štábní auta jsou černá nebo zelená. Na černém není nic zvláštního.“

„Ale stálo tam.“

Přikývla. „Úplně osamělé, vzadu na parkovišti. Druhá hlídka to však nemůže potvrdit.“

„Kde se pohyboval major Marshall druhého a třetího?“

„To bylo snazší,“ prohlásila. „Dvě cestovní poukázky. Druhého do Frankfurtu a třetího zpátky.“

„S přenocováním v Německu?“

Opět přikývla. „Tam a zpátky.“

Rozhostilo se ticho. Přistoupila k nám obsluha od pultu, s bločkem a tužkou. Podíval jsem se na jídelníček, pak na čtyřicet sedm dolarů na stole a objednal si kávu a vajíčka za necelé dva dolary. Summerová pochopila narážku a požádala o vdolky a džus. Potřebovali jsme ušetřit a zároveň se udržet na nohou.

„Můžu jít?“ zeptala se seržantka.

Přikývl jsem. „Mockrát děkuji. Opravdu.“

Summerová vyklouzla z boxu a pustila ji ven.

„Polibte za mě syna,“ pravil jsem.

Seržantka zůstala stát, kostnatá a šlachovitá. Tvrdá jako ocel. Probodávala mě pohledem.

„Právě mi umřela máma,“ vysvětlil jsem. „Váš syn bude jednou na podobná rána vzpomínat.“

Přikývla a vyšla ze dveří. O minutu později jsme ji zahlédli v dodávce, malou osamělou postavu za volantem. Zamířila do ranní mlhy. Zanechala po sobě pomalu se rozplývající chvost výfukových plynů.

* * *

Srovnal jsem papíry do logické hraničky a začal Marshallovou osobní složkou. Kvalita faxové kopie nepatřila k nejlepším, ale dala se číst. Složka obsahovala obvyklou porci informací. Na první stránce jsem se dočetl, že Marshall se narodil v září 1958. Takže mu bylo třicet jedna. Neměl manželku ani děti. Ani bývalé manželky. Patrně se oženil s armádou. Měřil sto devadesát tři a vážil devadesát devět. Armáda to potřebovala vědět kvůli aktualizaci tabulek zásobovacího důstojníka. Byl pravák. I to potřebovala armáda vědět. Ostřelovací pušky se závěrem se vyrábějí pro praváky. Leváci obvykle jako ostřelovači neslouží. Škatulkování vojáků začíná hned první den.

Obrátil jsem stránku.

Marshall se narodil ve Sperryvillu ve Virginii a chodil tam do školky, základní a střední školy.

Usmál jsem se. Summerová se na mě tázavě podívala. Oddělil jsem stránky, posunul je po stole, natáhl se a ukázal prstem na příslušné řádky. Potom jsem jí podal memo s číslem hotelu Jefferson.

„Najdi telefon,“ požádal jsem.

Našla ho na stěně u dveří, kousek od pokladny. Viděl jsem, jak do něj vkládá dva čtvrtdolary, vytáčí číslo, hovoří a čeká. Udala své jméno, hodnost a jednotku. Naslouchala. Opět hovořila. Opět čekala. Znovu naslouchala. Vsunula další čtvrťáky. Byl to dlouhý telefonát. Nejspíš ji přepojovali z místa na místo. Potom poděkovala. Zavěsila. Vrátila se k boxu, v tváři pevný a spokojený výraz.

„Ubytoval se,“ oznámila. „Sám, den předtím provedl rezervaci. Tři pokoje, pro sebe, Vassella a Coomera. A zaplatil za parkoviště pro šoféry.“

„Mluvila jste se zřízenci?“

Přikývla. „Jednalo se o černý mercury. Přijel po obědě, odjel v jednu čtyřicet ráno, vrátil se v tři dvacet a definitivně odjel po snídani na Nový rok.“

Prolistoval jsem papíry a našel fax od detektiva Clarka z Green Valley. Výsledky vyptávání po sousedech. Ulicí projelo značné množství aut. Lidé odjížděli na silvestrovské večírky a vraceli se domů. Někdo si všiml taxíku u domu paní Kramerové, krátce před druhou ráno.

„Štábní auta jsou taxíkům podobná. Obyčejné tmavé sedany, čisté, ale trochu opotřebované najetými kilometry. Tvarem připomínají Crown Victorii.“

„Daly by se zaměnit,“ souhlasila Summerová.

„Velice snadno,“ potvrdil jsem.

* * *

Zaplatili jsme, nechali dolar spropitného a spočítali, co nám zbylo z půjčky od seržantky. Dospěli jsme k rozhodnutí, že budeme šetřit za jídlo, protože jsme potřebovali peníze na benzin. A na telefon. A na dalších pár výdajů.

„Kam teď?“ otázala se Summerová.

„Přes ulici. Do motelu. Stáhneme se přes den do ústraní. Chvíli budeme pracovat a potom spát.“

Chevy jsme nechali schované za barem a k motelu došli pěšky. Probudili jsme hubeného mladíka na recepci a požádali ho o pokoj.

„Jenom jeden pokoj?“ ujistil se.

Přikývl jsem. Summerová nic nenamítla. Věděla, že dva pokoje si nemůžeme dovolit. A se sdílením společného prostoru jsme už měli zkušenosti. Co se spaní týče, dopadla Paříž výborně.

„Patnáct dolarů,“ oznámil hubeňour.

Dal jsem mu požadovanou částku a on nám s úsměvem podal klíč od pokoje, kde zemřel Kramer. Pokusil se o vtip. Nic jsem na něj neřekl. Nevadil mi. Pokoj po mrtvém mi připadal lepší než místnosti pronajímané na hodinu.

Prošli jsme podél řady, odemkli a vstoupili. Přivítala nás zatuchlost, hněď a ponurost. Mrtvolu odvezli, ale jinak se vůbec nic nezměnilo.

„Jiří V. to není,“ podotkla Summerová.

„To rozhodně ne,“ souhlasil jsem.

Postavili jsme zavazadla na zem a papíry od seržantky položili na postel. Na lehce zavlhlý přehoz. Natáhl jsem se po topení pod oknem a hrál si s ním tak dlouho, až se mi podařilo vyloudit trochu tepla.

„Co dál?“ zeptala se Summerová.

„Telefonní záznamy,“ rozhodl jsem. „Pátrám po telefonátu s předvolbou devět jedna devět.“

„To je místní hovor. Fort Bird má také devět jedna devět.“

„Skvělé,“ povzdechl jsem si. „Takových hovorů tam budou miliony.“

Rozložil jsem výtisky na postel a pustil se do hledání. Místních hovorů nebyly miliony. Stovky ale určitě. Začal jsem silvestrovskou půlnocí a propracovával se dopředu. Stejná čísla volaná z různých telefonů jsem přeskakoval. Určitě patřila taxíkářským společnostem, klubům nebo barům. Přeskakoval jsem i čísla se stejnou linkou jako Fort Bird. Vojáci ve službě volali do příbytků mimo základnu. Přáli svým ženám a ratolestím šťastný Nový rok. Soustředil jsem se na čísla, která vyčnívala. Na čísla jiných severokarolínských měst. Zejména mě zajímalo číslo vytočené třicet až čtyřicet minut po půlnoci. To byla moje cílová skupina. Trpělivě jsem procházel výtiskem, řádku po řádce, stránku po stránce. Nepospíchal jsem. Měl jsem celý den.

Uspěl jsem po třetím přeložení harmoniky. Čas dvanáct třicet dva. Třicet dva minut poté, co se rok 1989 přehoupl do nového desetiletí. Přesně tak jsem si to představoval. Hovor trval patnáct minut. To také souhlasilo. Objevil jsem slibné vodítko. Přejel jsem očima po stránce. Prověřil následujících dvacet třicet minut. Na nic lepšího jsem nenarazil. Vrátil jsem se zpátky a položil jsem na slibné číslo prst. Na nejlepší tip. Nebo na svou jedinou naději.

„Máš propisovačku?“ zeptal jsem se.

Summerová vytáhla jednu z kapsy.

„Máš čtvrťáky?“

Ukázala mi padesát centů. Napsal jsem nejlepší možné číslo na armádní memo, hned pod číslo hotelu Jefferson v D.C., a podal jsem jí ho.

„Běž zavolat,“ požádal jsem. „Chtěl bych vědět, kdo se ohlásí. Budeš muset jít přes ulici k bistru. Telefon v motelu je rozbitý.“

Zmizela na zhruba osm minut. Čekání jsem vyplnil čištěním zubů. Vyznávám jednu teorii: když nemáš čas na spaní, tak se alespoň osprchuj. Když se nestíháš osprchovat, tak si vyčisti zuby.

Summerová se vrátila, právě když jsem odkládal kartáček do sklenice v koupelně. Přitáhla s sebou chlad a mlhu.

„Ozvalo se golfové středisko na okraji Raleighu,“ oznámila.

„Výborně,“ opáčil jsem.

„Brubaker,“ pravila. „Brubaker tam byl na dovolené.“

„Patrně tančil. Nemyslíš? Půl hodinu po půlnoci na Silvestra. Recepční ho patrně musel odvléct k telefonu přímo z parketu. Proto ten hovor trval tak dlouho. Většinou jen pročekaný čas.“

„Kdo mu zavolal?“

Na výtiscích stály kódy výchozích aparátů. Nic mi neříkaly. Jen čísla a písmena. Seržantka mi však dodala klíč. Za poslední ohyb harmoniky zasunula list s popisem kódů. Měla pravdu. Byla schopnější než denní služba. Na druhou stranu byla seržantkou E-5 a denní služba desátníkem E-4. Bez seržantů by se v americké armádě nedalo sloužit.

Porovnal jsem kód s klíčem.

„Někdo z veřejného telefonu na ubytovně Delty,“ sdělil jsem.

„Takže příslušník Delty zavolal svému velícímu důstojníkovi,“ shrnula Summerová. „Je taková informace užitečná?“

„Rozhovor proběhl ve specifickou dobu. Muselo se jednat o cosi velice naléhavého.“

„Kdo mu zavolal?“

„Jedno po druhém,“ zarazil jsem ji.

„Nevyřazuj mě ze hry.“

„Nic takového nedělám.“

„Ale ano, děláš. Stavíš kolem sebe zeď.“

Neodpověděl jsem.

„Umřela ti máma, je ti smutno a uzavíráš se do sebe. Což není správné. Sám to, Reachere, nezvládneš. Nemůžeš prožít zbytek života o samotě.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„O to nejde. Jenom se dohaduji. Pohybuji se na tenkém ledě. Před každým krokem musím zadržet dech. Nechci padnout na hubu. Ne před tebou. Pak by sis mě nevážila.“

Mlčela.

„Já vím,“ řekl jsem. „Stejně si mě už nevážíš, protože jsi mě viděla nahého.“

Zarazila se. Pak se usmála.

„Na ten pohled si ale budeš muset zvyknout,“ dodal jsem. „Protože se bude opakovat. Přímo teď. Na zbytek dne si bereme volno.“

* * *

Postel byla příšerná. S proleželou matrací a vlhkými pokrývkami. Hůř než vlhkými. Pokud pokoj po Kramerově smrti nepronajali, nepřevlékli ani postel. V podobných motelech to nedělají. Kramer se do postele pořádně nedostal, zemřel na ní. Patrně z něho vytekly nejrůznější tekutiny. Summerové to očividně nevadilo. Ale na druhou stranu ho tady neviděla, celého šedivého, bílého a nehybného.

Pak jsem si však řekl, co můžeš za patnáct dolarů chtít? A Summerová odvedla mé myšlenky jiným směrem. Úplně jsem na vlhké pokrývky zapomněl. Byli jsme unavení, ale ne příliš. Vedli jsme si velice dobře. Podruhé je to většinou nejlepší. Alespoň z mé zkušenosti. Víte, na co se můžete těšit, a ještě vás to nenudí.

Potom jsme spali jako mimina. Topení konečně vyprodukovalo trochu tepla. Pokrývky se zahřály. Zvuk aut na dálnici uklidňoval. Jako bílý šum. Nic nám nehrozilo. Nikdo by nás tady nehledal. Kramer vybral dobrý úkryt. Skulili jsme se do proleželé prohlubně a zůstali ležet v pevném objetí. Nakonec jsem dospěl k názoru, že v lepší posteli jsem ještě nespal.

* * *

Spali jsme dlouho a probudili jsme se velice hladoví. Bylo šest hodin večer. Za oknem se už setmělo. Lednové dny se odvíjely jeden za druhým a my jim nevěnovali pozornost. Osprchovali jsme se, oblékli a vyrazili přes ulici na jídlo. Vzal jsem s sebou vojenský telefonní seznam.

Pokusili jsme se do sebe nacpat co nejvíc kalorií za co nejméně peněz, ale stejně jsme utratili přes osm dolarů. Vynahradil jsem si je na kávě. Bistro ji poskytovalo v neomezeném množství a já jsem toho nestydatě využil. Potom jsem se přesunul k veřejnému telefonu u pokladny. Vyhledal jsem ve vojenském seznamu číslo a zavolal Sanchezovi do Jacksonu.

„Slyšel jsem, že jste v průseru,“ pozdravil mě.

„Jen dočasně,“ opáčil jsem. „Dozvěděl jste se něco o Brubakerově autu?“

„Co potřebujete vědět?“

„Už ho našli?“

„Ano. Pěkně daleko od Columbie.“

„Nechte mě hádat. Přes hodinu na sever od Fort Birdu, možná na východ a trochu na jih od Raleighu. Co takhle Smithfield v Severní Karolíně?“

„Odkud to, krucinál, víte?“

„Prostě mě to napadlo. Museli ho najít blízko místa, kde se I-95 setkává s U.S.70. Přímo na hlavním tahu. Domnívají se, že tam Brubakera zabili?“

„Jednoznačně. Zabili ho přímo v autě. Zastřelili ho ze zadního sedadla. Přední sklo před řidičem se roztříštilo a ulpěla na něm krev a mozek. Na volantu zůstaly nerozmazané cákance. Takže po jeho smrti nikdo neřídil. Zabili ho přímo na místě. V autě. Ve Smithfieldu v Severní Karolíně.“

„Našli nábojnice?“

„Nenašli. Ani žádnou významnou stopu, kromě obvyklých prkotin.“

„Vypracovali nějakou teorii?“

„Stalo se to na parkovišti v průmyslové zóně. Velké místo, centrum místního dění, za dne rušné, ale v noci opuštěné. Domnívají se, že se tam setkala dvě auta. Nejdřív přijel Brubaker, druhé auto u něj zastavilo, vystoupili z něj nejméně dva chlapi, nasedli k Brubakerovi, jeden dopředu, druhý dozadu, chvíli si možná povídali a zadní chlap pak vytáhl zbraň a zastřelil ho. Tak se také rozbily hodinky. Brubaker se opíral levým zápěstím o volant, což je typická póza sedícího řidiče. V každém případě ho však oddělali, vytáhli ven, naložili do kufru druhého auta, odvezli do Columbie a pohodili do uličky.“

„S drogami a penězi v kapse.“

„Zatím neví, odkud pocházejí.“

„Proč vrazi jeho auto neodstranili?“ zeptal jsem se. „Pohodit tělo v Jižní Karolíně a auto nechat stát na místě činu mi přijde dost hloupé.“

„Netuším. Možná se báli jet autem plným krve a s rozbitým sklem. Nebo proto, že i vrazi jsou občas trochu hloupí.“

„Zapsal jste si, co paní Brubakerová říkala o tom telefonátu?“

„Čtvrtého po večeři?“

„Ne, dřív. Na Silvestra. Zhruba půlhodinu poté, co se drželi za ruce a pěli ‚Auld Lang Syne‘.“

„Udělal jsem si spoustu poznámek. Můžu se podívat.“

„Pospěšte si,“ požádal jsem. „Volám z telefonní budky.“

Zaslechl jsem, jak odložil sluchátko na stůl. Pak se ozvalo tiché šátrání vzadu v kanceláři. Čekal jsem. Vhodil jsem do škvíry další čtvrťák. Za dva telefonáty jsme už utratili dva dolary. K tomu dvanáct dolarů za jídlo a patnáct za pokoj. Zbývalo nám osmnáct dolarů, ze kterých velice brzy utratím dalším deset. Alespoň jsem doufal. Začínal jsem litovat, že armáda zakoupila caprice s velkým osmiválcem. Malý čtyřválec, jaký si půjčil Kramer, by nás dovezl daleko dál za pouhých osm dolarů.

Sanchez uchopil sluchátko.

„Dobře, tak Silvestr,“ pravil. „Pověděla mi, že zhruba třicet minut po půlnoci ho odvolali z tanečního parketu. Přišlo jí to trochu líto.“

„Naznačil, čeho se ten hovor týkal?“

„Ne. Tancoval ale potom mnohem lépe. S větším zápalem. Jako by byl něčemu na stopě. Vyzařovalo z něj nadšení.“

„To poznala podle toho, jak tancoval?“

„Byli dlouhá léta manželi, Reachere. Znali se.“

„Dobře. Děkuji Sanchezi. Musím končit.“

„Dávejte na sebe pozor.“

„Vždycky si na sebe dávám pozor.“ Zavěsil jsem a vrátil se ke stolu.

„Co teď?“ zeptala se Summerová.

„Teď se podíváme za holkama, co se svlékají,“ oznámil jsem.

* * *

Z bistra k baru to bylo jen pár kroků přes parkoviště. Stálo na něm několik aut, ale ne mnoho. Ještě nenastal správný čas. Davy dorazí až později. Místní konzumovali doma večeři a dívali se na zprávy. Vojáci z Fort Birdu vyprazdňovali talíře v jídelně, sprchovali se, převlékali, shromažďovali skromný majetek, hledali klíče od auta, dohadovali se, kdo bude řídit. Měl jsem však oči otevřené. Nehodlal jsem vrazit do borců z Delty. Ne ve tmě na parkovišti. Nemohl jsem si dovolit mrhat časem.

Otevřeli jsme dveře a vstoupili. Za pokladnou seděla nová tvář. Možná příbuzný nebo kamarád tlusťocha. Neznal jsem ho. On neznal mě. A měli jsme na sobě maskáče. Bez označení jednotky. Netušil, že patříme k vojenské policii. Tak nás přátelsky přivítal. Považoval nás za příjemné finanční vylepšení počátečních mrtvých hodin. Prošli jsme rovnou kolem něj.

Bar byl jen z jedné desetiny zaplněný. Působil úplně jinak. Chladně a prázdně. Jako tovární hala. Bez mačkanice těl zněla hudba hlasitěji a pronikavěji. Nesla se přes vylidněnou plochu. Přes akry vylidněné plochy. Přes stovky neobsazených židlí. Na hlavním pódiu se předváděla jen jedna dívka. Koupala se v teplém červeném světle, ale působila nezúčastněně a ochable. Všiml jsem si, že ji Summerová sleduje. Neušlo mi, jak se otřásla. Kdysi dávno jsem řekl: Tak co budete dělat? Svlékat se ve striptýzovém klubu jako Sin? Tváří v tvář pravdě to byla velice srdcervoucí představa.

„Co tady hledáme?“ zeptala se.

„Klíč k úplně všemu,“ pravil jsem. „K mé největší chybě.“

„K jaké chybě?“

„Dávejte pozor.“

Prošel jsem ke dveřím šatny. Dvakrát zaklepal. Otevřela neznámá dívka. Jenom vystrčila hlavu. Tělo nechala schované za dveřmi. Možná se nestihla obléknout.

„Potřebuji mluvit se Sin,“ oznámil jsem.

„Není tady.“

„Ale je. Musí odpracovat Vánoce.“

„Je zaneprázdněná.“

„Deset dolarů,“ navrhl jsem. „Deset dolarů za rozhovor. Bez dotýkání.“

Dívka zmizela a dveře se zavřely. Ustoupil jsem dozadu, aby Sin jako první spatřila Summerovou. Čekali jsme. A čekali. Pak se dveře opět otevřely a vyšla Sin. V přiléhavých, blýskavě růžových šatech. Vysoká na průsvitných umělohmotných podpatcích. Postavil jsem se za ni. Zahradil jsem jí cestu. Otočila se a spatřila mě. Chycená v pasti.

„Jenom se chci na něco zeptat,“ prohlásil jsem. „Víc nic.“

Vypadala lépe než minule. Deset dnů staré modřiny se už skoro zahojily. Jen vrstvu make-upu si nanesla možná o něco silnější. Jinak po předchozích problémech nezůstala ani stopa. Oči měla prázdné. Právě si patrně píchla dávku. Mezi prsty u nohou. Hlavně vydržet noc.

„Deset dolarů,“ požádala.

„Pojďme si sednout,“ navrhl jsem.

Vybrali jsme si stůl co nejdál od reproduktorů. Poměrně tichý. Vytáhl jsem z kapsy desetidolarovku a podržel ji ve vzduchu. Mimo její dosah.

„Pamatujete si na mě?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Pamatujete si na ten večer?“

Opět přikývla.

„Dobře. Nadchází ona otázka. Kdo vás zmlátil?“

„Ten voják,“ odpověděla. „Co jste si s ním těsně předtím povídal.“

21 KAPITOLA

Podržel jsem desetidolarovku pevně v dlani a nechal ji popsat krok za krokem. Když mi sklouzla z kolena, šla se poptat po holkách. S většinou se jí podařilo prohodit pár tichých slov. Žádná nic nevěděla. Ani jedna nemohla poskytnout jakoukoliv informaci, z první ruky, ani zprostředkovanou. Nešířily se žádné pověsti. Žádné zprávy o kolegyni, která by měla problémy v motelu. Zeptala se i v soukromé místnosti a nic se nedozvěděla. Pak zašla do šatny. Nikdo v ní nebyl. Obchody se hýbaly. Všechny ostatní dívky pracovaly buď na pódiu nebo přes ulici. Věděla, že by měla pokračovat ve vyptávání. Ale nic se nešuškalo. Kdyby k něčemu nepříjemnému došlo, někdo by se o tom určitě doslechl. Rozhodla se nepokračovat a trochu mě obelhat. Pak do šatny vstoupil voják, se kterým jsem si povídal. Velice dobře popsala Carbona. Děvky mají vytrénovanou paměť na obličeje. Opakovaní zákazníci se rádi nechávají poznat. Cítí se jedinečně. Dávají větší spropitné. Pověděla nám, že Carbone ji varoval, aby žádnému vojenskému policistovi nic nevykládala. Procítěně přitom napodobila Carbonův hlas. Žádnému vojenskému policistovi nic nevykládej. Pak jí na důraz svých slov dal dvě facky, rychlé, tvrdé, hřbetem a dlaní ruky. Zaskočily ji. Vůbec si nevšimla, že se k nim schyluje. Mluvila o nich s uznáním. Porovnávala je s ostatními, které utržila. Jako znalec. S mlácením měla očividně své zkušenosti.

„Zopakujte to,“ vyzval jsem ji. „Byl to ten voják, nikoliv majitel.“

Podívala se na mě, jako bych se zbláznil.

„Majitel nás nikdy nebije. Vyděláváme mu peníze.“

Dal jsem jí deset dolarů a zanechali jsme ji u tichého stolu.

* * *

„Co to znamená?“ zeptala se Summerová.

„Všechno,“ opáčil jsem.

„Jak jsi to věděl?“

Pokrčil jsem rameny. Byli jsme zpátky v Kramerově pokoji. Skládali jsme, balili a připravovali se k poslednímu odjezdu.

„Vycházel jsem z chybných závěrů,“ pravil jsem. „Začal jsem si to uvědomovat v Paříži. Když jsme čekali na letišti na Joea. V davu zdravičů. Pozorovali pasažéry, napůl připravení k vítání, napůl připravení ignorovat všechny neznámé tváře. Přesně jako tenkrát v baru. Vešel jsem dovnitř, jsem vysoký, takže lidé si mě všimli. Na zlomek vteřiny jsem vzbudil jejich zvědavost. Ale neznali mě, nelíbilo se jim, co představuji, tak se opět otočili a vyloučili mě ze svého středu. Velice nenápadně, jen řečí těla. Až na Carbona. Ten mě nevyloučil. Obrátil se ke mně. Domníval jsem se, že náhodou, nebyla to však pravda. Myslel jsem si, že jsem si ho vybral, stejnou měrou si ale vybral i on mě.“

„Muselo to být náhodou. Neznal tě.“

„Neznal mě, ale všiml si odznaků vojenské policie. Sloužil šestnáct let. Věděl, kdo před ním stojí.“

„Tak proč se obrátil k tobě?“

„Předvedl dlouhé vedení. Něco jako zakoktání. Odvrátil se, změnil názor a otočil se ke mně. Chtěl, abych ho oslovil.“

„Proč?“

„Aby zjistil, kvůli čemu jsem přišel.“

„Pověděl jsi mu to?“

Přikývl jsem. „Svým způsobem. Bez podrobností. Chtěl jsem zabránit šíření paniky, tak jsem mu sdělil, že jenom pátrám po majetku, který se ztratil přes ulici, a myslím si, že by ho mohla mít jedna z děvek. Byl velice chytrý. Velice obratný. Přitáhl si mě navijákem a dostal to ze mě.“

„Proč by to dělal?“

„Jednou jsem to řekl Willardovi. Věci se dějí, aby jiné věci skončily v slepé uličce. Carbone chtěl do slepé uličky zavést moje pátrání. To bylo jeho cílem. Dokázal rychle myslet. A byl chytrý. Delta do svých řad rozhodně nepřijímá hlupáky. Zašel do šatny, profackoval Sin, aby mlčela, kdyby něco věděla. A pak vyšel a nechal mě v přesvědčení, že ji zmlátil majitel. Dokonce ani nelhal. Jen mě nevyvedl z bludu. Natáhl mě jako hračku na klíček a postrčil žádaným směrem. A já jsem poslechl. Pleskl jsem majitele přes ucho a vyřídili jsme si to na parkovišti. A Carbone mě pozoroval. Zareagoval jsem, přesně jak předpokládal, a on potom podal stížnost. Krásně se o sebe postaral. Pojistil si oba konce. Umlčel děvku a zbavil se i mě.

Předpokládal, že mě stáhnou kvůli kázeňskému prohřešku. Byl velice inteligentní. Škoda, že jsem se s ním nepotkal dřív.“

„Proč tě chtěl vyšachovat ze hry? Jaký měl motiv?“

„Nechtěl, abych zjistil, kdo vzal aktovku.“

„Proč?“

Posadil jsem se na postel.

„Proč jsme nenašli ženu, se kterou se setkal Kramer?“

„Nevím.“

„Protože žádná neexistovala. Kramer se sešel s Carbonem.“

Summerová na mě vytřeštila oči.

„Kramer byl taky teplouš. Užíval si s Carbonem,“ dodal jsem.

* * *

„Carbone vzal aktovku,“ pravil jsem. „Z motelového pokoje. Protože musel utajit svůj poměr. Přesně, jak jsme uvažovali o domnělé ženě. Možná se bál, že aktovka obsahuje něco soukromého. Nebo se Kramer chvástal konferencí v Irwinu. Vytahoval se, jak obrněnci všem vytřou zrak. Takže Carbone byl možná zvědavý. Nebo znepokojený. Šestnáct let sloužil u pěchoty. A kluci z Delty jsou vůči své jednotce velice loajální. Možná víc než vůči svým láskám.“

„Tomu nevěřím,“ namítla Summerová.

„Měla bys. Všechno do sebe zapadá. Andrea Nortonová nám to víceméně potvrdila. Myslím, že o Kramerovi věděla. Ať už vědomě či nevědomě. Tím si nejsem jistý. Obvinili jsme ji a vůbec se nerozčilila. Pamatuješ? Zatvářila se pobaveně. Trochu zmateně. Je sexuální psycholožka, setkala se s ním a možná zachytila určitý signál. Na profesionální úrovni. Nebo naopak žádný nezachytila. Na osobní úrovni. Takže když jsme se ji pokusili strčit Kramerovi do postele, nic nechápala. Nenaštvala se. Jenom jí to přišlo absurdní. A víme, že Kramerovo manželství existovala jen na papíře. Neměli děti. Pět let nežil doma. Detektiv Clark z Green Valley se divil, že není rozvedený. Podotkl, že rozvod není v dnešní době žádný zločin. Souhlasil jsem s ním. Homosexualita ale zločinem je. Rozhodně pro generála. Tak zůstal ženatý. Používal manželství jako zástěrku. Podobně jako Carbone fotografii dívky v peněžence.“

„Nemáme důkazy.“

„Nejsme od nich daleko. Carbone měl v peněžence nejenom fotografii dívky, ale i kondom. Klidně se vsadím, že pochází ze stejného balíčku jako ten, který ve Waltem Reedovi sundali Kramerovi. Stejně jako se vsadím, že najdeme staré umisťovací rozkazy a zjistíme, kdy a kde se seznámili. Patrně při nějakém společném cvičení, jak jsme se domnívali. Carbone se kromě toho staral o auta Delty. Prozradil mi to pobočník. Měl přístup k celé koloně humvee, v jakoukoliv dobu. Takže se i vsadím, že v jednom sám na Silvestra odjel.“

„Zabili ho kvůli aktovce? Jako paní Kramerovou?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jenom kvůli aktovce nezabili ani jednoho z nich.“

Summerová se na mě mlčky dívala.

„Později,“ odtušil jsem. „Krok za krokem.“

„Aktovky se ale zmocnil. Sám jsi to zrovna řekl. Utekl s ní.“

Přikývl jsem. „A prohledal ji, jakmile se vrátil do Birdu. Našel pořad jednání. Přečetl si ho. A dozvěděl se cosi, kvůli čemu okamžitě zavolal velícímu důstojníkovi.“

„Brubakerovi zavolal on? Jak by to udělal? Nemohl přece říct, nazdar, právě jsem spal s generálem a hádejte, co jsem našel?“

„Mohl říct, že aktovku našel někde jinde. Třeba na chodníku. Skoro si ale myslím, že Brubaker o Carbonovi a Kramerovi celou dobu věděl. Vyloučené to rozhodně není. Delta je jedna velká rodina a Brubaker byl velice angažovaným velícím důstojníkem. Mohl o nich vědět. A využívat situaci. K výzvědným účelům. Tihle chlapi jsou neuvěřitelně soutěživí. A Sanchez mi pověděl, že Brubaker nevynechal jediný úhel, výhodu nebo trik. Tak Carbone možná za jeho toleranci platil informacemi z postele.“

„To je hnusné.“

Přikývl jsem. „Jako děvka. Upozorňoval jsem tě ale, že tahle partie nedopadne pro nikoho vítězně. Všichni z ní nakonec vyjdou poznamenaní.“

„Až na nás. Pokud dosáhneme výsledků.“

„Ty dopadneš dobře. Já ne.“

„Proč?“

„Počkej a uvidíš.“

* * *

Odnesli jsme zavazadla k chevy, stále schovanému za barem. Naložili jsme je do kufru. Parkoviště bylo mnohem plnější. Noc se začínala rozjíždět. Podíval jsem se na hodinky. Téměř osm na východním pobřeží, téměř pět na západním pobřeží. Zůstal jsem stát a snažil se dospět k rozhodnutí. Když se byť na vteřinu zastavíme k nadechnutí, zase nás převálcují.

„Musím si ještě dvakrát zavolat,“ oznámil jsem.

Popadl jsem vojenský telefonní seznam a zamířil k bistru. Prohledal jsem kapsy a shromáždil hrst drobných. Summerová přispěla čtvrťákem a pěticentem. Obsluha u pultu mi rozměnila stříbro. Nacpal jsem mince do telefonu a vytočil Franzovo číslo ve Fort Irwinu. V pět odpoledne bude uprostřed pracovního dne.

„Dostanu se přes vaši hlavní bránu?“ zeptal jsem se.

„Proč byste neměl?“

„Willard je mi v patách. Je pravděpodobné, že varoval všechna místa, kde bych se mohl objevit.“

„Zatím od něj nic nepřišlo.“

„Možná byste mohl na den na dva vypnout telex.“

„Kdy dorazíte?“

„Během zítřka.“

„Vaši kámoši už jsou tady. Právě přijeli.“

„Žádné kámoše nemám.“

„Vassell s Coomerem. Přiletěli z Evropy.“

„Proč?“

„Na cvičení.“

„Je Marshall pořád u vás?“

„Jasně. Jel pro ně do LAXu. Vrátili se hezky společně. Jako velká šťastná rodinka.“

„Potřebuji, abyste pro mě udělal dvě věci,“ požádal jsem.

„Máte na mysli další dvě věci.“

„Budu se muset nějak dostat z LAXu. Zítra, první ranní přílet z D.C. Pošlete pro mě někoho.“

„A druhá věc?“

„Musím najít štábní auto, kterým u nás jezdili Vassell s Coomerem. Je to černý Mercury Grand Marquis. Marshall si ho vyzvedl na Silvestra. Teď ale buď stojí zpátky v garáži Pentagonu, nebo zaparkovaný na Andrews. Potřebuji, aby ho někdo prohledal a rychle zajistil stopy.“

„Po čem mají pátrat?“

„Po čemkoliv.“

„Dobře,“ pravil Franz.

„Uvidíme se zítra,“ rozloučil jsem se.

Zavěsil jsem a otočil stránky z F pro Fort Irwin na P pro Pentagon. Přejel jsem prstem na pododdělení Kancelář šéfa štábu. Chvíli jsem ho tam nechal ležet.

„Vassell s Coomerem jsou v Irwinu,“ oznámil jsem.

„Proč?“ zeptala se Summerová.

„Schovávají se. Myslí si, že jsme pořád v Evropě. Ví, že Willard kontroluje letiště. Jsou snadným cílem.“

„Chceme je? O paní Kramerové nevěděli. Očividně. Byli šokovaní, když jste jim o ní tehdy večer ve vaší kanceláři pověděl. Takže patrně odsouhlasili vloupání, ale ne ublížení na zdraví.“

Přikývl jsem. Měla pravdu. Tehdy večer u mě v kanceláři byli překvapení. Coomer zbledl a zeptal se: Jednalo se o vloupání? Tuhle otázku zrodilo špatné svědomí. Marshall jim ještě nic neřekl. Schovával si špatné zprávy pro sebe. V tři dvacet ráno se vrátil do hotelu v D.C., pověděl jim, že aktovku nenašel, ale zbytek událostí zatajil. Vassell s Coomerem si je v rychlosti domysleli, tenkrát u mě v kanceláři, z čista jasna a když už bylo po všem. Musela to být zajímavá cesta domů. Určitě padala ostrá slova.

„Pachatelem je Marshall. Prostě zpanikařil.“

„Po formální stránce se jedná o konspiraci. Právnicky sdílejí vinu.“

„Špatně by se stíhali.“

„To je problém justičního sboru.“

„Ten případ stojí na vratkých základech. Těžko by se dokazoval.“

„Dopustili se i jiných věcí. Věř mi, paní Kramerová je trápí ze všech nejméně.“

Nakrmil jsem telefon dalšími mincemi a vytočil číslo kanceláře šéfa štábu hluboko v Pentagonu. Ozval se ženský hlas. Dokonale washingtonský. Ani vysoký, ani nízký, kultivovaný, elegantní, takřka bez přízvuku. Patrně patřil služebně starší sekretářce, pracující pozdě do večera. Zhruba padesátileté blondýně se šedivějícími vlasy a napudrovaným obličejem.

„Pište si,“ nařídil jsem. „Jsem majorem vojenské policie a jmenuji se Reacher. Nedávno mě převeleli z Panamy do Fort Birdu v Severní Karolíně. Dnes o půlnoci budu stát u kontrolního stanoviště okruhu E ve vaší budově. Záleží zcela na šéfovi štábu, jestli se tam se mnou sejde.“

Odmlčel jsem se.

„To je všechno?“ otázala se sekretářka.

„Ano,“ potvrdil jsem a zavěsil. Zbývajících patnáct centů jsem zastrčil do kapsy. Zabouchl jsem seznam a sevřel ho do podpaží.

„Pojďme,“ zavelel jsem. Zajeli jsme k pumpě a nabrali benzin za osm dolarů. Potom jsme zamířili na sever.

* * *

„Záleží výhradně na šéfovi štábu, jestli se tam s tebou setká?“ zeptala se Summerová. „Co to má, krucinál, znamenat?“

Byli jsme na I-95, ještě tři hodiny jižně od D.C. Možná dvě a půl, se Summerovou za volantem. Už se úplně setmělo a panoval hustý provoz. Nastalo vystřízlivění po dovolené. Svět se vrátil do práce.

„Děje se něco velice důležitého,“ pravil jsem. „Proč by jinak Carbone volal Brubakerovi na večírek? Cokoliv jiného než skutečně ohromujícího mohlo počkat. Takže se jedná o veledůležitou věc a jsou do ní zapletení veledůležití lidé. Stoprocentně. Kdo jiný by dokázal přemístit dvacet vojenských policistů během jednoho dne a po celé zeměkouli?“

„Jsi major,“ namítla. „Stejně jako Franz, Sanchez a ostatní. Může vás převelet jakýkoliv plukovník.“

„Přemístili i náčelníky vojenské policie. Odstranili je z cesty. Aby nám uvolnili prostor. A většina náčelníků vojenské policie jsou samí plukovníci.“

„Dobře, tak to mohl udělat brigádní generál.“

„Za pomoci falešných podpisů na rozkazech?“

„Podpis dokáže zfalšovat každý.“

„A doufat, že mu to projde? Ne, tuhle věc zinscenoval kdosi, kdo ví, že ho chrání imunita. Někdo nedotknutelný.“

„Šéf štábu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, spíš bych řekl první náměstek šéfa. V současné době ho dělá původem pěšák. Můžeme předpokládat, že náležitě chytrý chlap. Do téhle funkce žádné hlupáky nedosazují. Správně si vysvětlil znamení. Viděl padat berlínskou zeď a uvědomil si, že velice brzy padne i všechno ostatní. Celý zavedený systém.“

„Dál?“

„Začali mu dělat starosti obrněnci. Chystali cosi dramatického. Právě oni mohou všechno ztratit. První náměstek patrně předvídal potíže, tak nás všechny přesunul, aby dostal na správná místa správné lidi, kteří je zarazí dřív, než začnou. A domnívám se, že starosti si dělal oprávněně. Obrněnci pochopili blížící se nebezpečí a rozhodli se mu postavit. Integrované jednotky řízené důstojníky pěchoty rozhodně nechtěli. Hodlali zůstat u zavedeného stavu. Konference v Irwinu měla podle mého názoru odstartovat něco radikálního. Něco zákeřného. Proto se tak báli, aby se nerozkřikl obsah pořadu jednání.“

„K změnám dochází. Nedá se jim zabránit.“

„S touhle skutečností se ještě nikdo nesmířil. A nikdy nesmíří. Zajdi do státních loděnic a určitě najdeš miliony tun padesát let starých prohlášení, že bitevní lodě se nedají nahradit a mateřské letadlové lodě jsou bezcennými módními výstřelky. Admirálové popsali stovky stran pojednání, vložili do nich srdce i duše, slepě přísahali, že jejich cesta je jediná správná.“

Summerová neodpověděla.

Usmál jsem se. „Projdi naše záznamy a patrně zjistíš, že Kramerův pradědeček zarytě tvrdil, že tanky nikdy nemůžou nahradit koně.“

„Co plánovali?“

Pokrčil jsem rameny. „Neviděli jsme pořad jednání. Pár bodů však můžeme poměrně přesně odhadnout. Kydání bláta na klíčové oponenty. Praní špinavého prádla. Téměř jistě tajné dohody s vojenským průmyslem. Pomohlo by jim, kdyby se jim podařilo přimět hlavní výrobce k prohlášení, že lehká obrněná vozidla se nedají udělat bezpečná. Pak by použili veřejnou propagandu. Vážení občané, vaši synové a dcery budou posíláni do války v plechovkách, které proděraví i foukačka na střílení hrachu. Mohli by se pokusit vyděsit Kongres. Vysvětlit mu, že dostatečně velká flotila dopravních C-130 by stála stovky miliard dolarů.“

„To jsou normální armádní kecy.“

„Možná měli v zásobě ještě něco jiného. To zatím nevíme. Kramerův infarkt jim udělal čáru přes rozpočet. Na nějakou dobu.“

„Myslíš, že znovu začnou?“

„Ty bys nezačala? Kdyby ti hrozilo, že všechno ztratíš?“

Sundala jednu ruku z volantu. Položila si ji do klína. Zlehka se otočila a pohlédla na mě. Všiml jsem si, že se jí pohybují víčka.

„Tak proč chceš mluvit se šéfem štábu?“ zeptala se. „Pokud máš pravdu, stojí na tvé straně jeho náměstek. Ten tě k nám převelel. Ten tě chrání.“

„Šachová partie,“ opáčil jsem. „Přetahování lanem. Kladňáci a záporňáci. Kladňák mě povolal do Birdu, záporňák odeslal Garbera. Převelet Garbera je těžší než mě, takže záporňák má vyšší šarži než kladňák. A nad prvním náměstkem šéfa stojí už jen samotný šéf. Vždycky se střídají, současný náměstek pochází z pěchoty, proto patří šéf k obrněncům. Tím pádem víme, odkud vítr vane.“

„Záporňákem je šéf štábu?“

Přikývl jsem.

„Tak proč se s ním chceš setkat?“

„Jsme v armádě, Summerová. Konfrontujeme nepřátele, nikoliv přátele.“

* * *

Čím víc jsme se blížili k D.C., tím víc jsme umlkali. Znal jsem své přednosti i slabiny a byl jsem dostatečně mladý, troufalý a hloupý, abych se považoval každému za rovného. Ale stanout tváří v tvář náčelníkovi štábu bylo něco úplně jiného. Pohyboval se v nadlidských výšinách. Nad ním už nestál vůbec nikdo. Během mé služby se v této hodnosti vystřídali tři muži a ani jednoho jsem nepotkal. Ani jsem ho nezahlédl. Stejně jako prvního náměstka, zástupce ministra a ostatní vyvolené, kteří patřili k těmto vznešeným kruhům. Představovali zvláštní druh. Oddělovali se od nás, obyčejných smrtelníků.

Začínali ale stejně. Teoreticky jsem mohl být jedním z nich. Také jsem absolvoval West Point. Point však po desetiletí znamenal o něco víc než uhlazenou důstojnickou školu. A když jste se chtěli dostat na štábní dráhu, museli jste pokračovat dál. Na lepším vzdělávacím zařízení. Na Univerzitě George Washingtona, Stanfordu, Harvardu, Yale, MITu, Princetonu nebo dokonce v zámoří v Oxfordu či Cambridgi. Získat Rhodesovo stipendium. Dosáhnout titulu magistra nebo Ph.D. v ekonomice, politice či mezinárodních vztazích. Patřit k Bílému domu. Proto se naše cesty rozdělily. Hned po West Pointu. Podíval jsem se do zrcadla a spatřil muže, který spíš než knihy dokázal louskat hlavy. Ostatní viděli to samé. Škatulkování začíná v armádě hned prvním dnem. Zvolili svůj směr a já zase svůj. Odešli k okruhu E a západnímu křídlu, já jsem se uchýlil do potemnělých uliček v Soulu a Manile. Kdyby se dostali do mého rajonu, plazili by se po břiše. Jak se zachovám já v jejich, měla ukázat nejbližší chvíle.

„Půjdu sám,“ oznámil jsem.

„Nepřipadá v úvahu,“ odmítla Summerová.

„Půjdu sám,“ zopakoval jsem. „Považuj to, za co chceš. Za radu dobrého přítele, nebo rozkaz nadřízeného důstojníka. Zůstaneš ale v autě. V každém případě. I kdybych tě měl připoutat k volantu.“

„Pracujeme společně.“

„Přesto můžeme postupovat inteligentně. Tohle je něco úplně jiného než návštěva u Andrey Nortonové. Hrozí obrovské riziko. Nemá cenu, abychom to odskákali oba.“

„Zůstal bys v autě? Kdybys byl mnou?“

„Schoval bych se pod ně.“

Neodpověděla. Jen řídila, stejně rychle jako jindy. Najeli jsme na Beltway. Zahájili dlouhý čtvrtkruh po směru hodinových ručiček k Arlingtonu.

* * *

Bezpečnostní opatření v Pentagonu byla ostřejší než obvykle. Někdo se možná obával, že Noriegovy zbývající síly proniknou přes tři tisíce kilometrů na sever. Bez problémů jsme se ale dostali na parkoviště. Téměř opuštěné. Summerová opsala pomalý okruh a zastavila u hlavního vchodu. Vypnula motor a zatáhla ruční brzdu o něco prudčeji, než musela. Patrně mi chtěla sdělit svůj názor. Podíval jsem se na hodinky. Pět minut před půlnocí.

„Budeme se hádat?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny.

„Hodně štěstí,“ popřála. „Vytři jim zrak.“

Vyklouzl jsem do zimy. Zavřel za sebou dvířka a zůstal vteřinu stát. Ve tmě se nade mnou tyčila masa budovy. Říká se, že v ní sídlí největší kancelářský komplex na světě a v tu chvíli jsem tomu opravdu věřil. Vykročil jsem. Ke vstupním dveřím vedla dlouhá rampa. Pak následoval střežený vestibul velikosti basketbalového hřiště. Odznak zvláštní jednotky mi otevřel cestu. Zamířil jsem k srdci komplexu. Probíhá jím pět soustředných chodeb ve tvaru Pentagonu, zvaných okruhy. Každý chrání zvláštní kontrolní stanoviště. Můj odznak stačil na okruhy B, C a D. Nic na světě by mě nedostalo do okruhu E. Zastavil jsem se před konečným kontrolním stanovištěm a kývl na pozdrav stráži. Opětovala kývnutí. Na čekající návštěvníky byla zvyklá.

Opřel jsem se o stěnu. Z dohladka natřeného betonu, studeného a lepkavého. V budově panovalo ticho, rušené jen vodou v trubkách, slabým šustotem topení a pravidelným dechem stráže. Podlahy pokrývaly naleštěné dlaždice z linolea a odrážely stropní zářivky v dvojité řadě ubíhající donekonečna.

Čekal jsem. Viděl jsem na hodiny v budce strážného. Přehouply se přes půlnoc. Na pět minut po půlnoci. Na deset. Čekal jsem. Začínal jsem si představovat, že můj vzkaz nenarazil na ohlas. Tihle muži byli politici. Možná hráli chytřejší hru, než jsem si dokázal představit. Možná měli větší úroveň, rozhled a trpělivost. Možná jsem opravdu přesáhl hranice svých schopností.

Nebo žena s washingtonským hlasem hodila můj vzkaz do koše.

Čekal jsem.

Patnáct minut po půlnoci jsem na linoleu zaslechl vzdálené kroky. Podpatky polobotek. Cvakaly v rychlém, nicméně uvolněném rytmu. Kdosi pospíchal, ale zůstával v pohodě. Neviděl jsem na něj. Zvuk podpatků se ozýval zpoza rohu. Šířil se před příchozím jako první varovný signál.

Naslouchal jsem ozvěně kroků a sledoval bod, kde se příchozí vynoří. Přesně v místě, kde se zářivky na stropě sbíhaly se svým odrazem na podlaze. Zvuk se stále blížil. Zpoza rohu se vynořil muž a prošel září světla. Pokračoval dál ke mně, nezměněným rytmem, nezpomalil ani nezrychlil, stále spěchající, sebejistý. Přiblížil se. Byl to šéf štábu americké armády. Na sobě měl formální večerní uniformu. Krátký modrý kabátek zastřižený k pasu. Modré kalhoty s dvěma zlatými pruhy. Motýlek. Zlaté ozdobné knoflíky a manžetové knoflíčky. Na rukávech a ramenech pečlivé uzle a záhyby zlaté pletené šňůry. Všude zlaté insignie, odznaky, šerpy a zmenšeniny medailí. Hlavu mu zdobila bohatá hříva šedivých vlasů. Měřil zhruba sto sedmdesát pět čísel a vážil osmdesát kilo. Průměrná velikost moderní armády.

Došel na tři metry ke mně a já jsem se vymrštil do pozoru a zasalutoval. Naprosto automaticky. Jako katolík před papežem. Neodpověděl. Jen se na mě podíval. Možná existuje protokol, který zakazuje salutování ve formální večerní uniformě. Nebo prostovlasým v Pentagonu. Nebo se prostě choval hrubě.

Napřáhl ruku k pozdravu.

„Moc se omlouvám, že jdu pozdě,“ pravil. „Dobře, že jste počkal. Zdrželi mě v Bílém domě. Na večeři se zahraničními přáteli.“

Potřásl jsem mu rukou.

„Pojďme ke mně do kanceláře,“ vyzval mě.

Provedl mě kolem strážného okruhu E. Zabočili jsme doleva do chodby a chvíli šli. Potom jsme vstoupili do prostor se ženou s washingtonským hlasem. Vypadala přibližně tak, jak jsem si ji představoval. Osobně však zněla lépe než po telefonu.

„Kávu, majore?“ zeptala se.

Měla připravenou čerstvou konvici. V jedenáct padesát tři patrně stiskla vypínač, aby kávovar dobublal přesně ve dvanáct. V prostorách šéfa štábu to tak nejspíš chodilo. Podala mi talířek a šálek z průhledného kostního porcelánu. Dostal jsem strach, že ho rozmáčknu jako skořápku. Měla na sobě civilní oblečení. Tmavý kostým tak upjatý, že vypadal oficiálněji než skutečná uniforma.

„Tudy,“ vybídl mě šéf štábu.

Dovedl mě do své kanceláře. Celou cestu jsem cinkal šálkem o talířek. Jeho kancelář byla překvapivě prostá. Stejné natřené betonové zdi jako ve zbytku budovy. Stejný ocelový stůl jako v kanceláři patologa Fort Birdu.

„Sedněte si,“ vyzval mě. „Pokud vám to nevadí, vezmeme to rychle. Je pozdě.“

Neodpověděl jsem. Pozoroval mě.

„Dostal jsem váš vzkaz,“ pravil. „Dostal a pochopil.“

Neodpověděl jsem. Pokoušel se prolomit ledy.

„Noriegovi nejlepší muži stále běhají po svobodě,“ pokračoval. „Proč si myslíte, že tomu tak je?“

„Osmdesát tisíc čtverečních kilometrů,“ opáčil jsem. „Spousta prostoru na schovávání.“

„Dostaneme je všechny?“

„Bezesporu,“ ujistil jsem ho. „Někdo je prodá.“

„Jste cynik.“

„Realista.“

„Co si mi přejete sdělit, majore?“

Upil jsem kávy. Kancelář se topila v příšeří. Uvědomil jsem si, že sedím hluboko uvnitř nejlépe chráněné budovy na světě, pozdě v noci, před nejmocnějším americkým vojákem. Chystám se vznést vážné obvinění. A pouze jediná osoba ví, kde se nacházím, a za tou se už možná zabouchly dveře cely.

„Před dvěma týdny jsem byl v Panamě,“ oznámil jsem. „Potom mě převeleli.“

„Proč myslíte?“

Zhluboka jsem se nadechl. „Domnívám se, že první náměstek potřeboval jisté lidi na jistých místech, protože se obával potíží.“

„Jakých potíží?“

„Interního puče vedeného vašimi starými kamarády z obrněných sil.“

Na dlouhou chvíli se odmlčel.

„Jednalo by se o realistické obavy?“ otázal se.

Přikývl jsem. „Na Nový rok se měla konat konference v Irwinu. Jsem přesvědčený, že pořad jednání byl rozhodně kontroverzní, patrně nelegální, a možná vlastizrádný.“

Šéf štábu mlčel.

„Ale nedošlo na něj,“ pokračoval jsem. „Protože zemřel generál Kramer. Což mohlo mít nepříjemné následky. Tak jste osobně zasáhl. Odstranil jste ze Stodesáté jednotky plukovníka Garbera a dosadil za něj neschopnou náhradu.“

„Proč bych to dělal?“

„Abyste dal událostem volný průběh a vyšetřování skončilo na mrtvém bodě.“

Nějakou dobu jen tiše seděl. Potom se usmál.

„Dobrá analýza,“ pochválil. „Zhroucení sovětského komunismu muselo vést k tlakům uvnitř americké armády. Tyto tlaky se musely projevit formou nejrůznějšího interního pletichaření a plánování. Interní pletichaření a plánování bylo nutné vzít v úvahu a bylo třeba podniknout kroky, které by potenciální potíže utnuly v zárodku. A jak říkáte, muselo dojít k pnutí na nejvyšších místech, které zrodilo tahy a protitahy.“

Mlčel jsem.

„Jako šachová partie,“ dodal. „První náměstek učiní tah a já protitah. Nevyhnutelný závěr, protože předpokládám, že jste hledal dva vysoké činitele s nestejnou hodností.“

Podíval jsem se mu zpříma do očí.

„Mýlím se snad?“ zeptal jsem se.

„Jenom ve dvou věcech,“ opáčil. „Co se týče nadcházejících obrovských změn, máte, samozřejmě, pravdu. CIA vystopovala Ivanův hrozící odchod trochu pozdě, takže na přípravu jsme měli necelý rok. Ale věřte mi, připravovali jsme se pečlivě. Ocitli jsme se v ojedinělé situaci. Jako boxer těžké váhy, který roky trénoval, aby získal světový titul, a pak se jednoho rána probudí a zjistí, že soupeř zemřel. Velice matoucí pocit. Ale splnili jsme domácí úkol.“

Sklonil se, otevřel zásuvku a s potížemi vytáhl neskutečně objemný svazek volných listů. Nejméně osm centimetrů silný. S bouchnutím ho položil na stůl. Na zelených deskách stálo dlouhé černé slovo. Otočil svazek, abych si ho přečetl. Hlásalo: Transformace.

„Vaší první chybou bylo, že jste se díval moc zblízka,“ pravil. „Musíte zaujmout větší odstup, dívat se z naší perspektivy. Shora. Nezmění se jen obrněné síly. Změní se všechno. Zcela určitě přejdeme na vysoce mobilní integrované jednotky. Nelze je však považovat za pouhou infanterii s několika vylepšeními. Vznikne zcela nový koncept. Cosi, co dosud neexistovalo. Možná integrujeme i útočné helikoptéry a velení svěříme klukům na obloze. Možná přejdeme na elektronickou válku a vedení převezmou hoši od počítačů.“

Neodpověděl jsem.

Položil dlaň na svazek. „Tím chci říct, že nikdo nevyjde bez šrámů. Ano, obrněnci utrpí profesionální porážku. Určitě. Stejně se ale povede pěšákům, dělostřelcům, dopravě, logistické podpoře a všem ostatním. Někomu možná trochu hůř, někomu trochu lépe. Nejspíš včetně vojenské policie. Všechno se změní, majore. Nezůstane kámen na kameni.“

Neodpověděl jsem.

„Nejde o obrněnce versus pěšáci. To vám musí být jasné. Podobné vysvětlení je obrovsky zjednodušující. Ve hře jsou všichni proti všem. Obávám se, že nikdo nezvítězí. Zároveň však ani neprohraje. Uvažujte tímhle způsobem. Všichni plujeme na jedné lodi.“

Stáhl ruku ze svazku.

„Co je moje druhá chyba?“ zeptal jsem se.

„Z Panamy jsem vás odvolal já. Nikoliv první náměstek. Ten o ničem neví. Osobně jsem vybral dvacet mužů a umístil je tam, kam jsem považoval za nutné. Rovnoměrně jsem je rozložil, protože se nabízela padesátiprocentní pravděpodobnost, kdo se probudí jako první. Lehké jednotky, nebo těžké? To nešlo odhadnout. Stačilo, aby začali jejich velitelé uvažovat a došlo by jim, že mohou všechno ztratit. Vás jsem například poslal do Fort Birdu, protože mi dělal starosti David Brubaker. Vždycky byl profesionálně velice aktivní.“

„Ale obrněnci se probudili jako první,“ podotkl jsem.

Přikývl.

„Patrně,“ souhlasil. „Když to říkáte. Od začátku jsem počítal s padesátiprocentní možností. A jsem trochu zklamaný. Byli to moji kluci. Ale nebráním je. Postoupil jsem dopředu a nahoru. Nechal jsem je za sebou. Ať si dělají, co uznají za vhodné.“

„Tak proč jste přesunul Garbera?“

„Nepřesunul jsem ho.“

„Kdo ho tedy přesunul?“

„Kdo má vyšší šarži než já?“

„Nikdo,“ odpověděl jsem.

„Kéž by to byla pravda,“ odtušil.

Mlčel jsem.

„Kolik stojí puška M-l6?“ zeptal se.

„Nevím. Moc asi ne.“

„Kupujeme je za zhruba čtyři sta dolarů,“ pravil. „Kolik stojí bitevní tanky Abrams MlAl?“

„Kolem čtyř milionů.“

„Takže si představte velké vládní dodavatele. Na čí straně si myslíte, že jsou oni? Na straně lehkých jednotek, nebo těžkých?“

Neodpověděl jsem. Považoval jsem jeho otázku za řečnickou.

„Kdo má vyšší šarži než já?“ zopakoval.

„Ministr obrany,“ odpověděl jsem.

Přikývl. „Nepříjemný, malicherný muž. Politik. Politické strany dostávají příspěvky na kampaň. A vládní dodavatelé vidí do budoucnosti stejně jako všichni ostatní.“

Mlčel jsem.

„Máte o čem přemýšlet,“ poznamenal šéf štábu. Nacpal velkou složku o transformaci zpátky do zásuvky. Položil na stůl tenké desky nadepsané: Argon.

„Víte, co je argon?“ zeptal se.

„Netečný plyn. Používá se v hasicích přístrojích. Vytvoří na ohni tenkou vrstvu a zabrání mu v šíření.“

„Proto jsem si ten název vybral. Operace Argon byl plán na přemístění vašich lidí koncem prosince.“

„Proč jste použil Garberův podpis?“

„Jak jste sám řekl v jiné souvislosti, abych dal událostem volný průběh. Rozkazy vojenské policii podepsané šéfem štábu by vzbudily pozornost. Všichni by se snažili chovat co nejlépe. Nebo by vytušili léčku a stáhli se hlouběji do podzemí. Ztížilo by vám to práci. Zmařilo můj záměr.“

„Váš záměr?“

„Šlo mi, samozřejmě, o prevenci. V první řadě. Byl jsem ale také zvědavý. Chtěl jsem vědět, kdo se probudí jako první.“

Podal mi složku.

„Jste vyšetřovatelem zvláštní jednotky,“ řekl. „Zákon uděluje Stodesáté jednotce zvláštní pravomoci. Smíte zatknout jakéhokoliv vojáka, kdekoliv, včetně mě v mé kanceláři, když se rozhodnete. Tak si přečtěte Argon. Domnívám se, že mě očistí. Pokud se mnou budete souhlasit, věnujte se své práci jinde.“

Vstal od stolu. Opět jsme si potřásli rukama. Potom vyšel z místnosti. Nechal mě samotného u sebe v kanceláři, v srdci Pentagonu, uprostřed noci.

* * *

O třicet minut později jsem nastoupil do auta k Summerové. Vypnula motor, aby šetřila benzin. Přivítala mě zima.

„Tak co?“ zeptala se.

„Jedna zásadní chyba,“ oznámil jsem. „O lano se nepřetahovali první náměstek se šéfem štábu, ale šéf štábu s ministrem obrany.“

„Jste si jistý?“

Přikývl jsem. „Viděl jsem složku. Se spoustou mem a příkazů sahajících devět měsíců do minulosti. Rozdílný papír, rozdílné psací stroje, rozdílné tužky. To by se během čtyř hodin nedalo zfalšovat. Jednalo se o iniciativu šéfa štábu a celou dobu postupoval košer.“

„Jak to vzal?“

„Velice dobře,“ odpověděl jsem. „Vzhledem k okolnostem. Nemyslím si ale, že by mi chtěl pomoct.“

„S čím?“

„S malérem, ve kterém jsem se ocitnul.“

„V jakém?“

„Počkej a uvidíš.“

Jen se na mě podívala.

„Kam teď?“ zeptala se.

„Do Kalifornie,“ poručil jsem.

22 KAPITOLA

Když jsme přijížděli na National, běžel už chevy jen na benzinové výpary. Zastavili jsme na dlouhodobém parkovišti a došli pěšky k terminálu. Zhruba jeden a půl kilometru. Kyvadlové autobusy nejezdily. Uprostřed noci vypadalo letiště jako po vymření. Úředníka od přepážky jsme museli vytáhnout ze zadní kanceláře. Za naše dvě poslední cestovní poukázky nám přidělil místa v prvním ranním letu do LAXu. Měli jsme před sebou dlouhé čekání.

„Jak zní úkol?“ zeptala se Summerová.

„Tři zatčení,“ oznámil jsem. „Vassell, Coomer a Marshall.“

„Obvinění?“

„Vícenásobná vražda. Paní Kramerová, Carbone a Brubaker.“

Upřeně se na mě zadívala. „Můžeš to dokázat?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Vím, co se přesně stalo. Jak, kdy, kde a proč. Dokázat ale nemůžu vůbec nic. Budeme se muset spolehnout na přiznání.“

„Nedostaneme ho z nich.“

„Přiznání jsem dosáhl už mnohokrát. Existují jisté způsoby.“

Cukla sebou.

„Jsme v armádě, Summerová. Nikoliv na dámském čajovém dýchánku.“

„Pověz mi o Carbonovi a Brubakerovi.“

„Musím se najíst. Mám hrozný hlad.“

„Došly nám peníze,“ upozornila Summerová.

Většina obchodů měla stejně před vchody kovové mříže. Třeba nás nakrmí na palubě. Odnesli jsme si zavazadla do prostoru na sezení, k šestimetrovému oknu s výhledem do naprosté temnoty. Dlouhé vinylové lavice dělila pevná opěradla na ruce, aby se na ně nedalo lehnout a spát.

„Pověz mi víc,“ požádala znovu Summerová.

„Jedná se o dlouhé šílené výstřely. Jeden následoval za druhým.“

„Zkus mi je vysvětlit.“

„Dobře, začněme paní Kramerovou. Proč vyrazil Marshall do Green Valley?“

„Protože se nabízelo jako první možné místo.“

„Což není pravda. Bylo to téměř poslední možné místo. Kramer se tam za posledních pět let sotva ukázal. Jeho štáb o tom musel vědět. Mnohokrát s ním cestovali. Přesto dospěli k rychlému rozhodnutí a Marshall se tam rozjel. Proč?“

„Protože jim Kramer pověděl, že se tam vypraví?“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Pověděl jim, že pojede za manželkou, aby zatajil setkání s Carbonem. Proč by jim ale musel cokoliv vysvětlovat?“

„To nevím.“

„Existuje jistá kategorie osob, kterým nějaké vysvětlení musíš podat.“

„Například?“

„Představ si, že jsi bohatý muž a cestuješ se svou milenkou. Když chceš strávit jednu noc bez ní, musíš jí něco povědět. A když jí namluvíš, že se stavíš u manželky, jen kvůli dobrému zdání, nebude ti bránit. Patrně nebude dvakrát nadšená, ale smíří se s tím. Protože podobné návštěvy se čas od času vyžadují. Patří k vaší úmluvě.“

„Kramer neměl milenku. Byl gay.“

„Měl Marshalla.“

„Ne,“ vydechla. „Nepřipadá v úvahu.“

Přikývl jsem. „Kramer zahýbal Marshallovi. Marshall byl jeho hlavním objektem. Udržovali milostný poměr. Kramer udělal z Marshalla zpravodajského důstojníka, i když ve skutečnosti žádným nebyl. Chtěl si ho udržet u sebe. Tvořili sehraný tým. Ale Kramer měl slabost i pro jiné muže. Kdesi se seznámil s Carbonem a začal se s ním potají stýkat. Takže na Silvestra nakukal Marshallovi, že jede za manželkou, a Marshall mu věřil. Podobně jako milenka bohatému muži. Proto vyrazil Marshall do Green Valley. Byl přesvědčený, že tam odjel i Kramer. Jako jediná osoba na světě měl pocit, že si je tím jistý. To on pověděl Vassellovi s Coomerem, kde Kramera hledat. Ale Kramer ho obelhal. Jak už to lidé v trvalých vztazích dělávají.“

Summerová dlouhou chvíli mlčela. Jen se dívala oknem do noci.

„Ovlivnilo to nějakým způsobem události v Green Valley?“ zeptala se.

„Řekl bych, že trochu ano. Paní Kramerová s Marshallem patrně mluvila. Musela ho znát ze základny v Německu. Nejspíš o něm a o manželovi věděla. Manželky generálů bývají zatraceně bystré a chytré. Možná dokonce věděla i o druhém milenci. Měla všeho plné zuby a Marshallovi se vysmála. Cože, vy si mého muže také nedokážete udržet? Marshall dostal vztek a vybuchl. Možná proto se Vassellovi s Coomerem hned nepřiznal. Ublížení na zdraví nesouviselo pouze s vloupáním. Způsobila jej i hádka. Proto paní Kramerová nezemřela jen kvůli aktovce. Zemřela i proto, že žárlivému milenci povolily nervy.“

„To všechno se jen dohaduješ.“

„Paní Kramerová je mrtvá. To je fakt.“

„Jediný.“

„Marshallovi je třicet jedna a nikdy nebyl ženatý.“

„To nic nedokazuje.“

„Já vím,“ povzdechl jsem si. „Důkazů se nám moc nedostává. Jsou vzácným zbožím.“

Summerová se odmlčela. „Potom došlo k čemu?“

„Vassell s Coomerem zahájili hon na aktovku. Měli před námi výhodu, protože věděli, že nepátrají po ženě, ale po muži. Marshall odletěl druhého do Německa a prohledal Kramerovu kancelář a bydlení. Narazil na vodítko ke Carbonovi. Na diář, dopis nebo fotografii. Nebo na jméno a telefonní číslo v adresáři. Na cokoliv. Třetího odletěl zpátky, vypracovali plán a zavolali Carbonovi. Položili mu nůž na krk. Dohodli na příští večer výměnu. Aktovku za dopis, fotografii, nebo cokoliv jiného. Carbone souhlasil. Ochotně, protože chtěl zabránit odhalení, a kromě toho už mluvil s Brubakerem. Sdělil mu všechny podrobnosti pořadu jednání. Neměl co ztratit a mohl jen získat. Možná už podobný proces absolvoval. Možná víc než jednou. Byl chudák šestnáct let homosexuálem v armádě. Tentokrát mu to však nevyšlo. Marshall ho během výměny zabil.“

„Marshall? Vůbec u nás nebyl.“

„Ale byl,“ opáčil jsem. „Sama jsi na to přišla. Prozradila jsi mi to, když jsme odjížděli ze základny za detektivem Clarkem ohledně páčidla. Vzpomínáš? Když mě Willard pronásledoval po telefonu? Ten tvůj návrh.“

„Jaký návrh?“

„Marshall se schoval do kufru. Coomer řídil, Vassell seděl na místě spolujezdce a Marshall ležel v kufru. Tak projeli bránou. Potom zacouvali do vzdáleného rohu parkoviště u důstojnického klubu. Couvali proto, že Coomer před vystoupením uvolnil víko kufru. Marshall ho podržel, pořád ale potřebovali víc bezpečí. Vassell s Coomerem odešli do klubu a začali budovat skálopevná alibi. Marshall dřepěl dvě hodiny v kufru, držel víko a čekal, až nastane klid. Pak vylezl ven a odjel. Proto si první hlídka auta všimla a druhá si na něj nepamatuje. Auto tam stálo a potom zmizelo. Marshall vyzvedl na domluveném místě Carbona a odjeli spolu do lesa. Carbone držel aktovku. Marshall otevřel kufr a předal Carbonovi obálku nebo něco podobného. Carbone se otočil do měsíčního světla, aby zkontroloval, jestli obdržel slíbené. Udělal by to i opatrný voják Delty. Na obsahu obálky závisela celá jeho kariéra. Marshall využil chvíle nepozornosti, vytáhl páčidlo a udeřil. Nejen kvůli aktovce. Tu už získal. Výměna zafungovala. A Carbone si nemohl dovolit cokoliv prozradit. Udeřil i proto, že ho nenáviděl. Žárlil na něj. Nedokázal mu odpustit románek s Kramerem. To byl jeden z důvodů, proč ho zabil. Potom popadl obálku a s aktovkou ji odhodil do kufru. Zbytek známe. Celou dobu věděl, co udělá, a přijel připravený k nastražení falešných stop. Pak nasedl do auta a po cestě na základnu odhodil páčidlo. Zaparkoval na původním místě a zalezl do kufru. Vassell s Coomerem vyšli z důstojnického klubu a odjeli.“

„Co se stalo potom?“

„Jeli a jeli. Rozrušení a napnutí. Tou dobou však už věděli, co jejich poskok provedl paní Kramerové. Takže byli také nervózní a měli strach. Nemohli najít místo, kde by z kufru vypustili muže, na jehož rukách opět možná ulpěla krev. Prvním bezpečným místem bylo odpočívadlo po hodině směrem na sever. Zastavili daleko od ostatních aut a osvobodili Marshalla. Ten jim předal aktovku. Pokračovali v cestě. Prohledání aktovky jim trvalo šedesát vteřin. Pak ji vyhodili z okénka, kilometr a půl od odpočívadla.“

Summerová tiše seděla. Přemýšlela. Pohybovala se jí víčka.

„Pouhá teorie,“ pronesla.

„Dokážeš vysvětlit to, co víme, jiným způsobem?“

Uvažovala o tom. Pak zavrtěla hlavou.

„Co Brubaker?“ zeptala se. Hlas ze zesilovačů na stropě oznámil, že můžeme nastoupit na palubu. Popadli jsme zavazadla a zařadili se do fronty. Venku byla ještě tma. Spočítal jsem ostatní pasažéry. Doufal jsem, že zbydou prázdná místa a tím pádem i snídaně. Měl jsem obrovský hlad. Ale nevypadalo to dobře. Letadlo bude pěkně plné. Do LA létala v lednu spousta obyvatel D.C. Dokázal jsem si představit, že si tam ochotně sjednávali jednání.

„Co Brubaker?“ zopakovala Summerová.

Prostrkali jsme se uličkou a našli svá sedadla. U okna a uprostřed. Místo u uličky už bylo obsazené starou jeptiškou. Doufal jsem, že nedoslýchá. Nechtěl jsem, aby se dozvěděla, co nemá. Posunula se a pustila nás doprostřed. Nechal jsem Summerovou usednout vedle ní. Já jsem se posadil k oknu. Zapnul jsem bezpečnostní pás. Chvíli jsem mlčel. Pozoroval jsem venkovní scénu. Pod světlomety se hemžili mechanici. Pak jsme se odlepili od brány a začali rolovat. Na vzletové dráze nečekala žádná letadla. Během dvou minut jsme byli ve vzduchu.

„Brubakerem si nejsem jistý,“ pravil jsem. „Jak zapadá do obrazu? Zavolali oni jemu, nebo on jim? Třicet minut po začátku nového roku se dozvěděl o obsahu pořadu jednání. Byl profesionálně velice aktivní, tak se možná pokusil vyvinout tlak. Nebo Vassell s Coomerem počítali s nejhorší variantou. Napadlo je, že starší poddůstojník Carbonova ražení uvědomí svého šéfa. Takže si nejsem jistý, kdo zavolal první. Možná si zavolali vzájemně. Vyměnili si hrozby, anebo Vassell s Coomerem navrhli, že by mohli pracovat společně a najít východisko výhodné pro všechny.“

„Bylo by to pravděpodobné?“

„Kdo ví?“ opáčil jsem. „Nové integrované jednotky budou hodně podivné. Brubaker by se stal velice populárním, protože podobnou jednotku už vedl. Tak mu možná Vassell s Coomerem nakukali, že hledají strategicky důležitého spojence. Každopádně se domluvili na schůzce čtvrtého pozdě večer. Místo musel určit Brubaker. Mnohokrát projel okolo, po cestě z Birdu na golfové hřiště. A musel si připadat bezpečně. Při sebemenší stopě podezření by nenechal Marshalla sedět za sebou.“

„Jak víš, že Marshall seděl za ním?“

„Protokol,“ vysvětlil jsem. „Byl plukovníkem, který se bavil s generálem a dalším plukovníkem. Vassella musel usadit na přední sedadlo a Coomera dozadu na stranu spolujezdce, aby na ně viděl, když se otočil. Na Marshalla vidět nepotřeboval. Je jenom major. Koho by zajímal?“

„Chtěli ho zabít? Nebo k tomu prostě došlo?“

„Samozřejmě, že chtěli. Vypracovali plán. Vzdálené místo, kde odhodí tělo, heroin, který Marshall přivezl z výletu do Německa, nabitá zbraň. Takže jsme měli pravdu, ale jenom náhodou. Stejní lidé, co zabili Carbona, projeli hned po činu hlavní bránou a zabili Brubakera. Téměř se nedotkli brzd.“

„Dvojitá sada falešných stop,“ podotkla Summerová. „Heroin a místo na jihu, nikoliv na severu.“

„Amatérský pokus. Columbijští doktoři si podlitin a popáleniny od výfuku museli všimnout okamžitě. Vassell s Coomerem měli jenom štěstí, že nám to okamžitě nesdělili. A Brubakerovo auto nechali na severu. To byla opravdu nebetyčná pitomost.“

„Byli určitě unavení. Stres, napětí, dlouhá cesta. Dorazili z Arlingtonského hřbitova, vrátili se do Smithfleldu, odjeli do Columbie a zpátky do Dullesu. Přes osmnáct hodin v autě. Není divu, že se dopustili pár chyb. Ale prošly by jim, kdyby ses nevykašlal na Willarda.“

Přikývl jsem a nic neřekl.

„Je to velice chatrná konstrukce,“ upozornila mě Summerová. „Nepředstavitelně chabá. Nestojí ani na indiciích, jenom na domněnkách.“

„To mi povídej. Proto potřebuji přiznání.“

„Dobře se připrav, než je budeš konfrontovat. U takhle slabého případu bys mohl ve vězení skončit ty. Za obtěžování.“

Zezadu se ozvalo zarachocení a do výhledu vstoupila letuška s tácy se snídaní. Jeden podala jeptišce, druhý Summerové a třetí mně. Byla to ubohá atrapa snídaně. Studený džus, teplá šunka a sýrový sendvič. Víc nic. Káva patrně dorazí později. Alespoň jsem doufal. Za třicet vteřin jsem měl všechno snězené. Summerová za třicet jedna. Jeptiška se tácu ani nedotkla. Jenom ho nechala stát před sebou. Šťouchl jsem Summerovou do žeber.

„Zeptej se, jestli bude jíst,“ šeptl jsem.

„To nemůžu,“ ohradila se.

„Váže ji slib křesťanské lásky. Kvůli tomu se stala jeptiškou.“

„Nemůžu,“ zopakovala.

„Ale ano.“

Povzdechla si. „Dobře, za chvilku.“

Ale propásla správnou příležitost. Čekala moc dlouho. Jeptiška sloupla fólii a zakousla se do sendviče.

„Zatraceně,“ ulevil jsem si.

„Promiň,“ špitla Summerová.

Podíval jsem se na ni. „Co jsi to řekla?“

„Řekla jsem promiň.“

„Ne, předtím. Poslední věc, co jsi řekla.“

„Řekla jsem, že se jí nemůžu zeptat.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, předtím, než přinesli snídani.“

‚Je to velice chatrná konstrukce.“

„Předtím.“

Viděl jsem, jak v hlavě převíjí pásek. „Řekla jsem, že by Vassellovi s Coomerem všechno prošlo, kdyby ses nevykašlal na Willarda.“

Přikývl jsem. Minutu jsem o jejích slovech přemýšlel. Potom jsem zavřel oči.

* * *

Otevřel jsem je v Los Angeles. Letadlo se dotklo povrchu a bouchnutí a zaskřípění kol na přistávací dráze mě probudily. Potom zaječel zpětný tah a brzdy mě hodily proti bezpečnostnímu pásu. Venku začínalo svítat. Světlo mělo charakteristický nahnědlý odstín. Hlas z rozhlasu nám oznámil, že je sedm hodin ráno kalifornského času. Dva celé dny jsme směřovali na západ a každý dvacetičtyřhodinový úsek se v průměru rovnal dvaceti osmi hodinám. Chvíli jsem spal a necítil jsem se unavený. Stále jsem však měl hlad.

Vyštrachali jsme se z letadla a sešli k výdeji zavazadel. Tam, kde obvykle čekají řidiči. Rozhlédl jsem se. Calvin Franz pro nás nikoho neposlal. Přijel osobně. Potěšilo mě to. Přišlo mi to jako dobré znamení. Dostane se nám nejlepší péče.

„Mám pro vás novinky,“ oznámil.

Představil jsem ho Summerové. Potřásli si rukama a Franz jí vzal zavazadlo. Částečně z galantnosti a částečně patrně i proto, že nás chtěl co nejrychleji dostat do humvee. Parkovalo v zákazu zastavení. Policajti ho však nechali na pokoji. Černozelená maskovací barva mívá podobný efekt. Nastoupili jsme. Pustil jsem Summerovou dopředu. Částečně z galantnosti a částečně proto, že jsem se chtěl vzadu natáhnout. Byl jsem rozlámaný z letadla.

„Našli ten Grand Marquis,“ sdělil Franz.

Nastartoval velký turbodiesel a odlepil se od chodníku. Irwin ležel severně od Barstowu, zhruba padesát kilometrů přes celé město. Odhadoval jsem, že dřív než za hodinu se ranním provozem neproplete. Summerová ho pozorovala. V očích profesionální zájem. Jí by to městem patrně trvalo třicet pět minut.

„Byl na Andrews,“ pokračoval Franz. „Odstavili ho tam pátého.“

„Když Marshalla odvolali do Německa,“ podotkl jsem.

Franz přikývl za volantem. „Přesně tak to stojí v knize od brány. Zaparkován Marshallem, s odkazem na dopravní sbor na adresním lístku. Naši kluci pověřili FBI. Bylo to tak rychlejší. Dluží nám pár služeb. Úřad na něm pracoval celou noc. Nejprve neochotně, pak ale s obrovským zájmem. Narazili na souvislosti s jiným případem.“

„Brubaker,“ podotkl jsem.

Franz opět přikývl. „Na podložce v kufru našli zbytky Brubakera. Krev a mozkovou tkáň. Setřenou papírovým ručníkem, ale nedostatečně.“

„Něco jiného?“ zeptal jsem se.

„Spousta věcí. Objevili i krev z jiného zdroje, nevelkou šmouhu, která vznikla při převozu. Možná z rukávu nebo čepele nože.“

„Carbonova,“ doplnil jsem. „Když jel Marshall v kufru. Našli ten nůž?“

„Ne,“ odpověděl Franz. „Vnitřek kufru je ale plný Marshallových otisků.“

„To není divu. Strávil v něm několik hodin.“

„Pod podložkou ležela psí známka. Asi se přetrhl řetízek a jedna z něho sklouzla.“

„Carbonova?“

„Přesně tak.“

„Amatérská chyba,“ poznamenal jsem. „Něco dalšího?“

„Hlavně normální odpadky. V autě byl pěkný nepořádek. Spousta vlasů, vláken, obalů od rychlého občerstvení, plechovky od sodovky a tak podobně.“

„Také kelímky od jogurtu?“

„Jeden,“ potvrdil Franz. „V kufru.“

„Jahodový nebo malinový?“

„Jahodový. S Marshallovými otisky na fólii. Patrně si dal svačinu.“

„Otevřel ho,“ opáčil jsem. „Ale nesnědl.“

„Také našli prázdnou obálku. Adresovanou na Kramera k Dvanáctému sboru do Německa. S nálepkou letecké pošty a rok starým razítkem. Bez zpáteční adresy. Jako obálka na fotografie, ale prázdná.“

Neodpověděl jsem. Podíval se na mě v zrcátku.

„Jsou vám ty zprávy k něčemu dobré?“ zeptal se.

Usmál jsem se. Právě jsem se pohnul z roviny spekulací do roviny indicií.

„Obří skok pro lidstvo,“ prohodil.

Pak jsem se přestal usmívat. Začal jsem uvažovat o Carbonovi, Brubakerovi a paní Kramerové. A o paní Reacherové. V prvních dnech ledna 1990 umírali lidé po celém světě.

* * *

Cesta do Irwinu nám nakonec trvala přes hodinu. Pověsti o silnicích v LA budou patrně pravdivé. Základna vypadala jako každá jiná. A panoval na ní obvyklý ruch. Irwin zabírá obrovský kus Mohavské pouště. Obrněné regimenty se na ní pravidelně střídají a když přijedou jiné jednotky na cvičení, dělají domácí mužstvo. Odevšad dýchala atmosféra jarního tréninku. Počasí bylo tradičně hezké a lidé si v slunečním svitu hráli s velkými drahými hračkami.

„Chcete se hned pustit do práce?“ zeptal se Franz.

„Hlídáte je?“

Přikývl. „Nenápadně.“

„Tak se pojďme nejdřív nasnídat.“

Důstojnický klub americké armády byl pro cestovatele vyhladovělé po letecké stravě přímo stvořený. Nabízel kilometr dlouhý švédský stůl. A stejný jídelníček jako v Německu. Jenom pomerančový džus a talíře s ovocem působily v Kalifornii víc autenticky. Spořádal jsem hromadu, která by stačila pro celou střeleckou rotu, a Summerová toho snědla ještě víc. Nalil jsem do sebe tolik kávy, co se do mě vešlo. Pak jsem se odsunul od stolu. Zhluboka jsem se nadechl.

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Pusťme se do toho.“

Zašli jsme do Franzovy kanceláře a Franz zavolal svým mužům. Dozvěděl se od nich, že Marshall je už venku na cvičišti, ale Vassell s Coomerem stále dřepí na ubytovně pro hostující důstojníky. Franz nás tam odvezl humveem. Vystoupili jsme na chodník. Slunce jasně zářilo. Vzduch byl teplý a prašný. Voněl po ostnatých pouštních rostlinkách, které rostly, kam oko dohlédlo.

Ubytovnu pro návštěvníky Irwinu musel postavit stejný motelový dodavatel, který působil u Dvanáctého sboru v Německu. Kolem písečného dvora stály řady úplně stejných pokojů. Jedna strana sloužila společenským účelům. Nabízela televizní místnosti, stolní tenis a salonky. Franz nás provedl dveřmi a ustoupil stranou. Vassell s Coomerem seděli těsně vedle sebe v kožených křeslech. Uvědomil jsem si, že jsem je viděl jen jednou, když přišli do mé kanceláře v Birdu. Což mi přišlo nepřiměřené v porovnání s tím, jak často jsem na ně myslel.

Oba na sobě měli nažehlené nové maskáče s přepracovaným pouštním vzorem připomínajícím čokoládové lupínky. Vypadali v nich stejně strojeně jako v lesní zeleni. Stále připomínali členy Rotary klubu. Vassell pořád holohlavý a Coomer obrýlený.

Oba se na mě podívali.

Nadechl jsem se.

Starší důstojníci.

Obtěžování.

Ve vězení bys mohl skončit ty.

„Generále Vasselle,“ pravil jsem. „Plukovníku Coomere. Zatýkám vás pro obvinění z porušení armádního zákoníku, jmenovitě pro konspiraci za účelem spáchání vraždy za pomoci třetí osoby.“

Zadržel jsem dech.

Nedali však najevo nejmenší reakci. Neřekli ani slovo. Prostě se vzdali. Tvářili se rezignovaně. Jako by konečně dopadl Damoklův meč, na který od samého počátku čekali, a věděli, že se mu nevyhnou. Vydechl jsem. Lidé přijímají špatné zprávy nejrůznějšími způsoby. Zuří, zapírají, projevují lítost. Tihle dva už ale měli veškerou škálu dávno za sebou. To bylo jasné. Došli na konec emocionálního procesu, smíření s osudem.

Nechal jsem Summerovou dokončit formality. Armádní zákoník nařizuje spoustu kroků. Musíte pronést nejrůznější rady a varování. Summerová to zvládla lépe, než bych to dokázal já. Jasným hlasem, a chovala se přitom naprosto profesionálně. Vassell s Coomerem nehnuli brvou. Neburáceli, neprosili, netrvali rozhořčeně na nevině. Jenom na správných místech poslušně kývali. Nakonec bez vyzvání vstali.

„Pouta?“ zeptala se mě Summerová.

Přikývl jsem.

„Samozřejmě. A doveďte je do basy pěšky. Hezky celou cestu. Nevozte je. Ať je každý vidí. Jsou ostudou americké armády.“

* * *

Jeden obrněnec mi vysvětlil cestu a vzal jsem si Franzovo humvee. Marshall se údajně utábořil v boudě u nepoužívaného střeleckého cíle a prováděl pozorování. Nepoužívaný střelecký cíl mi obrněnec popsal jako opuštěný tank Sheridan. Značně zubožený. Bouda byla v lepším stavu, blízko starého tanku. Měl jsem zůstat na vyježděné cestě, abych nenajel na nevybuchlý arzenál a pouštní želvy. Kdybych přejel arzenál, stálo by mě to život. Kdybych přejel želvu, podalo by si mě ministerstvo vnitra.

Základnu jsem opustil sám, v přesně devět třicet ráno. Nepočkal jsem na Summerovou. Stále měla plné ruce práce s Vassellem a Coomerem. Měl jsem pocit, že jsem dorazil na konec dlouhé cesty a chtěl jsem ho mít rychle za sebou. Vzal jsem si s sebou zapůjčenou boční zbraň, což bylo další ze špatných rozhodnutí.

23 KAPITOLA

Irwin vlastnil TAKOVÝ KUS MOHAVSKÉ POUŠTĚ, že mohl důstojně nahradit rozlehlé pouště Blízkého východu a až na vedro a písek i nekonečné stepi východní Evropy. Takže hlavní budovy jsem nechal daleko za sebou a ke slíbenému tanku Sheridan mi stále zbývalo devět desetin cesty. Obklopovala mě naprostá prázdnota. Humvee v ní působilo velice drobně. V lednu se vzduch nechvěl vedrem, ale pořád bylo překvapivé teplo. Zapnul jsem klimatizaci zvanou v neoficiálním manuálu 2-60. Otevřete dvě okna a jeďte šedesátkou. Vznikne docela slušný větřík. Při šedesátce máte v humvee normálně pocit, že jedete rychle, protože je tak velké. Ale v prostoru pouště mi přišlo, že stojím na místě.

O celou hodinu později jsem stále ujížděl šedesátkou a boudu pořád nenašel. Cvičiště se táhlo donekonečna. Musela to být jedna z největších vojenských rezervací na světě. Zcela určitě. Sověti měli možná někde rozlehlejší, ale dost bych se divil. Willard by to patrně věděl. Usmál jsem se a pokračoval v jízdě. Přehoupl jsem se přes hřeben a otevřel se mi pohled na další pustou pláň. Na horizontu se černala tečka, což mohla být zmíněná bouda. Necelých deset kilometrů na západ se zvedal oblak prachu. Tam patrně cvičily tanky.

Sledoval jsem cestu a udržoval rychlost na šedesátce. Vzadu mě doprovázel chvost prachu. Okýnky pronikal horký vzduch. Pláň byla přibližně pět kilometrů dlouhá. Tečka se změnila ve skvrnu a stále se zvětšovala. Po kilometru a půl se vylouply dva obrysy. Starý tank nalevo a pozorovatelna napravo. Po dalším kilometru a půl jsem dokázal rozeznat tři obrysy. Starý tank nalevo, pozorovatelnu napravo a Marshallovo humvee uprostřed. Stálo na západní straně budovy v ranním stínu. Vypadalo jako stejná bojová adaptace útok-útěk, kterou jsem viděl u Dvanáctého sboru v Německu. Budova byl prostý kvádr ze škvárobetonových tvárnic. S velkými dírami místo oken. Nezasklenými. Z tanku se vyklubal starý M551, lehký kus s hliníkovým pancířem, který svou dráhu zahájil jako průzkumné vozidlo. Vážil o tři čtvrtiny méně než abram a patřil přesně k výzbroji, do níž lidé ražení podplukovníka Simona vkládali naděje dobudoucna. Sloužil jsem u několika divizí dopravovaných vzduchem. Nebyly to špatné stroje. Tenhle exemplář však působil značně rozpadle. Byl obložený starou překližkou simulující předchozí generaci sovětského pancíře. Nemělo cenu učit naše kluky střílet na něco, co naši jiní kluci ještě používají.

Zůstal jsem na cestě a třicet metrů jižně od pozorovatelny jsem zastavil. Otevřel jsem dvířka a vyskočil do horka. Nebylo víc než dvacet stupňů, ale po Severní Karolíně, Frankfurtu a Paříži jsem si připadal jako v Saúdské Arábii.

Zahlédl jsem, že mě Marshall pozoruje dírou v škvárobetonové tvárnici.

Setkal jsem se s ním jen jednou a nikdy zblízka. Na Nový rok před velitelstvím Birdu seděl v autě ve tmě za zeleně zbarveným sklem. Představoval jsem si ho jako vysokého a tmavého a jeho složka mi to potvrdila. Ve skutečnosti vypadal právě tak. Vysoký, udělaný, olivová pokožka. Husté, černé, nakrátko ostříhané vlasy. Měl na sobě pouštní maskáče a trochu se hrbil, aby na mě viděl.

Stál jsem vedle svého humvee. Mlčky mě sledoval.

„Marshalle?“ křikl jsem.

Neodpověděl.

„Jste sám?“

Žádná odpověď.

„Vojenská policie,“ zvýšil jsem hlas. „Všichni přítomní, okamžitě opusťte budovu.“

Nikdo neodpověděl. Nikdo nevyšel. Stále jsem viděl dírou Marshalla. On stále viděl mě. S největší pravděpodobností byl sám. Kdyby měl s sebou partnera, partner by budovu opustil. Nikdo jiný se mě neměl důvod bát.

„Marshalle?“ křikl jsem znovu.

Zmizel z dohledu. Jednoduše splynul se stínem v pozadí. Vytáhl jsem z kapsy vypůjčenou zbraň. Zbrusu novou berettu M9. V hlavě mi zazněla stará výcviková mantra: Nikdy nevěř zbrani, kterou jsi osobně nevyzkoušel. Natáhl jsem náboj do komory. Se cvaknutím, které se hlasitě rozlehlo pouštním tichem. Na západě se zvedal oblak prachu. O něco větší a o něco blíž než předtím. Uvolnil jsem pojistku beretty.

„Marshalle?“ zavolal jsem.

Neodpověděl. Zaslechl jsem ale tichý, slabý hlas a pak krátké zapraskání atmosférické elektřiny. Ze střechy pozorovatelny nečněla žádná anténa. Musel mít u sebe přenosné polní rádio.

„Komu se, Marshalle, chystáš zavolat?“ řekl jsem sám k sobě. „Obrněncům?“

Potom mi hlavou projela myšlenka: obrněncům. Celému obrněnému pluku. Otočil jsem se a pohlédl na oblak prachu na západě. Najednou jsem si uvědomil, v jaké situaci jsem se ocitl. Byl jsem sám uprostřed pustiny, s prokazatelným vrahem. On se schovával v pozorovatelně, já stál v otevřeném prostoru. Moje čtyřicetikilová partnerka se činila osmdesát kilometrů daleko, ale jeho kámoši jezdili v sedmdesátitunových tancích kousek pod viditelným horizontem.

Rychle jsem opustil cestu a posunul se k východní části pozorovatelny. Opět jsem zahlédl Marshalla. Postupoval od jedné díry k druhé a sledoval mě. Mlčky na mě zíral.

„Vyjděte z budovy, majore,“ zavolal jsem.

Následovalo dlouhé ticho. Potom křikl v odpověď.

„Ani mě nenapadne,“ oznámil.

„Vyjděte ven, majore,“ zopakoval jsem. „Víte, proč jsem tady.“

Ustoupil do temnoty.

„Od tohoto okamžiku se vzpíráte zatčení,“ zakřičel jsem.

Žádná odpověď. Naprosté ticho. Pohnul jsem se. Obkroužil jsem pozorovatelnu. Došel jsem až k severní stěně. Ta byla bez děr. Měla jen železné dveře. Zavřené. Usoudil jsem, že bez zámku. Co by se tady dalo ukrást? Mohl jsem k nim přistoupit a otevřít. Byl ozbrojený! Podle standardního postupu by ozbrojený být neměl. Na jakého smrtelného nepřítele mohl pozorovatel dělostřelby narazit? Ale chytrý muž v Marshallově situaci by učinil veškerá bezpečnostní opatření.

Od železných dveří se táhly vyšlapané pruhy. Stezky, po kterých lidé chodili k zaparkovaným autům. Architekti by je nazvali pěšinami na přání. Ani jedna nevedla na sever ke mně. Jen přibližně na západ a východ. Stín po ránu, stín odpoledne. Tak jsem zůstal v otevřeném prostoru a přiblížil se na deset metrů ke dveřím. Po zběžném prozkoumání pozice jsem se zastavil. Možná lepší než urazit celou vzdálenost a riskovat překvapení. Mohl jsem čekat celý den. Bez problému. Byl leden. Polední slunce by mě nespálilo. Mohl jsem čekat, dokud se Marshall nevzdá. Nebo nezemře hlady. Jedl jsem mnohem později než on. Zcela určitě. A kdyby se rozhodl vyjít a střílet, zasáhl bych já jako první. To také nebyl žádný problém.

Problém spočíval v dírách ve škvárobetonové kostce na ostatních třech stranách. Byly veliké jako běžné okno. Dost velké na to, aby jimi prolezl člověk. Dokonce i tak urostlý jako Marshall. Dokázal by vylézt na západní straně a nasednout do svého humvee. Nebo vylézt jižní stěnou a nasednout do mého. Vojenská vozidla nemají klíčky do zapalování. Startují se červeným tlačítkem, právě proto, aby do nich člověk v nouzi naskočil a vzal roha. A nemohl jsem zároveň pozorovat západní a jižní stěnu. Ne z pozice, která by nabízela kryt.

Potřeboval jsem kryt?

Byl ozbrojený?

Dostal jsem nápad, jak to zjistit.

Nikdy nevěř zbrani, kterou jsi osobně nevyzkoušel.

Zamířil jsem na střed železných dveří a stiskl spoušť. Beretta fungovala. Dokonce dobře. Vyšlehl z ní plamen, zaduněla, kopla, ozvalo se hlasité zazvonění a v deset metrů vzdáleném kovu vznikla malá, světlá prohlubeň.

Nechal jsem odeznít ozvěnu.

„Marshalle?“ zavolal jsem. „Vzpíráte se zatčení. Takže se projdu okolo a začnu střílet do okenních otvorů. Buď vás zabije kulka, nebo zraní odražená střela. Pokud budete chtít, abych přestal, vyjděte s rukama na hlavě.“

Opět se ozvalo zapraskání rádia. Uvnitř pozorovatelny.

Vyrazil jsem na západ. Rychle a přikrčený. Kdyby byl ozbrojený, vystřelil by a minul. Pokud bych měl rozhodnout, kdo zabije koho, nikdy bych nevsadil na kancelářského plánovače. Na druhou stranu, s Carbonem a Brubakerem si nevedl špatně. Tak jsem trochu rozšířil rádius, abych se popřípadě mohl schovat za jeho humvee. Nebo za starý tank Sheridan.

Na půl cesty od nich jsem se zastavil a vystřelil. Slibovat a nedostát slovu není nejlepší taktika. Mířil jsem ale vysoko na vnitřní stranu ostění okna, takže kdyby ho kulka zasáhla, odrazila by se nejprve o dvě stěny a strop. Většina energie by se vyčerpala a nic vážného by se mu nestalo. Devítimilimetrové parabellum je dobrý náboj, ale neoplývá zázračnými vlastnostmi.

Dostal jsem se za kapotu jeho humvee. Ruku se zbraní jsem opřel o teplý kov. Zaškrábala mě hrubá kamufláž. Jako by do barvy přidali písek. Zamířil jsem na pozorovatelnu. Ocitl jsem se v mělkém dolíku a teď se tyčila nade mnou. Opět jsem vystřelil, vysoko na druhou stranu ostění okna.

„Marshalle?“ křikl jsem. „Pokud chcete dobrovolně přijmout smrt z rukou policajta, rád vám pomůžu.“

Žádná odpověď. Vystřelil jsem tři náboje. Zbývalo mi jich dvanáct. Chytrý protivník by se položil na podlahu a nechal mě pálit. Všechny výstřely by směřovaly nad něj, protože jsem střílel z dolíku. A kvůli okenním parapetům. Mohl jsem se pokusit odrazit kulky od stropu a vzdálené stěny, ale náboje bohužel nefungují jako kulečník. Odražené náboje jsou nevypočitatelné a nespolehlivé.

V okně se cosi pohnulo.

Byl ozbrojený.

A ne jednoruční zbraní. Vysunula se na mě široká hlaveň brokovnice. Černá. Velikostí odpovídala okapové rouře. Odhadoval jsem ji na Ithacu Mag-10. Hezký kousek. Když chcete brokovnici, mag-10 patří k nejlepším, jaké si můžete vybrat. Přezdívá se jí silniční zátaras, protože dokáže účinně zasáhnout proti neobrněným vozidlům. Uskočil jsem dozadu za blok motoru. Co nejvíc jsem se zmenšil.

Pak jsem opět zaslechl rádio. Uvnitř pozorovatelny. Velice krátké sdělení, slabé a rušené atmosférickou elektřinou. Nedokázal jsem rozlišit slova, ale podle rytmu a modulace jsem tipoval na čtyřslabičný pokyn. Možná zopakujte? Reakce, které se vám dostane, když vydáte zmatečný rozkaz.

Ozval se opakovaný přenos. Zopakujte? Pak následoval Marshallův hlas. Sotva slyšitelný. Čtyři slabiky. S tvrdým R uprostřed. Nejspíš potvrzuji.

S kým mluví a co nařizuje?

„Vzdejte se, Marshalle,“ zakřičel jsem. „Chcete se dostat do ještě většího průšvihu?“

Vyjednávač o vydání rukojmích by podobnou větu nazval nátlakovou otázkou. Měla vzbudit negativní psychologický účinek. Ale neměla právní význam. Kdyby mě zastřelil, dostal by čtyři sta let Leavenworthu. Kdyby mě nezastřelil, ocitl by se tam na tři sta let. Žádný praktický rozdíl. Racionální muž by mě ignoroval.

Přesně tak se zachoval. Velice racionálně. Ignoroval mou otázku a vystřelil z velké ithaky, což bylo přesně, co bych udělal já.

Teoreticky nastal okamžik, na který jsem čekal. Dlouhá zbraň vyžadující před dalším výstřelem fyzický zásah nechává střelce po stisknutí kohoutku zranitelného. Měl jsem okamžitě vyrazit z úkrytu a opětovat smrtelně míněnou palbu. Ale omračující úder desetikalibrové patrony mě o půl vteřiny zpomalil. Nezasáhl mě. Broky se rozlétly nízko a v úzkém úhlu a rozervaly přední pneumatiku humvee. Auto kleslo a zarylo se předním rohem dvacet čísel do písku. Pak se vyvalil kouř a prach. Když jsem o půl vteřiny později vzhlédl, hlaveň brokovnice zmizela. Vystřelil jsem na vršek obložení okna. Přál jsem si vertikálně odražený náboj, který mu provrtá hlavu.

Neuspěl jsem. Zavolal na mě.

„Nabíjím,“ upozornil.

Zarazil jsem se. Patrně to nebyla pravda. Do mag-10 se vejdou tři patrony. Vystřelil jen jednou. Nejspíš chtěl, abych opustil kryt a zaútočil na něho.

Zatímco on by jen ustoupil dozadu, usmál se a odpráskl mě. Zůstal jsem na místě. Luxus dalšího nabití se mi nenabízel. Čtyřikrát jsem vypálil a mohl jsem ještě jedenáctkrát.

Opět jsem zaslechl rádio. Krátké zapraskání, šest slabik, sestupná škála. Potvrzuji, konec. Rychle a uvolněně, jako klavírní trylek.

Marshall opět vystřelil. V okně jsem zahlédl pohyb hlavně, zaduněl výbuch a zadní roh humvee klesl o dvacet čísel. Prostě si sedl. Já jsem se na vteřinu přitiskl k zemi a podíval jsem se pod spodek. Střílí do pneumatik. Humvee může jet na splasklých pneumatikách. To patřilo k jedněm z požadavků na výrobce. Bez pneumatik ale jet nemůže. A desetikalibrová brokovnice pneumatiky nejen protrhne. Taková brokovnice je odstraní. Oderve gumu z ráfků a zanechá pouze cáry v okruhu šesti metrů.

Ničí své humvee a chystá se utéct v mém.

Znovu jsem si klekl a přikrčil jsem se za kapotu. Hrozilo mi daleko menší nebezpečí než předtím. Velké vozidlo se naklonilo na stranu spolujezdce, takže mezi mnou a Marshallem ležel šikmý klín masivního kovu, zarytý do písku pouště. Přitiskl jsem se na přední blatník. Do zákrytu s blokem motoru. Za dvě stě sedmdesát kilo litiny. Cítil jsem diesel. Palivová nádrž dostala zásah. Rychle se vyprazdňovala. Žádné pneumatiky, suchá nádrž. A nulová naděje namočit košili do dieselu, zapálit ji a hodit do pozorovatelny. Neměl jsem zápalky. Navíc diesel je méně hořlavý než benzin. Je to jen mastná tekutina. Musíte ji přeměnit v páru a hodně stlačit, aby vybuchla. Proto humvee postavili s dieselovým motorem. Z bezpečnostních důvodů.

„Nyní nabíjím,“ křikl Marshall.

Čekal jsem. Nabíjí, nebo ne? Patrně ano. Bylo mi to však jedno. Nehodlal jsem na něj pospíchat. Měl jsem lepší nápad. Proplížil jsem se kolem nakloněného boku humvee a zastavil se u zadního nárazníku. Vykoukl jsem zpoza něj a rozhlédl se. Na jihu stálo mé vlastní humvee. Na severu se mi otvíral pohled na téměř celou cestu k pozorovatelně. Dělil mě od ní otevřený, dvacet pět metrů široký prostor. Jako země nikoho. Kdyby chtěl Marshall prchnout k mému humvee, musel by překonat dvacet pět metrů nechráněné plochy. Přímo mým palebným polem. Patrně by běžel pozadu a zároveň střílel. Do jeho zbraně se však vešly jen tři patrony. Pokud by je chtěl pravidelně rozložit, mohl vypálit jen každých osm metrů. Kdyby je ztratil zběsile a naslepo hned na začátku, zůstal by po zbytek cesty k autu obnažený. Tak či tak, dostal bych ho. Bezpochyby. Měl jsem jedenáct parabellumů, přesnou pistoli a ocelový nárazník, o který jsem si mohl opřít zápěstí.

Usmál jsem se.

Čekal jsem.

Pak se za mnou rozlétl Sheridan.

Uslyšel jsem ve vzduchu zahučení granátu velikosti volkswagenu, otočil jsem se a spatřil, jak se starý tank rozpadá na kusy. Jako by do něj najel vlak. Vyskočil třicet čísel nad zem, falešné překližkové obložení se roztříštilo a odletělo, věž se odloupla z prstence, pomalu se otočila a dopadla tři metry ode mne.

K explozi nedošlo. Ozvalo se jen mohutné, hluboké zadunění kovu o kov. A pak se rozhostilo strašidelné ticho.

Obrátil jsem se. Zaměřil jsem se na otevřený prostor. Marshall stále dřepěl v pozorovatelně. Pak se mi nad hlavou mihl stín a ve vzduchu se vynořil granát. Pohyboval se s klamnou, strašidelnou pomalostí dalekonosné dělostřelby. Opsal nade mnou dokonalý oblouk a o padesát metrů dál dopadl do pouště. Vyhodil obrovský chochol prachu a písku a zavrtal se hluboko do země.

Žádná exploze.

Pálí po mně cvičnou municí.

V dálce zakvílela turbína. Ozvalo se slabé klapání hnacích kol, mezikol a zpětných podavačů pásu. Dolehl ke mně tlumený řev přibližujících se motorů. Pak slabé zadunění výstřelu z velké zbraně. Po něm následovalo ticho. Potom zabzučelo ve vzduchu a Sheridan dostal další zásah, doprovázený jen skřípáním a úpěním drceného kovu. Bez exploze. Cvičná munice se téměř neliší od ostré. Je stejně velká, stejně těžká a plná řádné dávky střeliviny. Chybí jen výbušnina ve špičce kuželu. Jedná se o kus obyčejného kovu. Jako kulka jednoruční zbraně, až na to, že má přes dvanáct centimetrů v průměru a je přes třicet čísel dlouhá.

Marshall změnil cíl cvičení.

Právě toho se týkal hovor po rádiu. Marshall ukončil činnost, kterou prováděli osm kilometrů na západě. Nařídil jim přesunout se a pálit na jeho postavení. Nevěřili vlastním uším. Zopakujte? Zopakujte? Marshall odpověděl: Potvrzuji.

Změnil cvičný cíl, aby kryli jeho útěk.

Kolik tanků se účastní cvičení? Kolik času mi zbývá? Pokud bude oblast ostřelovat dvacet tanků, zasáhnou cíl velikosti člověka velice brzy. Během minut. To bylo jasné. Zaručoval to zákon průměru. A dostat zásah kulkou dvanáct centimetrů širokou a přes třicet centimetrů dlouhou není žádná legrace. Stačil by i nepřímý zásah. Dvacetikilová hrouda kovu by roztrhala humvee na nadzvukové kousky malé a ostré jako čepele vojenských nožů.

I bez exploze, jen působením čisté kinetické energie. Se stejným výsledkem jako kdyby vedle mě vybuchl ruční granát.

Ze severu a západu se ke mně doneslo nepravidelné zahřmění. Hluboký, monotónní zvuk. Dva tanky pálící těsně po sobě. Blíž než předtím. Ve vzduchu se ozvalo zasyčení. Jedna střela dopadla daleko, ale druhá přilétla nízko po ploché dráze a zasáhla Sheridan přímo do boku. Hliníkovým trupem prolétla jako .38 plechovkou. Kdyby to viděl podplukovník Simon, možná by změnil svůj názor na budoucnost.

Vypálily další tanky. Jeden po druhém. V neřízené salvě. Nedocházelo k explozím. Ale brutální, fyzicky děsivý zvuk byl snad ještě horší. Připomínal řev prehistorického chaosu. Vzduch jen syčel. Na zem dopadaly s temným, tupým duněním nevybuchlé střely. Kov zvonil o kov, jako zkřížené meče pradávných obrů. Ze Sheridanu odlétaly veliké trosky, opisovaly salta, řinčely, chvěly se a klouzaly po písku. Všude se vznášel prach. Pronikal mi do plic. Marshall stále trčel v pozorovatelně. Já jsem se stále krčil za humvee a mířil berettou do otevřeného pruhu pouště. Čekal jsem. Vypětím vůle jsem se snažil, aby se mi nechvěla ruka. Zíral jsem do prázdného prostoru. Jen jsem do něj zoufale třeštil oči. Nechápal jsem to. Marshall musel vědět, že mu moc času nezbývá. Přivolal kovové krupobití. Útočí na nás tanky Abram. Moje humvee dostane každou chvíli zásah. Jediná možnost úniku se mu rozpadne přímo před očima. Vyletí do vzduchu a přistane na střeše. Zaručoval to zákon průměru. Nebo koupí zásah pozorovatelna a zřítí se na něj. Skončí pod hromadou suti. K jedné z možností určitě dojde. Bezpochyby. Na co tedy, krucinál, čeká?

Potom jsem se vytáhl na kolena a probodl pozorovatelnu pohledem.

Protože jsem věděl proč.

Sebevražda.

Nabídl jsem mu sebevraždu z rukou policajta, ale on zvolil tanky. Viděl mě přijíždět a dovtípil se, kdo jsem. Podobně jako Vassell s Coomerem den za dnem malátně seděl a čekal, až dopadne Damoklův meč. A pak na něj konečně došlo, blížil se k němu pouštním prachem v humvee. Zamyslel se, učinil rozhodnutí a popadl rádio.

Rozhodl se zemřít a vzít mě s sebou.

Tanky už rachotily velice blízko. Ne dál než osm set devět set metrů. Slyšel jsem skřípění a klapání pásů. Stále se pohybovaly rychle. Roztáhnou se do vějíře, přesně podle polního manuálu. Budou se pohupovat a valit. Vyhazovat kohoutí ocasy prachu. Vytvoří volný pohyblivý polokruh s velkými hlavněmi namířenými doprostřed, jako paprsky kola.

Skrčil jsem se a podíval na své humvee. Kdybych se k němu rozběhl, Marshall by mě odpráskl z bezpečí pozorovatelny. Stoprocentně. Dvacet pět metrů otevřeného prostoru se mu muselo zamlouvat stejně jako zpočátku mně.

Čekal jsem.

Zaslechl jsem zadunění děla, sykot granátu, postavil jsem se a vyrazil opačným směrem. Ozvalo se další zadunění a zasyčení a první střela udeřila do Sheridanu, otočila ho vzhůru nohama a pak druhá střela zasáhla Marshallovo humvee a úplně ho zničila. Vrhl jsem se za severní roh pozorovatelny, stočil jsem se těsně ke spodku stěny a naslouchal, jak kovové střepiny rachotí o škvárobetonové bloky a jak se starý Sheridan s vrzáním definitivně rozpadá.

Tanky se dostaly velice blízko. Zvuk motorů stoupal a klesal zároveň s terénem. Probíjely se vzhůru a nořily se do prohlubní. Pásy plácaly o pláště. Při otáčení hlavní vzdychala hydraulika.

Vyskočil jsem na nohy. Narovnal jsem se a vytřel si prach z očí. Přistoupil jsem k železným dveřím. Prohlubeň po berettě byla stále dobře viditelná. Věděl jsem, že Marshall buď hlídá u jižního okna, jestli se nerozběhnu, nebo pátrá ze západního okna po mé mrtvole za troskami humvee. Stejně jako jsem věděl, že je vysoký a pravák. Před očima mi vyvstal pomyslný cíl. Položil jsem levačku na kliku dveří. Čekal jsem.

Další střela vylétla z takové blízkosti, že mi zadunění a zahvízdání splynulo v jeden zvuk. Otevřel jsem dveře a vstoupil dovnitř. Marshall stál přímo přede mnou. Čelem k oknu, pohled upřený na jih, orámovaný světlým pozadím. Namířil jsem na jeho pravou lopatku a stiskl spoušť. V tu chvíli oderval dělostřelecký granát střechu pozorovatelny. Místnost se okamžitě naplnila prachem a zasáhly mě padající trámy, vlnitý plech a úlomky betonu. Klesl jsem na kolena. Pak jsem padl na břicho. Zůstal jsem přišpendlený. Marshalla jsem nikde neviděl. Vzepřel jsem se na kolena a pažemi odhrabával trosky. Prach stoupal spirálovitě vzhůru k modré obloze. Všude okolo rachotily tanky. Pak se ozvalo další zadunění spojené se svistotem a přední roh pozorovatelny se mi rozplynul před očima. Byl tam a najednou zmizel. Pevná hmota se změnila v šedivý prach. Hnal se na mě rychlostí zvuku. Po prachu následoval prudký poryv vzduchu, který mi opět podrazil nohy.

Podařilo se mi narovnat a začal jsem se probojovávat dopředu. Prorážel jsem si cestu padlými trámy a kusy rozbitého betonu. Odhazoval jsem pokroucené střešní pláty. Postupoval jsem jako pluh. Jako buldozer jsem napravo a nalevo vršil trosky. Přes prach jsem neviděl nic jiného než sluneční světlo. Přímo před sebou. Vepředu světlo, vzadu temnotu. Pokračoval jsem dál.

Našel jsem mag-10. Měla rozdrcenou hlaveň. Odhodil jsem ji stranou a pátral v troskách. Marshalla jsem našel na zemi. Nehýbal se. Vyprostil jsem ho, popadl za límec a vytáhl do sedu. Odvlekl jsem ho dopředu k čelní stěně. Zády jsem se o ni opřel a vysoukal jsem se až k otvoru okna. Kašlal jsem a plival prach. Měl jsem ho plné oči. Škubl jsem Marshallem, přetáhl jsem ho přes parapet a vyhodil ven. Pak jsem vypadl za ním. Vyhrabal jsem se na ruce a kolena, opět jsem ho chytil za límec a odtáhl o kus dál. Vzduch před pozorovatelnou byl čistší. Viděl jsem tanky, zhruba tři sta metrů nalevo a napravo od nás. Spoustu tanků. Horký kov v ostrém slunečním světle. Obklíčily nás. Stály v dokonalém kruhu, s motory běžícími na volnoběh, děla vodorovně se zemí, namířená přes otevřená hledí. Opět jsem zaslechl zadunění a hvízdnutí, z jedné hlavně vyšlehl plamen a zpětný ráz s ní cukl nahoru. Střela prolétla přímo nad námi. Zahlédl jsem ji ve vzduchu. Prorazila zvukovou bariéru. S hlasitým lupnutím připomínajícím zapraskání zlomeného vazu. Pak jsem slyšel, jak dopadla do zbytků pozorovatelny. Záda mi pokropila sprška prachu a betonu. Padl jsem na břicho a zůstal nehybně ležet, uvězněný v zemi nikoho.

Potom vypálil další tank. Zpětný ráz jím pohodil dozadu. S takovou silou, že se sedmdesát tun zvedlo vysoko do vzduchu. Nad hlavou nám zaječela střela. Dal jsem se opět do pohybu. Marshalla jsem táhl za sebou. Plazil jsem se pískem jako plavec zrádným protiproudem. Netušil jsem, co Marshall rádiem sdělil. Jaké vydal rozkazy. Musel jim povědět, že se stahuje. Možná nařídil nebrat ohled na humvee. To by vysvětlovalo údiv zopakujte? Prohlásil humvee za lovnou zvěř. A oni tomu nedokázali uvěřit.

Věděl jsem ale, že nepřestanou pálit. Neviděli nás. Ve vzduchu se vznášely kotouče prachu a výhled ze zavřených abramů nepatří k nejlepším. Jako byste se dívali malým okénkem na dně neprůhledné nákupní tašky. Zastavil jsem se, rozehnal prach, rozkašlal se a pohlédl dopředu. Dostali jsme se téměř k mému humvee.

Stálo rovně.

Vypadalo nedotčeně.

Zatím.

Postavil jsem se, zbývající tři metry uběhl, dotáhl Marshalla ke straně spolujezdce, otevřel dveře a nacpal ho dovnitř. Přelezl jsem přes něho a hodil sebou za volant. Stiskl jsem velké červené tlačítko a nastartoval. Zařadil jsem a přidal plyn. Tak prudce, že se dveře samy zabouchly. Pak jsem rozsvítil naplno světla, sešlápl pedál na podlahu a vyrazil. Summerová by na mě byla hrdá. Směřoval jsem přímo k linii tanků. Dvě stě metrů. Sto metrů. Vybral jsem si místo, pečlivě zamířil a sto třicítkou prorazil mezerou mezi dvěma hlavními bojovými tanky.

* * *

Po kilometru a půl jsem zpomalil. Po dalším kilometru a půl zastavil. Marshall žil. Byl ale v bezvědomí a krvácel po celém těle. Neminul jsem.

Trefil jsem se přesně do lopatky. Kulka prolétla skrz naskrz a zanechala po sobě úlomky kostí a devítimilimetrovou ránu. Kromě toho ho pořezaly trosky pozorovatelny. Krev se smísila s cementovým prachem a vznikla zahnědlá pasta. Podařilo se mi ho usadit na sedadlo a zajistit ho pásy. Odpečetil jsem balíček první pomoci, přiložil na obě strany průstřelu lopatkou tlakový obvaz a vpíchl morfium. Na čelo jsem mu mastnou tužkou napsal velké M, přesně podle polních předpisů. Aby ho zdravotníci nepředávkovali, až se dostane do nemocnice.

Potom jsem vystoupil na čerstvý vzduch. Chvíli jsem se bezcílně procházel po vyježděné stezce. Kašlal jsem, plival a oklepával se od prachu. Všechno mě bolelo po zásazích úlomky betonu. Tři kilometry za mnou stále duněly tanky. Nejspíš čekaly na rozkaz zastavit palbu. Zcela marně. Bude jim muset dojít palivo.

* * *

Nastavil jsem klimatizaci na 2-40. Marshall se v polovině cesty probudil. Viděl jsem, jak pozvedl bradu. Pohlédl dopředu a pak doleva na mě. Napumpovaný morfiem a se znehybnělou pravačkou, přesto jsem se měl na pozoru. Kdyby hrábl levačkou po volantu, mohli bychom vyletět z cesty. Najet na nevybuchlou munici. Nebo přejet želvu. Tak jsem sundal pravačku z volantu a praštil ho přesně mezi oči. Krásně to mlasklo. Pak se opět odebral do říše spánku. Ruční anestetikum. Účinek trval až do příjezdu na základnu.

* * *

Odvezl jsem ho přímo do nemocnice základny. Ze sesterny jsem zavolal Franzovi a požádal o početnou stráž. Počkal jsem, až dorazí a slíbil povýšení a medaile všem, kdo pomohou dostat Marshalla před soud. Požádal jsem, aby mu hned po probuzení odříkali veškerá práva. A zdůraznil jsem, že ho musejí nepřetržitě hlídat, aby nespáchal sebevraždu. Pak jsem je přenechal svým povinnostem a odjel do Franzovy kanceláře. Maskáče jsem měl roztrhané a ztvrdlé prachem. Lépe patrně nevypadaly ani můj obličej, ruce a vlasy, protože Franz se rozesmál, jakmile mě spatřil.

„Jak koukám, zatknout úřednickou myš je náročnější, než jsem si představoval,“ pravil.

„Kde je Summerová?“ zeptal jsem se.

„Organizuje justiční sbor. Nedokáže se odtrhnout od telefonu.“

„Ztratil jsem vaši berettu,“ oznámil jsem.

„Kde?“

„Tam, kde ji archeologové neobjeví ani po sto letech.“

„Je v pořádku alespoň moje humvee?“

„V lepším než Marshallovo.“

Našel jsem svou tašku, prázdný pokoj na ubytovně pro hosty a pustil si horkou sprchu. Po hodné chvíli jsem z ní vystoupil a přendal obsah kapes do nových maskáčů. Staré jsem vyhodil. Každý rozumný zásobovatel by se mnou souhlasil, že se ocitly za hranicí dalšího použití. Posadil jsem se na postel. Jen jsem vydechoval a vdechoval. Potom jsem se vrátil do Franzovy kanceláře. Narazil jsem v ní na Summerovou. Celá zářila. V ruce svírala novou složku nadouvající se čerstvými záznamy.

„Jsme na správné stopě,“ oznámila. „Justiční sbor souhlasí, že zatčení bylo právoplatné.“

„Objasnila jsi jim případ?“

„Tvrdí, že potřebují přiznání.“

Neodpověděl jsem.

„Zítra se máme sejít s prokurátory,“ zdůraznila. „V D.C.“

„Musíš tam sama. Já to nestihnu.“

„Proč?“

Neodpověděl jsem.

„Jsi v pořádku?“

„Promluvili Vassell a Coomer?“

Zavrtěla hlavou. „Nevypadlo z nich ani slovo. Justiční sbor je dneska v noci přepraví letadlem do Washingtonu. Přidělí jim právníky.“

„Něco tu nesedí,“ promluvil jsem.

„Co?“

„Všechno proběhlo příliš hladce.“

Na okamžik jsem se zamyslel.

„Musím zpátky do Birdu,“ oznámil jsem. „Okamžitě.“

* * *

Franz mi půjčil padesát dolarů a dal mi dvě prázdné cestovní poukázky. Podepsal jsem je a Leon Garber je protipodepsal, z tisíců kilometrů vzdálené Koreje. Pak nás Franz odvezl do LAXu. Štábním autem, protože jeho humvee bylo plné Marshallovy krve. Panoval jen řídký provoz a cesta nám netrvala dlouho. Vešli jsme do haly a vyměnili poukázky za dvě místa v nejbližším letu do Washingtonu. Tašku jsem odeslal samostatně. Tentokrát jsem ji nechtěl vláčet s sebou. Od země jsme se odlepili ve tři hodiny odpoledne. V Kalifornii jsme strávili přesně osm hodin.

24 KAPITOLA

LET NA VÝCHOD ČASOVÝMI ZÓNAMI NÁM UKRADL hodiny získané cestou na západ. Na washingtonském Nationalu jsme přistáli v jedenáct hodin v noci. Vyzvedl jsem si z karuselového pásu zavazadlo a autobusem jsme dojeli na dlouhodobé parkoviště. Chevy na nás poslušně čekal. Použil jsem něco z padesáti Franzových dolarů a natankoval. Potom nás Summerová odvezla do Birdu. Stejně rychle jako obvykle a stejnou trasou, po I-95, kolem všech známých bodů. Budovy státní policie, místa, kde našli aktovku, odpočívadla, čtyřlístku, motelu a baru. Na bráně Birdu nás zapsali ve tři ráno. Zcela nehybná základna spala, ponořená do noční mlhy.

„Kam?“ zeptala se Summerová.

„Do Delty,“ nařídil jsem.

Dojeli jsme k bráně starého vězení a stráž nás vpustila dovnitř. Zaparkovali jsme na hlavním parkovišti. V temnotě jsem zahlédl Trifonovu corvettu. Osamocenou, kousek od hadice na stěně. Vypadala velice čistě.

„Proč jsme tady?“ zeptala se Summerová.

„Měli jsme chatrnou konstrukci,“ pravil jsem. „Sama jsi to řekla. A oprávněně. Byla opravdu slabá. Stopy ve štábním autě pomohly, pořád jsme ale neopustili rovinu indicií. Nemůžeme Vassella, Coomera ani Marshalla pořádně zařadit do sledu událostí. Ne jednoznačně. Dokonce ani nemůžeme Marshallovi dokázat, že se dotkl páčidla. Stejně jako nemůžeme dokázat, že ten jogurt neposvačil. A rozhodně nemůžeme dokázat, že mu Vassell s Coomerem cokoliv nařídili. Když dojde na lámání chleba, mohou tvrdit, že jednal na vlastní pěst. Osamělý vlk, utržený ze řetězu.“

„Takže?“

„Vstoupili jsme a konfrontovali dva starší důstojníky, které ohrožovala chabá konstrukce případu postaveného na indiciích. K čemu mělo dojít?“

„Měli se bránit.“

Přikývl jsem. „Měli se nám vysmát. Propuknout v pobavený chechtot. Urazit se. Vyhrožovat a bouřit. Vyhodit nás. Nic z toho však neudělali. Nechali si všechno mlčky líbit. A já jsem jejich mlčení považoval za přiznání viny. Přesně tak jsem si ho vyložil.“

„Já také,“ potvrdila Summerová. „Rozhodně.“

„Tak proč se nebránili?“

Summerová se na chvíli odmlčela.

„Špatné svědomí?“ navrhla.

Zavrtěl jsem hlavou. „Blbost.“

Odmlčela se na delší dobu.

„Do prdele,“ zaklela. „Možná prostě čekají. Chystají se rozbít případ před svědky. Zítra v D.C., za přítomnosti právníků. Aby nám zničili kariéru. Odkázali nás do patřičných mezí. Patrně z pomstychtivosti.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Z čeho jsem je obvinil?“

„Ze spiknutí za účelem spáchání vraždy.“

Přikývl jsem. „Špatně mi rozuměli.“

„Použil jsi velice jasná slova.“

„Slova jim došla. Nepochopili kontext. Mysleli si, že mluvím o něčem jiném. O něčem zcela jiném. Cítili se vinni jinou konspiraci. Cítili se vinni věcí, o které věděli, že se dá nade všechny pochybnosti dokázat.“

Mlčela.

„Ten pořad jednání,“ pokračoval jsem. „Stále někde leží. Nepodařilo se jim ho získat. Carbone je podvedl. Otevřeli na I-95 aktovku a zjistili, že je prázdná. Pořadu se zmocnil někdo jiný.“

„Tak kde je?“

„Ukážu ti kde,“ prohlásil jsem. „Proto jsme se vrátili. Budeš ho moct zítra použít. V D.C. Podepřít jím ostatní záležitosti. Body, ve kterých jsme slabí.“

Vyklouzli jsme do chladu. Přešli jsme parkovištěm ke dveřím bloku s celami. Vstoupili jsme dovnitř. Přivítaly nás zvuky spících mužů. Kysele páchnoucí vzduch společné ložnice. Prokličkovali jsme chodbami, zahnuli ve tmě za několik rohů a dorazili ke Carbonově doupěti. Prázdnému a netknutému. Vešel jsem a rozsvítil. Přikročil jsem k posteli. Natáhl jsem se k polici. Přejel jsem prsty po hřbetech knih. Vytáhl jsem vysoký tenký suvenýr z koncertu Rolling Stones. Podržel jsem ho. Zatřepal jsem jím.

Na postel vypadl čtyřstránkový pořad jednání.

Vytřeštili jsme na něj oči.

„Brubaker nařídil, aby ho schoval,“ pravil jsem.

Sebral jsem ho a podal Summerové. Zhasl jsem a vyšel do chodby. Přímo do cesty mladému opálenému seržantovi Delty s vousy. Měl na sobě tričko a spodky. Byl bosý. Před čtyřmi hodinami pil pivo, soudě podle zápachu.

„Hleďme, hleďme,“ zašvitořil. „Podívejme, kdo nás přišel navštívit.“

Neodpověděl jsem.

Nakoukl do Carbonovy cely. „Návrat na místo činu?“

„Tady nezemřel.“

„Moc dobře víte, jak to myslím.“

Potom se usmál a sevřel ruce v pěst. Odhodil jsem ho levým předloktím na zeď. Udeřil lebkou o beton a na vteřinu mu zesklovatěly oči. Přimáčkl jsem mu paži vodorovně přes hruď. Špičku lokte jsem mu zaryl do pravého bicepsu a prsty rozprostřel na levém bicepsu. Přišpendlil jsem ho ke stěně. Veškerou silou jsem na něj nalehl. Tiskl jsem ho tak dlouho, až lapal po dechu.

„Prokažte mi laskavost,“ požádal jsem ho. „Čtěte tenhle týden každý den noviny.“

Pak jsem zašátral volnou rukou v kapse a nahmatal nábojnici. Tu, kterou mi přinesl. S vyrytým jménem. Podržel jsem ji mezi prstem a palcem, těsně u spodního okraje. Ve slabém nočním světle zlatě zářila.

„Dávejte pozor,“ vyzval jsem ho.

Ukázal jsem mu nábojnici. Pak jsem mu ji vrazil do nosu.

* * *

Za psacím stolem seděla moje seržantka. Ta s malým synem. V kávovaru lákavě bublala káva. Nalil jsem dva hrnky a odnesl jsem je k sobě do kanceláře. Summerová nesla pořad jednání, vítězoslavně jako trofej. Vytáhla svorku a rozložila všechny čtyři listy na stůl.

Byly to originály. Žádné průklepy, faxy či fotokopie. Zcela očividně. Mezi řádky a na okrajích stály ručně psané poznámky a úpravy. Vyvedené třemi druhy písma. Nejvíc patrně Kramerovým, ale téměř jistě také Vassellovým a Coomerovým. Jednalo se o první, kolovací návrh. I to bylo očividné. Věnovali mu spoustu myšlenek a pečlivého zkoumání.

První list obsahoval analýzu problémů, kterým obrněnci čelí. Integrované jednotky, ztráta prestiže. Případné postoupení velení někomu jinému. Pesimistický, ale konvenční obsah. A přesný, podle toho, co jsem se dozvěděl od šéfa štábu.

Druhá a třetí stránka se zabývaly víceméně tím, co jsem předpověděl Summerové. Návrhy, jak diskreditovat klíčové oponenty, s maximálním nasazením špinavého prádla. Některé poznámky na okraji naznačovaly, čeho by se měla špína týkat. Zněly velice zajímavě. Udivovalo mě, kde se jim takové informace podařilo získat. A zajímalo mě, jestli je bude justiční sbor sledovat. Několik patrně ano. Vyšetřování tak probíhají. Začínají na nejrůznějších náhodných místech.

Narazili jsme na návrhy kampaní pro veřejnost. Většinou pěkně nanicovatých. Autoři se s veřejností naposledy setkali při cestě autobusem k Hudsonu, před nástupem do nejnižší třídy Pointu. Následovaly odkazy na velké vládní dodavatele. Podpořené plány na politické iniciativy uvnitř ministerstva obrany a Kongresu. Některé politické ideje se vracely obloukem na začátek a spojovaly se s odkazy na vládní dodavatele. Narážky svědčily o dokonale propracovaných vztazích. Peníze plynuly jedním směrem a laskavosti druhým. O ministru obrany se zmiňovali jménem. Jeho pomoc považovali za zaručenou. V jedné řádce jeho jméno dokonce podtrhli a označili poznámkou na okraji: koupeno a zaplaceno. Celkově obsahovaly první tři stránky obvyklá témata, jaká byste čekali od arogantních profesionálů silně zainteresovaných na stavu status quo. Ostudná, nečistá a zoufalá. Ale rozhodně ne taková, abyste se kvůli nim dostali do vězení.

Takový materiál začínal až na čtvrté straně.

Čtvrtá strana měla podivný nadpis: T.E.P., Mimořádná míle. Pod ním následoval na stroji napsaný citát z Umění války od Sun Tzua. Nezaútočit na nepřítele, když stojíte zády ke zdi, znamená zkázu. Na okraji stál dodatek napsaný nejspíš Vassellovou rukou: Zatímco klid při katastrofě svědčí o vrcholné odvaze velitele, energie při pronásledování dokazuje sílu jeho vůle. Wavell.

„Kdo je Wavell?“ zeptala se Summerová.

„Starý britský polní maršál,“ vysvětlil jsem. „Z druhé světové války. Potom dělal vicekrále v Indii. V první světové válce oslepl na jedno oko.“

Pod citátem od Wavella stála další poznámka, připojená jiným písmem. Patrně Coomerovým. Ptala se: Dobrovolníci? Já? Marshall? Tato tři slova byla obkroužená a spojená dlouhou čarou s nadpisem: T.E.P., Mimořádná míle.

„Co to má znamenat?“ nechápala Summerová.

„Čti dál,“ poradil jsem.

Pod citátem od Sun Tzua se nacházel na stroji sepsaný seznam osmnácti jmen. Většinu jsem znal. Patřila velitelům klíčových praporů z prestižních pěších divizí jako Osmdesátá druhá a Sto první, důležitým členům štábu z Pentagonu a pár dalším lidem. Tvořili zajímavou směsici věku a šarží. Nebyli mezi nimi vyloženě nízcí důstojníci, ale seznam se netýkal pouze služebně starších vojáků. To v žádném případě. Vyskytovaly se na něm i stoupající hvězdy. Pár očividných kandidátů a pár nekonvenčních samotářů. Několik jmen mi nic neříkalo. S jejich nositeli jsem se nikdy nesetkal. Například Abelson. Nevěděl jsem, kdo to je. U jména měl tužkou odškrtnutou fajfku. Jako jediný.

„Co ta fajfka znamená?“ zeptala se Summerová.

Zavolal jsem seržantce ve vnější kanceláři.

„Už jste někdy slyšela o muži jménem Abelson?“ vznesl jsem dotaz.

„Neslyšela,“ odpověděla.

„Poptejte se na něj,“ požádal jsem. „Patrně bude nejméně plukovníkem.“

Vrátil jsem se k seznamu. Byl krátký, ale dal se snadno vyložit. Jednalo se o osmnáct nejdůležitějších kostí masivně stavěné kostry. Nebo o osmnáct nejdůležitějších nervů složitého neurologického systému. Kdybyste je odstranili, ochromili byste jistou část armády. Rozhodně v daný okamžik. Ale hlavně do budoucna, kvůli vycházejícím hvězdám. Pozastavili byste evoluci. A podle toho, co jsem věděl o lidech, jejichž jména jsem znal, škody by utrpěla jen jedna část armády. Část s lehkými jednotkami. Nebo přesněji řečeno, s takovými lehkými jednotkami, které hleděly dopředu do dvacátého prvního století, nikoliv zpátky do devatenáctého. Osmnáct jmen nebylo moc v armádě čítající milion lidí. Ale byla dobře vybrána. Na základě bystré analýzy. Přesného zaměření. Hráči šachů a míchači karet, myslitelé a plánovači. Jasné hvězdy. Kdybyste chtěli seznam lidí, jejichž přítomnost či nepřítomnost změní budoucnost, nemohlo se vám dostat lepšího. Černého na bílém, vzorně sestaveného.

Zazvonil telefon. Stiskl jsem hlasitý poslech a v místnosti zazněl seržantčin hlas.

„Abelson byl od vrtulníků Apač,“ oznámila. „Víte, jaké myslím? Bojové vrtulníky. Silně ozbrojené. Co vždycky bubnují ve stejné tónině.“

„Byl?“ podivil jsem se.

„Zemřel den před Silvestrem. Auto versus chodec v Heidelbergu v Německu. Srazilo ho a ujelo.“

Zavěsil jsem.

„Swan se o tom zmínil,“ pravil jsem. „Jen stručně. Teď si vzpomínám.“

„Ta fajfka,“ upozornila Summerová.

Přikývl jsem. Jeden vyřízený, sedmnáct zbývá.

„Co znamená T.E.P?“

„To je starý žargon CIA. Terminate with extreme prejudice, ukončit krajním poškozením.“

Neodpověděla.

„Jinými slovy zavraždit,“ podotkl jsem.

Dlouhou, dlouhou dobu jsme jen tiše seděli. Znovu jsem pročítal ty neuvěřitelné citáty. Nepřítel. Když stojíte zády ke zdi. Vrcholná odvaha velitele. Důkaz síly jeho vůle. Snažil jsem si představit, jaké horečné šílenství dokáže dohnat osamělá ega k tomu, aby dopsali velkolepé citáty na seznam lidí, které chtějí zabít jen proto, aby si udrželi svá místa a prestiž. Nestačila mi fantazie. Tak jsem to vzdal, sklepl čtyři listy sepsané na psacím stroji dohromady a provlékl svorku původními dírkami. Vytáhl jsem ze zásuvky obálku a zastrčil je dovnitř.

„Pořad jednání se od prvního potuloval po světě,“ prohlásil jsem. „A čtvrtého věděli, že zmizel nadobro. Nebyl v aktovce a neměl ho u sebe Brubaker. Proto se oddali osudu. Vzdali se už před týdnem. Zabili kvůli němu tři lidi, ale nic nenašli. Tak tam prostě seděli. Bylo jim jasné, že dříve či později se vynoří a vymstí se jim.“

Poslal jsem obálku přes stůl.

„Použij ji,“ nařídil jsem. „Použij ji v D.C. Přitluč je na tu pitomou zeď.“

* * *

Tou dobou už byly čtyři hodiny ráno a Summerová vyrazila rovnou do Pentagonu. Já jsem si šel lehnout a čtyři hodiny jsem spal. Probudil jsem se v osm. Jedna věc mi ještě zbývala udělat, a s určitostí jsem věděl, že jedna věc se stane ještě mně.

25 KAPITOLA

Do své kanceláře jsem se vrátil v devět ráno. Moje seržantka s malým synem zmizela. Na její místo nastoupil desátník z Louisiany. „Přišel za vámi justiční sbor,“ oznámil a ukázal palcem k vnitřním dveřím. „Pustil jsem je dovnitř.“

Přikývl jsem. Porozhlédl jsem se po kávě. Kávovar byl prázdný a studený. Špatný začátek. Otevřel jsem dveře a vstoupil. Čekali na mě dva muži. Jeden na židli pro návštěvníky. Druhý za mým psacím stolem. Oba ve vycházkových uniformách. Oba s výložkami justičního sboru na klopách. Malý zlatý věnec proťatý šavlí a šípem. Muž na židli pro návštěvníky byl kapitán. Muž za stolem plukovník.

„Kam si mám sednout?“ zeptal jsem se.

„Kam chcete,“ opáčil plukovník.

Neodpověděl jsem.

„Viděl jsem telexy z Irwinu,“ pravil. „Upřímné gratulace, majore. Odvedl jste vynikající práci.“

Neodpověděl jsem.

„A slyšel jsem o Kramerově pořadu jednání,“ pokračoval. „Právě mi volali z kanceláře šéfa štábu. To je ještě lepší výsledek. Ospravedlňuje operaci Argon.“

„Kvůli tomuhle případu jste za mnou nepřišli,“ upozornil jsem.

„Ne, to máte pravdu,“ souhlasil. „Tenhle případ se právě projednává v Pentagonu. Za přítomnosti vaší nadporučice.“

Vzal jsem si volnou židli pro návštěvníky a postavil ji ke zdi pod mapu. Posadil jsem se. Opřel jsem se. Složil jsem ruce za hlavu a začal jsem si pohrávat se špendlíky. Plukovník se předklonil a zadíval se na mě. Čekal, jako by si přál, abych promluvil první.

„Hodláte si mě vychutnat?“ zeptal jsem se.

„Dělám svou práci,“ pravil.

„Máte svou práci rád?“

„Ne pokaždé.“

Neodpověděl jsem.

„Ten případ byl jako dlouhá, vysoká vlna,“ pravil. „Přihnala se, ustoupila a zanechala po sobě prázdnou pláž.“

Neodpověděl jsem.

„Něco však po ní zbylo. Velký, shnilý kus dřeva uvízlý na hranici příboje a my si s ním musíme nějak poradit.“

Chtěl, abych promluvil. Uvažoval jsem, že budu držet jazyk za zuby. Nechám ho vykonat veškerou práci. Nakonec jsem však pokrčil rameny a pomohl mu.

„Ta stížnost kvůli brutalitě,“ napověděl jsem.

Přikývl. „Upozornil nás na ni plukovník Willard. A je nepříjemná. Zatímco neoprávněné použití cestovních poukázek se dá prominout vzhledem k vyšetřování, stížnost kvůli brutalitě zůstává neomluvitelná. Protože ti dva civilisté neměli s případem údajně nic společného.“

„Dostalo se mi nesprávných informací,“ namítl jsem.

„To, bohužel, nemění skutečnost.“

„Váš svědek zemřel.“

„Zanechal po sobě přísežné prohlášení. Navždy. Což je stejné, jako kdyby vypovídal v soudní síni.“

Neodpověděl jsem.

„Čímž se problém redukuje na jedinou otázku,“ pokračoval plukovník. „Na kterou je možné odpovědět pouze ano, či ne. Spáchal jste, z čeho vás Carbone obvinil?“

Neodpověděl jsem.

Plukovník se postavil. „Můžete si o tom pohovořit se svým poradcem.“

Pohlédl jsem na kapitána. Patrně mi ho přidělili jako obhájce. Plukovník vyšel z místnosti a zavřel za sebou. Kapitán se naklonil na židli, potřásl mi rukou a představil se.

„Berte plukovníka s rezervou. Nechává vám kilometry široký únikový prostor. Celá tahle záležitost je jenom šaráda.“

„Musím sníst, co jsem si navařil,“ opáčil jsem.

„Nemáte pravdu. Nikdo vás nechce pranýřovat. Jde jenom o to, že Willard na tu záležitost tlačí. Tak nám nezbývá nic jiného, než předvést, že jsme se o ni náležitě postarali.“

„Jakým způsobem?“

„Stačí, když všechno popřete. Zpochybníte tím Carbonovo svědectví, a jelikož se nemůže podrobit křížovému výslechu, zafunguje šestý dodatek zaručující právo na konfrontaci se svědkem svědčícím proti vám a budete automaticky zproštěn obžaloby.“

Tiše jsem seděl.

„Jak by to proběhlo?“ zeptal jsem se.

„Podepíšete přísežné prohlášení, úplně stejně jako Carbone. Výpověď proti výpovědi a je po problému. Velice prosté.“

Přikývl jsem.

„Jak by vypadala druhá možnost?“

„Byl byste blázen, kdybyste o druhé možnosti vůbec uvažoval.“

„Co by se stalo?“

„Druhá možnost by se rovnala prohlášení, že se cítíte vinen.“

„Co by se stalo?“ zopakoval jsem.

„V případě prohlášení o vině? Snížení hodnosti a snížení platu se zpětnou platností k datu incidentu. Na nic menšího by odbor civilních záležitostí nepřistoupil.“

Mlčel jsem.

„Degradovali by vás na kapitána. Sloužil byste u běžné vojenské policie, protože Stodesátá jednotka by vás už nechtěla. Tak zní stručná odpověď. Dál se ale druhou možností nemá cenu zabývat. Prostě to obvinění popřete.“

Seděl jsem a vzpomínal na Carbona. Dožil se třiceti pěti let a šestnáct z nich sloužil v armádě. Pěchota, výsadkáři, jednotka zvláštního nasazení, Delta. Šestnáct nelehkých let. Dopustil se jen toho, že se pokusil udržet tajemství, které nikdy neměl znát. A pokusil se varovat svou jednotku před hrozícím nebezpečím. Na těch dvou věcech nebylo nic špatného. Přesto byl mrtvý. Mrtvý v lese, mrtvý na pitevním stole. Pak jsem přemýšlel o tlusťochovi z baru. Farmář mě moc nezajímal. Zlomený nos se rychle zahojí. Tlusťocha jsem ale zřídil. Na druhou stranu, nepatřil k nejušlechtilejším občanům Severní Karolíny. Medailí Za občanskou statečnost by ho guvernér patrně nikdy nevyznamenal.

Přemýšlel jsem o nich hodně dlouho. O Carbonovi a tlusťochovi na parkovišti. Pak jsem uvažoval o sobě. Major, hvězda, úspěšný vyšetřovatel zvláštní jednotky.

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Přiveďte plukovníka.“

Kapitán vstal ze židle a otevřel dveře. Podržel je plukovníkovi. Zavřel. Opět se posadil vedle mě. Plukovník se protáhl kolem nás a usadil se za stůl.

„Dobře,“ pravil. „Pusťme se do toho. Ta stížnost je neopodstatněná, není-liž pravda?“

Podíval jsem se na něho. Neodpověděl.

„Že je to tak?“

Zachováš se správně.

„Ta stížnost je pravdivá,“ prohlásil jsem.

Vytřeštil na mě oči.

„A přesná,“ pokračoval jsem. „Do všech podrobností. Incident na parkovišti proběhl tak, jak ho Carbone popsal.“

„Kristepane,“ zabědoval plukovník.

„Zbláznil jste se?“ vydechl kapitán.

„Patrně,“ souhlasil jsem. „Ale Carbone nebyl lhář. Nařčení ze lži by nemělo být to poslední, co bude stát v jeho složce. Zaslouží si lepší rozloučení. Sloužil šestnáct let.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni jsme jen mlčky seděli. Justiční sbor se připravoval na úmorné papírování. Já na staronovou roli kapitána vojenské policie. Bez privilegií zvláštní jednotky. Moc mě to však nezaskočilo. Věděl jsem, že se k tomu schyluje. Od té doby, co jsem v letadle zavřel oči a domino se začalo hroutit, kámen po kameni, od konce na začátek.

„Jedna prosba,“ pravil jsem. „Potřeboval bych také na dva dny suspendovat. Počínaje tímto okamžikem.“

„Proč?“

„Musím odjet na pohřeb. A nechci žádat svého velícího důstojníka o dovolenou.“

Plukovník odvrátil pohled.

„Souhlasím,“ pravil.

* * *

Vrátil jsem se na ubytovnu a nacpal do cestovního vaku veškerý svůj majetek. U intendanta jsem si nechal vyplatit šek a svěřil jsem mu obálku s padesáti dvěma dolary pro svou seržantku. Padesát dolarů jsem také poslal poštou Franzovi. Od patologa jsem si vyzvedl páčidlo, které použil Marshall, a přidal jsem ho k tomu, jež nám zapůjčili v obchodě. Potom jsem zašel do motorového parku vojenské policie a rozhlédl se po vhodném vozidle. Překvapilo mě, že tam stále stojí Kramerovo auto z půjčovny.

„Nedostali jsme žádné pokyny, jak s ním naložit,“ vysvětlil úředník.

„Proč ne?“

„Pane, sám jste mi to řekl. Je to váš případ.“

Potřeboval jsem něco nenápadného a malý červený ford působil mezi olivovými a černými vozidly jako pěst na oko. Pak mi však došlo, že v civilním světě tomu bude opačně. Kramerův červený ford neupoutá jediný pohled.

„Odvezu ho zpátky,“ prohlásil jsem. „Stejně jedu do Dullesu.“ Nemusel jsem nic podepisovat, protože se nejednalo o armádní majetek.

* * *

Z Fort Birdu jsem vyjel v deset dvacet ráno a zamířil jsem na sever do Green Valley. Mnohem pomaleji než posledně, protože jsem seděl v pomalejším fordu a nejsem zrovna rychlý řidič, alespoň v porovnání se Summerovou. Nezastavil jsem na oběd. Jen jsem pokračoval v cestě. K policejní stanici jsem dorazil ve čtvrt na čtyři odpoledne. Detektiva Clarka jsem našel za psacím stolem v hromadné kanceláři. Oznámil jsem mu, že případ je uzavřený. Summerová mu sdělí podrobnosti. Přibral jsem jeho vypůjčené páčidlo a odjel patnáct kilometrů dál do Sperryvillu. Protáhl jsem se úzkou uličkou a zaparkoval před železářstvím. Výkladní skříň už stačili opravit. Překližka zmizela. Pověsil jsem si všechna tři páčidla na předloktí, vstoupil do obchodu a vrátil je postaršímu prodavači za pultem. Potom jsem opět nasedl do auta a po jediné silnici vedoucí z města jsem dojel až do Washingtonu D.C.

* * *

Opsal jsem krátký oblouk proti směru hodinových ručiček po Beltway a vydal se hledat nejhorší část města. Nabízel se široký výběr. Zvolil jsem prostor uprostřed čtyř bloků rozpadajících se skladů, protkaný úzkými uličkami. Na hledané jsem narazil v třetí uličce. Ze dveří v cihlové stěně vyšla vyhublá děvka. Protáhl jsem se kolem ní a objevil chlápka v klobouku. Nabízel, co jsem potřeboval. Po minutě mezi námi zavládla důvěra. Zpečetily ji jako vždycky bankovky. Koupil jsem několik jointů, trochu speedu a pár laciných kuliček cracku. Na chlápka v klobouku můj skromný nákup rozhodně nezapůsobil. Odepsal mě jako amatéra.

* * *

Potom jsem se vydal do Rock Creeku ve Virginii. Dorazil jsem tam krátce před pátou. Zaparkoval jsem tři sta metrů od velitelství Stodesáté zvláštní jednotky, na vyvýšenině s výhledem na parkoviště. Willardovo auto jsem rozpoznal okamžitě. Podrobně mi ho popsal. Klasický pontiac GTO. Stál přímo na očích těsně u zadního východu. Sesunul jsem se na sedadle, zaostřil pohled a sledoval dění.

* * *

Vyšel v pět patnáct. Bankovní hodina. Nastartoval pontiac a vycouval od budovy. Nechal jsem pootevřené okýnko kvůli čerstvému vzduchu a i ze vzdálenosti tři sta metrů ke mně dolehlo hřmění výfuků. Vydávaly hluboký zvuk závodního osmiválce. Summerové by se určitě moc líbil. Udělal jsem si v hlavě poznámku, že pokud vyhraji v loterii, musím jí koupit vlastní GTO.

Nastartoval jsem ford. Willard vyjel z parkoviště a zabočil ke mně. Přikrčil jsem se a nechal ho projet. Pak jsem odpočítal tisíc, dva tisíce, otočil jsem se a vyrazil za ním. Sledovat ho nebylo nic těžkého. Se staženým okýnkem se stačilo řídit zvukem. Jel hezky pomalu, velký a zřetelný, přitisknutý k povrchu vozovky. Udržoval jsem odstup a pouštěl jsem mu do zpětného zrcátka projíždějící auta. Směřoval na východ k předměstí D.C. Z dob v Pentagonu mu patrně zbyl pronájem v Arlingtonu nebo Macleanu. Doufal jsem, že to není byt. Víc by se k němu ale hodil dům. S garáží pro silné auto. Což bych přivítal, protože dům je vždycky snazší.

* * *

Byl to dům. Ve venkovské zástavbě v zemi nikoho, severně od Arlingtonu. Spousta stromů, většinou holých, občas prostřídaných stálozelenými. Nepravidelné pozemky. Dlouhé, zakroucené příjezdové cesty. Zarostlé, chaotické zahrady. Mohla tam viset cedule: Pouze pro rozvedené či svobodné muže s průměrným vládním platem. Přesně takovému popisu jeho ulice odpovídala. Ne zrovna ideální, ale rozhodně lepší než bydlení přímo na předměstí, s natěsnanými předzahrádkami plnými rozdováděných dětí a úzkostlivých matek.

Projel jsem okolo a zaparkoval kilometr a půl daleko. Zabořil jsem se do sedadla a čekal na tmu.

* * *

Vyrazil jsem v sedm. Pěšky. Lehkou mlhou pod zataženou oblohou. Nesvítily na ní hvězdy. Ani měsíc. Měl jsem na sobě lesní maskáče. Neviditelnějšího mě Pentagon nemohl udělat. Předpokládal jsem, že v sedm bude ve většině domů jako po vymření. Vládní pracovníci se středním příjmem se snaží vyšplhat do vyšších platových kategorií. Takže budou sedět u psacích stolů a vytvářet dojem na potřebné osoby. Zvolil jsem ulici vedoucí rovnoběžně se zadní stranou Willardovy zahrady a narazil na dva těsně u sebe stojící domy se zanedbanými předzahrádkami. Ani v jednom se nesvítilo. Prošel jsem po první příjezdové cestě, kolem temné siluety domu a zahradou. Pak jsem se zastavil. Nezaštěkal jediný pes. Otočil jsem se a podél plotu jsem se proplížil k Willardově zahradě. Pokrývaly ji pahrbky uschlé trávy. Uprostřed nepěstěného trávníku stál zrezivělý gril. V armádním žargonu pohov a neupravenost. V normální lidské řeči děsný nepořádek.

Ohnul jsem sloupek a překročil plot. Drze jsem Willardovou zahradou došel ke garáži a zabočil k předním dveřím bez venkovního osvětlení. Pohled z ulice byl napůl zakrytý, napůl otevřený. Nic perfektního. Ale taky nic strašného. Opřel jsem se loktem o zvonek. Slyšel jsem, jak vyzvání v domě. Následovala krátká odmlka a pak se ozvaly kroky. Ustoupil jsem. Willard otevřel. Bez zaváhání. Jako by očekával donášku číny. Nebo pizzy.

Udeřil jsem ho pěstí do prsou a odhodil dovnitř. Vstoupil jsem za ním a nohou zavřel dveře. Přivítala mě neutěšená ponurost. Zatuchlý vzduch. Willard se držel sloupku schodiště a lapal po dechu. Praštil jsem ho do obličeje a srazil k zemi. Vydrápal se na ruce a kolena. Nakopl jsem ho prudce do zadku a kopal tak dlouho, až pochopil a začal lézt co nejrychleji ke kuchyni. Když se tam dostal, otočil se, posadil se na zem a opřel se zády o skříň. V obličeji se mu zračil strach, ale také zmatek. Nevěřil, co mu dělám. Jako by si myslel: Nemám na něj podat stížnost kvůli špatnému chování? Jeho úřednický mozek to nedokázal pochopit.

„Slyšel jste o Vassellovi s Coomerem?“ zeptal jsem se.

Přikývl, rychle a vyděšeně.

„Pamatujete si na nadporučici Summerovou?“

Opět přikývl.

„Cosi mi napověděla. Dost očividnou věc,“ pokračoval jsem. „Řekla, že by jim to neprošlo, kdybych na vás nekašlal.“

Jenom na mě zíral.

„Začal jsem o jejích slovech uvažovat. Na co přesně jsem kašlal?“

Nepromluvil.

„Spletl jsem se ve vás,“ pravil jsem. „Omlouvám se. Protože jsem se domníval, že kašlu na všetečného kariéristu. Na pedantického, nervózního, tupého byrokrata, přesvědčeného, že ví všechno nejlépe. Což nebyla pravda. Kašlal jsem na někoho úplně jiného.“

Vyvaleně ke mně vzhlížel.

„Nepovažoval jste Kramera za ostudu. Neuráželo vás, jak se chovám k Vassellovi a Coomerovi. Nemluvil jste jménem armády, když jste chtěl odepsat Carbona jako nehodu při tréninku. Vykonával jste práci, kvůli které vás k nám nasadili. Kdosi potřeboval ututlat tři vraždy a dal vám to za úkol. Účastnil jste se úmyslného krytí zločinu. Přesně to jste dělal. A přesně to jsem nebral na vědomí. Co jiného měl znamenat rozkaz nevyšetřovat vraždu? Byl to rafinovaný zastírací manévr, naplánovaný pěkně dopředu. Rozhodnutí padlo druhého ledna, když převeleli Garbera a vás dosadili na jeho místo. Povolali vás, aby měli volné ruce k akci načasované na čtvrtého ledna. Právě jen z tohoto a žádného jiného důvodu.“

Neodpověděl.

„Myslel jsem si, že zvolili neschopného kreténa, který nebude překážet. Měli však daleko lepší nápad. Přizvali kamaráda.“

Neodpověděl.

„Měl jste odmítnout,“ sdělil jsem. „Kdybyste odmítl, neuspěli by a Carbone s Brubakerem by byli ještě naživu.“

Neodpověděl.

„Zabil jste je, Willarde. Stejným dílem jako oni.“

Přidřepl jsem k němu. Posunul se po podlaze a přimáčkl se zády na skříň. V očích měl porážku. Učinil ale poslední pokus.

„Nic nemůžete dokázat,“ prohlásil.

Tentokrát jsem neodpověděl já.

„Možná se skutečně jednalo o neschopnost,“ navrhl. „Uvažoval jste o tom? Jak dokážete úmysl?“

Neodpověděl jsem. V očích se mu objevil tvrdý třpyt.

„Nejednáte s idioty,“ pravil. „Neexistuje jediný důkaz.“

Vytáhl jsem z kapsy Franzovu berettu. Tu, kterou jsem přivezl z Mohavské pouště. Neztratil jsem ji. Urazila se mnou celou cestu až z Kalifornie. Proto jsem při posledním letu odevzdal zavazadlo. Zbraně se nesmějí brát do kabiny. Ne bez spousty papírů.

„Tahle zbraň stojí na seznamu ztrát,“ oznámil jsem. „Oficiálně přestala existovat.“

Zíral na ni.

„Nedělejte hlouposti,“ řekl. „Nemůžete nic dokázat.“

„Vy také nejednáte s idiotem,“ opáčil jsem.

„Nic nechápete,“ namítl. „Dostal jsem rozkaz. Shora. Jsme v armádě. Musíme rozkazy poslouchat.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tahle výmluva ještě žádnému vojákovi nepomohla.“

„Dostal jsem rozkaz,“ zopakoval.

„Od koho?“

Jen zavřel oči a zavrtěl hlavou.

„Nevadí,“ ujistil jsem ho. „Vím přesně, kdo to byl. A stejně tak vím, že na něj nemůžu. Ne tam, kde sedí. Vy jste ale na dosah. Budete mým poslem.“

Otevřel oči.

„To neuděláte,“ vypravil ze sebe.

„Proč jste neodmítl?“

„Nemohl jsem odmítnout. Nastal čas vybrat si strany. Copak to nevidíte? Všichni si je budeme muset vybrat.“

Přikývl jsem. „To budeme patrně muset.“

„Nebuďte hloupý,“ pravil. „Prosím.“

„Považoval jsem vás za jedno shnilé jablko,“ řekl jsem. „Shnilý je ale celý kmen. Zdravá jablka se stala vzácným zbožím.“

Díval se na mě.

„Všechno jste mi zničil,“ pokračoval jsem. „Vy a vaši přátelé.“

„Co jsem zničil?“

„Úplně všechno.“

Postavil jsem se. Ustoupil. Odjistil berettu.

Stále se na mě díval.

„Sbohem, plukovníku Willarde,“ rozloučil jsem se.

Přiložil jsem si ústí ke spánku. Zíral na mě.

„Jenom si dělám legraci,“ oznámil jsem.

Pak jsem ho střelil doprostřed čela.

* * *

Dosáhl jsem klasického průstřelu devítimilimetrem s celokovovým pláštěm. Urval mu zadní část lebky. Skončila v kuchyňské skříni, společně s rozbitým porcelánem. Nacpal jsem mu do kapes jointy, speed a crack a přidal symbolickou ruličku bankovek. Potom jsem vyšel zadními dveřmi a pokračoval zahradou. Protáhl jsem se přes plot, proklouzl sousedním pozemkem a vrátil se k autu. Posadil jsem se na místo řidiče, otevřel vak a přezul si boty. Sundal jsem si ty, které jsem zničil v Mohavské poušti, a vyměnil je za novější pár. Pak jsem se rozjel na západ, směrem k Dullesu. Ke stanovišti Hertzu. Šéfové půjčoven nejsou padlí na hlavu. Ví, že lidé hromadí v autech nejrůznější odpadky. Tak staví k místům, kde se auta vracejí, velké kontejnery. V naději, že zákazníci budou slušní a alespoň trochu odpadků vyhodí. Šetří tím na mzdách za úklid. Stačí o minutu méně na auto a za rok jim znatelně klesnou náklady na zaměstnance. Staré boty jsem odložil do jednoho kontejneru a berettu do druhého. Hertz půjčuje v Dullesu tolik aut, že kontejnery pravidelně vyvážejí do drtičky.

K odletové hale jsem došel pěšky. Na autobus jsem neměl náladu. Ukázal jsem vojenský průkaz, použil šekovou knížku a koupil si letenku do Paříže. Bez zpáteční. Stejným nočním spojem Air France, kterým přiletěl Joe, když byl svět ještě v pořádku.

* * *

Do Avenue Rapp jsem dorazil v osm ráno. Joe mi pověděl, že auta přijedou v deset. Tak jsem se oholil a osprchoval v koupelně pro hosty, našel jsem mámino žehlicí prkno a pečlivě jsem si vyžehlil vycházkovou uniformu. Ve skříňce jsem objevil krém a vyleštil jsem si boty. Potom jsem se oblékl. Navěsil jsem na sebe medaile, všechny čtyři řady. Postupoval jsem v souladu s nařízeními vojenského řádu a pokyny, jak nosit medaile v plné velikosti. Stužky úhledně přesahovaly řady pod sebou. Vyčistil jsem medaile hadříkem, stejně jako i ostatní odznaky a naposledy také dubové ratolesti majora. Potom jsem vyšel čekat do bílého obývacího pokoje.

Joe měl na sobě černý oblek. V oblečení se moc nevyznám, ale vypadal nově. Z nějaké ušlechtilé látky. Možná hedvábí. Nebo kašmíru. Nevěděl jsem. Byl ale krásně střižený. K němu si vzal bílou košili a černou kravatu. Černé boty. Vypadal dobře. Lépe než kdykoliv jindy. Držel se. Pouze kolem očí se mu trochu zračilo napětí. Nemluvili jsme. Jen čekali.

Za pět minut deset jsme sešli na ulici. Corbillard dorazil přesně načas z dépót mortuaire. Za ním přijela černá limuzína značky Citroen. Nastoupili jsme, zavřeli dveře a limuzína pomalu a tiše vyrazila za pohřebním vozem.

„Jenom my?“ zeptal jsem se.

„S ostatními se sejdeme na místě.“

„Kdo přijde?“

„Lamonnier,“ odpověděl. „Pár jejích přátel.“

„Kde se to odehraje?“

„Pere Lachaise.“

Přikývl jsem. Pere Lachaise je slavný starý hřbitov. Jedinečný. Mámu na něj možná opravňovalo působení v odboji. Lamonnier jí možná zařídil místo.

„Mám nabídku na byt,“ oznámil Joe.

„Kolik?“

„V dolarech by tvůj podíl dělal zhruba šedesát tisíc.“

„Nechci je,“ prohlásil jsem. „Dej je Lamonnierovi. Pověz mu, ať najde staříky, kteří ještě žijí, a podělí je. Určitě bude znát nějaké organizace.“

„Staré vojáky?“

„Kohokoliv starého. Kdokoliv, kdo dělal správné věci ve správné době.“

„Jsi si jistý? Možná je budeš potřebovat.“

„Nestojím o ně.“

„Dobře,“ podřídil se. Jak si přeješ.“

Díval jsem se z okénka do šedivého dne. Medové pařížské tóny zkalilo pochmurné počasí. Řeka tekla s pomalostí roztaveného železa. Projeli jsme přes Place de la Bastille. Pere Lachaise leží na severovýchodě. Ne daleko, ale ani ne tak blízko, abyste mohli říct, že je to k němu jen kousek. Vystoupili jsme u stánku s mapami ukazujícími cesty k nejznámějším hrobům. Na Pere Lachaise je pohřbená spousta nejrůznějších lidí. Chopin, Moliere, Edith Piaf, Jim Morrison.

U vrat na nás čekali zbývající smuteční hosté. Domovnice z mámina domu a dvě ženy, které jsem neznal. Croques-morts si vyzvedli rakev na ramena. Vteřinu ji vyvažovali a potom se vydali na pomalý pochod. Zařadili jsme se s Joem za ně, bok po boku. Tři ženy šly za námi. Kráčeli jsme chladným ranním vzduchem. Po štěrkových chodníčcích mezi podivnými evropskými mauzolei a náhrobními kameny. Nakonec jsme došli k otevřenému hrobu. Po straně se vršila vykopaná hlína přikrytá zeleným kobercem, který měl patrně připomínat trávu. Lamonnier na nás čekal u hrobu. Přišel o něco dřív. Asi chodil pomaleji než pohřební průvod. Nechtěl nás zdržovat, nebo mu to bylo nepříjemné.

Nosiči položili rakev na připravené smyčky. Potom ji opět opatrně pozvedli, nastavili nad jámu a začali ji pomalu spouštět do jámy. Jeden muž četl cosi z knihy. Zaslechl jsem francouzská slova a v hlavě se mi vynořil anglický překlad. Prach jsi a v prach se obrátíš, neunikneš osudu, v tomto slzavém údolí. Nevěnoval jsem mu moc pozornost. Jen jsem se díval na rakev v jámě.

Muž domluvil, jeden z nosičů stáhl zelený koberec a Joe se sehnul a nabral do hrsti prsť. Potěžkal ji v dlani a pak ji hodil na víko rakve. Dřevěně zaduněla. Muž s knihou udělal to samé. Potom domovnice. Obě neznámé ženy. Nakonec Lamonnier. Předklonil se neohrabaně na svých holích, sehnul se a nabral do ruky prsť. S očima plnýma slz se zarazil a pak jen otočil zápěstí a vypustil prsť jako pramínek vody.

Udělal jsem zvolna krok dopředu, položil si ruku na srdce a uvolnil špendlík Stříbrné hvězdy. Podržel jsem ji v dlani. Stříbrná hvězda je nádherná medaile. Má na sobě malou stříbrnou hvězdu, uprostřed mnohem větší zlaté. Zdobí ji jasná hedvábná stužka, červenobílomodrá, po celé délce proložená vodotiskem. Na mojí bylo na zadní straně vyryto: J. Reacher. Pomyslel jsem si: J jako Josephine. Hodil jsem ji do jámy. Dopadla na rakev, jednou se odrazila a přistála lícem nahoru, malý paprsek světla v neutěšené šedi.

* * *

Měl jsem mezistátní hovor z Avenue Rapp a dostal rozkazy k návratu do Panamy. Společně jsme s Joem poobědvali a slíbili si, že budeme udržovat lepší kontakt. Pak jsem zamířil na letiště, doletěl přes Londýn do Miami a chytil dopravní letadlo na jih. Jako zbrusu novému kapitánovi mi přidělili rotu. Měli jsme za úkol udržovat pořádek v Panama City během konečné fáze operace Just Cause. Nemohl jsem si stěžovat. Velel jsem schopným vojákům. Ocitnout se opět v poli byl osvěžující zážitek. A káva mi také chutnala. Posílali ji všude za námi, v plechovkách velkých jako barely na naftu.

Do Fort Birdu jsem se už nikdy nevrátil. Nikdy už jsem nepotkal seržantku s malým synem. Občas jsem na ni ale myslel, když se naplno rozjelo snižování stavu. Nikdy jsem se nesetkal ani se Summerovou. Doneslo se mi, že se Kramerova pořadu jednání chopila s takovou vervou, že justiční sbor požadoval trest smrti za zradu. Pak vymámila z Vassella, Coomera a Marshalla přiznání ke všemu ostatnímu – výměnou za život ve vězení. Den poté, co šli do Leavenworthu, ji povýšili na kapitánku. Takže jsme skončili ve stejné platové skupině. Střetli jsme se uprostřed. Naše cesty se však už nikdy nezkřížily.

Do Paříže jsem se také nikdy nevrátil. Měl jsem to v úmyslu. Plánoval jsem, že slezu pozdě v noci pod Pont des Invalides, postojím a nadýchám se říčního vzduchu. Nikdy k tomu ale nedošlo. Byl jsem v armádě, vždycky na místě, kam mě poslali.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai