Výstřel

Lee Child

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Osamělý střelec se schová v několikapodlažní garáži a vystřelí do davu na veřejném prostranství v malém městě v Indianě. Ve zbytečném masakru náhodně zemře pět lidí. Ale střelec po sobě zanechá dokonalou stopu a policie ho rychle dopadne. Jmenuje se James Barr. Jedná se o zcela nenapadnutelný případ. Barr po zatčení odmítá mluvit. Pak svému právníkovi sdělí jedinou větu: "Sežeňte mi Jacka Reachera." Jaká událost z minulosti spojuje očividného psychopata a bývalého vojenského policistu?

Vydalo nakladatelství Jiří Buchal - BB/art v roce 2004

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2004 Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu One Shot

(First published by Bantam Press 2005, Great Britain)

přeložila © 2005 Iva Harrisová

Redakce textu: Ilona Staňková

Grafická úprava obálky: Robin Brichta

Jazyková korektura: Ditta Pešíková Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-597-6

OBSAH

Osamělý střelec se schová v několikapodlažní garáži a střílí do davu na veřejném prostranství v malém městě v Indianě. Při zbytečném masakru náhodně zemře pět lidí. Ale střelec po sobě zanechá dokonalou stopu a policie ho rychle dopadne. Jmenuje se James Barr a je to zcela nenapadnutelný případ.

Jack Reacher pracuje na svém opálení na pláži v Miami po boku norské blondýny. Tak ledově klidný, že by se na něm dalo bruslit. Nerad však zůstává na jednom místě. Potřebuje se pohybovat. Celý život strávil jako malá součástka dokonalé mašinérie. Stroj potom zakašlal a vyplivl ho. Teď se Reacher většinou kodrcá v autobusech, sleduje okolní scenérii a pozoruje chaos Ameriky.

Barr po zatčení odmítá mluvit. Pak svému právníkovi sdělí jedinou větu:

„Sežeňte mi Jacka Reachera.“

Jaká událost z minulosti spojuje očividného psychopata a bývalého vojenského policistu?

01 KAPITOLA

PATEK, PĚT HODIN ODPOLEDNE. Patrně nejhorší doba, kdy se člověk může dostat nepozorovaně přes město. Nebo nejlepší. V pět hodin v pátek si nikdo ničeho nevšímá. Vyjma ulice před sebou.

Muž s puškou jel na sever. Ani rychle, ani pomalu. Nenápadně, aniž by na sebe poutal pozornost. Řídil světlou dodávku, která pamatovala lepší časy. V autě seděl úplně sám. Ve světlém pršiplášti a beztvaré hučce, jakou nosí postarší muži na golfovém hřišti, když svítí slunce nebo prší. Hučku zdobila stužka ve dvou odstínech červené, obtočená kolem dokola. Měl ji staženou hluboko do čela. Kabát zapnutý až ke krku. Také měl sluneční brýle, i když dodávku chránila tmavá okna a slunce se schovávalo za mraky. A natáhl si rukavice, i když zima skončila před třemi měsíci a bylo poměrně teplo.

První ulice se začala zvedat do kopce a provoz zpomalil. Pak se úplně zastavil v místě, kde kvůli výstavbě chyběl kus vozovky a dva pruhy se sbíhaly do jednoho. Výstavba probíhala po celém městě. Řízení se za poslední rok stalo peklem. Díry na silnici, náklaďáky se štěrkem, míchačky s betonem, stroje nanášející asfalt. Muž s puškou pozvedl ruku z volantu. Vyhrnul si manžetu. Podíval se na hodinky.

Jedenáct minut.

Buď trpělivý.

Sundal nohu z brzdy a sunul se dopředu. Pak opět zastavil na začátku nákupní zóny v centru, kde se vozovka zúžila a chodníky rozšířily. Na pravé i levé straně je lemovaly velké obchody, každý o něco vyšší než předcházející, jak kopírovaly křivku kopce. Po širokých chodnících kráčeli chodci. Od aut je jako stráže oddělovaly litinové stožáry a lampy. Lidé měli víc prostoru než auta. Provoz se pohyboval velice pomalu. Muž se znovu podíval na hodinky.

Osm minut.

Buď trpělivý.

Po sto metrech ztratila prosperita trochu na kráse. Zácpa prořídla. První ulice se rozšířila a ukázala svou poněkud omšelou tvář. Vynořily se bary a laciné obchody. A pak po levé straně vícepodlažní garáž. Také ve výstavbě, protože ji právě rozšiřovali. O kus dál přehrazovala ulici nízká zídka. Za ní se rozprostíralo náměstí pro pěší s okrasným jezírkem a fontánou. Na levém okraji náměstí stála stará městská knihovna, na pravém nová kancelářská budova. Za ní se tyčila černá prosklená věž. První ulice zahýbala před zídkou v pravém úhlu doprava a ubíhala na západ podél neuklizených zadních vchodů a nakládacích plošin a pak pod nadzemní státní silnicí.

Ale muž v dodávce před odbočkou u náměstí zpomalil a zahnul doleva do garáže. Najel na rampu. Nemusel zastavit u závory, protože každé místo mělo vlastní parkovací hodiny. Proto chyběl výběrčí, svědkové, lístek, jakákoliv písemná stopa. Muž v dodávce to všechno věděl. Vyjel po točité rampě do druhého patra a zamířil do vzdáleného rohu budovy. Nechal dodávku chvíli běžet v uličce na volnoběh, vyklouzl zpoza volantu a odstranil oranžový dopravní kužel z místa, kam chtěl zajet. Bylo to poslední místo ve staré části garáže, přímo vedle nové přístavby.

Zaparkoval dodávku a vypnul motor. Chvíli nepohnutě seděl. V garáži panoval klid. Všude okolo stála tichá auta. Místo, které zahradil dopravním kuželem, bylo jediné volné. Garáž byla pokaždé zaplněná do posledního místa. Věděl o tom. Proto ji rozšiřovali na dvojnásobnou velikost. Používali ji lidé vyrážející na nákupy. Proto v ní panoval klid. Nikoho alespoň trochu rozumného by nenapadlo odjíždět v pět hodin. Ne do dopravní špičky. Ne do zácpy v rozkopaných úsecích. Každý soudný člověk by odjel buď před čtvrtou, nebo počkal do šesté.

Muž v dodávce se podíval na hodinky.

Čtyři minuty.

Klid.

Otevřel dvířka na straně řidiče a vystoupil. Vytáhl z kapsy čtvrťák a zastrčil ho do parkovacích hodin. Stiskl zprudka páčku. Mince zapadla s cinknutím do přístroje a na ciferníku naskočila zaplacená hodina. Jinak se neozval jediný zvuk. Ve vzduchu se nevznášelo nic jiného než pach zaparkovaných vozidel. Benzin, guma, studené výfukové plyny.

Zůstal stát vedle dodávky. Na nohou měl staré pouštní boty od anglické firmy Clarks, oblíbené mezi vojáky zvláštních jednotek. Jemná khaki useň, jediný pár dírek, podrážky z bílé surové gumy, klasický design nábožně udržovaný téměř šedesát let.

Ohlédl se po parkovacích hodinách. Padesát pět minut. Padesát pět minut nebude potřebovat. Otevřel posuvné zadní dveře dodávky, naklonil se dovnitř, rozbalil deku a odhalil pušku. Springfield M1A Super Match, samonabíjecí, s pažbou z amerického ořešáku, těžkou vynikající hlavní, zásobníkem na deset výstřelů a komorou na .308. Byla to přesná komerční obdoba samonabíjecí ostřelovací pušky M14, kterou americká armáda používala za dlouhá léta jeho působení ve vojenské službě. Byla to dobrá zbraň. Při prvním studeném výstřelu možná ne tak přesná jako špičková puška se závěrem, ale bude stačit. Naprosto. Nebude střílet na extrémně velkou vzdálenost. Nabil ji svými oblíbenými náboji, na zakázku vyrobenými Lake City M852. Speciální mosaz Lake City Match, federální prach, stošedesátiosmigránové kulky Sierra Matchking s dutou špičkou a kónickým koncem. Munice byla patrně lepší než zbraň. Lehká nesouměrnost.

Zaposlouchal se do ticha a pozvedl pušku ze zadní lavice. Odnesl ji k místu, kde končila stará část garáže a začínala nová. Starý a nový beton dělila jedenapůlcentimetrová spára. Jako demarkační linie. Nejspíš dilatační spoj, napadlo ho. Připravený na letní vedra. Usoudil, že ho asi naplní měkkým asfaltem. Přesně nad spárou visela žlutočerná páska s nápisem Zákaz vstupu natažená mezi dvěma sloupy. Poklekl na jedno koleno a protáhl se pod ní. Opět se postavil a zamířil do nedokončené novostavby.

Některé úseky nové betonové podlahy už stačili vyhladit, jiné zůstaly hrubé a čekaly na poslední vrstvu. Nedbale poskládaná prkna tvořila chodníčky. Kolem nich se povalovaly plné i prázdné papírové pytle na cement. V podlaze zely další dilatační spoje. U stropu visely šňůry se zhasnutými holými žárovkami. Atmosféru nehotovosti doplňovala prázdná kolečka, zmačkané plechovky od sodovky, cívky s kabely, nesmyslné haldy stavebního dříví, hromady drceného kamene, tiché míchačky na beton. Všechno pokrýval šedivý cementový prach, jemný jako klouzek, a ve vzduchu se vznášel zápach vlhkého vápna.

Muž s puškou pokračoval temnotou téměř až do nového severovýchodního rohu. Pak se zastavil, opřel se zády o hrubý betonový pilíř a zůstal stát.

S otočenou hlavou se posunul doprava, aby viděl, kam došel. Nacházel se zhruba dva a půl metru od nové obvodové zdi. Díval se na sever. Zeď mu sahala do pasu. Byla nedokončená. Čouhaly z ní šrouby na uchycení kovového zátarasu, aby auta nevrážela do betonu. Ze země čněly patky nových parkovacích hodin.

Muž s puškou se posunul dopředu a pootočil se, aby měl roh pilíře přesně mezi lopatkami. Opět otočil hlavu. Nyní se díval na severovýchod. Přímo na náměstí. Okrasné jezírko tvořilo dlouhý úzký obdélník ubíhající směrem od něho. Přibližně dvacet pět metrů na šest. Jako obrovská nádrž na vodu. Nebo velký rozkládací bazén. Ohraničovaly ho čtyři cihlové zídky zvedající se do výšky pasu. Vnitřní stěny olizovala voda. Mužova záměrná přímka vedla přesně diagonálně od přilehlého předního rohu do protilehlého zadního rohu jezírka. Zdálo se, že hloubka vody je necelý metr. Přímo uprostřed šplouchala fontána. Slyšel ji stejně jako pomalý provoz na silnici a šoupání nohou pod sebou. Přední stěna jezírka stála necelý metr za zídkou tvořící zátaras mezi náměstím a První ulicí. Obě nízké zídky ubíhaly souběžně vedle sebe v délce šesti metrů z východu na západ a dělil je jen úzký chodník.

Byl ve druhém patře, ale První ulice stoupala do kopce, takže náměstí leželo jen jedno podlaží pod ním. Díval se na něj seshora, ovšem z tupého úhlu. Na pravé straně náměstí se mu otvíral pohled na dveře nové, ne příliš honosné kancelářské budovy. Postavili ji a nepronajali. Věděl to. V zájmu zachování úctyhodnosti nového centra tam stát umístil vládní kanceláře. Oddělení motorových vozidel a společnou odvodní kancelář pěšáků, vojenského námořnictva, letectva a námořní pěchoty. Možná také sociální pojištění. Nebo daňový odbor. Tím si nebyl muž s puškou jistý. A bylo mu to jedno.

Poklekl a lehl si na břicho. Plížení patřilo k základnímu způsobu pohybu ostřelovače. Za svá léta vojenské služby zdolal plížením miliony kilometrů. Kolena, lokty a břicho. Standardní taktická doktrína nařizovala ostřelovači a jeho pozorovateli zásahů vzdálit se kilometr od jednotky a zaujmout plížením postavení. Při výcviku to někdy trvalo celé hodiny, protože uniknout nepřátelskému dalekohledu není snadné. Tentokrát však musel překonat jen necelých dvaapůl metru. A pokud věděl, nesledoval ho žádný dalekohled.

Dostal se k zídce, lehl si a přitiskl se k hrubému betonu. Pak se vytáhl do sedu. Poklekl. Stočil pravou nohu těsně pod sebe. Postavil levé chodidlo na zem a narovnal levou holeň do pravého úhlu. Opřel se levým loktem o levé koleno. Pozvedl pušku. Položil předpažbí na vršek nízké betonové zídky. Zlehka zahýbal hlavní dopředu a dozadu, aby ležela zcela pevně a dokonale. Vojenské příručky tomu říkaly střelba vkleče s oporou. Byla to dobrá pozice. Ze zkušenosti věděl, že lepší je jen leh s dvounožkou. Vydechl a nadechl se. Jeden výstřel, jeden mrtvý. Tak znělo krédo ostřelovačů. Úspěch vyžadoval sebeovládání, klid a chladnou hlavu. Vydechl a nadechl se. Cítil se uvolněný. Opět ve staré kůži.

Připravený.

Infiltrace úspěšné zakončena.

Nyní musí počkat, až nastane správný okamžik.

* * *

Čekal přibližně sedm minut, nehýbal se, mělce dýchal, soustřeďoval se. Díval se na knihovnu po své levici. Nad ní se stáčela na pilotech nadzemní státní silnice, jako by chtěla velkou starou budovu z vápence obejmout, přitisknout k sobě a ochránit před nebezpečím. Pak se silnice poněkud napřímila a vnořila se za černou skleněnou věž. Zhruba ve výšce čtvrtého podlaží. Monolit u hlavního vchodu do věže zdobil páv televize NBC, ale muž s puškou si byl jist, že malá místní pobočka nezabírá celou budovu. Patrně potřebovala jen jedno patro. Ve zbytku budovy nejspíš sídlily právní firmy tvořené jediným právníkem, veřejní účetní, realitní kanceláře, pojišťovací makléři nebo investiční manažeři. Anebo vůbec nikdo.

Z kancelářské budovy na pravé straně vycházeli lidé. Lidé, kteří obdrželi nové řidičáky, vrátili staré poznávací značky, přihlásili se do armády nebo se utkali s federální byrokracií. Byla jich spousta. Vládní kanceláře zavíraly. Pět hodin, pátek. Lidé vyšli ze dveří a přímo před ním zahnuli doleva, utvořili v zúženém místě zástup a jeden za druhým se protlačili mezi oběma zídkami na kratším konci jezírka. Jako terče na střelnici. Pěkně v řadě za sebou. Prostředí bohaté na cíle. Od jezírka ho dělilo třicet metrů. Přibližně. Rozhodně méně než třicet pět metrů. Velice krátká vzdálenost.

Čekal.

Někteří lidé smáčeli za chůze prsty ve vodě. Zídka k tomu měla přesně správnou výšku. Muž s puškou viděl třpytivé mince na černých dlaždičkách na dně. Vlnily se a pableskovaly, jak fontána čeřila hladinu.

Díval se. Čekal.

Proud lidí zhoustl. Vycházelo jich tolik, že se museli zastavit, zmáčknout a počkat, až se dostanou do řady sunoucí se mezi nízkými zídkami. Jako provoz na začátku První ulice sbíhající se do úzkého hrdla lahve. Po vás. Ne, po vás. Lidé museli zpomalit. Střelnicí se sunuly pomalé cíle.

Muž s puškou se nadechoval, vydechoval a čekal.

Pak přestal čekat.

Stiskl spoušť a vystřelil.

První výstřel zasáhl do hlavy muže a okamžitě ho zabil. Puška hlasitě zarachotila, kulka prolétla s prásknutím zvukovou hranicí, z hlavy vystříkla růžová tříšť a muž se skácel jako loutka s přestřiženým provázkem.

Smrtelný zásah prvním studeným výstřelem.

Vynikající.

Postupoval rychle zleva doprava. Druhý výstřel zasáhl do hlavy dalšího muže v řadě. S přesně stejným výsledkem jako u prvního. Třetí zasáhl do hlavy ženu. Stejný výsledek. Tři výstřely během zhruba dvou vteřin. Tři cíle skoleny. Naprosté překvapení. Zlomek vteřiny žádná reakce. Pak vypukl chaos. Vřava. Panika. Úzký prostor mezi zídkou ohraničující náměstí a zídkou jezírka uvěznil dvanáct lidí. Tři sestřelil. Zbývajících devět se dalo na útěk. Čtyři vyrazili dopředu a pět se jich odvrátilo od mrtvol a běželo zpátky. Ti narazili do stále se pohybujícího davu. Zazněly hlasité výkřiky. Muž s puškou měl přímo před sebou vyděšenou masu polapených lidí. Méně než třicet pět metrů od sebe. Velice krátká vzdálenost.

Čtvrtý výstřel do hlavy zasáhl muže v obleku. Pátý šel naprosto mimo. Sierra Matchking prolétla těsně kolem ramene ženy, zasyčela v okrasném jezírku a zmizela. Nevěnoval tomu pozornost, nepatrně posunul hlaveň Springfieldu a šestý výstřel zasáhl muže do kořene nosu a rozerval mu hlavu.

Muž s puškou přestal střílet.

Přikrčil se pod zídku garáže a odplížil se metr pozadu. V nozdrách ho štípal zápach spáleného prachu, přes zvonění v uších k němu doléhal ženský jekot, dusot nohou a skřípění pomačkaných nárazníků na ulici pod sebou. Nebojte, lidičky, pomyslel si. Už je po všem. Mizím. Položil se na hruď a shrnul použité nábojnice. Mosazné Lake City zářily na hromádce pěkně před ním. Pět nabral do rukou v rukavicích, ale šestá se odkutálela a zapadla do nedokončeného dilatačního spoje. Do dvacet centimetrů hluboké a něco přes centimetr široké mezery. Zaslechl, jak narazila s kovovým cinknutím na dno.

Rozhodnutí?

Nech ji být. Rozhodně.

Nezbývá čas.

Zastrčil zbývajících pět nábojnic do kapsy kabátu a začal se po prstech na nohou, rukou a břiše plížit dozadu. Zůstal chvíli nepohnutě ležet a naslouchal ječeni. Pak poklekl a postavil se. Otočil se a vrátil se stejnou cestou, kterou přišel. Rychle, ale beze stopy nervozity, po drsném betonu, podél dřevěných prken, temnotou a prachem, pod žlutočernou páskou. Zpátky ke své dodávce.

Zadní dveře byly stále otevřené. Zabalil teplou pušku opět do deky a zasunul za ní dveře. Nastoupil dopředu a nastartoval. Podíval se předním oknem na parkovací hodiny. Zbývalo mu na nich čtyřicet čtyři minut. Vycouval a zamířil k rampě. Sjel po ní k nestřeženému výjezdu, zabočil doprava a ještě jednou doprava do změti uliček za obchodními domy. První sirény zaslechl, až když podjel pod nadzemní státovkou. Vydechl. Sirény směřovaly na východ a on na západ.

Dobrá práce, pomyslel si. Utajená infiltrace, šest výstřelů, pět zásahů, úspěšný únik, v klidu a pohodě.

Pak se najednou usmál. Dlouhodobé vojenské záznamy dokazují, že moderní armáda dosahuje jednoho mrtvého nepřítele na každých patnáct tisíc výstřelů vypálených při bojové akci infanterií. Speciálně cvičení ostřelovači vykazují lepší výsledky. Daleko lepší. Přesněji řečeno, dvanáct a půl tisíckrát lepší. Moderní armáda dosahuje jednoho mrtvého nepřítele na jeden celý dva výstřely vypálené při bojové akci ostřelovačem. A jeden celý dva je stejný průměrný výsledek jako pět ze šesti. Naprosto stejný. Jednoduchá aritmetika. Takže po všech těch letech dosáhl cvičený vojenský ostřelovač přesně stejného výsledku, jaký by od něj očekávali staří instruktoři. Byli by velice potěšeni.

* * *

Ale jeho staří instruktoři připravovali ostřelovače na bojové podmínky, nikoliv zločin ve městě. Při zločinu ve městě se rychle vynoří faktory neznámé na bitevním poli. Tyto faktory mají tendenci poupravit definici úspěšného úniku. V tomto případě zareagovala nejrychleji média. Což ho nepřekvapilo, protože ke střelbě došlo přímo před oknem místní pobočky NBC. Než tucet vyděšených okolostojících zavolalo z mobilů nouzové číslo 911, došlo současně k dvěma věcem. Pracovníci popadli kamery, zapnuli je a zaměřili z oken. A opora místních zpráv jménem Ann Yanniová si začala nacvičovat své první velkoplošné zpravodajství. Zvedal se jí žaludek, byla vyděšená a hluboce otřesená, ale rozpoznala příležitost. Tak se v duchu pustila do příprav. Věděla, že záleží na volbě slov, a jako první ji napadlo zabiják, zbytečný a zmar. Po aliteraci sáhla čistě instinktivně. I po banalitě. Ale přesně jako zmar to viděla. A zmar bylo skvělé slovo. Vypovídalo o namátkovosti, svévolnosti, primitivnosti a krutosti. Neskrývalo v sobě ani důvod, ani konkrétní osobu. Přesně se hodilo k oné události. Zároveň však věděla, že by se nevyjímalo v textu pod fotografiemi. Tam by lépe působil masakr. Masakr pátečního odpoledne? Masakr v nejrušnější špičce? Rozběhla se ke dveřím a doufala, že jejího grafika napadne podobná popiska.

* * *

Na bitevním poli také není přítomna policie. Tucet nouzových volání z mobilů rozsvítil panel telefonní centrály jako vánoční stromeček a za čtyřicet vteřin už místní policie a požárníci vyjížděli k zásahu. Vyslali úplně všechny, s blikajícími světly a kvílejícími sirénami. Všechny uniformované strážníky, všechny dosažitelné detektivy, všechny zajišťovatele stop, všechna požární auta, všechny zdravotníky, všechny sanitky. Zpočátku panoval zmatek. Lidé volající na 911 hovořili vyděšeně a nejasně. Očividně se však jednalo o zločin, a to závažný, takže dočasné velení připadlo na vedoucího detektiva oddílu závažných zločinů. Byl to vysoce kvalifikovaný policejní veterán se čtyřiadvacetiletou zkušeností, který se vypracoval z pochůzkáře. Jmenoval se Emerson. Probojovával se pomalým provozem, kličkoval mezi rozkopanými místy, bezmocně, zoufale, aniž by věděl, k čemu došlo. Loupež, drogy, válka gangů, terorismus, chyběla mu konkrétní informace. Jakákoliv informace. Ale zachovával klid. V porovnání s ostatními. Tlukot jeho srdce nepřekročil sto padesát. Měl otevřený kanál s dispečerem nouzového volání, aby se za jízdy dozvěděl víc.

„Nový volající z mobilu,“ zakřičel dispečer.

„Kdo?“ křikl Emerson v odpověď.

„Námořní pěšák z odvodní kanceláře.“

„Očitý svědek?“

„Ne, byl uvnitř. Teď ale vyšel ven.“

Emerson stiskl zuby. Věděl, že na místě činu nebude první. Zdaleka ne první. Věděl, že velí z povzdálí. Takže potřeboval očité zpravodajství. Neprodleně. Námořní pěšák? Proč ne.

„Dobře,“ pravil. „Přepojte ho.“

Ozvalo se hlasité praskání, elektronický šum a potom k Emersonovi dolehla nová akustika. Venkovní prostor, vzdálené ječeni, šplouchání vody. Fontána, pomyslel si.

„S kým mluvím?“ zeptal se.

Odpověděl mu klidný, ale spěšný hlas, hlasitý a zadýchaný, hovořící z bezprostřední blízkosti do mobilu.

„Tady je Kelly,“ představil se. „První seržant, námořní pěchota Spojených států. S kým mluvím já?“

„Emerson, policejní oddělení. Jsem na cestě, dorazím za zhruba deset minut. Co mě čeká?“

„Pět zabitých v akci.“

„Pět mrtvých?“

„Přesně tak.“

Do prdele. „Ranění?“

„Žádné nevidím.“

„Pět mrtvých a žádní ranění.“

„Přesně tak,“ zopakoval námořní pěšák.

Emerson neodpověděl. Střelbu na veřejném prostranství už zažil. Viděl mrtvé. Nikdy však neviděl jenom mrtvé. Po střelbě na veřejném prostranství zbydou kromě mrtvých také ranění. Většinou v poměru jeden ku jednomu. Při nejmenším.

Jste si těmi raněnými jistý?“ otázal se.

„Naprosto, pane,“ ujistil ho námořní pěšák.

„Kdo jsou oběti?“

„Civilisté. Čtyři muži, jedna žena.“

„Do prdele.“

„Ano, pane,“ souhlasil námořní pěšák.

„Kde jste byl?“

„V odvodní kanceláři.“

„Co jste viděl?“

„Nic.“

„Co jste slyšel?“

„Přicházející palbu, šest výstřelů.“

„Jednoruční zbraň?“

„Řekl bych, že dlouhá zbraň.“

„Puška?“

„Podle mě samonabíjecí. Výstřely šly rychle za sebou, ale nebyl to úplný automat. Všichni mrtví dostali zásah do hlavy.“

Ostřelovač, pomyslel si Emerson. Do prdele. Šílenec s ostřelovací zbraní.

„Už utekl?“ zeptal se.

„Přestal střílet, pane.“

„Možná tam pořád je.“

„To je možné, pane. Chodci se schovali. Většina do knihovny.“

„Kde jste vy?“

„Přikrčený za zídkou oddělující náměstí. Společně s pár dalšími lidmi.“

„Kde byl on?“

„Tím si nejsem jistý. Nejspíš v poschoďové garáži. V její nové části. Kolemjdoucí ukazovali tím směrem. Možná zahlédli záblesky z hlavně. A je to jediná velká budova čelem k obětem.“

Dokonalá past, napadlo Emersona. Hnízdo hemžící se krysami.

‚Jsou tady lidé od televize,“ oznámil námořní pěšák.

Do prdele, pomyslel si Emerson.

„Máte na sobě uniformu?“ zeptal se.

„Slavnostní, pane. Do odvodní kanceláře.“

„Dobře, pokuste se do našeho příjezdu udržet pořádek.“

„Provedu, pane.“

Pak se rozhostilo ticho a k Emersonovi opět dolehl dispečerův dech. Lidé od televize a šílenec s puškou, prolétlo mu hlavou. Do prdele, do prdele, do prdele. Tlak, kontrola a jalové dohady, jako na každém místě, kde se vyskytl televizní štáb a šílenec s puškou. Stiskl tlačítko, které ho spojilo s ostatními auty.

„Všechny jednotky, poslouchejte,“ pravil. „Jedná se o osamělého cvoka s dlouhou zbraní. Patrně automatickou. Střílel do davu na veřejném prostranství. Nejspíš z nové části několikapodlažní garáže. Takže tam buď pořád je, nebo vzal roha. Pokud utekl, tak pěšky nebo autem. Všechny jednotky vzdálené víc než deset bloků proto zastaví a uzavřou obvodový prostor. Nikdo nesmí dovnitř ani ven. Ani vozidla, ani chodci, vůbec nikdo, za žádných okolností. Všechny jednotky, které se nachází blíž než deset bloků, pokračují se zvýšenou ostražitostí vpřed. Nenechte ho však proklouznout. Ať vám neunikne. Musíme ho dostat. Ještě dneska, než se na nás sesype CNN.“

* * *

Muž v dodávce zmáčkl tlačítko dálkového ovládání na stínítku a vrata garáže se zvedla. Vjel dovnitř, opět zmáčkl tlačítko a vrata se za ním zavřela. Vypnul motor a zůstal chvíli nehnutě sedět. Pak vystoupil z dodávky, prošel místností s harampádím a vstoupil do kuchyně. Poplácal psa a pustil televizi.

* * *

Zdravotníci v neprůstřelných oblecích vstoupili zadním vchodem do knihovny. Dva zůstali uvnitř a prohlédli schované chodce. Čtyři vyšli ven, proběhli skrčení přes náměstí a ukryli se za zídku. Proplížili se k tělům a potvrdili, že jsou všechna mrtvá. Pak u nich zůstali. Natažení na zemi vedle mrtvol. Nevystavujte se zbytečně nebezpečí, dokud nebude prohledána garáž, nakázal Emerson.

* * *

Emerson zastavil vedle parkujících aut dva boky od náměstí a pověřil uniformovaného seržanta prohlídkou garáže - odshora dolů od jihozápadního rohu. Uniformovaní strážníci prohledali čtvrté podlaží a pak třetí. Potom druhé. Potom první. Stará část byla problematická. Špatně osvětlená a plná zaparkovaných aut, z nichž každé představovalo potenciální úkryt. Pachatel se mohl schovat dovnitř, pod auto nebo za něj. Nikoho však nenašli. S novou přístavbou neměli nejmenší problém. Nebyla vůbec osvětlená, ale nestála v ní žádná auta. Policistům stačilo sejít schodišťovou šachtou a ohledat každé podlaží baterkou.

Nikde nikdo.

Seržant se uvolnil a podal vysílačkou hlášení.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Emerson.

A skutečně to byla dobrá práce. Díky tomu, že postupovali od jihozápadního rohu, zůstal severovýchodní roh zcela nedotčený. Nic neporučili. Takže při troše štěstí či zdravého úsudku si policejní oddělení vyslouží pochvalu, že v první fázi odvedlo bezchybný výkon. V první fází toho, z čeho se vyklube vzorové vyšetřování. Od začátku do konce.

* * *

V sedm hodin večer se už stmívalo a Ann Yanniová měla za sebou jedenáct vysílání. Tři celoplošná a osm lokálních. Ten poměr ji poněkud zklamal. Uvědomovala, že ze strany ústřední redakce čiší jistá skepse. Krev láká, znělo krédo každé zpravodajské organizace, ale tahle krev byla prolita příliš daleko, nikoliv na dosah New Yorku nebo L.A. Ani na pěstěném předměstí Washingtonu D. C. Krveprolití v sobě neslo náznak provinční podivnosti. Nehrozila reálná možnost, že se šílenci připlete do cesty někdo důležitý. Takže se nejednalo o světobornou zprávu. A po pravdě řečeno, Ann toho neměla moc co nabídnout. Žádná z obětí zatím nebyla identifikována. Nevědělo se, koho zmar postihl. Místní policejní oddělení nehodlalo odkrýt karty, dokud nebudou osobně informováni příbuzní. Takže nemohla poskytnout žádné srdcervoucí podrobnosti. Netušila, kdo ze zastřelených mužů jsou otcové od rodin. Ani jestli chodili do kostela. Nevěděla, zda žena je matka či manželka. Nedostávalo se jí ani vizuálního materiálu. Jen shromážděný dav zadržovaný o pět bloků dál policejními zátarasy, dlouhé statické pohledy na šeď První ulice a občasné blízké záběry několikapodlažní garáže, odkud se všichni domnívali, že střílel ostřelovač.

* * *

Kolem osmé už dosáhl Emerson značného pokroku. Jeho muži zaznamenali stovky výpovědí. První seržant námořní pěchoty Kelly stále tvrdil, že slyšel šest výstřelů. Emerson se přikláněl k názoru, že mu může věřit. Příslušníci námořní pěchoty bývají v takových věcech spolehliví. Pak si další svědek vzpomněl, že měl celou dobu zapnutý mobil, napojený na hlasovou schránku jiného účastníka. Telefonní společnost našla příslušný záznam a skutečně na něm zaznělo šest slabě slyšitelných výstřelů. Policejní lékaři však napočítali na pěti mrtvých jen pět zásahů. Chyběla tudíž kulka. Tři další svědci hovořili vágně, ale všichni si všimli, jak vystříkla voda v okrasném jezírku.

Emerson ho nařídil vyprázdnit.

Úkolu se chopili požárníci. Nainstalovali světlomety, vypnuli fontánu a čerpadlem začali odpumpovávat vodu do městské odvodňovací stoky. Odhadovali, že budou muset přemístit zhruba čtyřicet tisíc litrů vody a že jim to bude trvat hodinu.

* * *

Technici se zatím na místě činu chopili slánek a laserových baterek, aby odhadli trajektorie smrtelných střel. Usoudili, že nespolehlivějšího výsledku dosáhnou u první oběti. Když vyšel první výstřel, kráčela rozhodným krokem zprava doleva přes náměstí. Další oběti se možná nevypočitatelné obrátily, natočily nebo pohnuly. Tak založili své výpočty výlučně na prvním muži. Hlavu měl v příšerném stavu, ale bylo zřetelně vidět, že kulka letěla v okamžiku průniku trochu seshora dolů a zleva doprava. Jeden technik se postavil a druhý mu přiložil ke straně hlavy ve náležitém úhlu slánku a podržel ji. Potom první technik uhnul a třetí prosvítil slánku laserovou baterkou. Na severovýchodním rohu nové přístavby garáže se objevil červený bod, ve výšce druhého podlaží. Svědci tvrdili, že tam zahlédli záblesky z hlavně. Věda potvrdila jejich výpověď.

Emerson poslal do garáže zajišťovatele stop a dal jim veškerý čas, jaký potřebují. Ale upozornil je, že se nesmějí vrátit s prázdnou.

* * *

Ann Yanniová opustila černou skleněnou věž v osm třicet a odvedla filmový tým pět blokům k zátarasům. Doufala, že se jí některé oběti podaří identifikovat eliminačním procesem. Shromáždili se tam možná lidé, jejichž rodinní příslušníci nepřišli na večeři, a oni čekají zoufale na informace. Natočila dvacet minut. Nepodařilo se jí zachytit nic konkrétního. Jen dvacet minut nářků, kvílení a omráčené nevíry. Celé město zaplavila bolest a šok. Začala s tajnou pýchou, že se ocitla ve středu dění, a skončila se slzami v očích a zvednutým žaludkem.

* * *

K rozřešení případu došlo v poschoďové garáži. Byl to zlatý důl. Truhlice plná pokladů. Policista vyslechl o tři bloky dál pravidelného uživatele garáže, který tvrdil, že poslední volné místo v druhém podlaží bylo zahrazené oranžovým dopravním kuželem. Svědek kvůli tomu musel odjet a zaparkovat jinde. Pěkně ho to naštvalo. Pracovník městské správy vypověděl, že se tam kužel neocitl oficiálně. Rozhodně ne. V žádném případě. Neexistoval pro to důvod. Tak kužel zabalili do pytle na důkazy a odnesli. Pak pracovník městské správy upozornil, že u vjezdu a výjezdu visí nenápadné bezpečnostní kamery napojené na video v místnosti údržby. Vyndali kazetu a také ji odnesli. Potom pracovník městské správy oznámil, že na dostavbu nové části chyběly peníze a dva týdny se tam nic nedělo. Takže cokoliv mladší dvou týdnů nepochází od nich.

Technici začali u žlutočerné pásky s nápisem Zákaz vstupu. Jako první našli stopu po modré bavlněné látce na hrubém betonu pod páskou. Jen sotva viditelné vlákno připomínající chmýří z broskve. Jako by si kdosi klekl, protáhl se a zanechal po sobě kousek svých modrých kalhot. Vlákno vyfotografovali a pak ho nabrali lepivou destičkou z průhledného plastiku. Potom přinesli silné reflektory a zaměřili je nízko přes podlahu. Přes dva týdny starý cementový prach. Vynořily se dokonalé stopy. Opravdu dokonalé. Vedoucí technik zavolal Emersonovi na jeho motorolu.

„Měl na nohou zvláštní boty,“ oznámil.

„V jakém smyslu zvláštní?“

„Už jste někdy slyšel o krepě? Je to druh gumy. Téměř surové. Velice přilnavé. Všechno se na ni zachytí. Jestli toho chlapa najdeme, bude mít podrážky plné cementového prachu. A také má doma psa.“

„Psa?“

„Objevili jsme psí chlupy, které se přilepily na surovou gumu. A pak se setřely na hrubém betonu. A kobercová vlákna. Patrně z koberečků u něj doma a v jeho autě.“

„Pokračujte,“ přikázal Emerson.

* * *

V osm padesát předal Emerson svému šéfovi informace pro tiskovou konferenci. Nic nezatajil. Záleželo na šéfovi, co sdělí a co si nechá pro sebe.

„Šest výstřelů a pět mrtvých,“ oznámil Emerson. „Všechno zásahy do hlavy. Tipuju na cvičeného střelce. Nejspíš bývalého vojáka.“

„Nebo lovce?“ navrhl šéf.

„Mezi střílením zvěře a střílením lidí je veliký rozdíl. Technika je možná stejná, ne ale emoce.“

„Bylo správné nezapojit FBI?“

„Nejde přece o terorismus. Střílel osamělý cvok. S takovými už máme zkušenost.“

„V tomhle si chci být jistý, až o tom budu mluvit.“

„Já vím,“ pravil Emerson.

„Nakolik přesvědčivě tedy mohu mluvit?“

„Zdárně postupujeme, ale ještě nejsme u cíle.“

Šéf přikývl a neodpověděl.

Přesně v devět zavolal Emersonovi patolog. Jeho tým zrentgenoval pět hlav. Velké poškození tkáně, vstupní a výstupní otvory, žádná uvízlá kulka.

„Duté špičky,“ pravil patolog. „Všechno průstřely.“

Emerson se otočil a zadíval se na okrasné jezírko. Šest kulek, pomyslel si. Pět prošlo skrz na skrz a jedna minula. V devět patnáct bylo jezírko konečně prázdné. Požární hadice nasávaly vzduch. Zbyl jen necelý centimetr zpěněného kalu a spousta odpadků. Emerson nechal přesměrovat světla a poslal přes zídku dvanáct nováčků z akademie, šest z jednoho konce a šest z druhého.

* * *

Technici v garáži zaznamenali čtyřicet osm stop směřujících do rohu a čtyřicet čtyři vracejících se zpátky. Pachatel byl při příchodu klidný, ale opatrný a při odchodu dělal delší kroky, protože pospíchal. Velikost bot jedenáct. Na posledním pilíři před severovýchodním rohem objevili vlákna. Nejspíš mercerovaná bavlna ze světlého kabátu ve výšce lopatky, jako by se dotyčný přitiskl zády k hrubému betonu a pootočil se, aby viděl na náměstí. Nejvíc porušeného prachu našli mezi pilířem a obvodovou stěnou. Včetně dalších modrých a vláken vláken z kabátu i drobných kousíčků surové gumy, světlé a staré.

„Plížil se,“ pravil vedoucí technik. „Dopředu po kolenou a loktech a pozpátku po kolenou, prstech na nohou a loktech. Pokud najdeme jeho boty, budou mít odřené špičky.“

Zjistili, kde se posadil a poklekl. Přímo před tím místem si všimli odřeného laku na vrcholku stěny.

„Tady si opřel zbraň,“ sdělil vedoucí technik. „Několikrát s ní zahýbal dopředu a dozadu, aby dobře seděla.“

Přikrčil se a zadíval se přes odřený lak, jako by mířil puškou. Přímo před sebou spatřil Emersona přecházejícího před prázdným okrasným jezírkem, necelých třicet pět metrů daleko.

* * *

Nováčkové z akademie strávili ve vypuštěném jezírku třicet minut a vynesli spoustu nejrůznějších odpadků, téměř osm dolarů v drobných mincích a šest kulek. Pět z nich připomínalo znetvořené kapky olova, ale šestá vypadala zbrusu nově. S kónickým koncem, dutou špičkou, nádherně odlitá, téměř s jistotou .308. Emerson zavolal do druhého podlaží garáže svému vedoucímu technikovi.

„Potřebuju vás dole,“ oznámil.

„Ne, já potřebuju vás nahoře,“ opáčil technik.

* * *

Emerson dorazil do druhého podlaží a našel všechny techniky přikrčené u úzké spáry v betonu. Svítili do ní baterkami.

„Dilatační spoj,“ oznámil vedoucí technik. „A podívejte, co do něj zapadlo.“

Emerson se protlačil k spáře, pohlédl dolů a zahlédl záblesk mosazi.

„Nábojnice,“ poznamenal.

„Ostatní vzal pachatel s sebou,“ sdělil technik. „Tahle se mu ale zakutálela.“

„Otisky prstů?“ otázal se Emerson.

„Doufejme,“ odpověděl technik. „Zásobník nabíjí v rukavicích přece jen málokdo.“

Jak ji dostaneme ven?“

Technik se postavil, posvítil baterkou na strop a nedaleko objevil krabici na elektriku. Novou, s nespojenými kabely vykukujícími jako vějířovitě listy kapradí. Podíval se na podlahu přímo pod krabicí a objevil změť odstřižků. Vybral si půl metru dlouhý uzemňovací drát, očistil ho a ohnul do tvaru L. Byl tuhý a těžký. Na stropní zářivky do garáže patrně předimenzovaný. Proto možná stavba stagnovala. Město utrácelo na nesprávných místech.

Zasunul drát do spáry a nabral ohnutým koncem prázdnou nábojnici. Pak ji opatrně vytáhl, aby se nepoškrábala. Spustil jí přímo do umělohmotného sáčku na důkazy.

„Sejdeme se na stanici,“ oznámil Emerson. „Za hodinu. Seženu okresního státního zástupce.“

Vydal se přesně podél řádky stop. Pak se zastavil, vedle volného místa na parkování.

„Vyprázdněte hodiny,“ křikl. „Sejměte otisky prstů ze všech čtvrťáků.“

„Proč?“ zavolal technik zpátky. „Myslíte, že pachatel zaplatil?“

„Chci přezkoumat všechny možnosti.“

„Za parkování by před zastřelením pěti lidí zaplatil leda blázen.“

„Leda blázen zastřelí pět lidí.“

Technik pokrčil rameny. Vyprázdnit hodiny? Usoudil však, že jedná o intuici, za kterou jsou detektivové placeni, popadl mobil a požádal, aby se vrátil pracovník městské správy.

* * *

V tomto stadiu je vždycky nezbytné zapojit někoho z kanceláře státního zástupce, protože zodpovědnost za soudní stíhání leží zcela na jeho bedrech. U soudu nevítězí, či neprohrává policejní oddělení. Dělá to státní zástupce. Takže kancelář státního zástupce provádí vlastní posouzení důkazů. Máme případ? Stojí na pevných nebo chabých základech? Jako slyšení. Proces před procesem. Vzhledem k závažnosti situace jednal Emerson tentokrát se státním zástupcem osobně. S velkým zvířetem stojícím na prahu voleb s vidinou dalšího zvolení.

Uspořádali konferenci v Emersonově kanceláři. Zúčastnil se jí Emerson, vedoucí technik a státní zástupce. Státní zástupce se jmenoval Rodin, což byla zkrácenina ruského jména, které bývalo daleko delší v dávných dobách, než jeho prarodiče přesídlili do Ameriky. Byl to padesátník, štíhlý, sportovní a velice opatrný. Jeho kancelář se pyšnila velkým poměrem vítězství, ale vyhrávala jen proto, že stíhala pouze zcela jisté případy. Při sebemenší stopě pochybností se hned v počátcích stáhla a přehrála vinu na policajty. Tak to alespoň viděl Emerson.

„Doufám, že pro mě máte dobré zprávy,“ prohlásil Rodin. „Celé město šílí.“

„Přesně víme, jak to proběhlo,“ sdělil mu Emerson. „Krok za krokem.“

„Víte, kdo to udělal?“ zeptal se Rodin.

„Zatím ne. Pachatel se stále jmenuje John Doe.“

„Tak mě s vašimi poznatky seznamte.“

„Máme černobílý záznam z bezpečnostní kamery. Je na něm světlá dodávku, která přijela do garáže jedenáct minut před střelbou. Poznávací značky zakrývá špína a úhel záběru není nejlepší. Jedná se však patrně o dodge caravan, obstarožní, s dodatečně namontovanými tmavými skly. Také procházíme starší záznamy, protože pachatel přijel už dřív, aby zahradil jedno místo dopravním kuželem ukradeným na stavbě městské správy.“

„Můžeme dokázat, že je kradený?“

„Dobře, získaný,“ poupravil Emerson.

„Třeba pracuje v oddělení městské výstavby.“

„Třeba.“

„Domníváte se, že kužel pochází ze staveniště na První ulici?“

„Staví se po celém městě.“

„První ulice ale leží nejblíž.“

„Na tom, odkud kužel pochází, moc nezáleží.“

Rodin přikývl. „Takže si rezervoval místo na parkování?“

Tentokrát byla s přikývnutím řada na Emersonovi. „Přesně na začátku nové stavby. Proto působil kužel věrohodně. Máme svědka, který si jej všiml nejméně hodinu před střelbou. A na kuželu jsou otisky prstů. Spousta otisků. Pravý palec a ukazováček odpovídá otiskům na čtvrťáku, který jsme vyndali z parkovacích hodin.“

„Pachatel zaplatil za parkování?“

„Očividně.“

Rodin se odmlčel.

„To neobstojí,“ pravil. „Obhajoba bude tvrdit, že čtvrťák mohl vhodit do hodin z nějakého nevinného důvodu. Sobeckého, ale nevinného. A čtvrťák mohl ležet v hodinách celé dny.“

Emerson se usmál. Policajti uvažují jako policajti a právníci jako právníci.

„To není všechno,“ pokračoval. „Zaparkoval a potom prošel novou stavbou. Na několika místech po sobě zanechal průkazný materiál, z bot a oblečení. A průkazný materiál si také odnesl sebou, hlavně v podobě cementového prachu. Pravděpodobně ve velkém množství.“

Rodin zavrtěl hlavou. „To jen dokazuje, že se v uplynulých dvou týdnech pohyboval po místě činu. Víc ne. Takový důkaz je příliš vágní.“

„Máme tři možnosti, jak identifikovat jeho zbraň.“

To vzbudilo Rodinovu pozornost.

Jedním výstřelem minul,“ pravil Emerson. „Strefil se do jezírka. A víte co? Přesně takhle testují balistické laboratoře zbraně. Střílejí do dlouhé nádrže s vodou. Voda zpomalí a zastaví kulku, aniž by ji v nejmenším poškodila. Takže máme zcela nepoškozenou kulku se všemi rýhami a škrábanci, díky kterým ji dokážeme přiřadit ke konkrétní zbrani.“

‚Jste schopni najít onu konkrétní zbraň?“

„Na zídce, o kterou si opřel zbraň, zůstal odřený lak.“

„Výborně.“

„To si pište. Najdeme pušku a srovnáme lak a poškrábaná místa. Se stejnou jistotou jako DNA.“

„Najdete tu pušku?“

„Objevili jsme prázdnou nábojnici. Zlehka opracovanou vyhazovacím mechanismem. Takže máme kulku a nábojnici. Společně vážou zbraň k místu činu. Poškrábaný lak váže zbraň ke garáži. Garáž váže zločin k muži, který po sobe zanechal stopy.“

Rodin mlčel. Emerson věděl, že uvažuje o procesu. Technické důkazy se občas těžko podávaly. Postrádaly lidskou dimenzi.

„Na nábojnici zanechal otisky prstů,“ pravil. „Když nabíjel zásobník. Stejný palec a ukazováček jako na čtvrťáku z parkovacích hodin a na dopravním kuželu. Takže můžeme spojit zločin se zbraní, zbraň s municí a munici s mužem, který ji použil. Chápete? Všechno spolu souvisí. Pachatel, zbraň, zločin. Nádherně do sebe zapadají.“

„Je na videozáznamu vidět, jak dodávka odjíždí?“

„Devadesát vteřin poté, co bylo přijato první nouzové volání.“

„Kdo střílel?“

„To zjistíme, jakmile se nám ozvou z databáze otisků prstů.“

„Pokud je v databázi.“

„Domnívám se, že střílel voják,“ řekl Emerson. „Všichni vojáci jsou v databázi. Takže jde jen o otázku času.“

* * *

Šlo o otázku čtyřiceti devíti minut. Na dveře zaklepal službu konající policista a vstoupil. Nesl list papíru. Na papíru stála jména, adresy a životopisy. Včetně dodatečných informací všeho druhu. A fotografií do řidičského průkazu. Emerson si papír vzal a přelétl ho očima. Pak ještě jednou. Pak se usmál. Přesně šest hodin po prvním výstřelu byl případ vyřešen. Zcela jednoznačně.

Jmenuje se James Barr,“ oznámil Emerson.

V kanceláři se rozhostilo ticho.

„Čtyřicet jedna let. Bydlí dvacet minut odtud. Sloužil v americké armádě. Se ctí propuštěn před čtrnácti lety. Pěchotní specialista, což se vší pravděpodobností znamená ostřelovač. Dopravní odbor tvrdí, že řídí šest let starý dodge caravan béžové barvy.“

Posunul papír přes stůl Rodinovi. Rodin ho zvedl a dvakrát si ho pečlivě pročetl. Emerson ho pozoroval. Viděl, jak uvažuje: pachatel, zbraň, zločin. Bylo to jako pozorovat hrací automat ve Vegas. V okéncích se vynořily tři třešničky. Bingo, bingo, bingo. Naprostá jistota.

James Barr,“ protáhl Rodin, jako by vychutnával zvuk toho jména. Vytáhl fotografii do řidičského průkazu a zadíval se na ni. „Vítejte v pěkném maléru, Jamesi Barre.“

„Amen,“ požehnal Emerson jeho slovům a čekal na pochvalu.

„Seženu povolení,“ pravil Rodin. „K zatčení, domovní prohlídce a prohlídce jeho auta. Soudci se budou prát o podpis.“

Odešel a Emerson zavolal policejnímu šéfovi, aby mu sdělil dobré zprávy. Šéf pravil, že svolá na osmou následujícího rána tiskovou konferenci. Emerson se musí bezpodmínečně dostavit. Emerson to pochopil jako jedinou pochvalu, jíž se mu dostane, i když tisk neměl zrovna v lásce.

* * *

Povolení byla hotova během hodiny, ale příprava zatčení trvala tři. Skryté pozorování potvrdilo, že Barr je doma. Bydlel v nenápadném přízemním domě. Ani výstavním, ani omšelém. Stará barva na dřevěném pobití vnějších stěn, čerstvý asfalt na příjezdové cestě. V místnosti, která byla patrně obývací pokoj, svítilo světlo a běžela televize. Barr se na okamžik mihl v osvětleném okně. Zdálo se, že nemá společnost. Pak to vypadalo, že odešel do postele. Světla zhasla a dům se ponořil do ticha. Následovala přestávka. Zadržení ozbrojené osoby v domě vyžaduje pečlivé plánování. Velení se chopila policejní jednotka SWAT. Za pomoci map jednotlivých městských pásem poskytnutých radnicí vypracovala obvyklý postup. Utajené obklíčení, přesila připravená před domem a za domem. Náhlý simultánní útok na přední i zadní dveře. Emerson dostal za úkol provést vlastní zatčení v plném neprůstřelném obleku a zapůjčené helmě. Za doprovodu pomocníka státního zástupce, který měl sledovat legálnost zásahu. Nikdo nechtěl, aby si na nich později smlsnul obhájce. Přímo na místě bude k dispozici tým zdravotníků. Po ruce budou i dva důstojníci z K9: kvůli teorii zajišťovatelů stop o psu v domě. Akce se mělo zúčastnit celkem třicet osm mužů a všichni byli unaveni. Většina měla za sebou devatenáct hodin v práci. Normální pracovní doba plus přesčasy. Takže ve vzduchu se vznášelo značné napětí. Předpokládali, že nikdo nevlastní jen jednu samonabíjecí pušku. Když máš jednu, máš i další. Třeba plně automatické. Možná i granáty či bomby.

* * *

Ze zatčení se však nakonec vyklubala procházka růžovou zahradou. James Barr se ani pořádně neprobudil. Ve tři hodiny ráno vykopli dveře a našli ho spícího samotného v posteli. Zůstal spát, i když ho obklíčilo patnáct mužů s patnácti namířenými samopaly a patnácti baterkami. Trochu se zavrtěl, když velitel jednotky SWAT odhodil na zem přikrývku a polštář, aby zjistil, jestli pod nimi neskrývá zbraň. Žádnou neskrýval. Otevřel oči. Zamumlal cosi, co znělo jako Cože?, a opět usnul, stočený zimouřivě na matraci. Byl velký, s bílou pokožkou a šedivějícím černým porostem po celém těle. Pyžamo mu bylo příliš malé. Vypadal ochable a o málo starší než čtyřicet jedna let.

Jeho pes byl starý voříšek, který se neochotně probudil a vybelhal z kuchyně. Tým z K9 ho okamžitě odchytil a naložil do svého náklaďáku. Emerson si sundal helmu a protlačil se zástupem v malé ložnici. Na nočním stolku zahlédl ze tří čtvrtin plnou půllitrovku Jacka Danielse vedle oranžové lahvičky z lékárny, také ze tří čtvrtin plné. Sklonil se k ní. Prášky na spaní. Legální, nedávno předepsané na jméno Rosemary Barrová. Popiska hlásala: Rosemary Barrová. Jedna tableta v případě nespavosti.

„Kdo je Rosemary Barrová?“ zeptal se pomocník státního zástupce. ‚Je ženatý?“

Emerson se rozhlédl po místnosti. „Neřekl bych.“

„Pokus o sebevraždu?“ ozval se velitel jednotky SWAT.

Emerson zavrtěl hlavou. „Spolykal by je všechny. A vypil by celou láhev. Pan Barr patrně jenom nemohl usnout. Po velice náročném a úspěšném dni.“

vzduch v místnosti byl zatuchlý. Páchl po špinavém povlečení a nemytém těle.

„Musíme postupovat opatrně,“ upozornil pomocník státního zástupce. ‚Je pod vlivem prášků a alkoholu. Jeho právníci budou tvrdit, že nebyl schopen plně vnímat poučení o svých právech. Tak nesmíme dopustit, aby cokoliv řekl. A pokud něco řekne, nesmíme ho poslouchat.“

Emerson přivolal zdravotníky. Nařídil jim, aby Barra prohlédli, jestli nic nepředstírá a jestli jim neumře. Několik minut si s ním hráli, poslechli srdce, zkontrolovali puls, přečetli si složení prášků. Pak ho prohlásili za zdravého, pouze hluboce spícího.

„Psychopat,“ pravil velitel SWAT. „Bez nejmenšího svědomí.“

Jsme si vůbec jistí, že se jedná o správného chlapa?“ otázal se pomocník státního zástupce.

Emerson si všiml kalhot od obleku přehozených přes křeslo a prohledal kapsy. Vytáhl malou náprsní tašku. S řidičským průkazem. Jméno i adresa souhlasily. Stejně jako fotografie.

Jedná se o správného chlapa,“ potvrdil.

„Nesmíme ho nechat cokoliv říct,“ upozornil znovu pomocník státního zástupce. „Potřebujeme, aby bylo všechno košer.“

„Přesto ho poučím o jeho právech,“ oznámil Emerson. „Zapište si to do paměti.“

Zatřásl Barrem za rameno a podařilo se mu docílit pootevřených očí. Pak odrecitoval poučení. O právu zachovat mlčení a o právu na právníka. Barr se na něj pokusil zaostřit, ale neúspěšně. Potom opět usnul.

„Dobře, odveďte ho,“ přikázal Emerson.

Zabalili ho do deky a dva policisté ho odvlekli z domu do auta. Zdravotníci a pomocník státního zástupce odjeli s ním. Emerson zůstal v domě a pustil se do prohlídky. Ve skříni v ložnici narazil na ošoupané modré džíny. Pod nimi našel úhledně srovnané boty s podrážkou ze surové gumy. Byly zaprášené. Kabát visel ve skříni v chodbě. Béžový dodge caravan parkoval v garáži. Poškrábanou pušku objevil ve sklepě. Vedle několika dalších na držáku upevněném na zdi. Na lavici pod ním leželo pět jednoručních devítimilimetrů. A krabice s municí včetně poloprázdné krabice se stošedesátiosmigránovými Lake City M852 .308 s dutou špičkou a vypouklým koncem. Vedle krabic stály sklenice s prázdnými nábojnicemi. Připravené na recyklaci, napadlo Emersona. Připravené na ruční naplnění. V té úplně vepředu jich bylo pouze pět. Mosazné Lake City. Sklenice zůstala nezavřená, jako by do ní někdo posledních pět nábojnic odhodil nedávno a ve spěchu. Emerson k ní přičichl. Páchla po střelném prachu. Studeném a starém, ale zase ne tak příliš.

* * *

Emerson opustil dům Jamese Barra ve čtyři ráno. Na jeho místo nastoupili zajišťovatelé stop připravení pečlivě pročesat celý prostor. Emerson zavolal službukonajícímu seržantovi a dozvěděl se, že Barr poklidně spí sám v cele pod neustálým lékařským dohledem. Pak se vrátil domů, urval dvě hodiny spánku, osprchoval se, oblékl a vyrazil na tiskovou konferenci.

* * *

Tisková konference zbavila celou událost beznadějně senzačnosti. Senzační příběh potřebuje pachatele pohybujícího se stále po okolí. Nebezpečného, tajemného a zákeřného. Senzační příběh potřebuje strach. Abyste se báli vykonávat nejběžnější každodenní činnosti, jako je tankování auta, nakupování nebo návštěva kostela. Takže dozvědět se, že pachatele vypátrali a zatkli ještě před začátkem druhého bloku zpráv, znamenalo pro Ann Yanniovou katastrofu. Okamžitě věděla, co si budou myslet v hlavní redakci. Nezáživné, vyřízené, historie. Doslova včerejší zprávy. Stejně se nejednalo o nic zajímavého. Jenom o nějakého zdegenerovaného vesnického burana, příliš pitomého, než aby zůstal jedinou noc na svobodě. Patrně spí se svou sestřenicí a pije Colt 45. Chyběla atmosféra zlověstnosti. Dostane ještě jeden vstup, aby zrekapitulovala zločin a pohovořila o zatčení a pak konec. Zpátky do zapomnění.

Takže Ann Yanniová byla zklamaná, ale podařilo se jí to dobře zakrýt. Kladla otázky a nasadila obdivný tón. Uprostřed zpravodajství začala pracovat na novém tématu. Na novém příběhu. Posluchači budou muset uznat, že policie odvedla působivý výkon. A pachatel nebyl pitomec. Nikoliv nezbytně. Důležitého pachatele chytilo ještě důležitější policejní oddělení. Přímo v srdci Států. Počin, který trval v předchozích známých případech na pobřeží podstatně déle. Podaří se jí to prodat? V duchu se pustila do sestavování titulků. Nejrychlejší v Americe? Jako narážka na Nejlepší?

Policejní šéf předal po deseti minutách slovo Emersonovi. Emerson informoval o pachatelově totožnosti a původu. Věcně a stručně. Jenom fakta, madam. Nastínil v hlavních rysech vyšetřování. Zodpověděl otázky. Nevytahoval se. Ann Yanniová nabyla dojmu, že si myslí, že policajti měli štěstí. Dostalo se jim víc vodítek než obvykle.

Pak vystoupil Rodin. Tvářil se, že policejní oddělení vyhrálo bezvýznamnou počáteční šarvátku a hlavní práce teprve začíná. Jeho kancelář všechno přezkoumá a zaujme rozhodné stanovisko. A ano, paní Yanniová, považuji okolnosti za natolik závažné, že budu pro Jamese Barra požadovat trest smrti.

* * *

James Barr se probudil v cele s chemickou kocovinou, v devět hodin v sobotu ráno. Okamžitě mu odebrali otisky prstů a znovu ho seznámili s jeho právy a pak ještě jednou. Právo na mlčení a právo na právního zástupce.

Rozhodl se zachovat mlčení. To dělá jen málo zadržených. Jen málo jich to dokáže. Nutkání mluvit bývá neodolatelné. James Barr ho však potlačil. Prostě držel jazyk za zuby. Pokoušela se s ním mluvit spousta lidí, ale neodpověděl. Ani jednou. Nevypravil ze sebe slovo. Emersonovi to nevadilo. Spíš naopak. Nechtěl, aby Barr cokoliv říkal. Daleko víc si přál seřadit všechny důkazy, prozkoumat je, ověřit, vybrousit a dostat se do bodu, kdy bude moct počítat s odsouzením bez přiznání. Přiznání byla příliš napadnutelná. Obhajoba často vyčítala policii nátlak nebo zmatení a naučil se jim vyhýbat. Představovala zlatý hřeb programu. Poslední věc, kterou chtěl slyšet, nikoliv první. Ne jako v televizních detektivkách, kde zarputilé vyslýchání patří k popisu práce. Tak se jen držel stranou a nechával zajišťovatelům stop dokončit jejich pomalé, trpělivé dílo.

* * *

Sestra Jamese Barra byla mladší než on, svobodná a bydlela v pronajatém bytě v centru. Jmenovala se Rosemary. Stejně jako zbytek města se nacházela ve stavu otupělého šoku. Dívala se v pátek večer na zprávy. A znovu je naladila v sobotu ráno. Zaslechla, jak policejní detektiv říká bratrovo jméno. Nejprve si myslela, že se jedná o omyl. Že špatně slyšela. Policista to jméno však stále opakoval. James Barr, James Barr, James Barr. Vytryskly jí slzy. Nejprve slzy nevíry, potom slzy hrůzy a nakonec slzy hněvu.

Pak se s vypětím vůle uklidnila a začala jednat.

Pracovala jako sekretářka v osmičlenné právní firmě. Podobně jako většina firem na maloměstě dělala i ta její ode všeho trochu. A chovala se ke svým zaměstnancům velice slušně. Nízký plat kompenzovala nehmotnými hodnotami. Například plnou škálou sociálních výhod. Nebo nazývala sekretářky právními asistentkami. K dalším patřil slib starat se zdarma o právní záležitosti zaměstnanců a jejich rodin. Většinou šlo o závěti, soudní potvrzení, rozvody a tahanice s pojišťovnami kvůli nabouraným autům. Rozhodně se nejednalo o obhajobu dospělých sourozenců neprávem obviněných z krvavé střelby na veřejném prostranství. To jí bylo jasné. Měla však pocit, že to musí zkusit. Protože znala svého bratra a věděla, že nemůže být vinen.

Zatelefonovala domů partnerovi, pro kterého pracovala. Ten se zabýval převážně daněmi, takže zavolal kolegovi zaměřenému na trestní právo. Kolega zatelefonoval hlavnímu partnerovi, který svolal schůzi všech partnerů. Konala se v době oběda ve venkovském klubu. Jednání se od počátku točilo kolem toho, jak co nejtaktněji odmítnout žádost Rosemary Barrové. Obhajoba takového zločinu přesahovala jejich možnosti. Nebo spíš nehodlali své možnosti zkoušet. Svazovaly je aspekty styku s veřejností. Na tom se okamžitě shodli. Byli však loajální a Rosemary Barrová pro ně vzorně pracovala už dlouhá léta. Věděli, že nemá peníze, protože se jí starali o daně. Předpokládali, že její bratr také nemá peníze. Ústava však zajišťuje kompetentního právního zástupce a o veřejných obhájcích neměli moc vysoké mínění. Tak ztroskotali na upřímném etickém dilematu.

Vyřešil ho kolega zaměřený na trestní právo. Jmenoval se David Chapman. Byl to ostřílený veterán, který znal státního zástupce Rodina. Znal ho velice dobře. Nešlo ho neznat. Vyrůstali ve stejné ulici a pracovali ve stejném oboru, i když na opačných stranách. Tak Chapman odešel do kuřárny a zavolal ze svého mobilu státnímu zástupci domů. Oba právníci si otevřeně a plodně popovídali. Pak se Chapman vrátil ke stolu s obědem.

Jasná záležitost,“ oznámil. „Bratr slečny Barrové nemůže být vinnější. Rodinův případ bude znít jako učebnicový příklad. Dokonce se jím možná jednou stane. Rodin má nejrůznější pádné důkazy. Ani jiskérka naděje.“

„Mluvil s tebou na rovinu?“ zeptal se hlavní partner.

„Staří kámoši se nevodí za nos,“ opáčil Chapman.

„Takže?“

„Museli bychom žádat jedině o zmírnění trestu. Kdyby se nám podařilo změnit smrtící injekci na doživotí, můžeme mluvit o velkém vítězství. Víc od nás nemá slečna Barrová právo očekávat. Ani její proklatý bratr, při veškeré povinné úctě.“

Jak moc bychom se do případu zapletli?“ otázal se hlavní partner.

Jenom do fáze vynesení rozsudku. Protože bude muset prohlásit, že se cítí vinen.“

Jsi se toho ochoten ujmout?“

„Za těchto okolností.“

„Kolik hodin nás to bude stát?“

„Moc ne. V podstatě nemůžeme nic udělat.“

„Důvody pro zmírnění trestu?“

„Tuším, že je veterán ze Zálivu. Takže patrně nějaké chemické látky. Nebo opožděné trauma. Možná bychom se mohli dohodnout s Rodinem předem. Dejme tomu při obědě.“

Hlavní partner přikývl. Obrátil se k odborníkovi na daně. „Vyřiď své sekretářce, že uděláme vše, co je v našich silách, abychom pomohli jejímu bratrovi.“

* * *

Barra převezli z cely na policejní stanici do okresního vězení dřív, než se s ním měli jeho sestra či Chapman šanci sejít. Odebrali mu deku a pyžamo a vyfasoval papírové spodní prádlo, oranžovou kombinézu a gumové sandály. Okresní vězení nepatřilo k nejpříjemnějším místům k pobytu. Odporně zapáchalo a panoval v něm děsný hluk. Bylo naprosto přeplněné a sociální a etnické napětí, které se dařilo držet na ulici pod kontrolou, v něm bujelo neomezenou silou. Vězni se tísnili v celách po třech a nedostávalo se stráží. Nově příchozím se říkalo ryby a museli se o sebe umět postarat.

Barr ale sloužil v armádě, což poněkud zmírnilo počáteční šok. Jako ryba přežil dvě hodiny a pak ho odvedli do vyšetřovací místnosti. Řekli mu, že na něj čeká právník. Kamrlík bez oken byl vybaven stolem a dvěma židlemi přišroubovanými k podlaze. Na jedné seděl muž, který mu přišel nejasně povědomý. Na stole stál kapesní magnetofon podobný walkmanu.

Jmenuji se David Chapman,“ představil se muž na židli. Jsem trestní obhájce. Právník. Vaše sestra pracuje v mé firmě. Požádala nás o pomoc.“

Barr neodpověděl.

„Proto jsem přišel,“ dodal Chapman.

Barr neodpověděl.

„Tento rozhovor nahrávám,“ oznámil Chapman. „Na kazetu. Doufám, že vám to nevadí?“

Barr neodpověděl.

„Mám pocit, že jsme se už setkali,“ pravil Chapman. „Na našem loňském vánočním večírku?“

Barr neodpověděl.

Chapman čekal.

„Vysvětlili vám obvinění?“ zeptal se.

Barr neodpověděl.

„To obvinění je velice závažné,“ vysvětlil Chapman.

Barr stále mlčel.

„Nemůžu vám pomoct, když sám nechcete,“ upozornil Chapman.

Barr se na něj zadíval. Několik dlouhých minut jen nepohnutě, mlčky seděl. Pak se naklonil k magnetofonu a poprvé od předešlého odpoledne promluvil.

Pravil: „Chytili nesprávného chlapa.“

* * *

„Chytili nesprávného chlapa,“ zopakoval Barr.

„Tak mi povězte, kdo je ten správný,“ opáčil Chapman okamžitě. Byl dobrý taktik soudních síní. Věděl, jak nastolit rytmus. Otázka, odpověď, otázka, odpověď. Lidé začali mluvit. Propadli rytmu a všechno ze sebe vysypali.

Barr však opět upadl do mlčení.

Jednu věc si musíme ujasnit,“ pravil Chapman.

Barr neodpověděl.

„Vy to popíráte?“ zeptal se ho Chapman.

Barr zůstal zticha.

„Popíráte to?“

Žádná odpověď.

„Mají spoustu důkazů,“ upozornil Chapman. „Obávám se, že zcela průkazných. Nemůžete si teď hrát na hlupáka. Potřebujeme si promluvit, proč jste to udělal. Nic jiného nám nepomůže.“

Barr mlčel.

„Chcete, abych vám pomohl?“ naléhal Chapman. „Nebo nechcete?“ Ticho.

„Možná byla důvodem vaše stará válečná zkušenost,“ navrhl Chapman. „Nebo posttraumatický stres. Nebo jiné mentální poškození. Na důvod se musíme soustředit.“ Barr se ani nepohnul.

„Popírat není chytré,“ řekl Chapman. „Důkazy hovoří jasnou řečí.“ Barr neodpověděl.

„Popíráním ničeho nedosáhnete,“ nevzdával se Chapman. „Sežeňte mi Jacka Reachera,“ pronesl Barr. „Koho?“

Jacka Reachera.“

„Kdo to je? Váš kamarád?“ Barr neodpověděl.

„Někdo, koho znáte?“ zeptal se Chapman. Barr setrvával v mlčení. „Někdo, koho jste znával?“

„Prostě ho sežeňte.“

„Kde ho najdeme? Kdo to je?“ Barr nereagoval. „Je Jack Reacher lékař?“ otázal se Chapman.

„Lékař?“ zopakoval Barr.

Je to lékař?“ naléhal Chapman.

Barr už však nepromluvil. Jenom vstal od stolu, přešel ke dveřím a bouchal na ně tak dlouho, dokud mu dozorce neotevřel a neodvedl ho zpátky do přeplněné cely.

* * *

Chapman zorganizoval ve své kanceláři setkání s Rosemary Barrovou a firemním vyšetřovatelem. Vyšetřovatel byl bývalý policista, o kterého se dělily téměř všechny právní firmy ve městě. Všechny si ho držely v záloze. Byl soukromý detektiv s licencí. Jmenoval se Franklin. V ničem nepřipomínal soukromá očka z televize. Veškerou práci vykonával za psacím stolem, pomocí telefonních seznamů a počítačových databází. Nevycházel ven, nenosil zbraň, nevlastnil klobouk. Dokázal však bezkonkurenčně ověřovat fakta, nacházet odstěhované dlužníky a stále měl spoustu přátel na policejním oddělení.

„Důkazy jsou nevyvratitelné,“ pravil. „Podle toho, co jsem slyšel. Akci velel Emerson a ten je zatraceně spolehlivý. Rodin také, ale z jiného důvodu. Emerson je houževnatý a Rodin zbabělec. Ani jeden z nich by netvrdil, co tvrdí, kdyby neměli důkazy.“

„Nedokážu uvěřit, že by to udělal,“ prohlásila Rosemary Barrová.

„Rozhodně to popírá,“ potvrdil Chapman. „Pokud jsem mu správně rozuměl. A požádal mě, abych sehnal nějakého Jacka Reachera. Někoho, koho zná nebo znával. Už jste to jméno někdy slyšela? Víte, kdo to je?“

Rosemary Barrová pouze zavrtěla hlavou. Chapman napsal Jack Reacher na papír a posunul ho Franklinovi. „Mohlo by se jednat o psychiatra. Pan Barr s tím jménem přišel hned poté, co jsem mu vysvětlil, jak pádné důkazy proti němu mají. Takže ten Reacher by nám možná pomohl se zmírněním trestu. Třeba pana Barra v minulosti ošetřoval.“

„Můj bratr u psychiatra nikdy nebyl,“ namítla Rosemary Barrová.

Jste si tím jistá?“

„Naprosto.“

„Jak dlouho žije ve městě?“

„Čtrnáct let. Od té doby, co opustil armádu.“

„Byli jste si blízcí?“

„Bydleli jsme v jednom domě.“

„V jeho domě?“

Rosemary Barrová přikývla.

„Už tam ale nebydlíte.“

Rosemary Barrová uhnula pohledem.

„Ne, nebydlím,“ potvrdila. „Odstěhovala jsem se.“

„Nemohl váš bratr navštívit cvokaře poté, co jste se odstěhovala?“

„Řekl by mi o tom.“

„Dobře, a před tím? Ještě v armádě?“

Rosemary Barrová neodpověděla. Chapman se obrátil k Franklinovi.

„Reacher byl třeba jeho vojenským doktorem,“ řekl. „Mohl by poskytnout informaci o starém traumatu. Což by nám velice pomohlo.“

Franklin si vzal papír se jménem.

„V tom případě ho najdu,“ slíbil.

„O zmírnění trestu bychom se vůbec neměli bavit,“ ozvala se Rosemary Barrová. „Měli bychom si povídat o vážných pochybnostech. O nevině.“

„Důkazy jsou velice průkazné,“ opáčil Chapman. „Použil svou vlastní zbraň.“

* * *

Franklin strávil tři hodiny marným hledáním Jacka Reachera. Nejprve prošel všechna sdružení psychiatrů. Bezúspěšně. Pak pátral v internetu po podpůrných skupinách na pomoc veteránům ze Zálivu. Ani stopa. Vyzkoušel Lexis-Nexis a všechny zpravodajské organizace. Nic. Potom se vrátil na začátek a otevřel databázi centrální kartotéky státních zaměstnanců. Obsahovala všechny současné i bývalé vojáky. Jacka Reachera našel poměrně snadno. Do armády vstoupil v roce 1884 a v roce 1997 byl se ctí propuštěn. James Barr narukoval v roce 1985 a odešel v roce 1991. Takže šest let sloužili zároveň. Reacher ale nebyl doktor. Žádný psychiatr. Byl vojenský policista. Důstojník. Major. Patrně vysoce postavený vyšetřovatel. Barr to dotáhl pouze na nízkého specialistu E-4. U pěchoty, nikoliv vojenské policie. Takže co mohlo spojovat majora od vojenské policie a pěšáka E-4? Očividně něco užitečného, jinak by se o něm Barr nezmínil. Ale co?

Franklin po třech hodinách dospěl k závěru, že to nikdy nezjistí, protože Reacher po roce 1997 zmizel ze záznamů. Naprosto a dokonale. Nezanechal po sobě jedinou stopu. Podle správy sociálního zabezpečení byl stále naživu. Podle NCIC neseděl ve vězení. Ale vypařil se. Nepoužíval kreditní kartu. Nevlastnil žádnou nemovitost, vozidlo ani člun. Neměl dluhy. Úvěr. Adresu. Telefonní číslo. Nehledala ho policie, nikdy ho neodsoudili. Nebyl manžel. Nebyl otec. Byl duch.

* * *

James Barr zažíval během stejných třech hodin vážné problémy. Začaly, když vyšel z cely. Zabočil doprava k telefonním automatům. Galerie byla úzká. Vrazil do jiného vězně, ramenem do ramene. Pak se dopustil vážné chyby. Zvedl pohled z podlahy a omluvil se.

Vážná chyba, protože ryba se nemůže podívat do očí jinému vězni. Ne, aniž by ho chtěl urazit. Jednalo se o vězeňské pravidlo. Neznal ho.

Podíval se do očí Mexičanovi. Potetovaného znaky gangu, ale Barr to nepoznal. Další závažná chyba. Měl sklopit pohled zpátky k podlaze, pokračovat v chůzi a doufat v nejlepší. Ale zachoval se jinak.

„Promiň,“ pravil.

Pak povytáhl obočí a spiklenecky se pousmál, jako by říkal Hrozná díra, co?

Obrovská chyba. Důvěrnost a náznak kamarádství.

„Na co čumíš?“ zeptal se Mexičan.

V tu chvíli Barr plně pochopil. Na co čumíš? Standardní zahajovací fráze. V kasárnách, barech, zákoutích a temných uličkách rozhodně ne fráze, kterou člověk touží slyšet.

„Na nic,“ opáčil a uvědomil si, že všechno jenom mnohem zhoršil.

„To mě považuješ za nic?“

Barr sklopil pohled zpátky k podlaze a pokračoval v chůzi, ale příliš pozdě. Cítil jak ho Mexičan propaluje zezadu očima a vzdal myšlenku na telefon. Visel na slepém konci chodby a nechtěl se ocitnout v pasti. Tak proti směru hodinových ručiček Obkroužil dlouhý okruh ke své cele. Došel do ní v pořádku. Na nikoho se nepodíval, na nikoho nepromluvil. Lehl si na pryčnu. O dvě hodiny později se cítil v bezpečí. Trocha mocenského boje ho nezabije. A byl větší než ten Mexičan. Byl větší než dva Mexičané.

Chtěl zavolat sestře. Zjistit, jestli je v pořádku.

Opět se vydal k telefonním automatům.

Dorazil k nim bez obtíží. Do stísněného prostoru. Na stěně visely čtyři telefony, čtyři muži hovořili a za nimi čekali ve čtyřech frontách další. Hluk, šoupání nohou, podrážděný smích, netrpělivost, frustrace, kyselý vzduch, pach potu, špinavých vlasů a staré moči. Prostě normální scéna, tak nějak si James Barr vězení vždycky představoval.

Pak se ta scéna změnila.

Muži před ním se vytratili. Prostě zmizeli. Jako by se rozplynuli ve vzduchu. Ti, kteří telefonovali, zavěsili uprostřed věty a proklouzli kolem něj. Muži čekající ve frontě za ním se otočili na patě. V přeplněné hlučné chodbičce zavládlo během půl vteřiny ticho a prázdnota.

James Barr se obrátil.

Spatřil Mexičana s tetováním. Mexičan měl v ruce nůž a dvanáct přátel za sebou. Nůž bylo umělohmotné držátko zubního kartáčku obtočené páskou a zbroušené do špičky jako dýka. Přátelé byli malí a podsadití, všichni se stejným tetováním. Všichni měli nakrátko ostříhané vlasy se složitými vyholenými vzory.

„Počkejte,“ požádal Barr.

Ale Mexičané nepočkali a za osm minut ležel Barr v kómatu. Našli ho o něco později, rozmláceného na kaši, s četnými bodnými ranami, prasklou lebkou a vážným krvácením do mozku. Po vězení se šuškalo, že si to zasloužil. Urazil Latinoameričany. Ale také se šuškalo, že se nevzdal bez boje. S náznakem obdivu. Mexičané utrpěli nějakou škodu. Avšak zdaleka ne tak velkou jako James Barr. Dopravili ho vrtulníkem do nemocnice, sešili a operovali, aby uvolnili tlak z otoku na mozku. Pak ho odložili na uzavřenou jednotku intenzivní péče. Byl v kómatu. Lékaři si nebyli jistí, kdy se probere. Možná za den. Možná za týden. Možná za měsíc. Možná nikdy. Lékaři nevěděli a bylo jim to jedno. Všichni bydleli ve městě.

* * *

Správce věznice informoval pozdě večer telefonicky Emersona. Emerson zavolal Rodinovi. Rodin zavolal Chapmanovi. Chapman zavolal Franklinovi.

„K čemu dojde nyní?“ zeptal se ho Franklin.

„K ničemu,“ odpověděl Chapman. „Ocitli se v mrtvém bodě. Nemůžou postavit před soud chlapa v kómatu.“

„Co když se probere?“

„Pokud bude v pořádku, patrně budou pokračovat.“

„A když nebude?“

„Tak nic nepodniknou. Není možné soudit živou mrtvolu.“

„Co podnikneme my?“

„Nic,“ opáčil Chapman. „Stejně jsme ten případ nebrali moc vážně. Barr je prokazatelně vinen a nemůžeme toho pro něj moc udělat.“

* * *

Franklin zavolal Rosemary Barrové, protože si nebyl jistý, jestli se obtěžoval někdo jiný. Zjistil, že neobtěžoval. Tak jí tu nepříjemnou zprávu sdělil sám. Rosemary Barrová nedala najevo žádnou velkou reakci. Jen naprosto oněměla. Jako by toho na ni už bylo příliš.

„Nejspíš bych měla zajít do nemocnice,“ vydechla.

„Pokud chcete,“ pravil Franklin.

„Ničím se neprovinil. Je to vůči němu hrozně nefér.“

„Viděla jste se s ním včera?“

„Myslíte, jestli mu můžu poskytnout alibi?“

„Můžete?“

„Ne, nemůžu,“ odpověděla Rosemary Barrová. „Nevím, kde se včera pohyboval. Ani co dělal.“

Jsou nějaká místa, kam chodil pravidelně? Kina, bary, cokoliv podobného?“

„Patrně ne.“

„Kamarádi, se kterými se stýkal?“

„Nejsem si jistá.“

„Přítelkyně?“

„Už dlouho ne.“

‚Jiní členové rodiny, které navštěvuje?“

„Zůstali jsme jenom my dva.“

Franklin se odmlčel. Rozhostila se dlouhá napjatá pauza.

„Co bude nyní?“ zeptala se Rosemary Barrová.

„Nevím přesně.“

„Našel jste toho člověka, co o něm mluvil?“

Jacka Reachera? Bohužel nenašel. Nenarazil jsem na jedinou stopu.“

„Budete pokračovat v pátrání?“

„Víc toho opravdu nemohu udělat.“

„Chápu,“ pravila Rosemary Barrová. „V tom případě si budeme muset poradit bez něj.“

* * *

Ale zatímco hovořili, pozdě v sobotu večer, už byl Jack Reacher na cestě.

02 KAPITOLA

REACHER BYL NA CESTĚ DÍKY ŽENĚ. Páteční večer strávil v Miami v salsa klubu na South Beach s tanečnicí ze zábavní zaoceánské lodi. Loď byla z Norska, stejně jako tanečnice. Dívka přišla Reacherovi na tanec příliš vysoká, ale na všechno ostatní měla přesně správnou velikost. Seznámili se odpoledne na pláži. Reacher pracoval na svém opálení. Snědý si připadal lépe. Nevěděl, na čem pracovala ona. Ale cítil, jak mu dopadl na obličej stín, otevřel oči a zjistil, že si ho prohlíží. Nebo možná jeho jizvy. Čím hnědší nádech dostával, tím víc vystupovaly, bílé, šeredné a nepřehlédnutelné. Byla bledá, v černých bikinách. V malých černých bikinách. Odhadl ji na tanečnici dávno před tím, než mu o svém povolání řekla. Prozrazovalo ji držení těla.

Skončili u společné večeře a potom vyrazili do klubu. Salsa na South Beach nepatřila k zábavě, po které by Reacher nějak zvlášť toužil, ale nebránil se. Její společnost za to stála. Byla s ní legrace. A samozřejmě skvěle tancovala. S plným nasazením. Pěkně ho utahala. Ve čtyři hodiny ráno ho vzala na hotel, nedočkavá utahat ho ještě víc. Bydlela v malém hotelu ve stylu art deco kousek od oceánu. Plavební společnost se o své zaměstnance očividně dobře starala. Rozhodně se jednalo o daleko romantičtější ubytování než Reacherův motel. A bylo do něj mnohem blíž.

Také mělo kabelovou televizi - na rozdíl od Reacherova pokoje. Probudil se v sobotu v osm ráno, když zaslechl tanečnici ve sprše. Pustil televizi a hledal ESPN. Chtěl se podívat na vrcholné momenty americké ligy z pátečního večera. Nikdy se k nim nedostal. Přepínal jeden kanál za druhým a pak strnul u CNN, protože šéf jednoho policejního oddělení v Indianě právě pronášel jméno, které znal: James Barr. Televize přenášela tiskovou konferenci. Malá místnost, jasná světla. Hlavička hlásala: S laskavým přispěním NBC. Na titulku táhnoucím se přes spodní okraj obrazovky stálo: Masakr pátečního odpoledne. Policejní šéf zopakoval jméno James Barr a potom představil detektiva ze skupiny vražd Emersona. Emerson vypadal unaveně. Pronesl to jméno potřetí: James Barr. Potom jako by vyslechl Reacherovo přání, uvedl stručný životopis: Čtyřicet jedna let, trvalý pobyt v Indianě, specialista pěchoty americké armády v letech 1985 až 1991, veterán války ze Zálivu, svobodný, v současné době nezaměstnaný.

Reacher sledoval přenos. Emerson působil schopně. Mluvil k věci. Nežvanil. Dokončil své prohlášení a na dotaz reportérky odmítl specifikovat, zda James Barr něco vypověděl u výslechu. Potom představil státního zástupce. Jmenoval se Rodin a nepůsobil schopně. Nemluvil k věci. Vychrlil ze sebe spoustu žvástů. Deset minut se snažil ukrást Emersonovy zásluhy. Reacher věděl, jak to funguje. Třináct let pracoval jako policista. Policajti ostrouhají a žalobci se koupou v jejich slávě. Rodin párkrát zopakoval James Barr a pak prohlásil, že mu stát možná půjde po krku.

Kvůli čemu?

Reacher vyčkával.

Na obrazovce se objevila místní zpravodajka Ann Yanniová. Shrnula události předcházejícího večera. Zbytečný zmar. Zabiják, jatka. Automatická zbraň. Nadzemní garáž. Veřejné prostranství. Lidé vracející se domů po dlouhém pracovním dni. Pět mrtvých. Podezřelý ve vazbě, město však stále truchlí.

Reachera napadlo, že truchlí především Yanniová. Emersonův úspěch jí zkrátil senzaci. Rozloučila se a CNN přešla na politické zprávy. Reacher vypnul televizi. Tanečnice vyšla z koupelny. Růžová a voňavá. A nahá. Ručník nechala uvnitř.

„Co podnikneme dneska?“ usmála se na něj širokým norským úsměvem.

„Odjíždím do Indiany,“ oznámil Reacher.

* * *

Miamským vedrem zamířil na sever k autobusovému nádraží. Pak prolistoval umaštěný jízdní řád a naplánoval si trasu. Čekalo ho složité spojení. Z Miami do Jacksonville. Z Jacksonville do New Orleansu. Z New Orleansu do St. Louis. Ze St. Louis do Indianapolisu. Potom místní linkou nejspíš na jih na venkov. Celkem pět přestupů. Autobusy na sebe příliš nenavazovaly. Bude cestovat víc než čtyřicet osm hodin. Zvažoval pokušení letět letadlem nebo si pronajmout auto, byl ale na mizině, autobusy měl mnohem radši a předpokládal, že přes víkend se toho stejně příliš nestane.

* * *

Přes víkend se stalo to, že Rosemary Barrová zavolala firemnímu vyšetřovateli. V naději, že jí Franklin sdělí polonestranný názor. Zastihla ho doma, v deset hodin ráno v neděli.

„Myslím, že bych měla najmout jiné právníky,“ sdělila.

Franklin neodpověděl.

„David Chapman ho považuje za vinného,“ pokračovala Rosemary. „Takže už případ vzdal.“

„K tomu se nemůžu vyjádřit,“ pravil Franklin. Je jedním z mých zaměstnavatelů.“

Tentokrát neodpověděla Rosemary Barrová.

Jaká byla návštěva v nemocnici?“ otázal se Franklin.

„Příšerná. Leží na jednotce intenzivní péče společně s bandou vězeňských pobudů. Připoutali ho k posteli. Panebože, vždyť je v kómatu. Copak může utéct?“

„Jak vypadá jeho právní situace?“

„Zatkli ho, ale neobžalovali. Uložili ho k ledu. Předpokládají, že by ho nepropustili na kauci.“

„To patrně oprávněně.“

„Tvrdí, že za daných okolností je to stejné, jako kdyby ho na kauci skutečně nepropustili. Patří jim. Stal se součástí systému. Ocitl se v zóně zapomnění.“

„Co byste si přála, aby se stalo?“

„Neměl by být připoutaný. A alespoň by ho měli přeložit do nemocnice pro veterány. K tomu však nedojde, pokud nenajdu právníka ochotného pomoci mu.“

Franklin se odmlčel. Jak si vysvětlujete všechny ty důkazy?“

„Znám svého bratra.“

„Pokud se nemýlím, tak jste se odstěhovala.“

„Z jiného důvodu. Ne proto, že je vražedným maniakem.“

„Zabral místo na parkování,“ upozornil Franklin. „Měl to dopředu promyšlené.“

„Vy ho také považujete za vinného.“

„Pracuju s tím, co mám v ruce. A to co mám, nevypadá nejlépe.“

Rosemary Barrová nic neřekla.

Je mi líto,“ doplnil Franklin.

„Mohl byste mi doporučit jiného právníka?“

„Můžete učinit takové rozhodnutí? Máte jeho plnou moc?“

„Domnívám se, že na mě automaticky přechází. Je v kómatu. Jsem jeho nejbližší příbuzná.“

„Kolik máte peněz?“

„Moc ne.“

„Kolik peněz má on?“

„Po odečtení hypotéky má nějaký majetek v domě.“

„Nepůsobilo by to ale dobře. Jako kopanec do zubů firmě, pro kterou pracujete.“

„To je mi jedno.“

„Mohla byste přijít o všechno včetně práce.“

„O tu přijdu stejně, pokud Jamesovi nepomůžu. Jestli ho odsoudí, vyhodí mě. Stanu se nechvalně známou osobou. Jsem jeho příbuzná. Budou se na mě dívat jako na černou skvrnu.“

„Požil vaše prášky na spaní,“ upozornil Franklin.

„Dala jsem mu je. Není pojištěný.“

„K čemu je potřeboval?“

„Nemohl spát.“

Franklin se odmlčel.

„Vy si myslíte, že je vinný,“ pravila Rosemary.

„Důkazy jsou velice přesvědčivé,“ opáčil Franklin.

„David Chapman se vůbec nesnaží, že je to tak?“

„Měla byste vzít v potaz, že David Chapman patrně jedná správně.“

„Komu bych mohla zavolat?“

Franklin se odmlčel.

„Zkuste Helen Rodinovou,“ poradil.

„Rodinovou?“

„Dceru státního zástupce.“

„Neznám ji.“

„Má kancelář v centru. Právě ji otevřela. Je nová a zapálená pro věc.“

„Není to proti etice?“

„Nezakazuje to žádný zákon.“

„Ve hře by byl otec proti dceři.“

„Ve hře byl Chapman a Chapman zná Rodina patrně mnohem lépe než vlastní dcera. Dlouho žila mimo domov.“

„Kde?“

„Na vyšší škole, právnické fakultě, pracovala pro soudce v D. C.“ Je dobrá?“ Jednou určitě bude.“

* * *

Rosemary Barrová zatelefonovala Helen Rodinové do kanceláře. Na zkoušku. Pokud je nová a zapálená, měla by pracovat i v neděli.

Helen Rodinová pracovala i v neděli. Zvedla telefon, usazená za psacím stolem. Psací stůl pocházel z druhé ruky a hrdě trůnil v téměř prázdné dvoupokojové kanceláři ve stejné černé skleněné věži, kde v prvním patře sídlila NBC. Kancelář si levně pronajala z podnikatelské subvence, které město rozhazovalo jako konfety. Chtělo oživit vylepšené centrum a později vydělat na tučných příjmech z daní.

Rosemary Barrová nemusela Helen Rodinové nic vysvětlovat, protože ke střelbě došlo přímo pod okny její nové kanceláře. Něco viděla na vlastní oči a zbytek se dozvěděla ve zprávách. Vyslechla všechny vstupy Ann Yanniové. Znala ji, z vestibulu a z výtahu.

„Pomůžete mému bratrovi?“ zeptala se Rosemary Barrová.

Helen Rodinová zaváhala. Nejrozumnější odpověď by zněla v žádném případě. To jí bylo jasné. Něco jako v žádném případě, zapomeňte na to, copak jste se zbláznila? Ze dvou důvodů. Za prvé, věděla, že střetu s otcem se nevyhne, muselo k němu však dojít nyní? A za druhé, věděla, že první případy nového právníka určují celou jeho kariéru. Vydá se po cestičce, ze které se stanou vyježděné koleje. Skončit jako obhájce ztracených případů by jí celkem vzato nevadilo. Začít ale případem, který se dotkl celého města, by byla katastrofální obchodní chyba. Veřejnost nepohlížela na střelbu jako na zločin. Považovala ji za zvěrstvo. Proti lidskosti, proti celé komunitě, proti oživovacím snahám v centru, proti rodné Indianě. Jako by k nim na venkov vtrhlo L.A., New York nebo Baltimore a člověk, který by se to pokusil omluvit či vysvětlit, by se dopustil fatální chyby. Ulpěla by na něm jako Kainovo znamení. Pronásledovala by ji do konce života.

„Nemohli bychom zažalovat vedení věznice?“ otázala se Rosemary Barrová. „Protože dopustilo, aby ho zranili?“

Helen Rodinová znovu zaváhala. Další dobrý důvod, proč říct ne. Nerealistický klient.

„Možná později,“ pravila. „V danou chvíli by jako civilní žalobce moc sympatií nevzbudil. A je těžké dokazovat zranění, pokud ho stejně čeká trest smrti.“

„Také vám nemůžu moc zaplatit,“ pokračovala Rosemary Barrová. „Nemám peníze.“

Helena Rodinová zaváhala potřetí. Další dobrý důvod říct ne. Na práci pro bono se nacházela příliš na začátku kariéry.

Ale. Ale. Ale.

Obviněný si zaslouží právního zástupce. Tvrdí to Listina práv. A je nevinný, dokud mu neprokáží vinu. A pokud jsou důkazy tak pádné, jak tvrdí otec, bude se jednat jen o trochu více než dohlížení nad procesem. Nezávisle prověří obvinění. Pak mu poradí, aby se prohlásil za vinného. Potom mu bude krýt záda a sledovat, jak ho otec nechává prohnat celou mašinérií. To bylo všechno. Budou na ni pohlížet jako na čestnou vykonavatelku povinnosti. Jednající ve jménu ústavy. Alespoň doufala.

„Dobře,“ souhlasila.

Je nevinný,“ prohlásila Rosemary Barrová. Jsem si tím jistá.“

To tvrdí všichni, pomyslela si Helen Rodinová.

„Dobře,“ zopakovala. Pak své nové klientce oznámila, že se setkají následující den v sedm ráno v kanceláři. Na zkoušku. Sestra, která skutečně věří v bratrovu nevinu, se objeví i v tak brzkou hodinu.

* * *

Rosemary Barrová se objevila zcela přesně, v pondělí v sedm ráno. Dorazil i Franklin. Věřil v Helen Rodinovou a byl ochoten pozastavit účty, dokud nezjistí, kam vítr vane. Helen Rodinová už seděla hodinu za psacím stolem. V neděli odpoledne informovala Davida Chapmana o změně zastupování a obdržela od něj pásek s úvodním pohovorem s Jamesem Barrem. Chapman jí ho předal s radostí, šťastný že si může umýt ruce. Desetkrát si ho v sobotu v noci přehrála a znovu desetkrát ono ráno. Bylo to jediné, co o Jamesi Barrovi měli. A víc možná už nikdy nezískají. Takže naslouchala velice pozorně a došla k prvním závěrům.

„Poslouchejte,“ pravila.

Pásek měla připravený ve starodávném přehrávači velikosti krabice na boty. Stiskla play a ozval se sykot, dech, zvuky z místnosti a potom hlas Davida Chapmana: Nemůžu vám pomoct, když sám nechcete. Pak následovala dlouhá odmlka naplněná dalším sykotem a potom promluvil James Barr: Chytili nesprávného chlapa. Chytili nesprávného chlapa, zopakoval. Helen se zadívala na číslice počitadla a přetočila k místu, kde Chapman pravil: Zapíráním ničeho nedosáhnete. Pak se opět ozval hlas Barra: Sežeňte mi Jacka Reachera. Helen přetočila k Chapmanově otázce: Je to lékař? Dál už pásek obsahoval jen Barrovo bušení na dveře výslechové místnosti.

„Dobře,“ pronesla Helen. „Myslím, že skutečně věří, že to neudělal. Tvrdí to velice vehementně a pak propadne zoufalství a ukončí rozhovor, protože má pocit, že ho Chapman nebere vážně. To je snad jasné?“

„Neudělal to,“ ozvala se Rosemary Barrová.

„Včera jsem mluvila s otcem,“ oznámila Helen Rodinová. „Má spoustu důkazů, slečno Barrová. Obávám se, že to udělal. Musíte se smířit se skutečností, že sestra nezná bratra vždycky tak dobře, jak by si přála. Nebo ho znávala, ale bratr se z nějakého důvodu změnil.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Říká vám otec o těch důkazech pravdu?“ otázala se Rosemary.

„Musí,“ odpověděla Helen. „Sami se s nimi seznámíme. Bude se jednat o proces postavený na nepřímých důkazech. Vyslechneme místopřísežná prohlášení. Nemělo by cenu, aby otec blufoval.“

Nikdo nepromluvil.

„Vašemu bratrovi přesto můžeme pomoct,“ prohlásila Helen do ticha. „Věří, že to neudělal. Tím jsem si po vyslechnutí nahrávky jistá. Trpí falešnými představami. Nebo jimi alespoň trpěl v sobotu. Což znamená, že ho možná pronásledovaly i v pátek.“

Jak mu to pomůže?“ otázala se Rosemary Barrová. „Pořád by to znamenalo, že to udělal.“

„Změnily by se následky. Pokud se zotaví. Pobyt a léčba v speciálním zařízení by pro něho byly daleko lepší než pobyt bez léčby ve vězení s maximální ostrahou.“

„Vy ho chcete prohlásit za nepříčetného?“

Helen přikývla. „Obhajoba postavená na zdravotním stavu je naše nejlepší možnost. A pokud se nám ji podaří prosadit hned na začátku, ovlivníme možná způsob, jak s ním budou zacházet před procesem.“

„Může umřít. Mluvila jsem s doktory. Nechci, aby umřel jako zločinec. Chci očistit jeho jméno.“

Ještě nestál před soudem. Neusvědčili ho. V očích zákona je stále nevinný.“

„To není to samé.“

„Ne, to není,“ uznala Helen.

Opět se rozhostilo dlouhé ticho.

„Sejdeme se znovu v půl jedenácté,“ navrhla Helen. „Domluvíme se na strategii. Pokud budeme požadovat převoz do jiné nemocnice, měli bychom se o to pokusit co nejdřív.“

„Musíme najít toho Jacka Reachera,“ upozornila Rosemary Barrová.

Helen přikývla. „Dala jsem jeho jméno Emersonovi a otci.“

„Proč?“

„Emersonovi lidé prohledávají dům vašeho bratra. Mohli by narazit na adresu nebo telefonní číslo. A otec o něm musí vědět, protože ho potřebujeme na seznam svědků obhajoby, nikoliv obžaloby. Mohl by nám pomoct.“

„Třeba poskytne alibi.“

„Spíše se jedná jenom o dobrého kamaráda z armády.“

„Nedokážu si představit, jak by se skamarádili,“ namítl Franklin. „Měli různé hodnosti a sloužili u jiných jednotek.“

„Musíme ho najít,“ zopakovala Rosemary Barrová. James přeci požádal, abychom ho sehnali. Určitě k tomu měl nějaký důvod.“

Helen opět přikývla. „Rozhodně bych ho ráda našla. Třeba by nám sdělil něco užitečného. Například polehčující skutečnosti. Nebo by nás alespoň upozornil na něco, co bychom mohli použít.“

* * *

Byl dvě hodiny od nich, na zadním sedadle v autobusu do Indianapolis. Cesta probíhala pomalu, ale ve značné pohodě. Sobotní noc strávil v New Orleansu, v motelu poblíž autobusového nádraží. Takže se vyspal, najedl a osprchoval. Většinou se však kodrcal, kolébal a dřímal v autobusech, sledoval okolní scenérii, pozoroval chaos Ameriky a vychutnával vzpomínky na Norku. Právě takový život žil. Mozaiku poskládanou ze střepů. Podrobnosti a souvislosti vyblednou a nebude si na ně přesně pamatovat, ale pocity a zážitky se časem stmelí do koberce utkaného z jak dobrých, tak i špatných vláken. Zatím přesně nevěděl, kam Norka zapadne. V danou chvíli ji považoval za promarněnou příležitost. Stejně by však brzy odplula. Nebo by se vytratil on. Zásah CNN události zkrátil, ale jen nepatrně.

Autobus jel devadesátkou po silnici 37 směrem na jih. Zastavil v Bloomingtonu. Vystoupilo šest pasažérů. Po jednom zbyly indianapoliské noviny. Reacher je sebral a prošel sport. Yankees stále vedli před East. Pak je obrátil na první stranu a zadíval se na zprávy. Titulek hlásal: Podezřelý ostřelovač zraněn při útoku ve vězení. Přečetl první tři odstavce: Zranění mozku. Kóma. Nejistá prognóza. Novináři se očividně zmítali mezi dvěma póly.

Zatracovali vedení nápravného zařízení kvůli bezpráví na vězních a tleskali útočníkům, že na Barrovi vykonali svou občanskou povinnost.

To by mohla být komplikace, pomyslel si Reacher.

Zbývající odstavce obsahovaly shrnutí původního zločinu, aktualizované informace a nová fakta. Reacher si je přečetl. Barrova sestra se před několika měsíci odstěhovala z bratrova domu. Novináři to považovali za příčinu či následek Barrovy očividné duševní nevyrovnanosti. Nebo za obojí.

Autobus vyrazil z Bloomingtonu. Reacher složil noviny, opřel si hlavu o okno a sledoval silnici. Rozvinutou černou stužku, mokrou od deště a se středovou čárou, která na něj blikala s naléhavostí morzeovky. Reacher si nebyl jistý, co mu chce sdělit. Nedokázal ji rozluštit.

* * *

Autobus zajel na zastřešené nádraží a Reacher vystoupil do denního světla, pět bloků západně od nadzemní státní silnice obtáčející zezadu starou kamennou budovu. Parně z indianského vápence. Nefalšovaného. Nejspíš banka, pomyslel si, nebo soud nebo možná knihovna. Za ní se vypínala černá skleněná věž. Počasí ho uspokojilo. Sice chladnější než v Miami, ale pořád se nacházel dostatečně na jihu, než aby mu byla zima. Nebude si muset kupovat teplejší oblečení. Měl na sobě bílé kalhoty z bavlněného kepru a zářivě žlutou plátěnou košili. Tři dny staré. Usoudil, že den v nich ještě vydrží. Pak si koupí levnou náhradu. Na nohou měl hnědé tenisky bez ponožek. Připadal si oblečený jako na plážovou promenádu, ale ve městě musel trochu vybočovat z řady.

Podíval se na hodinky. Devět dvacet ráno. Zastavil se na chodníku v oblaku výfukových plynů z dieselových motorů, protáhl se a rozhlédl. Město patřilo k typickým dírám ve vnitrozemí, které nejsou ani malé ani velké, ani nové ani staré. Nevzkvétalo ani neupadalo. Patrně se k němu vázala nějaká historie. Nejspíš spojená s obchodem obilím a sójovými boby. Nebo tabákem. Či dobytkem. Pravděpodobně jím protékala řeka nebo vedla železnice. Třeba se v něm něco vyrábělo. Mělo malé centrum. Leželo před ním, na východ od místa, kde stál. S vyššími budovami, kamennými i cihlovými, a pár billboardy. Dovtípil se, že černá skleněná věž je ukázková stavba. Nemělo by význam stavět ji jinde než přímo v centru.

Zamířil k ní. Po cestě míjel četná staveniště. Opravy, renovace, díry ve vozovce, hromady štěrku, čerstvý beton, pomalu se pohybující náklaďáky. Před předkem jednoho z nich přešel na druhou stranu a postranní uličkou se dostal k severní straně nedokončené přístavby několikapatrové garáže.

Vybavilo se mu rozechvělé zpravodajství Ann Yanniové, pohlédl na garáž a pak na náměstí. Přímo uprostřed se opuštěně rozpínalo prázdné okrasné jezírko s fontánou. Mezi jezírkem a nízkou zídkou probíhal úzký chodník. Zdobily ho provizorní pohřební dary. Květiny se stonky obalenými alobalem. Fotografie pod umělohmotnými fóliemi, plyšová zvířátka a svíčky. Pod nimi prosvítal písek. Do písku se patrně vsákla krev. Požární auta s sebou vozí bedny s pískem pro případ nehod a zločinů. A lopaty z nerez oceli na odstranění částí těla. Podíval se zpátky na garáž. Necelých třicet metrů, pomyslel si. Velice krátká vzdálenost.

Zůstal stát. Na náměstí panoval klid. V celém městě panoval klid. Působilo omámeně, jako končetina dočasně ochromená po mocném úderu. Náměstí se stalo epicentrem. Tam úder dopadl. Dalo by se označit za černou díru, do které se vtěsnaly veškeré emoce, tak zhuštěně, že nemohly uniknout.

Pokračoval v chůzi. Stará budova z vápence byla knihovna. Výborné, projelo mu hlavou. Knihovnici jsou příjemní. Když se zeptáte, poví vám spoustu věcí. Zeptal se na kancelář státního zástupce. Smutná, ušlápnutá žena u výdeje knih mu vysvětlila, kde leží. Nebylo to daleko. Nejednalo se o velké město. Vykročil na východ, kolem nové kancelářské budovy s dopravním inspektorátem a vojenskou odvodní kanceláří. Za ní stál blok s neznačkovými obchody a potom nová soudní budova, střízlivá tuctová stavba s plochou střechou vylepšená mahagonovými dveřmi a leptanými okny. Klidně by to mohl být kostel jakési podivné církve s velkorysou, ale finančně vyčerpanou kongregací.

Vchod pro veřejnost nepoužil. Obešel blok ke křídlu s kancelářemi. Našel dveře s nápisem Státní zástupce. Pod ním se stálo na mosazné destičce Rodinovo jméno. Volený úředník, napadlo ho. Používají samostatné destičky, aby ušetřili, když se zástupce pokaždé po několika letech v listopadu vymění. Rodinovy iniciály zněly A. A. Měl právnický titul.

Reacher prošel dveřmi a oslovil recepční na příjmu. Požádal o osobní rozhovor s A. A. Rodinem. „Čeho se má týkat?“ zeptala se recepční tiše, ale zdvořile. Byla středního věku, dobře udržovaná, elegantně oblečená, v čisté bílé blůze. Vypadala, jako by za psacím stolem strávila celý život. Vycvičená byrokratka. Ale zdeptaná. Jako by na bedrech nesla veškeré současné trápení města.

Jamese Barra,“ oznámil Reacher. Jste novinář?“ otázala se recepční.

„Nejsem,“ odpověděl Reacher.

„Smím panu Rodinovi sdělit, co vás k případu pojí?“

„Jamese Barra jsem poznal během vojenské služby.“

„To musí být poměrně dávno.“

„Velice dávno,“ opáčil Reacher.

„Byl byste tak laskav a sdělil mi své jméno?“

Jack Reacher.“

Recepční vytočila telefonní číslo a hovořila. Reacher se dovtípil, že se sekretářkou, protože se o něm i o Rodinovi zmiňovala ve třetí osobě, jako o abstraktních bytostech. Může si s panem Reacherem promluvit o případu? Nikoliv o Barrově případu. Jen o případu. Rozhovor pokračoval. Pak recepční zakryla telefon. Položila si ho na hruď, pod klíční kost nad levé ňadro.

„Máte nějaké informace?“ zeptala se.

Sekretářka nahoře slyší, jak vám bije srdce, napadlo Reachera.

„Ano,“ pravil. „Mám informace.“

„O službě v armádě?“

Reacher přikývl. Recepční si přiložila telefon zpátky k obličeji a pokračovala v rozhovoru. Trval dlouho. Pana A. A. Rodina chránily výkonné hlídačky. To bylo jasné. Nedalo se k němu dostat bez pádného a legitimního důvodu. I to bylo jasné. Reacher se podíval na hodinky. Devět čtyřicet. Za daných okolností však nikam nepospíchal. Barr ležel v kómatu. Zítřek bude stačit. Nebo popozítří. Nebo by k Rodinovi mohl při nejhorším proniknout přes toho policajta. Jak se jmenuje? Emerson?

Recepční zavěsila.

„Rovně, prosím,“ oznámila. „Pana Rodina najdete ve druhém patře.“

Jaká pocta, pomyslel si Reacher. Recepční napsala jeho jméno na průkaz pro návštěvníky a zastrčila ho do umělohmotného obalu. Reacher si ho připnul na košili a zamířil k výtahu. Vyjel do druhého patra. Druhé patro mělo nízké stropy a vnitřní chodby osvětlené zářivkami. Troje dveře z natřené dřevotřísky byly zavřené a čtvrté z naleštěného dřeva otevřené. Za nimi seděla za psacím stolem sekretářka. Druhá hlídačka. Mladší než dáma v přízemí, ale s velkou pravděpodobností její nadřízená.

„Pan Reacher?“ otázala se.

Reacher přikývl a sekretářka vstala stolu a odvedla ho tam, kde začínaly kanceláře s okny. Na třetích dveřích stálo A. A. Rodin.

„Co znamená A. A.?“ zeptal se Reacher.

„Pan Rodin vám to určitě prozradí, pokud uzná za vhodné,“ ujistila ho sekretářka.

Zaklepala a z kanceláře zazněl baryton. Potom otevřela a ustoupila, aby Reacher mohl projít.

„Děkuju,“ pravil.

„Nemáte v nejmenším zač,“ opověděla.

Reacher vstoupil. Rodin už stál za psacím stolem, připravený uvítat návštěvníka. Překypoval mimovolnou zdvořilostí. Reacher si ho pamatoval z televize. Zhruba padesátník, poměrně štíhlý, poměrně ve formě, s šedivými nakrátko ostříhanými vlasy. Přibližně sto osmdesát centimetrů a necelých devadesát kilo. Měl na sobě tmavomodrý letní oblek. Doplněný modrou košilí a kravatou. Modré měl i oči. Bezpochyby jeho barva. Byl dokonale oholený a používal kolínskou. Rozhodně dbal o svůj zevnějšek. Na rozdíl ode mne, pomyslel si Reacher. Větší kontrast si nedokázal představit. Vedle Rodina působil jako ušmudlaný obr. O patnáct čísel větší a o dvacet kilo těžší. S o pět centimetrů delšími vlasy a v o tisíc dolarů levnějším oblečení.

„Pan Reacher?“ promluvil Rodin.

Reacher přikývl. Z kanceláře vyzařovala vládní prostota, ale byla uklizená. Chladná a tichá. Bez pořádného výhledu z okna. Vedlo jen na ploché střechy neznačkových obchodů a dopravní inspektorát, s nekonečnými metry nezakrytých trubek. V dálce se tyčila černá skleněná věž. Na obloze zářilo slabé slunce. V pravém úhlu k oknu visely na stěně za psacím stolem trofeje. Diplomy z vysoké školy a fotografie Rodina s politiky. Včetně zarámovaných novinových článků hlásajících úspěšná odsouzení v sedmi různých případech. Na druhé stěně se skvěla fotografie světlovlasé dívky v čtverhranné akademické čapce, taláru a s tubusem v ruce. Reacher se na ni zadíval o něco déle, než musel.

„Moje dcera,“ vysvětlil Rodin. „Také právnička.“

„Aha,“ odtušil Reacher.

„Právě si ve městě otevřela vlastní kancelář.“

Pronesl to zcela bezbarvým tónem. Reacher si nebyl jistý, jestli je hrdý, nebo zklamaný.

„Patrně se s ní setkáte,“ oznámil Rodin.

„Vážně?“ podivil se Reacher. „Proč?“

„Zastupuje Jamese Barra.“

„Vaše dcera? Je to etické?“

„Nezakazuje to žádný zákon. Možná to není rozumné, ale rozhodně to není proti etice.“

Rozumné vyslovil důrazně, s narážkou na celou řadu významů. Není rozumné obhajovat nechvalně proslulý případ, není rozumné, aby se dcera postavila otci, není rozumné, aby se kdokoliv postavil A. A. Rodinovi. Tvářil se jako velice soutěživý typ.

„Zanesla vaše jméno na předběžný seznam svědků obhajoby,“ sdělil.

„Proč?“

„Myslí si, že máte informace.“

„Kde získala moje jméno?“

„To nevím.“

„V Pentagonu?“

Rodin pokrčil rameny. „Nejsem si jistý. Někde ho však získala. Proto vás hledají.“

„Díky tomu jsem se dostal dovnitř?“

Rodin přikývl.

„Ano,“ potvrdil. „Přesně díky tomu. Snažím se vyhýbat zbytečným návštěvám.“

„Vaši zaměstnanci očividně vyznávají stejnou politiku.“

„To pevně doufám,“ opáčil Rodin. „Sedněte si, prosím.“

Reacher se usadil do křesla pro návštěvníky a Rodin za psací stůl. Okno měl Reacher nalevo a Rodin napravo. Ani jednomu z nich nedopadalo světlo do očí. Spravedlivé uspořádání nábytku. Na rozdíl od mnoha jiných kanceláří státních zástupců, které Reacher poznal.

„Kávu?“ nabídl Rodin.

„Velice rád,“ přijal Reacher.

Rodin popadl telefon a objednal kávu. „Přirozeně mě zajímá, proč jste přišel nejdříve za mnou,“ zahájil. „Za státním zástupcem místo za obhájcem.“

„Chtěl jsem slyšet váš osobní názor.

„Na co?“

„Na jak pevných základech stojí případ Jamese Barra.“

Rodin neodpověděl okamžitě. Rozhostilo se krátké ticho, pak se ozvalo zaklepání na dveře a vstoupila sekretářka s kávou. Nesla ji na stříbrném podnose. V konvičce, společně s dvěma šálky, dvěma podšálky, cukřenkou, džbánečkem se smetanou a dvěma stříbrnými lžičkami. Šálky byly z jemného porcelánu. Rozhodně ne státní majetek, pomyslel si Reacher. Rodinovi na kávě záleží. Sekretářka položila tác na okraj stolu, přesně mezi křeslo pro návštěvníky a státního zástupce.

„Děkuju,“ pravil Reacher.

„Nemáte v nejmenším zač,“ odpověděla sekretářka a opustila kancelář.

„Poslužte si,“ vyzval Reachera Rodin. „Prosím.“

Reacher stiskl víčko konvičky a nalil si kávu, bez smetany a cukru. Krásně voněla. Správně uvařená, černá a silná.

„Případ Jamese Barra stojí na velice pevných základech,“ pravil Rodin.

„Očití svědci?“ otázal se Reacher.

„Nikoliv,“ vyvrátil Rodin. „Ale výpověď očitých svědků nepatří vždy k nejspolehlivějším. Jsem téměř rád, že žádné nemáme. Místo nich jsme získali spoustu věcných důkazů. A věda nelže. Nenechá se vyvést z konceptu.“

„Dají se napadnout?“

„Nevyvratitelně ukazují na pachatele.“

„Jak moc nevyvratitelně?“

„Velice. Lepší jsem ještě neviděl. Naprosto mě přesvědčily.“

„To říkají žalobci často.“

Já k takovým, pane Reachere, nepatřím. Postupuji velice opatrně. Hrdelní činy stíhám teprve tehdy, když jsem si jistý výsledkem.“

„Hlídáte si stav utkání?“

Rodin ukázal za sebe na stěnu s trofejemi.

„Sedm ze sedmi,“ pravil. „Stoprocentní úspěšnost.“

„Za jak dlouho?“

„Za tři roky. James Barr bude osmý z osmi. Pokud se někdy probere.“

„Co když se probere s poškozením mozku?“

Jestli mu bude mozek alespoň trochu fungovat, postavím ho před soud. To, čeho se dopustil, se nedá odpustit.“

„Výborně,“ odtušil Reacher.

„Co je výborné?“

„Prozradil jste mi všechno, co jsem potřeboval.“

„Tvrdil jste, že máte informace. Z dob vojenské služby.“

„Zatím si je nechám pro sebe.“

„Pokud se nemýlím, sloužil jste jako vojenský policista.“

„Třináct let,“ potvrdil Reacher.

„A znal jste se s Jamesem Barrem?“

„Krátce.“

„Povězte mi o něm.“

„Ne v tuhle chvíli.“

„Pane Reachere, pokud máte ospravedlňující informace, musíte mi je teď sdělit“

„Opravdu?“

„Stejně se je dozvím. Moje dcera je předloží. Bude usilovat o zmírnění trestu.“

„Co znamená A. A.?“

„Prosím?“

„Vaše iniciály.“

„Alexej Alexejevič. Moje rodina se přistěhovala z Ruska. Ale už dávno. Ještě před Říjnovou revolucí.“

„Dodržujete však tradice.“

„Sám jste se přesvědčil.“

„Jak vám říkají?“

„Samozřejmě Alex.“

Reacher se postavil. „Děkuji, Alexi, že jste se mi věnoval. A také za kávu.“

„Půjdete teď za mou dcerou?“

„Mělo by to nějaký význam? Hovořil jste velice přesvědčivě.“

Rodin se shovívavě pousmál.

„Jde o proceduru,“ pravil. Jsem úředník soudu a vy stojíte na seznamu svědků. Musím vás upozornit, že je vaší povinností za ní zajít. Jinak byste se zachoval neeticky.“

„Kde ji najdu?“

„V té skleněné věži, co vidíte z okna.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Tak se u ní stavím.“

„Pořád potřebuji vědět, jaké máte informace,“ vyzval ho Rodin.

Reacher zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odmítl. „To opravdu nepotřebujete.“

* * *

Odevzdal ženě na recepci průkazku pro návštěvníky a vrátil se na náměstí. Zastavil se v chladném sluneční záři, otočil se kolem dokola a nasával atmosféru. Všechna města jsou stejná a všechna jsou jiná. Mají své barvy. Některá šedou. Jiná hnědou. Reacher usoudil, že cihly vypálili z místního jílu, a přenesli tak na fasády barvu staré zemědělské půdy. Dokonce i na kamenech vystupovaly hnědé skvrny, jako by obsahovaly ložiska železné rudy. Tu a tam prosvítaly odstíny tmavočervené, připomínající staré stodoly. Bylo to přátelské město, nikoliv tepající životem, ale přežívající. Z tragédie se opět vzpamatuje. Čišel z něj pokrok, optimismus a dynamičnost. Dokazovala to všechna ta výstavba. Rozkopané silnice a obrubníky z čerstvého betonu. Spousta plánování, spousta rozšiřování. Spousta naděje.

Na novou část vícepodlažní garáže navazoval severní konec třídy s obchody. Třída naznačovala komerční expanzi. Táhla se na jih, nepatrně západně od vražedné zóny. Velice blízko. Přímo na západě a dvakrát tak daleko se zvedala nadzemní státovka. Opisovala jasně viditelný oblouk a zhruba po třiceti metrech se stáčela za knihovnou. Pak se trochu napřímila a míjela zezadu černou skleněnou věž, která se vypínala na severu náměstí. Na desce z černé žuly měla u vchodu nápis NBC. Pracoviště Ann Yanniové, dovtípil se Reacher, stejně jako Rodinovy dcery. Na východní straně náměstí stála kancelářská budova s dopravním inspektorátem a odvodní kanceláří. Odtamtud vyšly oběti. Vyhrnuly se ze dveří. Jak to Ann Yanniová říkala? Na konci dlouhého pracovního týdne? Vyrazily na západ přes náměstí k zaparkovaným autům nebo na autobusové nádraží a ocitly se v pekle. Úzký chodník je zpomalil a přinutil zařadit se do zástupu. Jako terče na střelnici.

Reacher prošel kolem prázdného okrasného jezírka k otáčecím dveřím v přízemí věže. Vstoupil a rozhlédl se ve vestibulu po orientační tabuli. Tvořila ji zasklená černá plst se zamačkanými bílými písmeny. NBC sídlila v prvním patře. Některé kanceláře neměly majitele a zbytek je střídal patrně tak rychle, že se systém vyndavacích písmen osvědčil. Právní kancelář Helen Rodinové stálo u třetího patra. Písmena nepravidelně poskakovala a dělily je nerovnoměrné mezery. Rockefellorovo centrum to zrovna není, projelo Reacherovi hlavou.

Počkal na výtah společně s hezkou světlovlasou ženou. Navzájem se prohlíželi. Vystoupila v prvním patře. Uvědomil si, že to byla Ann Yanniová. Poznal ji z televize. Pak ho napadlo, že by se stačilo spojit s Emersonem z místního policejního oddělení. Ten by jeho převratnou novinku s radostí vzkřísil k životu.

V přední části budovy našel kancelář Helen Rodinové. Okna vedla na náměstí. Zaklepal. Dostalo se mu tlumené odpovědi a vstoupil. Ocitl se v prázdné přijímací místnosti se stolem pro sekretářku. Stůl zel prázdnotou. Nejspíš z druhé ruky, v současné chvíli ho však nikdo nepoužíval. Zatím žádná sekretářka, pomyslel si Reacher. Každý začátek je těžký.

Zaklepal na dveře vnitřní kanceláře. Ozval se stejný hlas. Vešel dovnitř. Za dalším stolem z druhé ruky seděla Helen Rodinová. Poznal ji podle fotografie v kanceláři jejího otce. Ve skutečnosti vypadala ještě lépe. Ani ne třicetiletá, poměrně vysoká a štíhlá. Ne anorekticky, ale atletickým způsobem. Buď běhala, hrála fotbal nebo jí přálo štěstí a měla dobrý metabolismus. Měla dlouhé světlé vlasy a otcovy modré oči. Byla oblečená v černém, v kalhotovém kostýmu s těsně obepínajícím tričkem vykukujícím zpod saka. Lycra, pomyslel si Reacher. Báječný vynález.

„Dobrý den,“ pozdravila.

„Já jsem Jack Reacher,“ opáčil.

Vytřeštila na něj oči. „To myslíte vážně? Neděláte si ze mě legraci?“

„Vždycky jsem byl a vždycky budu.“

„Neuvěřitelné.“

„Až tak moc zase ne. Každý je někým.“

„Chci říct, odkud víte, že se máte dostavit? Nemohli jsme vás najít.“

„Viděl jsem to v televizi. Ann Yanniovou. V sobotu ráno.“

„V tom případ díkybohu za televizi,“ zajásala. „A další díkybohu, že jste tady.“

„Byl jsem v Miami,“ opáčil. „S tanečnicí.“

„S tanečnicí?“

„S tanečnicí z Norska,“ doplnil.

Přešel k oknu a zadíval se ven. Stál tři patra vysoko a hlavní ulice s obchody ubíhala přímo na jih, dolů z kopce, takže si připadal ještě výš. Delší strana okrasného jezírka byla rovnoběžná s ulicí. Jezírko tvořilo v podstatě součást ulice až na to, že postavili zídku, aby vytvořili náměstí. Obyvatele, kteří by se vrátili z dlouhých cest, by překvapilo, že starou komunikaci nahradila nádrž s vodou. Jezírko bylo mnohem delší a užší, než působilo ze země. Vypadalo smutné a prázdné, jen s tenkou vrstvou bláta a špíny na černých dlaždicích. Kousek napravo za ním se roztahovala nová přístavba garáže. Náměstí se k ní trochu svažovalo. Rozdíl činil přibližně půlku patra.

„Byla jste tady?“ zeptal se Reacher. „Když se to stalo?“

„Ano,“ odpověděla Helen Rodinová tiše.

„Viděla jste něco?“

„Zpočátku ne. Jenom jsem slyšela tři výstřely. Velice rychle po sobě. Nejdřív padl první a po kratičké přestávce další dva. Potom následovala o trochu delší přestávka, ale jen na zlomek vteřiny. Při posledních třech výstřelech jsem už stála. Příšerný zážitek.“

Reacher přikývl. Statečná holka, napadlo ho. Slyší výstřely a postaví se. Nepadne pod stůl. Pak si pomyslel: První a potom kratičká přestávka. Jako by zkušený střelec kontroloval, kam dopadl první zásah. Ve hře je vždycky mnoho neznámých. Studená hlaveň, vzdálenost, vítr, nastavení hledí, zaměření.

„Viděla jste někoho zemřít?“ zeptal se.

„Dva lidi,“ odpověděla za jeho zády. „Byl to děsný pohled.“

„Tři výstřely a dva lidé?“

Jednou minul. Buď čtvrtým nebo pátým výstřelem, tím si nejsou jistí. Kulku našli v jezírku. Proto je prázdné. Odčerpali z něj vodu.“

Reacher mlčel.

„Kulka patří k důkazům,“ pravila Helen. „Spojuje pušku se zločinem.“

„Znala jste nějakou z obětí?“

„Ne. Pro mě to prostě byli lidé. V nesprávný čas na nesprávném místě.“

Reacher mlčel.

„Viděla jsem plameny,“ pokračovala Helen. „Tamhle vepředu, ve stínu, v temnotě. Jazýčky plamenů.“

„Záblesky z hlavně,“ opáčil Reacher.

Odvrátil se od okna. Helen napřáhla paži.

„Helen Rodinová,“ řekla. „Promiňte. Zapomněla jsem se pořádně představit.“

Reacher jí potřásl rukou. Měla ji teplou a pevnou.

„Jenom Helen?“ otázal se. „Ne Helena Alexejevovna nebo něco podobného?“

Opět na něho vytřeštila oči. „Odkud to, krucinál, víte?“

„Setkal jsem se s vaším otcem,“ vysvětlil a pustil jí ruku.

„Vážně?“ podivila se. „Kde?“

„U něj v kanceláři, před chvílí.“

„Vy jste byl u něj v kanceláři? Dneska?“

„Právě jsem z ní odešel.“

„Proč jste chodil k němu? Jste můj svědek. Vůbec s vámi neměl mluvit.“

„Rád se mnou pohovořil.“

„Co jste mu pověděl?“

„Nic. Kladl jsem otázky.“

Jaké otázky?“

„Chtěl jsem vědět, na jak pevných základech stojí případ Jamese Barra.“

„Jamese Barra zastupuji já. A vy jste svědkem obhajoby. Místo na otce jste se měl obrátit na mě.“

Reacher neodpověděl.

„Případ Jamese Barra stojí naneštěstí na velice pevných základech,“ pravila.

„Kde jste vzala moje jméno?“ zeptal se Reacher.

„Od Jamese Barra, samozřejmě. Od koho jiného?“

„Od Barra} Tomu nevěřím.“

„Tak poslouchejte.“

Otočila se ke stolu a stiskla tlačítko na starodávném přehrávači. Neznámý hlas Reacherovi sdělil: Zapíráním ničeho nedosáhnete. Helen zastavila pásek a nechala prst položený na tlačítku.

Jeho první právník,“ vysvětlila. „Zastupování jsem převzala včera.“

Jak to? Včera ležel v kómatu.“

„Po formální stránce je mým klientem sestra Jamese Barra. Jeho nejbližší příbuzná.“

Pustila tlačítko a k Reacherovi dolehly zvuky z místnosti, sykot a potom hlas, který neslyšel čtrnáct let. Přesně tak si ho pamatoval. Tichý, napjatý a chraplavý. Hlas muže, jenž toho moc nenamluvil. Pravil: Sežeňte mi Jacka Reachera.

Strnul ohromením.

Helen Rodinová vypnula přehrávač.

„Už mi věříte?“ otázala se.

Pak se podívala na hodinky.

„Deset třicet,“ oznámila. „Neodcházejte a počkejte na poradu s klienty.“

* * *

Předvedla ho jako kouzelník na jevišti králíka. Vytáhla ho z klobouku. První dorazil muž, kterého Reacher okamžitě odhadl na bývalého policistu. Byl mu představen jako Franklin, smluvní vyšetřovatel pracující pro právníky. Potřásli si rukama.

Je pěkně těžké vás najít,“ pravil Franklin.

„Omyl,“ opáčil Reacher. Je to nemožné.“

„Prozradíte mi proč?“ Ve Franklinových očích se okamžitě objevily otázky. Policajtské otázky. Jak užitečný bude tenhle chlap na svědecké lavici“? Kdo to je? Zločinec? Prchá před něčím? Bude působit před soudem hodnověrně?

Je to jenom můj koníček,“ vysvětlil Reacher. „Moje osobní volba.“

„Takže jste volný jako pták?“

„Nedokážu si představit volnějšího.“

Potom přišla žena. Ještě ne čtyřicátnice, oblečená do kanceláře, rozrušená a nevyspalá. Ale i přes nervozitu z ní vyzařovalo jisté kouzlo. Působila jako laskavá a slušná osoba. Dokonce hezká. Očividně však byla sestrou Jamese Barra. Reacher to poznal, ještě než je představili. Měla stejnou barvu očí a vlasů a stejný obličej, jen ženštější a o čtrnáct let starší.

„Rosemary Barrová,“ pravila. Jsem nesmírně ráda, že jste nás našel. Patrně zasáhla prozřetelnost. Konečně mám pocit, že jsme se pohnuli z místa.“

Reacher neřekl ani slovo.

Právnická kancelář Helen Rodinové nezahrnovala konferenční místnost. Reacher odhadoval, že k tomu dojde později. Možná. Pokud bude prosperovat. Tak se všichni čtyři tísnili ve vnitřní kanceláři. Helen seděla za psacím stolem. Franklin dřepěl na jeho rohu. Reacher se opíral o ostění okna. Rosemary Barrová rozčileně přecházela. Kdyby na podlaze ležel koberec, vyšlapala by do něj díry.

„Dobře,“ zahájila Helen. „Strategie obhajoby. Pokusíme se ji postavit na zdravotním stavu. Budeme však směřovat výš. Jak vysoko se dostaneme, záleží na množství faktorů. Což znamená, že si nejprve vyslechneme pana Reachera.“

„Patrně nebudete nadšení,“ upozornil Reacher.

„Čím?“

„Tím, co se vám chystám sdělit.“

„Proč?“

„Protože vycházíte z nesprávných závěrů.“

„V jakém smyslu?“

„Proč si myslíte, že jsem šel nejdřív za vaším otcem?“

„Nemám tušení.“

„Protože jsem nepřijel, abych Jamesi Barrovi pomohl.“

Nikdo nepromluvil.

„Přijel jsem ho pohřbít,“ oznámil Reacher.

Všichni na něj vytřeštili oči.

„Protože to už udělal předtím. A jednou stačilo.“

03 KAPITOLA

REACHER SE POHNUL, opřel se zády o ostění okna a natočil se, aby viděl na náměstí. A aby neviděl na své posluchače. Jedná se o důvěrný rozhovor?“ zeptal se.

„Ano,“ potvrdila Helen Rodinová. „Náš rozhovor je důvěrný. Je to porada s klientem. Ta je automaticky chráněná. Všechno, co řekneme, zůstane mezi námi.“

„Je pro vás etické vyslechnout si špatné zprávy? Tedy z právního hlediska?“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Chystáte se poskytnout důkazy obžalobě?“ zeptala se Helen Rodinová.

„To nepovažuji vzhledem k okolnostem za nutné. Když však bude potřeba, tak to udělám.“

„Takže si ty špatné zprávy stejně vyslechneme. Před procesem učiníte místopřísežné prohlášení. To nám ušetří nepříjemná překvapení.“

Opět ticho.

James Barr byl ostřelovač,“ pravil Reacher. „Ne nejlepší, jakého armáda kdy měla, ale také ne nejhorší. Prostě dobrý, kompetentní střelec. Průměrný téměř ve všech směrech.“

Pak se odmlčel, otočil hlavu a podíval se nalevo pod sebe. Na levnou novou budovu s odvodní kanceláří. Pěchota, válečné námořnictvo, vojenské letectvo, námořní pěchota.

„K armádě se dávají lidé ze čtyř důvodů. Za prvé, jako například já, z rodinné tradice. Za druhé jsou to patrioti toužící sloužit vlasti. Za třetí lidé, kteří prostě potřebují zaměstnání. A za čtvrté takoví, kteří chtějí zabíjet.

Armáda je jediné místo, kde to smějí dělat legálně. James Barr patřil ke čtvrtému typu. V hloubi duše si myslel, že zabíjení bude legrace.“

Rosemary Barrová uhnula pohledem. Nikdo nepromluvil.

„Té příležitosti se mu však nikdy nedostalo,“ pokračoval Reacher. „Byl jsem velice důkladný vyšetřovatel, když jsem sloužil u vojenské policie, a zjistil jsem o něm všechno. Studoval jsem ho. Trénoval pět let. Prošel jsem jeho záznamy. Během některých týdnů vypálil dva tisíce výstřelů. Všechny z nich na papírové cíle nebo siluety. Spočítal jsem, že za celou jeho kariéru to činilo téměř čtvrt milionu výstřelů, a ani jeden na nepřítele. V roce 1989 se nedostal do Panamy. Měli jsme tenkrát dost velkou armádu a potřebovali jsme jen velice málo mužů, takže na většinu kluků se nedostalo. To ho deptalo. Pak došlo k operaci Štít, v roce 1991. Poslali ho do Saúdské Arábie. Ale operace Pouštní bouře v roce 1991 se nezúčastnil. Zapojili do ní téměř výlučně tanky. James Barr seděl v Saúdské Arábii, čistil písek z pušky, pálil dva tisíce cvičných výstřelů týdně. Když pak skončila Pouštní bouře, převeleli ho do Kuvajtu dokončit porážku.“

„K čemu tam došlo?“ zeptala se Rosemary Barrová.

„Ruplo mu v kouli,“ odpověděl Reacher. „Přesně k tomu došlo. Sověti se zhroutili, Irák byl zpacifikovaný. Barr se podíval do budoucna a viděl, že je po válce. Trénoval téměř šest let, nikdy na skutečný cíl nevystřelil a věděl, že už nevystřelí. Velkou část jeho tréninku tvořily obrazy. Představoval si, jak zaměřuje kříž na medullu oblongatu, na místo, kde se mícha rozšiřuje ke spodině mozku. Jak pomalu dýchá a tiskne spoušť. Zlomek vteřiny, než vylétne náboj. Oblak růžové mlhy ze zátylku. Tohle všechno měl před očima. Nikdy to však nezažil. Ani jednou. Nikdy nespatřil růžovou mlhu. A hrozně po ní toužil.“

Ticho v místnosti.

„Tak jednoho dne vyrazil,“ pokračoval Reacher. „V Kuvajtu. Zaujal postavení a čekal. Pak vystřelil a zabil čtyři lidi vycházející z nájemního domu.“

Helen Rodinová na něj zírala.

„Střílel z parkovací garáže,“ dodal Reacher. „Z prvního patra. Přímo proti nájemnímu domu. Obětmi se shodou okolností stali američtí roťáci. Dostali opušťáky na víkend a byli v civilu.“

Rosemary Barrová vrtěla hlavou.

„To nemůže být pravda,“ prohlásila. „Prostě nemůže. Něco takového by neudělal. A kdyby to udělal, šel by do vězení. Z armády ho však propustili se ctí. Hned po Zálivu. A dostal válečnou medaili. Takže se to nemohlo stát. V žádném případě.“

„Přesně proto jsem přijel,“ opáčil Reacher. „Vyskytl se závažný problém. Uvědomte si pořadí událostí. Měli jsme čtyři mrtvé muže a pracovali na místě. Nakonec jsem vašeho bratra dopadl. Ale nebylo to snadné pátrání. Uvízli jsme v mnoha slepých uličkách. A v jedné z nich jsme zjistili jisté skutečnosti o našich čtyřech mrtvých. Skutečnosti, které jsme si nepřáli vědět. Protože prováděli věci, které neměli.“

„Jaké věci?“ zeptala se Helen Rodinová.

„Kuvajt bylo peklo. Plné bohatých Arabů. Dokonce i nejchudší z nich vlastnili rolexky, rolls-royce a mramorové koupelny s kohoutky z masivního zlata. Zanechali je po sobě. A někteří také rodiny. Manželky a dcery.“

„Proč to vyprávíte?“

„Mrví roťáci si hráli na vítěznou armádu stejně jako Iráčani před nimi. Tak se na to patrně dívali. My jsme to považovali za znásilnění a ozbojenou loupež. V den střelby po nich zbyla uvnitř toho domu spousta stop. A v jiných nájemních domech z jiných dnů. V jejich kufrech jsme našli tolik lupu, že bychom mohli otevřít novou pobočku Tiffanyho. Hodinky, diamanty, nejrůznější drahé předměty. A spodní prádlo. Nejspíš si ho schovávali, aby mohli spočítat manželky a dcery.“

„Co jste udělali?“

„Nevyhnutelně se z toho stala politická záležitost. Stoupala po žebříčku velení. Záliv měl být obrovským zářivým úspěchem. Stoprocentně skvělým a stoprocentně čistým. Kuvajťané byli naši spojenci a tak dále a tak dále. Takže nám nakonec nakázali, že ten čtyřlístek máme krýt. Nařídili nám celou věc utajit. Což jsme udělali. Znamenalo to však také, že jsme museli pustit Jamese Barra. Vynořily se zvěsti a jeho právník by je použil. V podstatě jsme se báli vydírání. Kdybychom pohnali Barra před soud, jeho právník by vytáhl důvodné zabití. Tvrdil by, že Barr svým drsným a přímým způsobem bránil čest armády. Při procesu by vypluly na povrch podrobnosti. Bylo nám řečeno, abychom to neriskovali. Takže jsme měli svázané ruce. Ocitli jsme se v patové situaci.“

„Možná se jednalo o důvodné zabití,“ namítla Rosemary Barrová. „Možná James opravdu o všem věděl.“

„Madam, nevěděl. Velice mě mrzí, ale je to tak. Nikdy se k těm chlapům ani nepřiblížil. Vůbec je neznal. Když jsem ho chytil, nic mi o nich neřekl. V Kuvajtu pobýval teprve krátce. Neměl čas cokoliv zjistit. Prostě jenom zabíjel. Pro zábavu. Přiznal se k tomu, mně osobně, dřív než jsme odhalili to všechno ostatní.“

Ticho v místnosti.

„Tak jsme to ututlali a Barr byl propuštěn. Oznámili jsme, že naše čtyři vojáky zabili Palestinci, což znělo v Kuvajtu v roce 1991 poměrně věrohodně. Byl jsem docela naštvaný. Zažil jsem už horší věci, ale i lepší. Jamesi Barrovi prošla vražda a jen proto, že mu přálo štěstí. Tak jsem za ním před jeho odjezdem zašel a řekl mu, aby se své štěstěně odvděčil tím, že už nikdy nevystoupí z řady, ani jednou, až do konce života. Kdyby neposlechl, najdu si ho a bude hořce litovat.“

Ticho v místnosti. Trvalo dlouhé minuty.

„Tak jsem přijel,“ zakončil Reacher.

„Tahle informace musí zůstat mezi námi,“ prohlásila Helen Rodinová. „Rozhodně nesmí být použita. Vyvolala by obrovský skandál.“

Reacher přikývl. ‚Je přísně tajná. Uzamčená v Pentagonu. Proto jsem se vás ptal, jestli bude náš rozhovor důvěrný.“

„Dostanete se do obrovského maléru, když ji vynesete na světlo.“

„V obrovském maléru jsem byl už před tím. Přijel jsem zjistit, jestli se do něj musím zase zamotat. Jak to ale vypadá, tak nemusím. Váš otec si s Barrem poradí i beze mě. Kdyby však potřeboval pomoct, jsem mu kdykoliv k službám.“

Pak Helen pochopila.

„Přišel jste na mě vykonat nátlak,“ pravila. „Že je to tak? Sdělujete mi, že když se budu příliš snažit, podrazíte mi nohy.“

„Přišel jsem splnit svůj slib,“ opáčil Reacher. „Slib, který jsem dal Jamesi Barrovi.“

* * *

Zavřel dveře místnosti a nechal za sebou tři tiché a zklamané lidi. Potom nastoupil do výtahu. V prvním patře se k němu opět připojila Ann Yanniová. Reacher chvíli uvažoval, jestli celé dny tráví ježděním výtahem v naději, že ji někdo pozná. V naději, že ji někdo požádá o autogram. Nevšímal si jí. Vystoupil s ní ve vestibulu a vykročil k východu.

Na náměstí se zastavil. Musel se rozhodnout. Zdravotní stav Jamese Barra komplikoval situaci. Nechtělo se mu trčet ve městě a čekat, dokud se neprobudí. Pokud k tomu vůbec dojde, mohlo by se čekání protáhnout na nekonečné týdny. A Reacher nezůstával rád na jednom místě. Miloval pohyb. Poflakovat se okolo dokázal nanejvýš dva dny. Nic jiného mu však patrně nezbyde. Alexu Rodinovi nesmí nic prozradit. Nemůže mu dát číslo pro případ potřeby. Za prvé proto, že nevlastnil telefon. Za druhé proto, že muž usilovný a opatrný jako Rodin by si lámal hlavu tak dlouho, až by pojal podezření. Velice snadno by ho mohla napadnout souvislost s Pentagonem. Reacher se ho dokonce zeptal: Získala moje jméno v Pentagonu? To byla neuváženost. Takže Alex Rodin by si nakonec dal dvě a dvě dohromady. Dovtípil by se ve hře je ještě něco jiného a mohl by se poptat v Pentagonu. Pentagon by ho, samozřejmě, odpálkoval. Ale Rodin nepatřil k lidem, kteří se by se nechali snadno odpálkovat. Obrátil by se na média. Patrně na Ann Yanniovou. Ta by se radostní chopila možnosti dalšího celoplošného vysílání. A Rodina by předtucha prohraného případu natolik znervózněla, že by musel vědět. Nevzdal by se.

Reacher nechtěl, aby se ten příběh rozkřikl. Jen kdyby to bylo nezbytně nutné. Veteráni ze Zálivu to i tak neměli lehké se všemi těmi chemikáliemi a otravou uranem. Potřebovali neposkvrněnou válečnou reputaci. Rozhodně si nezasloužili dostat se do spojitosti s pochybnými existencemi jako Barr a jeho oběti. Veřejnost by si myslela: Takhle se chovali všichni. A všichni se tak podle Reacherovy zkušenosti nechovali. Byli dobrá armáda. Tak nechtěl, aby se ta záležitost provalila, jen v případě naprosté nutnosti, a o tom chtěl rozhodnout sám, na základě vlastního uvážení.

Takže žádné náznaky Alexu Rodinovi. Žádné zavolejte mi, kdybyste potřeboval.

Takže… co přesně?

Rozhodl se počkat dvacet čtyři hodin. Během té doby se třeba vyjasní prognóza Barrova stavu. Také by se mohl sejít s Emersonem a získat lepší poznatky o důkazech. Pak by třeba mohl s čistým svědomím odjet a nechat všechno na Alexu Rodinovi, na autopilotovi spravedlnosti. Kdyby se někdy v budoucnu vyskytly problémy, dočetl by se o nich nejspíš v novinách, na pláži či v baru, a vrátil by se.

Takže dvacet čtyř hodin v malém venkovském městě.

Rozhodl se zjistit, jestli jím protéká řeka.

* * *

Protékala jím řeka. Ze západu na východ, široká a pomalá, jižně od centra. Nejspíš přítok mohutného Ohia. Severní břeh regulovaly a zpevňovaly masivní kamenné kvádry přibližně v délce tři sta metrů. Musely vážit nejméně padesát tun, dokonale otesané a umně zasazené. Tvořily nábřeží s přístavištěm. Trčela z něj vysoká baňatá pacholata na přivazování lodí.

Nábřeží bylo vydlážděné kočičími hlavami a rozpínalo se do šířky deseti metrů. Po celé jeho délce stála dřevěná skladiště otevřená jak k řece, tak na ulici. Ulici pokrývaly kočičí hlavy. Před sto lety u břehu určitě kotvily velké říční barže a houfy dělníků z nich vykládaly zboží. Přístaviště kypělo životem. Po kočičích hlavách klapali koně a povozy. Ta doba však už dávno pominula. Vystřídalo ji naprosté ticho a pomalé plynutí vody. Rez na železných pacholatech a plevel mezi kameny.

Na některých skladištích stále prosvítaly vybledlé nápisy. McGinty Dry Food. Allentown Seed Company. Parker Supply. Reacher ušel celých tři sta metrů a všechna si je prohlédl. Stále držela, pevná a nenahnutá. Zralá na rekonstrukci. Město, které zkrášlí náměstí jezírkem s fontánou, bude pokračovat k řece. Nevyhnutelně. Všude probíhala výstavba. Přesune se na jih. Daňové úlevy pomohou otevřít kavárny. Možná i bar. S živou hudbou, od čtvrtka do soboty. Společně s muzeem historie říčního obchodu.

Otočil se, aby se vrátil, a vrazil do Helen Rodinové.

„Přece jenom vás není tak těžké najít,“ pravila.

„Očividně,“ odtušil.

„Turisté vždycky chodí k přístavišti.“

V ruce držela aktovku, jakou nosí všichni právníci.

„Můžu vás pozvat na oběd?“ zeptala se.

* * *

Odvedla ho zpátky na sever, k okraji bujného rozmachu. K místu, kde se město pláclo přes kapsu a přeměnilo otřískaný starý blok domů na nový a výstavní. Ze zaprášených krámků vystavujících pytlíky do vysavačů a hadice do praček se staly luxusní obchody s nasvícenými šaty za sto dolarů. A botami a doplňky za čtyři dolary a cetkami z titanu. Několik jich minuli a pak Helen Rodinová zabočila do restaurace. Pár takových už viděl. Většinou se jim vyhýbal. Bílé stěny, odhalené cihly, futuristické hliníkové stoly a židle, podivné saláty. Namátkou namíchané ingredience tvářící se vynalézavě.

Vybrala stůl v zadním rohu. Energií sršící mladík jim přinesl jídelní lístek. Helen Rodinová si objednala cosi s pomeranči, vlašskými ořechy a gorgonzolou. A šálek bylinkového čaje. Reacher vzdal studování lístku a požádal o to samé, jen se silnou černou kávou.

„Tohle je moje oblíbené místo,“ oznámila Helen.

Reacher přikývl. Věřil jí. Dokonale do něj zapadala. Dlouhé rovné vlasy, černé oblečení. Mladistvý zápal. On byl starší a pocházel z jiných časů a prostředí.

„Potřebuju, abyste mi něco vysvětlil,“ sdělila.

Sklonila se a otevřela aktovku. Vytála starý přehrávač. Opatrně ho umístila na stůl. Stiskla play. K Reacherovi dolehl hlas prvního právníka Jamese Barra: Zapíráním ničeho nedosáhnete. Pak se ozval Barr: Sežeňte mi Jacka Reachera.

„To už jste mi pouštěla,“ namítl.

„Proč to ale řekl?“ zeptala se Helen.

„To je to, co vám mám vysvětlit?“

Přikývla.

„Žádné vysvětlení mě nenapadá,“ řekl.

„Logicky vzato jste poslední osoba, po které by měl toužit.“

„S tím souhlasím.“

„Nemohl vám třeba špatně rozumět? Před čtrnácti lety?“

„Pochybuju. Vyjádřil jsem se velice jasně.“

„Tak proč vás teď chce?“

Reacher neodpověděl. Postavili před ně jídlo a pustili se do něj. Pomeranče, vlašské ořechy, gorgonzola, různé lupení, hlávkový salát a malinová omáčka. Nechutnalo to špatně. A káva byla dobrá.

„Chtěl bych slyšet celou nahrávku,“ požádal.

Odložila vidličku a přetočila pásek. Nechala ruku na přehrávači, konečky prstů položené na tlačítkách, jako pianistka. Měla dlouhé prsty. Bez prstenů. S naleštěnými, upravenými nehty. Zmáčkla přehrávání a opět se chopila vidličky. Okamžik se nic nedělo, protože hlavou probíhal černý naváděcí začátek pásky. Pak se ozvaly zvuky věznice. Ozvěna, vzdálené kovové klapání. Dech jednoho muže. Potom se otevřely dveře a druhý muž se s žuchnutím posadil. Bez zaskřípění nohou od židle. Vězeňská židle přišroubovaná k betonové podlaze. Právník začal hovořit. Byl starý a znuděný. Vůbec tam nechtěl chodit. Věděl, že Barr je vinný. Chvíli banálně plkal. Stále víc ho rozčilovalo Barrovo mlčení. Nakonec zoufale vyrazil: Nemůžu vám pomoct, když sám nechcete. Následovala dlouhá pauza a po ní zazněl Barrův hlas, vzrušený a blízko mikrofonu: Chytili nesprávného chlapa. Ještě jednou to zopakoval. Právník se opět rozhovořil. Nevěřil mu, tvrdil, že mají důkazy, snažil se zdůvodnit nepopiratelný fakt. Barr na to požádal o Reachera, dvakrát, a právník se zeptal, jestli je Reacher lékař, také dvakrát. Potom Barr vstal a vzdálil se. Zaznělo bouchání na zamčené dveře a tím nahrávka skončila.

Helen Rodinová zastavila pásek.

„Takže proč?“ zeptala se. „Proč tvrdil, že to neudělal a pak požádal o chlapa, který stoprocentně ví, že se něčeho takového už dopustil?“

Reacher jen pokrčil rameny a neodpověděl. V Heleniných očích však viděl, že má připravenou odpověď.

„Něco víte,“ oznámila. „Možná si to neuvědomujete. Něco však musíte vědět. Něco, o čem si myslí, že by mu mohlo pomoct.“

„Záleží na tom? Leží v kómatu. Možná se nikdy neprobere.“

„Záleží na tom hodně. Dostalo by se mu lepšího zacházení.“

„Nic nevím.“

„Určitě? Nechali jste tenkrát vypracovat psychiatrické dobrozdání?“

„Tak daleko jsem nikdy nedošel.“

„Tvrdil, že je duševně vyšinutý?“

„Ne, tvrdil, že zastřelil čtyři muže. Čtyři zásahy na čtyři výstřely.“

„Považoval jste ho za blázna?“

„To je široký pojem. Je blázen člověk, který zastřelí pro zábavu čtyři lidi? Samozřejmě ano. Byl blázen z právního hlediska? Rozhodně ne.“

„Něco musíte, Reachere, vědět. Zapátrejte v paměti. Zkuste si na cokoliv vzpomenout.“

Reacher se na chvíli odmlčel.

„Viděla jste na vlastní oči důkazy?“ zeptal se.

„Viděla jsem jejich soupis.“

Jak moc ho zatěžují?“

„Hrozně. Není pochyb, že to udělal. Jde mi jen o zmírnění trestu. A o stav jeho mysli. Nemůžu nechat popravit duševně narušeného člověka.“

„Tak počkejte, až se probudí. Nechte ho vyšetřit.“

„Výsledky vyšetření by nevzali v potaz. Může se probudit jako úplná troska a žalobce prohlásí, že poškození způsobila rána do hlavy při rvačce ve věznici. Bude tvrdit, že v době činu byl naprosto při smyslech.“

‚Je váš otec férový?“

„Rád vyhrává.“

„Otec stejný jako dcera?“

Odmlčela se.

„Tak trochu,“ připustila.

Reacher dojedl salát. Chvíli pronásledoval vidličkou poslední kousek ořechu a pak to vzdal a sebral ho prsty.

„Na co myslíte?“ zeptala se Helen.

„Na jednu podružnou maličkost. Před čtrnácti lety jsem měl v rukou velice zapeklitý případ a jen málo potřebných důkazů. A Barr se přiznal. Tentokrát hovoří důkazy jasnou řečí. Ale Barr všechno popírá.“

„Co to znamená?“

„Nevím.“

„Tak se soustřeďte na to, co víte,“ požádala Helen. „Prosím. Něco vědět musíte. Ptejte se sám sebe, proč vyslovil vaše jméno. Určitě to neudělal bezdůvodně.“

Reacher neodpověděl. Energický mladík přišel pro talíře. Reacher ukázal na šálek od kávy a mladík se vrátil a dolil ho. Reacher vzal šálek do dlaní a vdechoval voňavou páru.

„Smím vám položit osobní otázku?“ zeptala se Helen Rodinová.

„Záleží na tom, v jakém směru osobní,“ opáčil Reacher.

„Proč jste tak nevystopovatelný? Franklin normálně každého najde.“

„Možná není tak dobrý, jak si myslíte.“

„Patrně je daleko lepší, než si myslím.“

„Ne úplně každý se dá najít.“

„To máte pravdu. Ale nevypadáte, že byste patřil do téhle kategorie.“

„Byl jsem součástí stroje,“ pravil Reacher. „Celý život. Stroj potom zakašlal a vyplivl mě. Tak jsem si řekl dobře, nebudu patřit do žádného systému. Vůbec nikam. Trochu mě to naštvalo a patrně jsem reagoval nezrale. Ale zvykl jsem si.“

„Máte to jako hru?“

„Mám to jako závislost. Závislost na nezávislosti.“

Mladý číšník přinesl účet. Helen Rodinová zaplatila. Potom uložila přehrávač zpátky do aktovky a společně s Reacherem odešli. Zamířili na sever kolem rozestavěné spodní části První ulice. Helen se vracela do kanceláře a Reacher hledal hotel.

* * *

Muž jménem Grigor Linsky je pozoroval. Krčil se v autě zaparkovaném u chodníku. Věděl, kde čekat. Věděl, kam chodí Helen na jídlo, když má společnost.

04 KAPITOLA

REACHER SE UBYTOVAL v hotelu Metropole Palace, dva bloky východně od První ulice, přibližně na úrovni hlavní ulice s obchody. Zaplatil hotovostí jen za jednu noc a zapsal se pod jménem Jimmy Reese. Prezidenty a viceprezidenty už dávno vyčerpal a používal nyní druhé chytače Yankees z roků, kdy nevyhráli. Jimmy Reese hrál velice dobře část roku 1930 a velice špatně část roku 1931. Přišel odnikud a na kus roku 1932 odešel do St. Louis. Potom skončil. Zemřel v Kalifornii ve věku 93 let. Nyní se však vrátil do jednopokojového pokoje s koupelnou v hotelu Metropole Palace. Pouze na jednu noc, nejpozději do jedenácti hodin druhého dne.

Metropol byl smutný, poloprázdný, starý a omšelý. Kdysi se však těšil slávě. To Reacher viděl. Dokázal si představit, jak do něj před sto lety stoupali od říčního přístaviště obchodníci obilím a žádali o přespání na jednu noc. Vestibul tenkrát nejspíš vypadal jako salon na Divokém západě, později se ho však pokusili zmodernizovat. Opravili i výtah. Dveře pokojů se neotvíraly klíčem, ale kartou. Samotná budova se však příliš nezměnila. Z Reacherova pokoje dýchalo starosvětské přítmí. A matrace na posteli musela patřit ještě k původnímu inventáři.

Položil se na ni a dal si ruce za hlavu. Vzpomínal na Kuvajt před čtrnácti lety. Všechna města mají určitou barvu a Kuvajt byl bílý. Bílé omítky, nabilo natřený beton, bílý mramor. Obloha rozpálená doběla sluncem. Muži v bílých hábitech. Bílá parkovací garáž, ze které střílel James Barr, a bílý protilehlý dům. Bílá barva oslňovala natolik, že všichni čtyři mrtví měli letecké sluneční brýle. Všichni čtyři dostali zásah do hlavy, ale ani jedny se nerozbily. Jen odletěly stranou. Případ pomohlo vyřešit, že našli všechny čtyři náboje. Na zakázku vyrobené, stošedesátiosmigránové, plášťové, s kónickým koncem. Bez duté špičky, to kvůli ženevské konvenci. Americké ostřelovací střely určené buď suchozemcům nebo námořní pěchotě. Kdyby Barr zvolil bitevní pušku, samopal nebo osobní zbraň, Reacher by se nepohnul z místa. V celé válečné oblasti se do všech zbraní kromě ostřelovacích pušek používaly standardní náboje NATO, což by rozšířilo pátrání do neúměrné šířky, protože v zemi operovaly téměř všechny státy zapojené do NATO. Barr však chtěl střílet z vlastní speciální pušky, alespoň jednou, na skutečný cíl. A to ho usvědčilo. Náboje třináct centů za kus.

Jednalo se však o velice, velice nesnadný případ. Možná Reacherův nejobtížnější. Zvítězil pomocí logiky, dedukce, papírování, chození, intuice a eliminace. Trnitá cesta ho dovedla k Jamesi Barrovi, k muži, který konečně viděl růžovou mlhu a zatčení přijal s překvapivým klidem.

Přiznal se.

Dobrovolně, rychle, bez vytáčení. Reacher na něj nemusel vztáhnout ruku. Barr mluvil zcela otevřeně. Nakonec se zeptal na vyšetřování, jako by ho jeho průběh fascinoval. Očividně neočekával, že ho chytí. Ani za milion let. Dával najevo zármutek i obdiv. Když ho pak osvobodily politické zájmy, tvářil se dokonce trochu soucitně. Jako by litoval, že Reacherova snaha přišla vniveč.

O čtrnáct let později se nepřiznal.

V minulosti a přítomnosti spočíval i jiný rozdíl. Reacher ho však nedokázal pojmenovat. Měl něco společného s tím, jak napjatá situace panovala v Kuvajtu.

* * *

Grigor Linsky zavolal z mobilu panu Zecovi. Muži, pro kterého pracoval. Ne jednoduše Zecovi. Ale panu Zecovi. Šlo o otázku vážnosti. Zecovi bylo už osmdesát, ale stále dokázal lámat ruce, když vycítil neúctu. Jako starý býk. Pořád mu zůstala síla a odhodlání. Osmdesátky se dožil právě díky síle a odhodlání. Bez nich by zemřel ve dvaceti. Nebo později ve třiceti, ve věku, kdy zešílel a navždy zapomněl své skutečné jméno.

„Právnička se vrátila do kanceláře,“ oznámil Linsky. „Reacher zabočil na východ od První ulice. Stáhl jsem se a nesledoval ho. Vydal se však opačným směrem od autobusového nádraží. Proto předpokládám, že zůstává ve městě. Nejspíš se ubytuje v Metropole Palace. Jiný hotel tím směrem neleží.“

Zec neodpověděl.

„Máme něco podniknout?“ zeptal se Linsky.

Jak dlouho se zdrží?“

„Záleží na okolnostech. Zcela jasně je na misionářské výpravě.“

Zec nic neřekl.

„Máme něco podniknout?“ zopakoval Linsky.

„Možná bychom měli odvést jeho pozornost,“ pravil Zec. „Nebo ho odradit. Dozvěděl jsem se, že byl voják. Proto se patrně bude řídit zaběhnutým vzorem chování. Pokud se ubytoval v Metropole, nestráví tam celý večer. Ne v takovém hotelu. Pro vojáka je příliš nudný. Někam vyrazí. Nejspíš sám. Tak by ho mohla potkat nehoda. Použij svou představivost. Vymysli důvtipný scénář. Nezapojuj do toho naše lidi. A postarej se, aby ta nehoda působila přirozeně.“

„Škody?“

„Nejméně zpřerážené kosti. Popřípadě zranění hlavy. Třeba by mohl skončit v komatu vedle svého kamaráda Jamese Barra.“

„Co ta právnička?“

„Nechte ji na pokoji. Zatím. Do toho vosího hnízda píchneme později. Pokud to bude nutné.“

* * *

Helen Rodinová strávila hodinu za psacím stolem. Přijala tři telefonáty. První se ozval Franklin. Sdělil, že se stahuje.

Je mi líto, ale prohrajete,“ pravil. „A já se musím starat o živnost. Nemohu si dovolit další neplacené hodiny.“

„Beznadějné případy nemá nikdo rád,“ opáčila Helen diplomaticky. Ještě ho bude potřebovat. Nechá si ho v záloze.

„Rozhodně ne beznadějné případy pro bono,“ řekl Franklin.

„Když získám peníze, vrátíte se na palubu?“

Jasně,“ přislíbil Franklin. „Stačí zavolat.“

Pak zavěsili jako slušní lidé, kteří se domluvili na podmínkách. K dalšímu telefonátu došlo o deset minut později. Volal značně znepokojený otec.

„Ten případ jsi neměla brát,“ upozornil.

„Nemohla jsem si moc vybírat,“ odpověděla Helen.

„Prohra může znamenat výhru, pokud chápeš, co mám na mysli.“

„Výhra také může znamenat výhru.“

„Omyl, výhra by znamenala prohru. To ti musí být jasné.“

„Šel jsi někdy do případu s tím, že ho prohraješ?“ zeptala se.

Otec se odmlčel. Potom se pustil do oťukávání.

„Byl za tebou Jack Reacher?“ otázal se a mínil tím: Mám si dělat starosti?

„Ano,“ přisvědčila lehkým tónem.

„Jednalo se o zajímavý rozhovor?“ Správný význam: Mám si dělat velké starosti?

„Rozhodně mi poskytl látku k přemýšlení.“

„Nechceš si o ní promluvit?“ Prosím, povez mi to.

„Rozhodně to brzy uděláme. Až uzraje čas.“

Minutu si ještě nezávazně povídali a domluvili se, že se sejdou na oběd. Znovu to zkusil: Prosím, pověz mi to. Neudělala to. Pak zavěsili. Helen se usmála. Nelhala. Dokonce ani neblufovala. Ale nepodlehla. Právo je hra a každá hra obsahuje psychologické prvky.

Do třetice zatelefonovala Rosemary Barrová z nemocnice.

James se probírá,“ oznámila. „Vykašlal dýchací hadičku. Probouzí se z kómatu.“

„Je schopný mluvit?“

„Doktoři říkají, že zítra.“

„Bude si něco pamatovat?“

„Prý to není vyloučené.“

* * *

O hodinu později opustil Reacher Metropole Palace. Držel se východně od První ulice a zamířil na sever k neznačkovým obchodům, kterých si všiml u soudní budovy. Potřeboval oblečení. Aby zapadl. Ne nezbytně montérky s laclem, ale rozhodně něco neutrálnějšího než miamský plážový model. Protože předpokládal, že bude muset do Seattlu. Na kávu. A po Seattlu se nemohl procházet v zářivě žluté košili.

Našel obchod a vybral si kalhoty, které visačka označovala za tmavošedé, i když jemu přišly jako olivově hnědé. Přidal k nim košili podobného odstínu. Včetně spodního prádla. A investoval do ponožek. Převlékl se v kabince a staré hadry odhodil do koše. Čtyřicet dolarů za oblečení, jež při troše štěstí vydrží čtyři dny. Extravagantní, ale pořád lepší deset dolarů na den než tahat zavazadlo.

Opustil obchod a v odpoledním slunci vykročil na západ. Košile byla příliš teplá, ale mohl se chladit vyhrnutím rukávů a rozepnutím druhého knoflíku. Vyhovovala mu. Na Seattle jako dělaná.

Vyšel na náměstí a zjistil, že opět uvedli do provozu fontánu. Pomalu plnila jezírko. Dvoucentimetrová špína na dně vířila v lenivých kruzích.

Několik lidí zůstalo stát a dívalo se. Ostatní pokračovali v chůzi. Nikdo však zkratkou kolem pohřebních darů, kde zemřely Barrovy oběti. Možná ji už nikdo nepoužije. Všichni budou chodit širokým obloukem, kolem nápisu NBC. Instinktivně, z úcty, ze strachu. Reacher si nebyl jistý.

Propletl se mezi květinami a posadil se na nízkou zídku. Za zády mu zurčela fontána a před očima měl několikapodlažní garáž. Jedno rameno mu zahřívalo slunce a druhé chladil stín. Pod nohama mu skřípaly zbytky písku. Otočil hlavu doleva a sledoval dveře dopravního inspektorátu. Podíval se doprava a pozoroval auta na nadzemní státovce. Projížděla zatáčkou, vysoko ve vzduchu, jedno za druhým, v jednom pruhu. Moc jich nejezdilo. Provoz na slinici byl řídký, i když na První ulici už začínala zácpa. Pak se opět podíval doleva a zjistil, že si k němu přisedá Helen Rodinová. Zprudka oddechovala.

„Mýlila jsem se,“ vyrazila ze sebe. ‚Je těžké vás najít.“

„Přesto jste uspěla.“

„Jenom proto, že jsem vás zahlédla z okna. Vyběhla jsem z kanceláře a doufala, že mi nezmizíte. Před tím jsem půl hodiny obvolávala všechny hotely v městě. V žádném jste se údajně neubytoval.“

„Co hotel neví, to ho nebolí.“

James Barr se probírá. Zítra možná bude schopen mluvit.“

„Nebo také ne.“

„Máte ponětí o zraněních hlavy?“

Jenom o těch, která jsem způsobil.“

„Potřebuju, abyste pro mě něco udělal.“

„Co by to mělo být?“ opáčil.

„Pomůžete mi. S něčím důležitým.“

„Vážně?“ protáhl.

„A pomůžete sám sobě.“

Neodpověděl.

„Budete mi dělat analytika důkazů,“ vysvětlila.

„Na to máte Franklina.“

Zavrtěla hlavou. „Franklin je příliš napojený na staré kamarády z policejného oddělení. Neuvažuje dostatečně kriticky. Nepřeje si nesrovnalosti.“

„A já si je snad přeju? Nezapomínejte, že chci Barra odrovnat.“

„Přesně tak. Právě proto byste mi měl vyhovět. Potvrdíte, že se jedná o zcela jasný případ. Pak budete moct spokojeně odjet.“

„Prozradil bych vám, kdybych přišel na trhliny?“

„Vidím vám to v očích. A poznám to podle toho, jak se zachováte. Když odjedete, neexistují pochybnosti. Když zůstanete, nejste si stoprocentně jistý.“

„Franklin se jednoduše vyvlíkl, správně?“

Na chvíli se odmlčela a potom přikývla. „Na tomhle případu nic nezískám, v žádném směru. Dělám ho pro bono. Protože se ho nikdo jiný nechtěl ujmout. Franklin si ale musí vydělávat na živobytí.“

„Takže odmítá pracovat zadarmo a já bych měl souhlasit?“

„Musíte. Předpokládám, že jste to měl stejně v plánu. Proto jste nejdřív zašel za otcem. Slyšel jste, že je skálopevně přesvědčený. Na vlastní uši. Přesto chcete prověřit fakta. Byl jste důkladný vyšetřovatel. Sám jste to řekl. Jste perfekcionista. Město opustíte teprve tehdy, až budete podle svých měřítek spokojený.“

Reacher mlčel.

„Získáte výhodnou pozici,“ pokračovala. „Musejí se podřídit ústavě. Všechno vám ukážou. Zpřístupní obhajobě veškeré důkazy.“

Reacher neodpověděl.

„Nezbývá vám jiná možnost,“ naléhala. Jinak vám nic neukážou. Nepředkládají důkazy neznámým cizincům z ulice.“

Výhodná pozice. Pak můžeš spokojeně odjet. Nezbývá jiná možnost.

„Dobře,“ souhlasil.

Ukázala rukou. „Čtyři bloky na západ a jeden na jih. Tam najdete policejní oddělení. Já se vrátím nahoru a zavolám Emersonovi.“

„To se do toho pustíme hned teď?“

James Barr se probírá. Potřebuji mít tuhle záležitost co nejdřív vyřízenou. Většinu zítřejšího dne strávím obvoláváním psychiatrů. Třeba se mi podaří najít nějakého, který by pracoval zadarmo. Obhajoba založená na zdravotním stavu je pořád naše nejlepší možnost.“

* * *

Reacher urazil čtyři bloky na západ a jeden na jih. Doporučená trasa ho provedla pod státovkou na roh ulice. Policejní oddělení obsadilo celý blok. Většinu zabírala vlastní budova a zbytek parkoviště ve tvaru L. Jeden vedle druhého na něm úhledně stály černobílé hlídkové vozy, neoznačená detektivní auta, dodávka techniků a náklaďák SWAT. Budova byla z hnědých glazurovaných cihel. Měla rovnou střechu se silnými trubkami po celé ploše. Okna chránily mříže. Po obvodu tu a tam vykukoval ostnatý drát.

Vstoupil dovnitř, nechal se nasměrovat a zjistil, že Emerson na něj čeká za psacím stolem. Reacher si ho pamatoval ze sobotních ranních zpráv v televizi. Bledý, tichý, kompetentní, ani velký, ani malý. Ve skutečnosti vypadal, jako by dělal policajta od narození. Od okamžiku, kdy ho počali. Policajtství mu pronikalo póry. Zapsalo se mu do DNA. Měl na sobě šedivé flanelové kalhoty a bílou košili s krátkými rukávy. Rozepnutou u krku. Bez kravaty. Přes židli za ním viselo tvídové sako. Jeho obličej a tělo byly poněkud beztvaré, jako by je zdeformoval neustálý tlak.

„Vítejte v Indianě,“ pravil.

Reacher neodpověděl.

„Myslím to vážně,“ ujistil ho Emerson. „Opravdu. Přímo zbožňujeme, když se objeví kamarádi obviněných a pokouší se rozcupovat naši práci na kusy.“

„Přicházím na žádost jeho právníka,“ opáčil Reacher. „Nikoliv jako kamarád.“

Emerson přikývl.

„Podám vám stručný přehled. Můj technik s vámi pak probere podrobnosti. Ukážeme vám naprosto všechno, co si budete přát, a zodpovíme úplně všechny otázky.“

Reacher se usmál. Sám dělal třináct let policajta, v pěkně drsném rajónu, a znal tenhle jazyk a veškeré jeho finesy. Rozuměl tónu a nuancím. A způsob, jakým s nim Emerson hovořil, mu prozradil pár věcí. Dozvěděl se, že navzdory počátečnímu nepřátelství ho těší, že se setkává s kritikem. Protože si byl jistý, že má nenapadnutelný případ.

„Vy jste znal Barra velice dobře, není-liž pravda?“ prohodil Emerson.

„A vy?“ odpověděl Reacher otázkou.

Emerson zavrtěl hlavou. „V životě jsem se s ním nesetkal. Nevyskytly se žádné varovné signály.“

„Vlastnil tu pušku legálně?“

Emerson přikývl. „Byla přihlášená a neupravená. Stejně jako ostatní zbraně.“

„Chodil na lov?“

Emerson opět zavrtěl hlavou. „Nebyl členem NRA ani střeleckého klubu. Nikdy ho nezahlédli na kopcích. Nikdy se nezapletl do maléru. Patřil k řádným občanům. K nenápadným občanům. Vůbec jsme nezachytili varovný signál.“

„Už jste něco takového zažil?“

„Častěji, než bych si přál. Když započítáte District of Columbia, leží Indiana, co se týče vražd na osobu, na patnáctém místě z jednapadesáti. Je horší než New York a Kalifornie. Tohle město nepatří k nejnebezpečnějším ve státě, ale ani k nejbezpečnějším. Takže jsem něco takového už zažil. Někdy se vyskytnou varovné signály a někdy nevyskytnou, v každém případě však víme, co děláme.“

„Mluvil jsem s Alexem Rodinem,“ pravil Reacher. Je nadšený.“

„Oprávněně. Odvedli jsme dobrou práci. Vašeho kámoše jsme dopadli šest hodin po prvním výstřelu. Jedná se o učebnicový případ, od počátku do konce.“

„Vůbec žádné pochybnosti?“

„Dívejte se to následovně. V sobotu ráno jsem sepsal konečný protokol a od té doby jsem mu nevěnoval jedinou myšlenku. Považuji celou záležitost za uzavřenou. Nejlépe, jak se mi kdy podařilo, a uzavíral jsem jich hodně.“

„Má tedy vůbec cenu, abych se jím zaobíral?“

„Rozhodně. Můj technik umírá touhou, aby vám předvedl důkazy. Je to velice dobrý zajišťovatel stop a zaslouží si pár minut na výsluní slávy.“

* * *

Emerson odvedl Reachera do laboratoře a představil ho jako špiona právničky, nikoliv přítele Jamese Barra. Což proteplilo atmosféru. Potom odešel. Technik byl vážný čtyřicátník a jmenoval se Bellantonio. Jeho jméno znělo daleko honosněji, než vypadal. Vysoký, tmavý, hubený a sehnutý. Klidně by mohl dělat správce márnice. A předpokládal, že Barr přizná vinu. Nepočítal s tím, že se dostane před soud. Zcela jasně. Vyložil důkazy v logickém sledu na dlouhé stoly v zapečetěné policejní garáži, jako by chtěl návštěvníkům umožnit pohled, o který přijde porota.

Bílé stoly na kozách pocházely nejspíš z jídelny a stály podél celé garáže. Nad nimi se táhl vodorovný pruh korkových nástěnek se stovkami potištěných papírů přichycených špendlíky. Papíry chránily plastikové obaly a visely přesně nad důkazy, jichž se týkaly. V těsném prostoru uprostřed stolů stál béžový dodge caravan Jamese Barra. V uklizené a jasně osvětlené garáži působil jako obrovský vetřelec. Veliký a špinavý, páchnoucí po benzinu, oleji a gumě. Zadní posuvné dveře byly otevřené a Bellantonio měl světlo natočené tak, aby svítilo dovnitř na koberec.

„To není špatné,“ ocenil Reacher.

„Nejlepší místo činu, na jakém jsem kdy pracoval,“ ujistil ho technik.

„Tak mě jím proveďte.“

Bellantonio začal dopravním kuželem. Trůnil na čtverci balicího papíru, velký, podivný a nepatřičný. Pokrýval ho prášek na snímání otisků. Reacher si přečetl poznámky. Barr se kužele jednoznačně dotkl. Sevřel ho pravou dlaní v horní úzké části. Více než jednou. Našli otisky prstů a dlaně. Naprosto identické. Srovnatelnější body si žádný soud nemohl přát.

To samé platilo pro parkovací hodiny a nábojnice. Bellantonio předvedl Reacherovi laserové kopie z videozáznamu z garáže s přijíždějící a odjíždějící dodávkou těsně před střelbou a těsně po střelbě. Ukázal vnitřek dodge, samohybná kobercová vlákna nalezená na drsném novém betonu, psí chlupy, vlákna z džín a nitky z kabátu. Upozornil na čtvercový koberec přivezený z Barrova domu a odpovídající vlákna z místa činu. Představil pouštní boty a objasnil, proč je krepa nejlepší mechanismus na přenášení. Vysvětlil, jak drobné kousíčky gumy nalezené na místě činu odpovídají čerstvým škrábancům na špičkách bot. Upozornil na cementový prach z Barrova domu, z garáže, sklepa, kuchyně, obýváku a ložnice. Pochlubil se srovnávacím vzorkem odebraným v několikapodlažní garáží a laboratorní zprávou, která potvrzovala, že prach pochází ze stejného místa.

Reacher prolétl přepis nouzových volání a rádiových rozhovorů mezi služebními vozy. Pak přejel očima protokol z místa činu. Počáteční průzkum provedený uniformovanými policisty, ohledání stop Bellantoniovými vlastními lidmi, Emersonův nápad s parkovacími hodinami. Pak si přečetl zprávu o zatčení. Byla vytištěna a přišpendlena vedle ostatních. Taktika SWAT, spící podezřelý, identifikace za pomoci řidičského průkazu z peněženky v kapse kalhot. Zdravotní prohlídka. Polapení psa řízené příslušníky K9. Oblečení ve skříni. Boty. Zbraně ve sklepě. Přečetl si výpovědi svědků. Námořní pěšák z odvodní kanceláře slyšel šest výstřelů. Telefonní společnost poskytla nahrávku. Přiložila i graf. Bezvýrazné pozadí zvuků, přerušené šesti ostrými vyštěknutími. Zleva doprava, v rytmu, který popsala Helen Rodinová. Jeden, dva-tři, přestávka, čtyři-pět-šest. Svislá osa grafu představovala hlasitost. Výstřely byly slabé, ale zřetelné. Vodorovná osa zachycovala čas. Šest výstřelů během necelých čtyř vteřin. Během čtyř vteřin, jež změnily celé město. Alespoň na nějakou dobu.

Reacher se podíval na pušku v tepelně svařeném průsvitném plastikovém rukávu. Přečetl si zprávu nad ní. Springfield M1A Super Match, zásobník na deset nábojů, čtyři stále uvnitř. Úplně všude Barrovy otisky. Škrábance na podpažbí, shodné se stopami laku nalezenými na místě činu. Nedotčená kulka z jezírka. Balistická zpráva z laboratoře přiřazující kulku k hlavni. Další zpráva přiřazující nábojnici k vyhazovači. Jasné jako facka. Případ uzavřen.

„Stačí,“ prohlásil Reacher.

„Není to špatné, co říkáte?“ opáčil Bellantonio.

„Lepší důkazy jsem ještě neviděl,“ souhlasil Reacher.

„Rozhodně lepší než svědectví sta očitých svědků.“

Reacher se usmál. Zajišťovatelé slov tahle slova milují.

„Něco, co by se vám nelíbilo?“ otázal se.

„Líbí se mi úplně všechno,“ ujistil ho Bellantonio.

Reacher pohlédl na svůj odraz v zabarveném oknu dodge. V tmavém skle vypadala jeho nová košile šedivě.

„Proč po sobě nechal dopravní kužel?“ zeptal se. „Mohl ho velice snadno hodit dozadu do dodávky.“

Bellantonio neodpověděl.

„A proč zaplatil za parkování?“ položil další otázku Reacher.

„Zabývám se stopami,“ namítl Bellantonio. „Ne psychologií.“

Potom se vrátil Emerson, zastavil se u dveří a čekal na Reacherovu kapitulaci. Reacher se vzdal bez reptání. Potřásl jim rukou a pogratuloval, jak krásně případ zpracovali.

* * *

Zamířil zpátky jeden blok na sever a čtyři na východ, prošel pod státovkou a pokračoval k černé skleněné věži. Bylo už po páté a slunce mu svítilo do zad. Dorazil na náměstí a zjistil, že fontána stále dodává vodu a hladina v jezírku stoupla o dalších dva a půl centimetru. Minul nápis NBC a vyjel výtahem. Ann Yanniovou nepotkal. Možná se připravovala na zprávy o šesté.

Helen Rodinová seděla za psacím stolem z druhé ruky.

„Sledujte moje oči,“ vyzval ji.

Podívala se mu do očí.

„Vyberte formulaci, která se vám líbí,“ poradil. Je to dokonalý případ, pevný jako skála. Úplný Willie Mays pod dlouhým míčem.“

Neodpověděla.

„Vidíte v mých očích nějaké pochybnosti?“

„Ne, nevidím,“ opáčila.

„Tak začněte obvolávat psychiatry. Pokud se vám do toho opravdu chce.“

„Reachere, zaslouží si obhajobu.“

„Vystoupil z řady.“

„Nemůžeme ho nechat prostě zlynčovat.“

Reacher se odmlčel. Pak přikývl. „Cvokař by se měl zamyslet nad parkovacími hodinami. Kdo zaplatí za deset minut, i když právě nehodlá střílet do lidí? Přijde mi to divné. Velice zákona dbalé. Zařazuje to celý případ do škatulky slušného občana. Třeba opravdu nebyl při smyslech. Nevěděl přesně, co činí.“

Helen Rodinová si udělala poznámku. „Určitě se o tom zmíním.“

„Neměla byste chuť na večeři?“

„Stojíme na opačných stranách.“

„Už jsme spolu obědvali.“

„Jenom proto, že jsem od vás něco potřebovala.“

„Přesto se můžeme chovat jako civilizovaní lidé.“

Zavrtěla hlavou. „Na večeři jdu s otcem.“

„Ten také stojí na opačné straně.“

„Ale je to můj otec.“

Reacher neodpověděl.

„Jak se tvářili policajti?“ zeptala se.

„Velice vstřícně.“

„Určitě jste je nepotěšil. Nechápali, proč jste přišel.“

„Nemají se čeho bát. Drží v rukách skvělý případ.“

Ještě jsme neřekli poslední slovo.“

„Poslední slovo padlo v pátek v pět. Pěkně hlasitě.“

„Třeba bychom mohli zajít po večeři na skleničku,“ navrhla. „Pokud se mi podaří včas zmizet. Šest bloků severně odtud je sportovní bar. V pondělí večer jediný podnik ve městě. Stavím se tam a podívám, jestli jste dorazil. Ale nic neslibuju.“

Já také ne,“ odtušil Reacher. „Možná budu v nemocnici. Odpojovat kyslíkový přístroj Jamese Barra.“

* * *

Sjel výtahem do vestibulu a narazil na Rosemary Barrovou. Patrně se právě vrátila z nemocnice, zavolala nahoru a Helen Rodinová jí sdělila, že Reacher před okamžikem odešel. Tak na něho čekala. Nervózně přecházela ze strany na stranu, přes cestu vedoucí od výtahu ke dveřím na ulici.

„Můžeme si promluvit?“ požádala.

„Venku,“ navrhl.

Odvedl ji přes náměstí k jižní straně jezírka. Stále se pomalu plnilo. Fontána šplouchala a zurčela. Usadil se na staré místo, na zídku na pohřební dary. Rosemary Barrová se postavila těsně před něj a zadívala se mu do obličeje. O květiny, svíčky a fotografie nezavadila pohledem.

„Uvažujte, prosím,“ pravila.

„O čem?“

„James chtěl, abyste přijel, tak nemůže být vinen.“

„To je smělé tvrzení.“

Jenom logické,“ namítla.

„Právě jsem viděl důkazy. Bohatě stačí.“

„Nehodlám zpochybňovat, co se stalo před čtrnácti lety.“

„To ani nemůžete.“

„Tentokrát je však nevinný.“

Reacher mlčel.

„Chápu, jak vám je,“ pravila Rosemary. „Máte pocit, že vás zradil.“

„Zcela oprávněně.“

„Co když to neudělal? Nezprotivil se vašim podmínkám a došlo k chybě? Jak byste se cítil? Co byste pro něj udělal? Když jste ochoten postavit se proti němu, neměl byste být také ochotný stát při něm?“

„To je na mě příliš hypotetické.“

„Není to hypotetické. Jenom se ptám, zda byste mu pomohl se stejnou energií, s jakou se ho snažíte potopit, kdybyste zjistil, že se mýlíte.“

„Pokud se mýlím, nebude mě potřebovat.“

„Pomohl byste mu?“

„Ano,“ pravil Reacher, protože takový slib se dával snadno.

„Tak musíte usilovně uvažovat.“

„Proč jste se odstěhovala?“

Rosemary se zarazila. „Pořád se zlobil. Nebylo lehké s ním žít.“

„Na co se zlobil?“

„Na všechno.“

„Tak byste možná měla uvažovat vy.“

„Mohla jsem si něco vymyslet. Ale neudělala jsem to. Řekla jsem vám pravdu. Nechci před vámi nic skrývat. Potřebuju, abyste mi věřil. Musím vás přesvědčit. Je nešťastný, možná narušený. Ale ne takhle.“

Reacher mlčel.

„Budete uvažovat?“

Reacher neodpověděl. Jen pokrčil rameny a odešel.

* * *

Do nemocnice se nevypravil. Neodpojil Jamesi Barrovi kyslíkový přístroj. Místo toho se po sprše v Metropole Palace vydal do sportovního baru. Směr šest bloků severně od černé skleněné věže ho provedl opět pod státní silnicí, ven na periferii. Jižní hranici rozkvětu už viděl a teď se seznámil se severní. Bar ležel kousek za ní. Sídlil v prosté čtvercové budově, která dřív mohla bývat úplně vším. Skladem píce, automobilovým salonem nebo kulečníkovou hernou. Měl plochou střechu, zazděná okna a v ucpaných okapech rostl mech.

Uvnitř vypadal lépe než zvenku, ale nijak neobvykle. Prostě jako všechny sportovní bary, do kterých kdy zavítal. Tvořila ho jediná vysoká místnost s černými trubkami klimatizace na stropě. Na stěnách a ze stropu visely tři tucty televizních obrazovek. Výzdobu utvářely obvyklé sportovní trofeje, podepsané dresy zarámované pod sklem, fotbalové helmy vystavené na policích, hokejky, míče na košíkovou, míče na baseball, prastaré programy. Na place obsluhovaly výhradně ženy, všechny v šatech ve stylu roztleskávaček. Na baru pracovali muži oblečení do pruhovaných dresů rozhodčích.

Na všech televizních obrazovkách běžel fotbal. Co jiného v pondělí večer, napadlo Reachera, Některé obrazovky byly normální, jiné plazmové a zbytek plátna. Nabízely desítky pohledů na stejnou událost, jen v lehce rozdílných barvách a v jiném zaostření: zblízka, zdálky, jasně, přitlumeně. Bar praskal ve švech, ale Reacher našel prázdný stůl. V rohu, jak měl rád. U uštvané servírky si objednal pivo a cheeseburger. Ani se nepodíval do jídelníčku. Sportovní bary vždycky nabízely pivo a cheeseburgery.

Pustil se do jídla, upíjel pivo a sledoval zápas. Čas plynul, hladina hluku stoupala, bar se stále víc plnil, ale nikdo si k němu nepřisedl. Reacher tak na ostatní působil. Seděl osamocený v bublině ticha a nad hlavou mu zářil nápis: Nechte mě na pokoji.

Potom ten nápis kdosi přehlédl a připojil se k němu. Mohl si za to částečně sám. Spustil oči z obrazovky a všiml si dívky postávající kousek od něj. V rukou vyvažovala lahev piva a talíř plný tacos. Byl na ni docela obstojný pohled. Vlnité rusé vlasy, červená ginghamová košile rozepnutá u krku a zavázaná v pase. Vypasované kalhoty vypadaly jako džíny, ale musely být elastické. Úzký pas, postava jako přesýpací hodiny. A vysoké boty z naleštěné ještěrčí kůže. Kdybyste otevřeli encyklopedii a nalistovali heslo „venkovská kočka“, určitě by na vás vykoukla z fotografie. Na pivo působila příliš mladě. Pubertu však už měla za sebou. Stoprocentně. Knoflíky košile měla pěkně napnuté. A pod elastickými kalhotami neprosvítal lem spodních kalhotek. Reacher si ji prohlížel o vteřinu déle, než se hodilo, a ona to přijala jako pozvání.

„Můžu si k vám přisednout?“ zeptala se ze vzdálenosti jednoho metru.

„Jak je ctěná libost,“ opáčil.

Přisedla si. Nikoliv naproti, ale na židli vedle něho.

„Děkuju,“ pravila.

Napila se piva a zadívala se na něj. Zelené oči, jasné a doširoka otevřené. Natočila se němu a vypjala se v zádech. Tři horní knoflíky měla rozepnuté. Nejspíš 34D, v push-upce, odhadl Reacher. Zahlédl okraj. Bílá krajka.

Naklonila se k němu, aby lépe slyšela.

„Líbí se vám?“ zeptala se.

„Co se mi má líbit?“

„Fotbal,“ upřesnila.

„Docela ujde.“

„Taky jste hrál?“

Hrál, nikoliv hrajete. Udělala z něj starce.

„Rozhodně jste na něj dost velký,“ pokračovala.

„Zkoušel jsem hrát v armádě. Když jsem byl ve West Pointu.“

„Za mužstvo?“

Jenom jednou.“

„Utrpěl jste zranění?“

„Na to jsem hrál příliš brutálně.“

Nejistě se pousmála. Nevěděla, jestli žertuje.

„Nechcete taco?“ nabídla.

„Už jsem jedl.“

‚Já jsem Sandy,“ představila se.

Sandy jako písek, napadlo ho. Jako já v pátek na pláži.

„Jak se jmenujete vy?“ zeptala se.

Jimmy Reese,“ odpověděl.

V očích se jí mihlo překvapení. Nechápal proč. Možná měla přítele, který se také jmenoval Jimmy Reese. Nebo fandila newyorským Yankees.

„Těší mě, Jimmy Reesi,“ pravila.

„Nápodobně.“

„Přijel jste teprve nedávno?“

„Obvykle to tak dělám.“

„Proto vás neznám,“ odsouhlasila. „Pokud si myslíte, že fotbal jenom ujde, mohli bychom se přesunout jinam.“

„Kam například?“

„Do nějakého klidnějšího místa. Kde bychom měli víc soukromí.“

Nic na to neřekl.

„Mám auto,“ nabídla.

Jste dost stará na to, abyste řídila?“

Jsem dost stará na spoustu věcí. A pár jich umím opravdu dobře.“

Reacher neodpověděl. Posunula židli. Od stolu a trochu od něj. Otočila se k němu a zadívala se na nohy.

„Líbí se vám moje kalhoty?“ zeptala se.

„Sluší vám.“

„Také si myslím. Jenom jsou příliš těsné a už se pod ně nic nevejde.“

„Každý neseme nějaké břemeno.“

„Nepovažujete je za příliš odvážné?“

Jsou elastické. To mi normálně vyhovuje.“

„Představte si, jak je svlíkáte.“

„To nejde. Asi bych je na sebe nenarval.“

Zúžila oči. Jste teplouš?“

Jste kurva?“

„V žádném případě. Pracuju v prodejně náhradních dílů do aut.“

Pak se zarazila a zatvářila se zamyšleně. Zvažovala situaci. Napadla ji lepší odpověď. Vyskočila ze židle, zaječela a vlepila mu facku. Bylo to hlasité zaječení a hlasitá facka. Všichni se k nim obrátili.

„Řekl, že jsem kurva,“ zaječela. „Dovolil si mě nazvat kurvou!“

Zaskřípaly židle a rychle se zvedlo pět chlapů. Velkých, v džínách, pracovních botách a kostkovaných košilích. Venkovští kluci. Všichni úplně stejní.

Dívka se vítězoslavně usmála.

„To jsou moji bratři,“ oznámila.

Reacher neodpověděl.

„Nazval jste mě kurvou před bratry.“

Pět chlápků, všichni na něj zírali.

„Nazval mě kurvou,“ zakvílela dívka.

Pravidlo číslo jedna: Postav se a buď připravený.

Pravidlo číslo dvě: Ukaž jim, s kým si zahrávají.

Reacher se pomalu a ležérně postavil. Sto devadesát pět čísel, sto deset kilo, chladné oči, ruce svěšené volně podél těla.

„Nazval mě kurvou“ zakvílela znovu dívka.

Pravidlo číslo tři: Urči vůdce.

Bylo jich pět. Pět chlapů bude mít jednoho vůdce, dva zapálené bijce a dva vlažné, co se jen tak vezou s ostatními. Když složíte vůdce a oba nadšené kumpány, je po boji. Vlažná dvojice vezme nohy na ramena. Takže neexistuje poměr pěti na jednoho. Nikdy není horší než tři na jednoho.

Pravidlo číslo čtyři: Vůdce se pohne jako první.

Jako první se pohnul velký vypasený, přibližně dvacetiletý kluk s hřívou zlatých vlasů a kulatým červeným obličejem. Udělal krok dopředu a ostatní za ním vytvořili úhlednou klínovou formaci. Reacher udělal také krok, směrem k nim. Nevýhodou stolu v rohu je, že jediná cesta vede dopředu.

To bylo ale v pořádku.

Protože pravidlo číslo pět zní: Nikdy se neobracej zády.

Ale pravidlo číslo šest: Nerozbijej nábytek.

Když poškodíte nábytek, majitel baru si vzpomene na pojistku a pojišťovací společnosti vyžadují policejní zprávy. Základním instinktem pochůzkáře je vrhnout nejprve všechny do vězení a teprve později vyšetřovat. Což obvykle znamená: Svalit vinu na cizince.

„Nazval mě kurvou,“ oznámila dívka plačtivě. Jako by jí to zlomilo srdce. Stála stranou a dívala se střídavě na Reachera a pětici bratrů. Otáčela hlavou jako na divák na tenisovém turnaji.

„Ven,“ zavelel obr.

„Nejdřív zaplaťte účet,“ poradil Reacher.

„Zaplatím později.“

„Později toho nebudete schopen.“

„Myslíte?“

„V tom mezi námi spočívá rozdíl.“

„V čem?“

„Já myslím.“

„Nehrajte si na chytráka.“

„To je poslední, kvůli čemu byste si měl lámat hlavu.“

„Nazval jste mou sestru kurvou.“

„Vy radši spíte s pannami?“

„Pojďte ven, nebo vás složím přímo tady.“

Pravidlo číslo sedm: Jednej, nereaguj.

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Pojďme ven.“

Obr se usmál.

„Po vás,“ pravil Reacher.

„Zůstaň tady, Sandy,“ nařídil obr.

„Pohled na krev mi nevadí,“ opáčila.

„Určitě se vám bude líbit,“ ujistil ji Reacher. „Vsadím se, že se vám obrovsky uleví.“

„Ven,“ prohlásil obr. „Okamžitě.“

Otočil se a pobídl kumpány ke dveřím. Vytvořili zástup a propletli se mezi stoly. Jejich boty klapaly na dřevěné podlaze. Dívka jménem Sandy se připojila. Ostatní zákazníci se odtáhli. Reacher položil na stůl dvacet dolarů a pohlédl na fotbalový zápas. Někdo vyhrává a jiný prohrává.

Vyrazil za Sandy. Následoval kalhoty z modrého spandexu.

Čekali na něj na chodníku. Strnulí v širokém půlkruhu. Dvacet metrů severně, jižně a přes ulici svítily žlutě lampy. Každý muž vrhal tři stíny.

Neon v baru zbarvoval stíny do růžova a modra. Ulice byla prázdná. A tichá. Nejezdila po ní auta. Ticho rušily jen tlumené zvuky zpoza zavřených dveří baru.

Vzduch byl vlahý. Ani studený, ani horký.

Pravidlo číslo osm: Odhadni a sleduj.

Obr připomínal lachtana, zakulacený, hladký a mohutně stavěný. Přibližně deset let po škole. Neměl zlomený nos, jizvy v obočí ani zdeformované kotníky na rukou. Nebyl tedy boxer. Radši dělal diváka. Proto bude bojovat jako zápasník. Bude ho chtít poslat k zemi.

Takže začne útokem. Se skloněnou hlavou.

Tak ho Reacher odhadoval.

A nemýlil se.

Obr vyrazil z bloků a zaútočil se skloněnou hlavou přímo na Reacherovu hruď. Hodlal ho odhodit dozadu, připravit o rovnováhu a povalit. Ostatní čtyři by se na něj potom sesypali, dupali po něm a kopali, co hrdlo ráčí.

Chyba.

Protože pravidlo číslo devět zní: Neběhej se skloněnou hlavou proti Jacku Reacherovi.

Ne, když to čeká. Je to jako rozběhnout se proti dubu.

Obr zaútočil, Reacher se pootočil stranou, pokrčil zlehka koleno, pěkně všechno načasoval, přenesl veškerou váhu na nataženou nohu a vrazil ramenem obrovi do obličeje.

Kinetická energie je báječná věc.

Reacher se sotva pohnul, ale obr zprudka odletěl, zapotácel se na ztuhlých nohách dozadu a chvíli zoufale bojoval o rovnováhu, jedno chodidlo rozkomíhané ve vzduchu. Zastavil se po zhruba dvou metrech, s doširoka roztaženýma nohama, jako velké zpitomělé A.

Krev v obličeji.

Teď měl zlomený nos.

Slož vůdce k zemi.

Reacher k němu přistoupil a nakopl ho do slabin, ale levou nohou. Kdyby použil pravou, vyletěly by obrovi nosem úlomky pánve Máš velké měkké srdce, říkával mu za starých časů instruktor v armádě. To tě jednou zabije.

Ale ne dneska, pomyslel si Reacher. Ne tady. Obr se složil. Dopadl na kolena a sesunul se na obličej.

Pak to bylo opravdu snadné.

Další dva kluci na něj zaútočili bok po boku. Prvního nabral Reacher hlavou a druhého loktem do čelisti. Oba se skáceli a zůstali nehybně ležet. Boj skončil, protože zbývající dva se dali na útěk. Dívka jménem Sandy vyrazila za nimi. Vypasované kalhoty a vysoké podpatky ji brzdily. Reacher ji však nechal běžet. Otočil se a nakopl její tři bratry do boku. Zkontroloval, jestli dýchají. Prohledal jim kapsy. Našel tři peněženky. Prohlédl si řidičské průkazy. Potom je odhodil, narovnal se a ohlédl, protože slyšel, jak za ním zastavuje u obrubníku auto.

Byl to taxík. Taxík, ze kterého vystoupila Helen Rodinová.

Zaplatila řidiči a ten rychle odjel, pohled úmyslně upřený přímo dopředu, aby neviděl napravo, ani nalevo. Helen Rodinová se zastavila na chodníku a vytřeštila oči. Reacher stál tři metry od ní, za sebou tři neonové stíny a tři ležící postavy.

„Co se tady, krucinál, děje?“ zeptala se.

„To byste měla vysvětlit vy mně,“ opáčil. „Bydlíte tady. Znáte své spoluobčany.“

„Jak to myslíte? Co se stalo?“

„Pojďme se projít,“ navrhl.

Ostrým tempem vyrazili na jih, zahnuli za roh a pokračovali na východ. Potom znovu na jih. Pak trochu zpomalili.

„Máte krev na košili,“ upozornila Helen Rodinová.

„Ale ne svoji,“ odvětil Reacher.

„Co se před tím barem stalo?“

„Seděl jsem uvnitř a díval se na fotbal. Nikoho jsem si nevšímal. Pak mě začala balit jedna nezletilá káča. Nepřistoupil jsem na její hru, tak si našla důvod, aby mi mohla dát facku. Od stolu vyskočilo pět chlapů. Tvrdili, že jsou její bratři. Vyřídil jsem si to s nimi venku.“

„S pěti chlapy?“

„Dva utekli.“

„Poté, co jste tři zmlátil?“

„Bránil jsem se. Nic víc. Za použití minimální síly.“

„Ona vám dala facku?“

„Přímo do obličeje.“

„Co jste jí řekl?“

„Nezáleží na tom, co jsem řekl. Bylo to narafičené. Proto se vás ptám, jak se u vás lidi baví. Vybírají si cizince po barech?“

„Potřebuju se napít,“ oznámila Helen Rodinová. „Přijela jsem za vámi na skleničku.“

Reacher se zastavil. „Tak se vraťme do baru.“

„Nemůžeme se tam vrátit. Zavolali by policajty. Nechal jste tři muže zmlácené na chodníku.“

Ohlédl se přes rameno.

„Tak zkusíme můj hotel,“ navrhl. Je v něm vstupní hala. Možná tam mají i bar.“

Mlčky kráčeli, tmavými tichými ulicemi, čtyři bloky na jih. Drželi se východně od náměstí a minuli soudní budovu. Reacher se na ni podíval.

„Jaká byla večeře?“ zeptal se.

„Táta sondoval. Pořád si myslí, že jste můj svědek.“

„Pověděla jste mu, že nejsem?“

„Nemohla jsem mu nic povědět. Vaše informace je tajná. Díkybohu.“

„Tak ho nechte dusit.“

„Nedusí se. Je si naprosto jistý.“

„Má na to nárok.“

„Odjíždíte zítra?“

„To si pište. Tohle město mi připadá divné.“

„Pokusila se vás sbalit holka - to přece ještě nemusí znamenat žádnou konspiraci.“

Reacher neodpověděl.

„Nejde o nic neobvyklého,“ řekla. „Bar, nový osamělý chlap, proč byste se jí nemohl líbit? Nejste zrovna odpudivý, pokud chcete slyšet můj názor.“

Reacher jen pokračoval v chůzi.

„Co jste jí řekl, že vám dala facku?“

„Neprojevil jsem o ni zájem, pořád se do mě navážela, tak jsem se zeptal, jestli není kurva. Něco v tom duchu.“

„Kurva? Za to jste si facku zasloužil, alespoň v Indianě. A její bratři taky určitě neskákali nadšením.“

„Bylo to nastražené, Helen. Uvažujte realisticky. Je od vás hezké, že tvrdíte opak, ale nepatřím k chlapům, které by se ženské uháněly. Vím o tom. Takže to musela být léčka.“

„To vás ještě žádná ženská neuháněla?“

„Vítězoslavně se usmála. Jako by se jí podařil dobrý tah a vydala mě nepříteli. Jako by splnila nějaký úkol.“

Helen Rodinová mlčela.

„A ti chlapi nebyli její bratři,“ podotkl Reacher. „Byli všichni přibližně stejně staří, a když jsem se podíval do jejich řidičských průkazů, zjistil jsem, že mají rozdílná příjmení.“

„Aha.“

„Takže celá ta scéna byla předem připravená. Což je divné. Něco takového se dělá ze dvou důvodů. Pro legraci - nebo pro peníze. Cizinec na baru může mít pár dolarů, ale žádnou velkou sumu. Takže jim šlo o legraci. Což je divné. Hodně divné, protože proč by si vybrali zrovna mě? Muselo jim být jasné, že dostanou nakládačku.“

„Bylo jich pět. Pět chlapů nikdy nepředpokládá, že dostanou nakládačku od jednoho protivníka. Rozhodně ne v Indianě.“

„Nebo jsem byl jediným cizincem na baru.“

Zadívala se dopředu na ulici. „Vy jste se ubytoval v Metropole Palace?“

Přikývl. Jako jeden z mála hostů.“

„Když jsem jim ale volala, řekli mi, že u nich nikdo takový nebydlí. Obvolala jsem všechny hotely, když jsem vás dneska odpoledne sháněla.“

„V hotelech používám falešná jména.“

„Proč, proboha?“

„Ze zvyku. Už jsem vám to vysvětloval. Prostě mi to přešlo do krve.“

Společně vystoupali po schodech a prošli těžkými mosaznými dveřmi. Nebylo příliš pozdě, ale v hotelu panoval klid. Vstupní hala zela prázdnotou. V postranní místnosti měla bar. Úplně opuštěný, až na osamělého barmana opírajícího se o pokladnu. „Pivo,“ požádala Helen Rodinová. „Dvě,“ dodal Reacher.

Vybrali si stůl u okna zataženého záclonou a barman před ně postavil dvě piva v lahvích, dva ubrousky, dvě vychlazené sklenice a misku s míchanými oříšky. Reacher podepsal účet a přidal číslo pokoje. Helen Rodinová se usmála. „Za koho vás v Metropole považují?“

„Za Jimmyho Reese,“ objasnil Reacher. „Kdo to je?“

„Počkejte,“ zarazil ji Reacher. Záblesk překvapení v očích. Nevěděl proč. Těší mě, že vás potkávám, Jimmy Reesi.

„Tak holka si mě vybrala úmyslně,“ pravil. „Nevybrala si namátkou osamělého cizince. Hledala Jacka Reachera.“

„Myslíte?“

Přikývl. „Zeptala se, jak se jmenuju. Řekl jsem, že Jimmy Reese. To ji na vteřinu vyvedlo z rovnováhy. Rozhodně jsem ji překvapil. Hlavou jí proběhlo Vy nejste Jimmy Reese, ale Jack Reacher, právě mi to pověděli. Zarazila se a pak se vzpamatovala.“

„První písmena jsou stejná. Jimmy Reese, Jack Reacher. Lidé to tak občas dělají.“

„Zareagovala rychle,“ pravil. „Není tak hloupá, jak vypadá. Někdo ji na mě poslal a nehodlala zklamat. Jacka Reachera si měli ten večer podat a ona to chtěla zajistit.“

„Kdo by ji na vás poslal?“

„Kdo zná moje jméno?“

„Policejní oddělení. Právě jste ho navštívil.“ Reacher neodpověděl.

„Co se děje?“ zeptala se Helen. „Byli to policajtů Chrání svůj případ?“

„Nepřijel jsem, abych jim naboural případ.“

„To ale netuší. Myslí si, že stojíte na opačné straně.“ Jejich případ nepotřebuje chránit. Je nenapadnutelný. A nevypadali jako policajti.“

„Kdo jiný by mohl mít zájem?“

„Rosemary Barrová. Ta má zájem. Ví, jak se jmenuju. A také ví, proč jsem přijel.“

„To je absurdní,“ namítla Helen.

Reacher neodpověděl.

„To je absurdní,“ zopakovala Helen. „Rosemary je nenápadná šedá myš, sekretářka v právnické firmě. O něco takového by se nepokusila. Nevěděla by jak. Ani za milion let.“

Jednalo se o velice amatérský pokus.“

„Ve srovnání s čím? Zaútočilo na vás pět chlapů. To by většině lidí stačilo.“

Reacher neodpověděl.

„Rosemary Barrová byla v nemocnici,“ pravila Helen. „Vydala se tam hned po poradě, zůstala celé odpoledne a vsadím se, že se tam zase vrátila. Její bratr se probírá. Chce být u něj.“

„A já se zase vsadím, že má mobil.“

„Mobilní telefony se nesmějí v nemocnicích používat. Mohly by rozhodit přístroje.“

„Tak telefonní automat.“

„Je příliš zaměstnaná.“

„Zachraňováním bratra.“

Helen Rodinová se odmlčela.

Je vaší klientkou,“ upozornil Reacher. Jste si jistá, že jí nenadržujete?“

„Neuvažujete logicky. James Barr o vás požádal. Chtěl vás. Proto vás chce i jeho sestra. Chce, abyste se zdržel, dokud se nevysvětlí, jak byste mohl pomoct. A ví, že můžete pomoct, protože proč jinak by se na vás její bratr ptal?“

Reacher neodpověděl.

„Smiřte se s tím,“ naléhala Helen. „Rosemary Barová to nebyla. Je v jejím zájmu, abyste tady zůstal, zdravý a schopný konat.“

Reacher se zhluboka napil piva. Potom přikývl. „Někdo mě dneska večer očividně sledoval. Odtud až do baru. Proto mě museli sledovat i sem, když jsem se vracel z oběda. Pokud šla Rosemary Barrová ráno rovnou do nemocnice, neměla to čas zorganizovat.“

„Takže jsme zpátky u někoho, kdo má strach, že nabouráte případ. Proč ne policajti? Ti vás můžou sledovat kamkoliv. Je jich hodně a mají vysílačky.“

„Policajti vyvolávají konflikty přímo. Nenajímají si na to holky.“

„Ta holka k nim mohla patřit.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Na policistku byla příliš mladá. Příliš frivolní. Příliš vlasatá.“

Helen vytáhla z kabelky propisovačku a napsala cosi na ubrousek. Posunula ho přes stůl.“

„Moje číslo na mobil,“ oznámila. „Možná ho budete potřebovat.“

„Nepředpokládám, že na mě někdo podá žalobu.“

„Nebojím se, že vás zažalují. Bojím se, že vás zatknou. Protože i když to nebyli policajti, mohl je někdo zavolat. Třeba majitel baru. Nebo nemocnice. Ti tři kluci tam určitě skončili. A ta holka teď ví, jaké jméno používáte. Takže se možná dostanete do maléru. Pokud k tomu dojde, nechte si odrecitovat svá práva a zatelefonujte mi.“

Reacher se usmál. „Kvůli vymáhání odškodnění?“

„Kvůli tomu, abych vám pomohla.“

Reacher sebral ubrousek. Zastrčil si ho do zadní kapsy.

„Dobře,“ pravil. „Děkuju.“

„Pořád chcete zítra odjet?“

„Možná ano. Možná ne. Třeba se trochu zdržím a popřemýšlím, proč někdo násilím brání případ, který je stoprocentně nenapadnutelný.“

* * *

Grigor Linsky zavolal z auta Zecovi na mobil.

„Neuspěli,“ oznámil. „Moc mě to mrzí.“

Zec neodpověděl, což bylo horší než tiráda.

„Nic na nás neukazuje,“ pravil Linsky.

Jseš si jistý?“

„Naprosto.“

Zec neodpověděl.

„Žádná škoda, žádná vina,“ podotkl Linsky.

„Pokud jsme toho vojáka nevyprovokovali,“ upozornil Zec. Jestli se nám to podařilo, dojde ke škodě. Pravděpodobně k velké škodě. Je koneckonců kamarád Jamese Barra. Z téhle skutečnosti vyplynou důsledky.“

Nyní neodpověděl Linsky.

Ještě jednou se mu ukaž,“ nařídil Zec. „Trocha dodatečného tlaku třeba pomůže. Pak tě už ale nesmí vidět.“

„A dál?“

„Sleduj, co se bude dít,“ uzavřel Zec. „Postarej se, aby se situace ještě nezhoršila a dej si záležet.“

* * *

Reacher vyprovodil Helen k taxíku a pak vyšel nahoru do svého pokoje. Svlékl si košili, položil ji do umyvadla v koupelně a pustil na ni studenou vodu. Nechtěl mít skvrny od krve na jeden den staré košili. Na tři dny staré by mu tak nevadily. Ale na zbrusu novém modelu ano.

Otázky. Nabízela se jich spousta, klíč však vždycky spočívá v nalezení té základní. Podstatné. Proč by někdo násilím bránil případ, který je stejně nenapadnutelný? První otázka: Je ten případ skutečně nenapadnutelný? Přehrál si hlavě právě prožitý den a vzpomněl si na slova Alexe Rodina.“ Máme nevyvratitelné důkazy. Lepší jsem ještě neviděl. Emerson pravil: Považuji celou záležitost za uzavřenou. Nejlépe, jak se mi kdy podařilo. Správci márnice podobný Bellantonio řekl: Nejlepší místo činu, na jakém jsem kdy pracoval. Líbilo se mi úplni všechno. A on sám potvrdil: Je to dokonalý případ. Pevný jako skála. Úplný Willie Mays pod dlouhým míčem.

Opravdu?

Ano, opravdu. Byl to Lou Gehring s obsazenými metami. S takovou jistotou, jak je to jen v lidském životě možné.

V tom však podstatná otázka nespočívala.

Vymáchal košili, pořádně ji vyždímal a položil na hotelové topení. Pustil ho naplno a otevřel okno. Nepronikl jím jediný zvuk. Panovalo za ním naprosté ticho. Rozhodně žádný New York. Jako by v devět srolovali chodníky. Jel jsem do Indiany, měla ale zavřeno. Lehl si na postel. Protáhl se. Z košile stoupala horká pára a plnila místnost zápachem mokré bavlny.

V čem spočívala podstatná otázka?

Podstatnou otázku tvořil přehrávač Helen Rodinové. Tichý, chraplavý, frustrovaný hlas Jamese Barra. Požádal: Sežeňte mi Jacka Reachera. Proč to řekl? Kdo byl Jack Reacher v očích Jamese Barra?

V podstatě?

To byla základní otázka.

Nejlepší místo činu, na jakém jsem kdy pracoval.

Lepší jsem ještě neviděl.

Proč zaplatil za parkování?

Musíte usilovně uvažovat.

Sežeňte mi Jacka Reachera.

Jack Reacher zíral do stropu hotelu. Pět minut. Deset. Dvacet. Potom se přetočil na bok a vytáhl ze zadní kapsy ubrousek. Přetočil se na druhý bok a vytočil telefonní číslo. Helen Rodinová se ozvala po osmém zazvonění. Zněla rozespale. Probudil ji.

„Tady je Reacher,“ představil se.

„Vězíte v maléru?“

„Ne, ale měl bych pár otázek. Už se Barr probudil?“

Ještě ne, ale nebude to dlouho trvat. Rosemary se vrátila do nemocnice. Nechala mi vzkaz.“

„Jaké bylo pátek v pět hodin počasí?“

„Počasí? V pátek? Bylo pošmourno. Zataženo.“

„To je normální?“

„Ne, není. Většinou svítí slunce. Nebo prší. V tuhle roční dobu obvykle jenom jedna z těchto možností. Pravděpodobnější je slunce.“

„Bylo teplo, nebo zima?“

„Nebyla zima. Ale ani horko. Prostě poměrně příjemně.“

„Co jste na sobě měla v práci?“

„O co vám jde, o sexuální rozhovor?“

„Jenom se ptám, co jste měla na sobě.“

„Totéž co dneska. Kalhotový kostým.“

„Bez kabátu?“

„Nepotřebovala jsem ho.“

„Máte auto?“

„Auto? Ano, mám, ale do práce jezdím autobusem.“

„Přijeďte zítra autem. Sejdeme se v osm ve vaší kanceláři.“

„Co se děje?“

„Zítra,“ rozloučil se. „V osm hodin. Teď můžete zase spát.“

Zavěsil. Skulil se z postele a zkontroloval košili. Byla teplá a mokrá. Do rána však uschne. Doufal, že se nesrazí.

05 KAPITOLA

REACHER SE PROBUDIL v šest a dal si dlouhou, studenou sprchu, protože v pokoji bylo hrozné vedro. Košile však uschla. Ztvrdla jako prkno, ale zachovala si správnou velikost. Jídlo na pokoj nenosili. Vyrazil tedy na snídani. Ulice se hemžily náklaďáky se štěrkem, pískem a čerstvým betonem. Sytily hlad stavenišť. Propletl se mezi nimi a zamířil k nábřeží. Přes hranici rozkvětu. Našel bistro pro dělníky s jednoduchým jídelníčkem. Vybral si kávu a vejce. Díval se oknem a pátral po mužích opírajících se bezcílně o domovní dveře či sedících v autě. Pokud ho předcházející večer sledovali, nabízelo se, že to zopakují. Tak měl oči otevřené. Ale nikoho nezahlédl.

Pak prošel První ulicí na sever. Slunce se do něj opíralo z pravé strany. Využíval výkladní skříně jako zrcadla a sledoval, co se děje za ním. Jeho směrem se ubírala spousta lidí, nikdo však cíleně za ním. Patrně na něj budou čekat na náměstí, aby se přesvědčili, že se zachoval podle předpokladů: Svědek navštívil kancelář právnicky.

Fontána stále stříkala. Jezírko se již téměř do poloviny zaplnilo. Pořád tam ležely pohřební dary, úhledně vyrovnané, o jeden den starší, o něco vybledlejší a povadlé. Vydrží tam zhruba týden. Až do posledního pohřbu. Pak je diskrétně odstraní, patrně uprostřed noci, a město se upne k dalšímu úkolu.

Na chvíli se posadil na monolit NBC, zády k věži, jako člověk ubíjející čas, protože je příliš brzy. Což také bylo. Teprve tři čtvrtě na osm. V podobné situaci se ocitli i další lidé. Postávali okolo, kouřili poslední cigarety, pročítali čerstvé zprávy, choulili se v ranním chladu. Reacher se nejdřív zaměřil na muže s novinami. Čtenáři novin patřili k tradičním krycím metodám. V poslední době se k nim však připojili vyhnaní kuřáci. Muži pokuřující u dveří se stali novými neviditelnými. Nebo telefonující muži. Mohli tam prostát s mobilem u ucha klidně celý den a nikdo si jich nevšímal.

Nakonec se soustředil na muže, který kouřil a telefonoval. Byl to malý šedesátník. Klidně i starší. Tělesně postižený. Nakláněl se na jednu stranu. Možná staré poranění páteře. Nebo před lety polámaná, špatně srostlá žebra. Očividně se mu nestálo pohodlně a dost trpěl. Nepatřil k mužům, kteří by se donekonečna spokojeně vybavovali. On to však dělal, nezávazně brebentil do mobilu. Měl řídké šedé vlasy, nedávno ostříhané, ale bez velké invence. Jeho dvouřadový oblek ušil zručný krejčí, avšak nikoliv ve Spojených státech. Byl nemoderní, hranatý a příliš teplý. Možná polský. Nebo maďarský. Rozhodně z východní Evropy. V bledém obličeji mu vystupovaly tmavé oči. Ani jednou se na Reachera neotočily, ani na zlomek vteřiny.

Reacher se podíval na hodinky. Za pět minut osm. Sklouzl z naleštěné žuly a vešel do vestibulu věže.

* * *

Grigor Linsky přestal hrát divadlo a vymačkal skutečné číslo.

Je tady,“ oznámil. „Právě vstoupil dovnitř.“

„Všiml si tě?“ zeptal se Zec.

„Určitě.“

„Takže tě viděl naposledy. Dávej si pozor a stáhni se do pozadí.“

* * *

Helen Rodinovou našel za psacím stolem. Vypadala zabydleně, jako by tam seděla už dlouhou dobu. Měla na sobě stejný černý kostým, ale jiné tričko. S prostým kulatým výstřihem a nevypasované. Čínsky modré, v přesně stejném odstínu jako její oči. Vlasy si svázala do dlouhého ohonu. Na stole se kupily právnické knihy. Některé deskami nahoru, jiné dolů. Všechny otevřené. Na žluté právnické podložce stačila popsat nejméně osm stránek. Odkazy, poznámky o případech, rozhodnutí, precedenty.

„James Barr je při vědomí,“ oznámila. „Rosemary mi zavolala v pět ráno.“

„Mluví?“

Jenom s doktory. Nikoho jiného k němu ještě neopustili. Dokonce ani Rosemary.“

„Co policajti?“

„Čekají. Musím se k němu ale dostat před nimi. Nemůžu ho nechat vyslechnout bez právního zástupce.“

„Co řekl doktorům?“

„Prý nechápe, proč se tam ocitl. Na pátek si vůbec nepamatuje. Doktoři ale tvrdí, že to se dalo čekat. Amnézie je pro zranění hlavy typická. Často vymaže několik dní před úrazem. Občas i týdny.“

„Co z toho pro vás plyne?“

„Dva velké problémy. Za prvé, může amnézii předstírat. To se velice těžko dokazuje. Takže budu muset sehnat odborníka, který se vyjádří i k tomuhle. A jestli nepředstírá, ocitli jsme se ve skutečně patové situaci. Pokud je teď příčetný a byl příčetný i předtím, ale chybí mu týden, nedostane se mu spravedlivého procesu. Nebude schopen zúčastnit se vlastní obhajoby. Nebude tušit, o čem ostatní hovoří. A do téhle situace ho vehnal stát. Nechal ho zranit. Ve svém vězení. Tak ho nemůže soudit.“

Jakého názoru je váš otec?“

„Bude bojovat zuby nehty. Bezpochyby. Žádný žalobce nepřipustí, aby amnézie odvrátila proces. Jinak by se té příležitosti každý chopil. Všichni by se snažili vyvléknout už ve vyšetřovací vazbě. Najednou by si nikdo na nic nepamatoval.“

„K něčemu takovému už muselo dojít.“

Helen přikývla. „To také došlo.“

„Co tvrdí právnické knihy?“

„Právě je pročítám. Jak vidíte. Dusky versus Spojené státy, Wilson versus Spojené státy.“

„Co jste se dozvěděla?“

„Existuje spousta pokud a ale.“

Reacher neodpověděl. Helen se na něj zpříma zadívala.

„Situace se nám vymkla z rukou,“ pravila. „Nyní dojde k procesu o procesu. Možná se dostane až k nejvyššímu soudu. Na to nejsem vybavená. A nechá, aby se k tomu došlo. Nechci být právničkou, která zachraňuje klienty podivnými metodami. Vůbec k takové sortě nepatřím a nemůžu si dovolit podobnou nálepku.“

„Tak prohlašte, že to udělal a ať táhne k čertu.“

„Když jste mi včera v noci zavolal, myslela jsem si, že mi dneska ráno oznámíte, že je nevinný.“

„O tom si můžete nechat zdát.“

Odvrátila pohled.

Je tady jedno ale,“ podotkl.

Znovu se na něj podívala. Jedno ale?“

Přikývl. „Naneštěstí.“

„V čem spočívá?“

„Není tak vinný, jak jsem si myslel.“

„Co tím chcete říct?“

„Nasedněte do auta a ukážu vám to.“

* * *

Sjeli do podzemní garáže pro pracovníky věže. Stály v ní přenosové vozy NBC, dodávky a auta nejrůznějších značek i ročníků. Včetně nového modrého mustangu se sklápěcí střechou a nálepkou NBC na předním skle. Nejspíš patřil Ann Yanniové. Reacher usoudil, že se k ní přesně hodí. Ve volných dnech jezdí s otevřenou střechou a v pracovních se zavřenou, aby neměla před kamerou rozcuchané vlasy. Nebo používala silnou vrstvu laku.

Auto Helen Rodinové byl malý tmavě zelený sedan, tak anonymní, že ho Reacher nedokázal zařadit. Nejspíš saturn. Špinavý a obstarožní. Auto vysokoškolského studenta, které majitel používá tak dlouho, dokud nedostane první plat a nepřiblíží se vidině splátek za leasing. O splátkách za leasing věděl úplně všechno. Baseballové televizní přenosy zahrnovaly diváky reklamami. Po každé směně a po každém přerušení.

„Kam to bude?“ zeptala se Helen.

„Na jih,“ přikázal Reacher.

Posunul si sedadlo a zmáčkl spoustu věcí v prostoru pro nohy za sebou. Ona měla sedadlo těsně u volantu, i když nepatřila k nejmenším. Díval se na ni víceméně zezadu.

„Co víte?“ zeptala se.

„Nevím vůbec nic,“ opáčil. Jde o to, co ví James Barr.“

„O čem?“

„O mně.“

Vyjela z garáže a zamířila na jih, po ulici rovnoběžné s První. V osm ráno stále panoval hustý provoz. Odpoledne se bude patrně sunout opačným směrem.

„Co o vás James Barr ví?“

„Něco, kvůli čemu mě chce.“

„Měl by vás nenávidět.“

„Určitě mě nenávidí. Ale přesto si přál, abych se dostavil.“

Přibližovala se na jih k řece.

„Nikdy předtím mě nepotkal,“ pravil Reacher. „A nikdy jsme se pak neviděli. Znali jsme se tři týdny před více než čtrnácti lety.“

„Znal vás jako vyšetřovatele. Jako někoho, kdo rozlouskl obtížný případ.“

„Případ, o kterém si myslel, že nejde rozlousknout. Sledoval, jak postupuji krok za krokem. Přímo z první řady. Považoval mě za vyšetřovatelského génia.“

„Proto chtěl, abyste přijel?“

Reacher přikývl. „Poslední noc jsem se pokoušel jeho názoru podřídit.“

Po dlouhém železném mostě překonali řeku. Slunce jim svítilo po levém boku. Přístaviště leželo napravo. Neslyšně kolem plynula šedivá voda.

„Teď na západ,“ vydal pokyn Reacher.

Zabočila doprava na dvouproudou venkovskou silnici. Říční břeh lemovaly obchody s občerstvením a boudy nabízející grilované maso, pivo a drcený led.

„Tenhle případ už byl ale vyřešen,“ namítla. „Ví o tom.“

„Tenhle případ byl vyřešen jen napůl,“ opáčil Reacher. „To je to, co ví.“

„Napůl?“

Reacher přikývl, i když seděl za ní.

„Ten případ v sobě skrývá víc, než čeho si všiml Emerson. Barr chce, aby to pochopil i někdo jiný. Ale jeho první právník neprojevil správný zápal. Neměl zájem. Proto byl Barr tak frustrovaný.“

„Co v sobě skrývá?“

„Uvidíte.“

‚Je toho hodně?“

„Domnívám se, že ano.“

„Tak proč nevyložil fakta na stůl, ať už jsou jakákoliv?“

„Protože nemohl. A nikdo by mu nevěřil.“

„Proč? K čemu tam, krucinál, došlo?“

V dálce se vynořil čtyřlístek státovky, přesně jak doufal.

„Uvidíte,“ zopakoval. „Zabočte po státovce na sever.“

Prohnala své autíčko po nájezdu a zařadila se do provozu. Na sever se valil proud rozličných vozidel. Velké náklaďáky, zavřené dodávky, otevřené dodávky, osobní auta. Silnice přetínala po betonovém mostě řeku. Na východě se v dálce rýsovalo přístaviště. Centrum města leželo vepředu napravo. Státovka zlehka stoupala na pilířích. Helen pokračovala v cestě, kolem střech nízkých budov na předměstí.

„Buďte připravená uhnout za knihovnu,“ pravil Reacher.

Vedl k ní sjezd na pravé straně. Pěkně dopředu ho ohlásila tabule. Přerušovaná čára oddělující pravý pruh od prostředního přešla do plné. Ta pak vytvořila úzký klín. Auta pokračující za město musela zůstat vlevo. Sjezd se odklonil zlehka doprava. Zůstali v něm. Klín se rozšířil a na povrchu se objevilo tučné mřížování. Vepředu žlutá výstražná znamení. Minuli je, v pruhu který vedl za knihovnu. Reacher se otočil a podíval se zadním okýnkem. Nikdo za nimi nejel.

„Zpomalte,“ požádal.

Po dvě stě metrech se silnice stáčela za knihovnu a černou věž. Vozovka byla tak prostorná, že by se do ní vešly dva pruhy. Ale vzhledem k rádiu by dva souběžné pruhy ohrožovaly při větší rychlosti řidiče. Inženýři přišli s lepším řešením. Navrhli méně zakřivenou dráhu. Zatáčkou provedli jen jeden pruh. O něco širší než normálně, aby zbyl prostor k napravení špatného odhadu. Pruh začínal hodně vlevo, pak zprudka uhýbal doprava a vrcholek zatáčky protínal v tupějším úhlu.

„Teď hodně pomalu,“ ozval se Reacher.

Auto zpomalilo. O kus vepředu svítil na levé straně bíle mřížovaný půlměsíc. Po pravé straně měli dlouhý úzký trojúhelník, také s bílým mřížováním. Jen čáry na asfaltu, ale prováděly do bezpečí.

„Zastavte,“ požádal Reacher. „Napravo.“

„Tady zastavit nemůžu,“ namítla Helen.

„Dělejte, jako byste píchla. Prostě zastavte. Přímo tady.“

Zprudka zabrzdila, stočila volant a sjela do mřížované země nikoho na pravé straně. Kola poskakovala po silných čarách. Zlehka vibrovala. Jak zpomalovala, tak stále méně.

Zastavila.

„Trochu dozadu,“ pravil Reacher.

Zacouvala, jako by chtěla podélně zaparkovat u betonového mantinelu.

„Teď metr dopředu,“ nakázal Reacher.

Popojela metr dopředu.

„Stačí,“ vyjádřil uspokojení Reacher.

Stáhl své okýnko. Dopravní pruh po jejich levici byl čistý a hladký, ale mřížovanou plochu, kde zastavili, pokrýval štěrk, písek a odpadky naváté koly projíždějící aut. Všude se válely plechovky, lahve, urvané zástěrky, rozbité sklo z reflektorů a umělohmotné úlomky starých nárazníků. V dálce duněla na odděleném mostě auta ženoucí se na sever. V nepřetržitém proudu.

Na rozdíl od jejich místa. Seděli celou minutu, než se vynořilo první vozidlo. Těsně zleva se prohnala dodávka, rozkolébala je a pak opět osaměli.

„Moc toho tady nejezdí,“ podotkl Reacher.

„To máte pravdu,“ souhlasila Helen. „Tahle silnice v podstatě nikam nevede. Jenom za ni vyhodili peníze. Pořád ale musejí něco stavět.“

„Podívejte se dolů,“ vyzval ji Reacher.

Státovka trůnila na pilířích. Zhruba dvanáct metrů nad zemí. Betonový mantinel měl necelý metr. Za ním vykukovalo horní podlaží knihovny. S ozdobnou římsou vytesanou do pískovce a břidlicovou střechou. Tak blízko, že vypadalo téměř na dosah.

„Na co?“ zeptala se Helen.

Reacher ukázal palcem a naklonil se dozadu, aby přes něj viděla. Přímo napravo se otvíral ničím nerušený pohled na náměstí, v dokonalé přímce se zúženým průchodem mezi stěnou jezírka a zídkou ohraničující náměstí. Konec přímky tvořily dveře vedoucí do dopravního inspektorátu.

James Barr byl ostřelovač,“ řekl Reacher. „Ani nejlepší, ani nejhorší, ale sloužil v americké armádě a přes pět let trénoval. A trénink má svůj účel. I z méně nadaných dělá šikovné. Tak dlouho jim vštěpuje základní taktické povědomí, až se stane instinktem.“

„Nechápu.“

„Vycvičený ostřelovač by střílel odtud. Ze silnice. Protože cíle by kráčely přímo proti němu. Pěkně v zástupu zúženým místem. Stačilo by mu jednou zamířit. Pálil by do jednoho cíle za druhým. Střílet ze strany je daleko těžší. Cíle se pohybují zprava doleva, poměrně rychle, střelec musí vyrovnávat vychýlení a po každém výstřelu pohnout zbraní.“

„Ale nestřílel odtud.“

„Přesně to mám na mysli. Měl to udělat, ale neudělal.“

„Což znamená?“

„Vlastní dodávku. Měl ji zaparkovat přesně tady, co my. Na stejném místě. Měl přelézt na zadní sedadlo a otevřít posuvné dveře. Měl střílet z dodávky, Helen. Má zabarvená skla. Těch pár řidičů, co by ho minulo, by nic nevidělo. Měl vypálit svých šest výstřelů, na daleko snazší cíle, a prázdné nábojnice by zůstaly uvnitř dodávky. Pak měl zavřít dveře, přelézt zpátky na sedadlo řidiče a odjet. Střílel by z daleko lepšího palebného postavení a nic by po něm nezbylo. Žádný fyzický důkaz, protože by se nic ničeho nedotklo, jedině pneumatiky vozovky.“

‚Je to odtud dál. Střílel by na větší vzdálenost.“

Jenom necelých sedmdesát metrů. Barr se dokázal spolehlivě strefit z pětinásobné vzdálenosti. To dokáže každý vojenský ostřelovač. S M1A Super Match je sedmdesát metrů úplná hračka. Někdo by si mohl všimnout poznávací značky dodávky. Pár aut tady přece jenom jezdí. Řidiči by si na něj vzpomněli. Poznávací značky byly zakryté blátem. Patrně úmyslně. A měl by odtud ideální únikovou cestu. Během pěti minut by se dostal osm kilometrů daleko. Mnohem lepší než proplétat se provozem ve městě.“

Helen Rodinová neodpověděla.

„A očekával, že bude svítit slunce,“ upozornil Reacher. „Sama jste mi řekla, že obvykle svítí. V pět hodin by stálo na západě. Měl by ho v zádech. Nestřílel by proti němu. To je pro ostřelovače hlavní priorita.“

„Občas prší.“

„To by byla také výhoda. Déšť by smyl stopy po pneumatikách ve štěrku. Ať tak či onak, měl být tady ve své dodávce. Hovoří pro to všechny důvody světa.“

„Ale nebyl tady.“

„Očividně.“

„Proč ne?“

„Měli bychom se vrátit k vám do kanceláře. Tam je vaše místo. Musíte si připravit strategii.“

* * *

Helen Rodinová se usadila za svůj psací stůl. Reacher přistoupil k oknu a podíval se na náměstí. Hledal zmrzačeného muže v hranatém obleku. Nikde ho nezhlédl.

Jakou strategii?“ otázala se Helen. „Barr si jenom vybral místo a vybral si špatně, alespoň podle toho, co říkáte. A podle jakési čtrnáct let staré vojenské teorie, kterou patrně zapomněl v okamžiku, kdy opustil armádu.“

„Takové věci se nezapomínají,“ namítl Reacher.

„Nepřesvědčil jste mě.“

„Proto se odmítl bavit s Chapmanem. Chapman se také nechtěl nechat přesvědčit. Proto požádal o mě.“

„Vy jste přesvědčený?“

„Zvažuji situaci, kdy vycvičený ostřelovač nevyužil vynikající místo a dal přednost daleko horšímu.“

„V Kuvajtu také střílel z parkovací garáže. Sám jste to potvrdil.“

„Protože to bylo dobré místo. Přímo naproti dveřím obytného bloku. Měl ty chlapy v jedné přímce. Složil je jako domino.“

„Stalo se to před čtrnácti lety. Není tak dobrý, jak býval. Víc nic.“

„Takové věci se nezapomínají,“ zopakoval Reacher.

„I kdybyste měl pravdu, zmenší se tím jeho vina?“

„Osoba, která si vybere příšerný bod B místo skvělého bodu A, musí jednat z nějakého důvodu. A za každým důvodem se skrývají souvislosti.“

Jaký měl důvod?“

„Musel být hodně dobrý. Protože se nechal dobrovolně uvěznit uvnitř budovy, střílel dolů na ulici v přelidněné oblasti, za obtížných podmínek, z prostoru, jehož samotná podstata vytvářela nejlepší místo činu, jaké kdy veterán Emersonova formátu viděl.“

„Dobře, tak mi prozraďte, proč to udělal.“

„Chtěl po sobě zanechat co nejvíc důkazů.“

Vytřeštila na něj oči. „To je šílenství.“

„Bylo to dokonalé místo činu. Všechny nadchlo natolik, že si neuvědomili, že je příliš dokonalé. Mě nevyjímaje. Připomínalo místo činu z detektivního seriálu. Takové museli Bellantoniovi předvést první den na škole. Bylo příliš dobré, než aby bylo pravdivé, což také nebylo. Nesedí na něm vůbec nic. Například, proč by si oblékal kabát? Bylo teplo, nepršelo, přijel autem a neprocházel se venku. Oblékl si ho jen proto, aby zanechal na sloupu charakteristická vlákna. Proč by si obouval ty nesmyslné boty? Stačí se na ně podívat a víte, že na nich ulpí špína, kterou všude roznesete. Proč by střílel z temnoty? Aby si lidé všimli záblesků z hlavně a ukázali, odkud střílel, a policie tam potom našla spoustu vodítek. Proč by dřel zbraní o zídku? Stojí dva a půl tisíce dolarů. Proč neodvezl ten dopravní kužel? Stačilo ho hodit dozadu do dodávky.“

„To je šílenství,“ zopakovala Helen.

„Dva základní body,“ nenechal se přerušit Reacher. „Proč zaplatil za parkování? To mě mátlo od začátku. Kdo něco takového dělá? On to však udělal. A jedině proto, aby vyrobil další stopu. Nic jiného nedává smysl. Chtěl zanechat v hodinách čtvrťák se svými otisky prstů. Aby hezky uzavřel kruh. Čtvrťák ho napojil na prázdnou nábojnici, kterou patrně upustil také záměrně.“

„Zapadla do spáry.“

„Mohl ji vyndat. Podle Bellantonia se tam všude válely dráty. Vytáhl by ji za vteřinu a půl.“

Helen Rodinová se zarazila. „A druhý základní bod?“

„To je snadné, když se začnete dívat správným koncem teleskopu. Chtěl stát vůči jezírku směrem z jihu, nikoliv ze západu. To je klíčové. Chtěl ho mít před sebou podélně, nikoliv příčně.“

„Proč?“

„Protože neminul. Strefil se do jezírka úmyslně. Poslal kulku do vody po diagonální ose v tupém úhlu jako v balistické nádrži, aby ji později našli nepoškozenou. Spojil další článek hlaveň s místem činu. Ze strany by to nefungovalo. Kulka by neurazila dostatečně dlouhou trasu. S příliš velkou silou by udeřila do stěny. Zdeformovala by se.“

„Proč by to všechno, krucinál, dělal?“

Reacher neodpověděl.

„Výčitky svědomí? Po čtrnácti letech? Přál si, aby ho našli a potrestali?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Hned po zatčení by se přiznal. Osoba, kterou pronásledují výčitky, po přiznání touží.“

„Tak proč to všechno udělal?“

„Protože ho, Helen, přinutili. Prostě proto.“

Vytřeštila na něj oči.

„Jednal z přinucení,“ pravil Reacher. „Musel to udělat a pak na sebe vzít vinu. Nařídili mu vrátit se domů a čekat na zatčení. Proto si vzal prášky na spaní. Kdyby jen seděl a čekal, patrně by se zbláznil.“

Helen Rodinová mlčela.

„Přinutili ho,“ pokračoval Reacher. „Věřte mi. Jiné logické vysvětlení neexistuje. Není osamělý cvok. Proto řekl Chytili nesprávného chlapa. Zašifroval do těch slov tajné sdělení. Doufal, že ho někdo rozluští. Chtěl, aby hledali toho druhého. Člověka, který ho to donutil udělat. Člověka, který v jeho očích nese zodpovědnost.“

Helen Rodinová mlčela.

„Toho, kdo tahá za provázky,“ dodal Reacher.

* * *

Znovu se podíval z okna na náměstí. Okrasné jezírko bylo ze dvou třetin plné. Fontána vesele stříkala. Svítilo slunce. Ani stopa po loudalech. Helen Rodinová vstala od stolu. Nepohnula se z místa „Měla bych začít metat kozelce.“

„Pořád zabil pět lidí.“

„Pokud opravdu jednal z donucení, má lepší vyhlídky.“ Reacher neodpověděl.

„O co si myslíte, že šlo? O zkoušku odvahy? Něco jako adrenalinový sport?“

„Možná,“ opáčil Reacher. „Ale pochybuju. James je na podobné zkoušky odvahy moc starý. O dvacet let. Takové věci provádějí mladí kluci. A stříleli by ze státovky. Přáli by si, aby je nechytili a mohli ten kousek zopakovat.“

„Tak co za tím vězí?“

„Něco naprosto jiného. Něco skutečného.“

„Neměli bychom informovat Emersona?“

„Ne,“ odmítl Reacher.

„Já si myslím, že měli.“

„Neměli bychom to udělat z několika důvodů.“

„Například?“

„Emerson případ uzavřel. Nejlépe, jak se mu kdy podařilo. Nebude ho znovu otvírat. To by neudělal žádný policajt.“

„Tak co podnikneme?“

„Položíme si tři základní otázky,“ opáčil Reacher. „Kdo, jak a proč. Jednalo se o obchod. Musíme zjistit, kdo z něj měl prospěch. Protože James Barr to rozhodně není.“

‚Je to člověk, který na vás včera poslal ty chlapy. Líbilo se mu, jak se obchod vyvíjí a nechtěl, aby do něj nově příchozí začal šťourat.“

„Správně,“ potvrdil Reacher.

„Tak se toho člověka musíme pokusit najít.“

„To bych na vašem místě nedělal.“

„Proč?“

„Mohla byste tím zabít svého klienta,“ řekl Reacher.

„Leží v nemocnici a ve dne v noci ho hlídají.“

„Vaším klientem není James Barr. Je to Rosemary Barrová. Zapřemýšlejte o tom, jaký nátlak použili na Jamese Barra. Při nejlepším ho čekalo doživotí. Při nejhorším trest smrti. Moc dobře to věděl, ještě než vystřelil. Musel to vědět. Tak proč se nevzepřel? Proč se poslušně podřídil? Musela to být, Helen, velice účinná hrozba. A co jediné může Barr ztratit? Nemá manželku, děti, žádné příbuzné. Jedině sestru.“

Helen Rodinová mlčela.

„Přikázali mu držet ústa až do posledního okamžiku. Očividně. Proto o mě požádal. Bylo to něco jako tajný kód. Protože loutka nesmí mluvit o loutkáři, nyní ani kdykoliv později, protože hrozba stále visí ve vzduchu. Domnívám se, že vyměnil svůj život za sestřin. Což vás staví před obrovský problém. Když loutkář uvidí, že začínáte do případu šťourat, bude si myslet, že loutka promluvila. Z toho důvodu nemůžeme informovat Emersona.“

„Loutka ale nepromluvila. Přišel jste na to sám.“

„Můžeme zveřejnit oznámení v novinách. Myslíte, že mu někdo uvěří?“

„Tak co mám udělat?“

„Vůbec nic,“ doporučil Reacher. „Nemůžete udělat absolutně nic. Protože čím víc se budete snažit pomoct Jamesi Barrovi, tím pravděpodobnější bude, že přijde o život Rosemary Barrová.“

Helen Rodinová se na chvíli odmlčela.

„Nemůžeme ji ochránit?“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Nemůžeme. Jsme jenom dva. Potřebovali bychom minimálně čtyři lidi a bezpečný dům. To by stálo spoustu peněz.“

Helen Rodinová obešla stůl. Přikročila k Reacherovi a zadívala se z okna. Položila ruce na parapet, zlehka jako pianistka. Potom se otočila a opřela o sklo. Příjemně voněla. Čistotou a mýdlem.

„Mohl byste ho najít vy,“ podotkla.

„Vážně?“ opáčil nevýrazným hlasem.

Přikývla. „Dopustil se chyby. Poskytl vám důvod, který nemá nic společného s Jamesem Barrem. Ne přímo. Poslal na vás ty chlapy. Proto je ve vašem ospraveditelném zájmu hledat jejich zaměstnavatele. V nezávislém zájmu. Můžete po něm jít, aniž by se domníval, že James Barr promluvil.“

„Nepřijel jsem, abych pomáhal obhajobě.“

„Tak to považujte za pomoc obžalobě. Pokud jsou do střelby zapleteni dva lidé, zaslouží si oba trest. Proč by měl padnout jen na obětního beránka?“

Reacher neodpověděl.

„Tak si představte, že pomáháte mně,“ dodala Helen.

* * *

Grigor Linsky vymačkal telefonní číslo.

„Vrátili se k ní do kanceláře,“ oznámil do mobilu. „Vidím je oba za oknem.“

06 KAPITOLA

REACHER VYJEL VÝTAHEM do posledního patra černé skleněné věže a našel schodišťovou šachtu vedoucí na střechu. Prolezl trojúhelníkovou kovovou budkou vedle nádrže na vodu a navíjecího zařízení výtahu. Střechu tvořila šedá dehtová lepenka pokrytá kamínky. Vypínala se patnáct podlaží vysoko, což nebylo v porovnání s ostatními městy moc. V Indianě si však připadal jako na nejvyšším místě zeměkoule. Na jihu plynula řeka. Na jihozápadě viděl místo, kde se odděluje nadzemní státní silnice. Přešel k severozápadnímu rohu. Opřel se do něj vítr a přitiskl mu na tělo kalhoty a košili. Přímo pod ním se silnice stáčela za knihovnu a věž a pokračovala na východ. V dálce za ní vedla na sever hlavní komunikace a zhruba po třech kilometrech se v oparu napojovala na čtyřlístek křižovatky. Z křižovatky sbíhala dlouhá rovná silnice a vedla přímo k němu. Zapamatoval si její polohu, protože to byla silnice, kterou hledal.

Sjel výtahem do vstupní haly a vyšel ven. Na ulici ho přivítalo teplé bezvětří. Zamířil na severozápad, což znamenalo, že o blok minul sportovní bar. Hledaná silnice se vynořila v tupém úhlu jižně od něj. Rovná a široká. Čtyřproudá. U centra ji lemovaly zchátralé obchůdky. Všiml si obchodu se zbraněmi s masivní sítí v oknech. Holičství s nápisem: Každý střih 7 dolarů. Starodávného motelu na místě, kudy kdysi vedla hranice města. Nyní ho protínala příčná ulice bez obrubníků a za ní se pozemky zvětšovaly a budovy nabývaly novějšího rázu. Zbrusu nová průmyslová zóna. Bez starých barabizen, které by se musely bourat. Kdysi panenská půda, nyní vydlážděná.

Pokračoval v chůzi a po kilometru a půl narazil na rychlé občerstvení pro motoristy. Potom na obchod s pneumatikami: Čtyři nové radiálky za 99 dolarů! Pak na prodejnu mazacích olejů a obchodní zastoupení malých korejských aut: Nejlepší záruka v Americe! Zadíval se dopředu, protože věděl, že se blíží k cíli.

Nejsi kurva?

Ani náhodou, pracuju v prodejně náhradních dílů do aut.

Stopa hrdosti v hlase. Ne pouze v prodejně. Ale v PRODEJNĚ. Možná jediné nebo alespoň nejdůležitější. Největší. Ty leží ve všech městech ve stejné ulici jako obchody s pneumatikami, auty a mazacími oleji. Což je v každém městě široký nový bulvár nedaleko dálničního čtyřlístku. Všechna města jsou různá, ale všechna jsou zároveň stejná.

Deset minut přecházel před autoprodejnou Ford nabízející zhruba tisícovku nových dodávek vyrovnaných vedle sebe s předními koly na rampách. Za nimi se vznášela obrovská nafukovací gorila ukotvená silnými lany. Lana zdobily lesklé praporky. Za novými dodávkami se krčily staré. Patrně splátky na luxusnější modely, čekající na nové majitele. Za ojetinami se rozevírala protipožární proluka.

A za ní narazil na obchod s náhradními díly.

Nízký, dlouhý, upravený a čistý. Na parkovišti nový asfalt, v oknech naléhavé vývěsky. Levné olejové filtry, levná nemrznoucí směs, brzdové součástky se zárukou, nezničitelné baterie do náklaďáků. Parkoviště bylo ze čtvrtiny plné. Parkovaly na něm otlučené hondy se širokými výfuky, modrými žárovkami v předních světlech a nízkoprofilovými gumami na chromových ráfkách. Malé náklaďáky nahnuté na pošramocených perech. Unavené sedany s dobrými pěti sty tisíci najetých kilometrů. V zadních pruzích dvě osamělá auta. Reacher se dovtípil, že patří zaměstnancům obchodu. Nesmějí stát na hlavních předních a prostředních místech, ale majitelé na ně vidí z okna. Jedno byl čtyřválec chevrolet a druhý malá toyota SUV. Chevrolet měl na zástěrkách chromové siluety ležících žen, takže rudovlásce musela patřit toyota. Podle Reacherova odhadu.

Vešel dovnitř. Ve velice studeném vzduchu visel ostrý chemický zápach. Po obchodě se procházel a rozhlížel asi půltucet zákazníků. Vepředu se na policích kupily skleněné a pochromované součástky. Věcičky na parádu. Vzadu se na policích vršily červené papírové krabice. Reacher usoudil, že obsahují kotouče spojek, brzdová obložení, hadice do chladičů a podobně.

Prostě náhradní díly. Nikdy je nevyměňoval. V armádě to za něj dělali jiní a od té doby, co ji opustil, žádné vozidlo nevlastnil.

Parádní kousky a nudné díly odděloval obslužný prostor vytvořený ze čtyř pultů sražených do čtverce. S pokladnami, počítači a tlustými příručkami. Za jednou z pokladen postával vysoký, přibližně dvacetiletý mladík. Reacher ho nikdy předtím neviděl. Rozhodně ne v baru. Prostě neznámý kluk. Tvářil se jako šéf. Měl na sobě červenou kombinézu. Pracovní uniformu. Částečně praktickou a částečně přizpůsobenou oblečení, jaké nosí mechanici v boxech na slavném okruhu při závodech na pět set mil v Indianapolis. Reacher pochopil její symbolický význam. Slibovala rychlou pomoc s jakýmkoli motoristickým problémem přímo na místě. Kluk musel být vedoucí, ne majitel. Jezdil do práce čtyřválcem chevrolet. Na levé straně prsou se mu skvělo jméno Gary. Zblízka vypadal nabručeně a neochotně.

„Potřebuju mluvit se Sandy,“ oznámil mu Reacher. „S tou rusovláskou.“

„Teď je vzadu,“ odmítl kluk jménem Gary.

„Mám jít za ní, nebo mi ji zavoláte?“

„O co kráčí?“

„O soukromý pohovor.“

„Ještě jí neskončila pracovní doba.“

Jde o právní záležitost.“

„Nejste policajt.“

„Pracuju pro právníka.“

„Ukažte mi průkaz.“

„Ne, Gary. To neudělám. Přiveďte mi Sandy.“

„Nepřipadá v úvahu. Chybějí mi dneska lidi.“

„Můžete jí zatelefonovat. Nebo přivolat pagerem.“

Gary se nepohnul z místa. Nic nepodnikl. Reacher pokrčil rameny, prošel kolem obslužného prostoru a zamířil ke dveřím s nápisem Pouze pro zaměstnance. Musela se za nimi skrývat kancelář nebo místnost na přestávky. Rozhodně ne sklad. V takových obchodech vykládají zboží přímo na police. Neschovávají zásoby. Reacher věděl, jak moderní prodejny fungují. Četl noviny, které po sobě lidé nechávali v autobusech a bistrech.

Byla to kancelář; malá, přibližně tři na tři metry a téměř celou ji zabíral bílý laminátový stůl s umaštěnými otisky rukou. Sandy seděla v červené kombinéze za ním. Slušela jí daleko víc než Garymu. V pase ji měla staženou páskem. Otevřený zip odhaloval dobrých deset centimetrů výstřihu. Jméno vyšité na levém ňadru vystupovalo daleko zřetelněji. Kdyby obchod vlastnil Reacher, nechal by zákazníky obsluhovat Sandy a Garyho by poslal do kanceláře. Stoprocentně.

„Tak se zase setkáváme,“ zahlaholil.

Sandy neodpověděla. Jen se na něj podívala. Zpracovávala faktury. Měla je rozdělené na dvě hromádky, po pravé straně a levé straně. Jednu fakturu držela v ruce, nehybně na cestě mezi oběma hromádkami. Působila menší, než jak si ji Reacher pamatoval, tišší, neprůbojnější, obyčejnější. Jako splasklý balónek.

„Musíme si promluvit,“ oznámil. „Nemáte pocit?“

„Moc mě mrzí, k čemu došlo,“ pípla.

„Neomlouvejte se. Neurazil jsem se. Jenom chci vědět, kdo to zorganizoval.“

„Nevím.“

„Ale víte, Sandy. Byla jste tam.“

Neodpověděla. Jen položila fakturu na pravou hromádku a pečlivě ji zarovnala prsty.

„Kdo vás poslal?“ otázal se Reacher.

„Nevím.“

„Musíte vědět, kdo vám pověděl, kam jít.“

„Jeb,“ pravila.

Jeb?“

‚Jeb Oliver,“ upřesnila. „Pracuje u nás. Občas společně vyrážíme.“

„Je tady dneska?“

„Ne, neukázal se.“

Reacher přikývl. Gary se rozhořčil: Chybějí mi dneska lidi.

„Viděla jste se s ním včera večer? Po té rvačce?“

„Ne, utekla jsem.“

„Kde bydlí?“

„Nevím. Někde s matkou. Tak dobře ho zase neznám.“

„Co vám řekl?“

„Že mu můžu pomoct s něčím, co musí udělat.“

„Tvářil se, že to bude zábava?“

„V tomhle městě je v pondělí večer zábava úplně všechno. I pozorování trávy, jak roste.“

„Kolik vám zaplatil?“

Sandy neodpověděla.

„Taková věc se nedělá zadarmo,“ upozornil Reacher.

„Sto dolarů,“ dostalo se mu odpovědi.

„Co ti ostatní kluci?“

„Stejnou sumu.“

„Kdo to jsou?“

Jeho kamarádi.“

„Kdo přišel s tím nápadem? S tím nesmyslem o bratrech?“

„To byl Jebův nápad. Měl jste mě začít osahávat. Ale neudělal jste to.“

„Dobře jste zaimprovizovala.“

Zlehka se pousmála, jako by to považovala za překvapivý úspěch ve svém jinak neúspěšném životě.

Jak jste věděli, kde mě najdete?“ zeptal se Reacher.

„Projížděli jsme se Jebovým náklaďákem. Kolem dokola. Připraveni k akci. Pak mu zazvonil mobil.“

„Kdo mu zavolal?“

„Nevím.“

„Věděli by to jeho kamarádi?“

„Pochybuju. Jeb je tajnůstkář.“

„Půjčíte mi auto?“

„Moje auto?“

„Musím najít Jeba.“

„Nevím, kde bydlí.“

„To nechte na mě. Jenom potřebuju auto.“

„Nejsem si jistá, jestli vám ho můžu půjčit.“

„Na řízení jsem dost starý,“ opáčil Reacher. Jsem dost starý na spoustu věcí. A některé z nich umím velice dobře.“

Opět se pousmála, protože použil její vlastní slova z předešlého večera. Odvrátila pohled a pak se na něj znovu podívala, nesměle, ale s jistou zvědavostí.

„Byla jsem alespoň trochu dobrá?“ zeptala se. „Včera, s tím divadlem?“

„Naprosto skvělá,“ ujistil ji. „Kdybych nebyl zabraný do vlastních myšlenek, okamžitě bych zapomněl na fotbal.“

„Na jak dlouho budete to auto potřebovat?“

Jak velké je tohle město?“

„Moc ne.“

„Tak na ne moc dlouho.“

Jedná se o něco vážného?“

„Dostala jste sto dolarů. Stejně jako ti ostatní kluci. To dělá dohromady pět set. Předpokládám, že dalších pět set si nechal Jeb pro sebe. Takže někdo zaplatil tisíc dolarů, aby mě dostal do nemocnice. To je dost velký obchod. Alespoň pro mě.“

„Mrzí mě, že jsem se do toho nechala zatáhnout.“

„Nakonec všechno dobře dopadlo.“

„Hrozí mi nepříjemnosti?“

„Možná,“ odtušil Reacher. „Možná také ne. Můžeme se dohodnout. Vy mi půjčíte auto a já vás prostě vypustím z hlavy.“

„Slibujete?“

„Žádná škoda, žádná vina,“ ujistil ji Reacher.

Sehnula se a sebrala z podlahy kabelku. Zahrabala v ní a vytáhla klíčky.

Je to toyota,“ oznámila.

Já vím,“ řekl Reacher. „Na konci parkoviště vedle Garyho chevroletu.“

„Odkud to víte?“

„Prostě intuice.“

Vzal si klíčky, zavřel dveře kanceláře a zamířil k obslužnému prostoru. Gery právě dokončil jakousi transakci a přebíral peníze od zákazníka. Reacher se zařadil do fronty. Po dvou minutách se dostal k pokladně.

„Potřebuju adresu Jeba Olivera,“ oznámil.

„Proč?“ opáčil Gary.

„Právní záležitost.“

„Prokažte se mi.“

„Ve vašem obchodě se dějí nekalé věci. Kdybych byl vámi, radši bych se do nich nemíchal.“

„Chci vidět průkaz.“

„Co takhle prohlédnout si vnitřek sanitky? To je příští věc, kterou uvidíte, pokud mi nedáte adresu Jeba Olivera.“

Gery se na chvíli zarazil. Pohlédl za Reachera na hromadící se zákazníky. Dospěl k rozhodnutí, že před tolika diváky se nepustí do předem prohraného boje. Otevřel zásuvku, vytáhl složku a opsal adresu na papír vytržený z bloku s hlavičkou výrobce olejových filtrů.

„Na sever odtud,“ oznámil. „Necelých deset kilometrů.“

* * *

Toyota rusovlásky naskočila po prvním otočení klíčkem. Reacher nechal běžet motor na volnoběh, posunul sedalo dozadu a natočil zrcátko. Zapnul bezpečnostní pás a opřel vytržený papír o přístrojovou desku. Zakryl tachometr, ale to mu bylo srdečně jedno. Zajímal ho jen stav nádrže a ten vypadal na daleko víc než deset kilometrů tam a deset zpátky.

Adresa Jeba Olivera bylo jen číslo domu na venkovské cestě. Daleko snazší k nalezení než Elm Street nebo Maple Avenue. Reacher ze zkušenosti věděl, že některá města mají víc ulic pojmenovaných podle stromů než samotných stromů.

Vyjel z parkoviště a zamířil na sever ke čtyřlístku křižovatky. Silnici lemoval obvyklý les tabulí. Zahlédl hledané číslo cesty. Stáčela se doprava a doleva. Na východ a na sever. Malá toyota tiše předla. Na svou šířku byla vysoká a v zatáčkách se nakláněla. Ale nepřeklopila se. Malý motor odváděl požadovaný výkon. Vnitřek voněl parfémem.

Zápodovýchodní oblouk vypadal jako hlavní venkovská cesta. Po odklonění na sever se však vozovka zúžila a na krajnicích se objevily díry. Po obou stranách se rozkládala zemědělská půda. V obrovských kruzích na ní rostly nějaké ozimé plodiny. Ramena zavlažovacích zařízení se pomalu otáčela. Rohy, kam nedosáhla, zůstaly neoseté a kamenité. Každý akr se tím zmenšil o nejméně dvacet jedna procent, ale Reacher usoudil, že v zemi, kde přebývá půda a nedostává se zavlažovacího vybavení, jde o přijatelný kompromis.

Projel poli šest kilometrů a minul půltucet odboček s poštovními schránkami. Na poštovních schránkách stála čísla domů a odbočky vedly na západ a východ k malým farmám zhruba dvě stě metrů od cesty. Sledoval čísla a před odbočkou k Oliverovým zpomalil. Stejně jako u ostatních u ní trůnila poštovní schránka, na podstavci ze dvou betonových kvádrů s ohlazenými rohy postavených na sebe. Číslo bylo sotva čitelné, bílou barvou načrtnutý klikyhák na omšelé překližce připevněné drátem k betonu. Úzkou odbočkou se táhly dvě bahnité prohlubně se zarostlým hrbolem uprostřed. V blátě se zřetelně rýsovaly stopy. Čerstvé, široké, agresivní, po velkém autu. Nikoliv po pneumatikách, jaké můžete zakoupit v obchodě, kde prodávají čtyři za 99 dolarů.

Reacher stočil volant a toyota se rozskákala po nerovném povrchu. Na konci odbočky se krčil farma pobitá překládanými prkny a za ní vykukovala stodola. Vedle stodoly parkovala červená otevřená dodávka, velká a čistá. Nosem dopředu, takže byla vidět masivní maska chladiče. Nejspíš dodge ram, usoudil Reacher. Zastavil před ní a vystoupil. Dům a stodolu postavili před dobrými sto lety a dodávka opustila výrobní pás před necelým měsícem. Vybavili ji velkým motorem Hemi, kabinou pro posádku, náhonem na všechna čtyři kola a obrovskými koly. Patrně měla větší hodnotu než dům, který byl neudržovaný a vypadal, že vydrží už jen jednu zimu. Stodola na tom nebyla lépe. Na vratech však visely nové kovové kruhy protažené zahnutým zámkem na kolo.

Ticho rušilo jen vzdálené syčení zavlažovacích ramen otáčejících se v polích. Nikde ani noha. Silnice zela prázdnotou. Ani psi neštěkali. Vzduch byl prosycený těžkým zápachem hnojiva a prstě. Reacher přistoupil k předním dveřím a dvakrát na ně zabouchal dlaní. Nedostalo se mu odpovědi. Zkusil to znovu. Žádná odpověď. Obešel dům a zjistil, že na verandě sedí na houpací pohovce žena. Štíhlá, vysušená osoba ve vybledlých kartounových šatech a s půllitrovou lahví čehosi zlatavého v ruce. Muselo jí být tak padesát, klidně by se však mohla vydávat za sedmdesátnici nebo čtyřicátnici, kdyby se vykoupala a pořádně vyspala. Jednu nohu měla skrčenou pod sebou a druhou zlehka pohupovala pohovkou, dozadu dopředu. Neměla boty.

„Co tady hledáte?“ zeptala se.

„Jeba,“ odpověděl Reacher.

„Není doma.“

„Není ani v práci.“

„To vím.“

„Tak kde je?“

„Jak to mám vědět?“

Jste jeho matka?“

„Ano, jsem. Myslíte si, že ho schovávám? Klidně se běžte přesvědčit.“

Reacher neodpověděl. Žena na něj zírala a pohupovala se, dozadu dopředu, dozadu dopředu. Lahev jí spočívala v klíně.

„Myslím to vážně,“ pronesla. „Udělejte to. Prohledejte dům.“

„Věřím vám.“

„Z jakého důvodu?“

„Když mě zvete do domu, znamená to, že v něm není.“

„Říkala jsem vám, že není doma.“

„Co stodola?“

Je zamčená zvenku. Existuje od ní jediný klíč, a ten má on.“

Reacher neodpověděl.

Je pryč,“ podotkla žena. „Zmizel.“

„Zmizel?“

Jenom na čas. Doufám.“

„To je jeho dodávka?“

Žena přitakala. Upila decentně z lahve.

„Takže šel pěšky?“ zeptal se Reacher.

„Vyzvedl ho kamarád.“

„Kdy?“

„Včera pozdě večer.“

„Kam jeli?“

„Nemám rušení.“

„Zkuste hádat.“

Žena pokrčila rameny, zhoupla se, upila.

„Nejspíš někam daleko,“ pravila. „Má kamarády úplně všude. Mohl odjet do Kalifornie. Nebo Arizony. Nebo do Texasu. Nebo do Mexika.“

„Byla ta cesta plánovaná?“ otázal se Reacher.

Žena otřela hrdlo lahve lemem šatů a nabídla mu. Reacher zavrtěl hlavou. Sedl si na schod verandy. Staré dřevo zapraštělo pod jeho vahou. Pohovka se houpala, dozadu dopředu. Rozhostilo se téměř ticho. Téměř, ale ne úplné. Závěsy pohovky tiše skřípaly a prkna podlahy při každém zhoupnutí nepatrně zavrzala. Zatuchlina z čalounění se mísila s pachem bourbonu.

„Karty na stůl, ať už jste kdokoliv,“ nařídila žena. „Když se Jeb včera vrátil, tak kulhal. A měl oteklý nos. Předpokládám, že jste mu to udělal vy.“

„Proč já?“

„Kdo jiný by se po něm přišel ptát? Nejspíš začal něco, co nedokázal dotáhnout do konce.“

Reacher neodpověděl.

„Tak utekl,“ dodala žena. „Vzal zbaběle nohy na ramena.“

„Volal včera večer někomu? Nebo zavolal někdo jemu?“

Jak to mám vědět? Telefonuje tisíckrát denně a tisíckrát denně mu volají. Mobil patří k nejdůležitějším věcem v jeho životě. Kromě dodávky.“

„Viděla jste, kdo ho vyzvednul?“

„Nějaký chlápek v autě. Čekal na cestě. Nechtělo se mu jezdit k domu. Moc jsem toho neviděla. Byla tma. Bílá světla vepředu, červená vzadu, ale taková mají všechna auta.“

Reacher přikývl. Ve vyježděných kolejích zahlédl stopy jen po jednom autě, po velké dodávce. Auto, které čekalo na cestě, byl patrně sedan, příliš nízký, než aby projel až k domu.

„Řekl, kdy se vrátí?“

Žena jen zavrtěla hlavou.

„Vypadal vyděšeně?“

„Spíš poraženě. Připomínal splasklý balonek.“

Splasklý balónek. Jako rusovláska v obchodě s náhradními díly.

„Dobře,“ odtušil Reacher. „Děkuju.“

„Vy už odcházíte?“

„Ano,“ potvrdil Reacher. Vykročil stejnou cestou podél domu. Doprovázelo ho skřípání pohovky a syčení zavlažovacího zařízení. Proskákal toyotou hlubokými koryty, otočil volantem a rozjel se na jih.

* * *

Zaparkoval toyotu vedle chevroletu a zamířil k obchodu. Gary stál pořád za pokladnou. Reacher ho bez povšimnutí minul a otevřel dveře s nápisem Pouze pro zaměstnance. Rusovláska stále seděla za psacím stolem. Už se propracovala téměř všemi fakturami. Hromádka po její pravé straně byla vysoké a z levé zbyl jen jeden list papíru. Vůbec se jím nezabývala. Opírala se o opěradlo židle a očividně si přála, aby jí nikdy neskončila pracovní doba a nemusela vyjít na veřejnost. Nebo Garymu na oči.

Reacher před ni položil klíčky od auta.

„Děkuju za zapůjčení,“ pravil.

„Našel jste ho?“ zeptala se.

„Zmizel.“

Nic na to neřekla.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal Reacher.

Neodpověděla.

„Jako by vám došla energie. Jiskra. Nadšení.“

„Vážně?“

„Včera jste energií jen sršela.“

„Teď jsem v práci.“

„Včera večer jste také pracovala. Dostala jste zaplaceno.“

„Sliboval jste, že na to zapomenete.“

„Dostojím svému slovu. Mějte se hezky, Sandy.“

Minutu ho mlčky pozorovala.

„Vy taky, Jimmy Reesi,“ popřála.

Otočil se, zavřel za sebou a vykročil do denního světla. Zamířil na jih, zpátky do města.

* * *

Když vstoupil do kanceláře Helen Rodinové, narazil na čtyři lidi. Na Helen a tři neznámé osoby. Jednou byl muž v drahém obleku. Seděl v Helenině křesle, za jejím psacím stolem. Helen stála vedle něj, se skloněnou hlavou, a hovořila. O čemsi se naléhavě radili. Další dvě neznámé osoby postávaly u okna, jako by čekaly, až na ně přijde řada. Muž a žena. Žena měla dlouhé tmavé vlasy a brýle. Muž byl bez vlasů a bez brýlí. Oba na sobě měli sportovní oblečení. Se jmenovkami. Na ženině stálo Mary Masonová a pak následoval shluk písmen znamenajících nejspíš lékařské tituly. Muž se jmenoval Warren Niebuhr se stejnými písmeny. Doktoři, došlo Reacherovi, nejspíš psychiatři. Se jmenovkami působili, jako by je právě odvolali z konferenční místnosti. Netvářili se však, že by jim to vadilo.

Helen vzhlédla.

„Vážení, tohle je Jack Reacher,“ přerušila diskusi. „Můj vyšetřovatel odpadl a pan Reacher se uvolil převzít jeho roli.“

To je mi novinka, pomyslel si Reacher. Nahlas však nic neřekl. Helen ukázala hrdě na muže ve svém křesle.

„Alan Danuta,“ představila ho. „Právník specializující se na záležitosti veteránů. Z D.C. Patrně nejlepší ze všech.“

„To jste si pospíšil,“ podotkl Reacher.

„Musel jsem,“ opáčil právník. „Dnešek je pro pana Barra kritický den.“

„Chystáme se do nemocnice,“ pravila Helen. „Lékaři tvrdí, že je schopný rozhovoru. Doufala jsem, že budu moct s Alanem konzultovat po telefonu nebo e-mailem, ale on hned přiletěl.“

„Takhle je to pro mě jednodušší,“ podotkl Danuta.

„Ne, měla jsem štěstí,“ opravila ho Helen. „A dokonce dvojnásobné, protože v Bloomingu se tento týden koná konference psychiatrů. Doktorka Masonová a doktor Niebuhr okamžitě přijeli.“

„Specializuji se na ztrátu paměti,“ vysvětlila doktorka Masonová.

„A já na jednání pod nátlakem,“ doplnil doktor Niebuhr. „Prvky závislosti v mysli zločince a tak podobně.“

„Takže tohle je náš tým,“ oznámila Helen.

„Co jeho sestra?“ zeptal se Reacher.

„Už je u něj.“

„Musím s vámi mluvit.“

„O samotě?“

Jenom na okamžik.“

Udělala na ostatní obličej omluvte mě a odvedla Reachera do vnější kanceláře.

„Zjistil jste něco?“ otázala se.

„Tu holku a ty kluky naverboval kamarád, který se jmenuje Jeb Oliver. Zaplatil jim každému sto dolarů. Předpokládám, že dalších pět set si nechal. Jel jsem za ním domů, ale zmizel.“

„Kam?“

„Nikdo neví. Vyzvedl ho chlápek v autě.“

„Kdo to je?“

„Pracuje v obchodě s náhradními díly s tou holkou. A taky trochu kšeftuje s drogama.“

„Opravdu?“

Reacher přikývl. „Za domem stojí stodola s parádním zámkem. Možná v ní má laboratoř nebo sklad. Hodně používá mobil. Vlastní dodávku, která stojí víc než dva roční platy prodavače. A žije sám s matkou.“

„To přece nic nedokazuje.“

„Obchodníci drogami žijí s matkami častěji než kdokoliv jiný. Četl jsem to v novinách.“

„Proč?“

„Pořád vězí jednou nohou v maléru. Neprošli by prověrkou, kterou podrobují domácí své nájemníky.“

Helen neodpověděla.

„Byli včera sjetí,“ pokračoval Reacher. „Všech šest. Nejspíš speedem, podle toho, jak ta holka dneska vypadala. Byla úplně jiná. Opravdu zkříslá, jako by měla amfetaminovou kocovinu.“

„Oni byli zdrogovaní? Tak to jste měl štěstí.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Pokud se chcete se mnou prát, nejlepší je vzít si aspirin.“

„Co jsme tím zjistili?“

„Dívejte se očima Jeba Olivera. Udělal to pro někoho. Částečně jako práci a částečně jako laskavost. Za tisíc dolarů. Muselo to být pro někoho, kdo stojí na vyšším žebříčku hierarchie. A vedoucí prodejny to patrně nebyl.“

„Takže vy se domníváte, že James Barr udržoval styky s obchodníky s drogami?“

„Ne nutně styky. Jeden na něj ale mohl z nějakého neznámého důvodu vykonat nátlak.“

„To zvyšuje jeho šance,“ podotkla Helen.

„Trochu,“ souhlasil Reacher.

„Co podnikneme?“

„Půjdeme do nemocnice. Necháme doktorku Masonovou zjistit, jestli Barr ztrátu paměti nehraje. Pokud simuluje, nejrychlejší řešení bude mlátit do něj tak dlouho, dokud nám nepoví pravdu.“

„Co když ji nehraje?“

„Pak existují jiné způsoby.“

Jaké?“

„Později,“ zarazil ji Reacher. „Nejdřív si vyslechneme ty cvokaře.“

* * *

Helen Rodinová odvezla Alana Danutu a Reachera do nemocnice svým saturnem. Danuta seděl vedle ní a Reacher se roztahoval vzadu. Masonová a Niebuhr je následovali taurusem, který si to ráno půjčili v Bloomingtonu. Zaparkovali bok po boku na velkém parkovišti pro návštěvníky a všech pět jich vystoupilo. Chvíli zůstali stát a pak společně vykročili k hlavnímu vchodu do budovy.

* * *

Grigor Linsky je sledoval. Seděl patnáct metrů od nich v cadillacu, který matka Jeba Olivera viděla předešlý večer ve tmě. Nechal běžet motor, vytáhl mobil a vyťukal číslo. Pan Zec se ozval po prvním zazvonění.

„Ano?“ pravil.

„Ten voják je velice dobrý,“ řekl Linski. „Už našel dům toho kluka.“

„A dál?“

„Nic. Kluk tam dávno nebyl.“

„Kde je?“

„Uklizený.“

Jak přesně?“

„Hlava a ruce v řece. Zbytek leží pod osmi metry drceného kamene pod novým kusem První ulice.“

„Co se děje teď?“

„Voják a právnička jsou v nemocnici. Se třemi dalšími lidmi. Odhaduju je na právníka a dva doktory. Nejspíš odborný konzultant a odborní svědci.“

„Hrozí nám něco?“

„Nemělo by. Musí se pokusit. Tak zdejší systém funguje. Ale neuspějí.“

„Postarej se o to, aby opravdu neuspěli,“ nařídil pan Zec.

* * *

Nemocnice stála na okraji města a díky tomu byla dost rozlehlá. Zcela jasně ji neomezoval nedostatek stavební plochy. Jen okresní rozpočet. Kvůli němu ji postavili z obyčejného betonu a jen pětipodlažní. Beton byl zvenku a zevnitř natřený bílou barvou a patrům chyběla světlá výška. Všemi ostatními aspekty však připomínala jakoukoliv jinou nemocnici. A jako jakákoliv jiná nemocnice také páchla. Rozkladem, dezinfekcí, chorobami. Reacher nemocnice dvakrát nemiloval. Kráčel za čtyřmi ostatními dlouhou jasnou chodbou k výtahu. Oba cvokaři šli v čele. Očividně se cítili ve svém živlu. Helen Rodinová a Alan Danuta se jim drželi patách. Jeden vedle druhého, zabraní do rozhovoru. Cvokaři došli k výtahu a Niebuhr zmáčkl tlačítko. Ostatní se postavili za ně. Pak se Helen Rodinová otočila a zarazila Reachera dříve, než se k nim stačil připojit. Přistoupila těsně k němu a tiše ho oslovila.

„Říká vám něco jméno Eileen Huttonová?“

„Proč?“

„Otec mi odfaxoval nový seznam svědků. Přidal na něj její jméno.“

Reacher nic neřekl.

„Vypadá to, že je z armády,“ doplnila Helen. „Znáte ji?“

„Měl bych?“

Helen přistoupila ještě blíž a odvrátila se od ostatních.

„Potřebuju zjistit, co ví,“ šeptla.

To by mohlo zkomplikovat situaci, pomyslel si Reacher.

„Byla prokurátorka,“ pravil.

„Kdy? Před čtrnácti lety?“

„Ano.“

„Kolik toho ví?

„Myslím, že teď pracuje v Pentagonu.“

„Reachere, kolik toho ví?“

Odvrátil pohled.

„Ví úplně všechno,“ přiznal.

„Odkud? Vůbec jste se nedostal do soudní síně.“

„Přesto.“

„Odkud?“

„Spal jsem s ní.“

Vytřeštila na něj oči. „Povězte mi, že si děláte legraci.“

„Nedělám si legraci.“

„Vy jste jí všechno řekl.“

„Udržovali jsme poměr. Samozřejmě, že jsem jí všechno pověděl. Stáli jsme na stejné straně.“

„Dva osamělí lidé v poušti.“

„Klapalo nám to spolu. Tři měsíce. Byla fajn. Patrně pořád je. Měl jsem ji moc rád.“

„Tolik podobností, Reachere, vědět zase nepotřebuju.“

Neodpověděl.

„Teď se nám to opravdu vymklo z ruky,“ povzdechla si Helen.

„Nemůže nic použít. Dokonce ještě méně než já. Já jsem armádu opustil, ale ona v ní pořád ještě slouží.“

Helen mlčela.

„Věřte mi,“ snažil se ji přesvědčit Reacher.

„Tak proč je na tom zatraceném seznamu?“

„Moje chyba,“ pravil Reacher. „Zmínil jsem se o Pentagonu vašemu otci. Když jsem nechápal, kde získal moje jméno. Musel se poptávat. Napadlo mě, že to udělá.“

„Jestli promluví, je po všem.“

„Nemůže promluvit.“

„Možná může. Třeba se k tomu chystá. Kdo ví, co armáda plánuje?“

Zazvonil zvonek výtahu a skupinka se posunula ke dveřím.

„Musíte si s ní promluvit,“ požádala Helen. „Přijede učinit přísežné prohlášení. Musíte zjistit, co hodlá vypovídat.“

„Teď má patrně hodnost jednohvězdičkového generála. Nemůžu ji přinutit, aby mi cokoliv řekla.“

„Najděte nějaký způsob,“ naléhala Helen. „Využijte starých vzpomínek.“

„Třeba nebudu chtít. Nezapomínejte, že pořád stojíme na stejné straně, co se specialisty E-4 Jamese Barra týče.“

Helen Rodinová se otočila a nastoupila do výtahu.

* * *

Výtah se otevřel v pátém patře, do úplně holé betonové chodby se skleněnými dveřmi vyztuženými ocelí a drátěným pletivem vedoucími do uzavřeného oddělení. Za nimi prosvítaly směrovky k jednotce intenzivní péče, dvěma izolacím pro muže a ženy, dvěma normálním pokojům a k místnosti pro novorozence. Celé páté patro nejspíš financoval stát. Nebylo to příjemné místo. Dokonalá kombinace vězení a nemocnice, což rozhodně nejsou žádné povzbudivé komponenty.

Na recepci na ně čekal muž v uniformě dozorce nápravného zařízení. Všechny prohledal a museli podepsat, že jednají na vlastní zodpovědnost. Pak se objevil doktor, unavený třicátník, a odvedl je do malé čekárny. Měla křesílka z ocelových trubek a zeleného vinylu; vypadala, jako by je vyrvali ze chevroletu z padesátých let.

„Barr je vzhůru a v rámci možností při smyslech,“ oznámil doktor. „Považujeme jeho stav za stabilizovaný, což ale neznamená, že je to zdravý člověk.

Takže dnes povolujeme nanejvýš dva návštěvníky najednou a nechceme, aby návštěvu zbytečně protahovali.“

Reacher zahlédl, jak se Helen Rodinová usmála, a věděl proč. Policajti chodí po dvojicích a s Helen jako obhájcem by byli tři. Což znamenalo, že lékařské opatření jí umožnilo den zasvěcený pouze obhajobě.

„Nyní je u něj sestra,“ pravil. „Byla by vděčná, kdybyste zatím nechodili dovnitř a počkali, až se rozloučí.“

Pak doktor odešel a Helen prohlásila: „Půjdu jako první a úplně sama. Musím se představit a získat souhlas, že ho smím zastupovat. Potom by za ním měla zajít doktorka Masonová. Dál se rozhodneme na základě jejích závěrů.“

Mluvila rychle. Reacher poznal, že je trochu nervózní. Trochu napjatá. Napjatí a nervózní byli kromě něho všichni. Kromě něho se nikdo z nich s Jamesem Barrem ještě nesetkal. Barr pro ně znamenal velkou neznámou v rozličných směrech. Byl Heleniným klientem, i když ho vlastně nechtěla. Pro Masonovou a Niebuhra představoval předmět zkoumání. Později možná i námět na vědecké pojednání, dokonce slávu a reputaci. Mohl se z něj vyklubat stav, který čeká na pojmenování. Barrův syndrom. To samé platilo pro Alana Danutu. Na celou záležitost se patrně díval jako na precedent nejvyššího soudu, který ještě nikdo neprojednal. Jako na kapitolu v učebnici. Přednášku na právech. Indiana versus Barr. Barr versus Spojené státy. Všichni vkládali naděje do muže, kterého nikdy neviděli.

Posadili se na vinylové židle. Malá čekárna páchla chlórem a panovalo v ní ticho rušené jen slabým bubláním vody v trubkách a vzdáleným elektronickým pulzem přístroje v jiné místnosti. Nikdo nepromluvil, ale zdálo se, že všichni vědí, že před sebou mají zdlouhavý proces. Nemělo smysl propadat netrpělivosti. Reacher seděl naproti Mary Masonové a pozoroval ji. Na odbornici byla poměrně mladá. Působila přátelsky a otevřeně. Úmyslně nosila brýle s velkými rámečky, aby jí bylo vidět do očí. Oči měla laskavé a vstřícné. Vzbuzovaly důvěru. Reacher netušil, do jaké míry je to profesionální póza a do jaké skutečnost.

„Jak to uděláte?“ zeptal se jí.

„Myslíte posudek?“ opáčila. „Vyjdu z předpokladu, že pravděpodobně nic nehraje. Zranění mozku, které způsobí dvoudenní koma, je obvykle tak závažné, že ho provází ztráta paměti. To je všeobecně známá zkušenost. Pak ho budu pozorovat. Pacienti se skutečnou ztrátou paměti bývají velice neklidní. Jsou dezorientovaní a jejich stav je děsí. Snaží se vzpomenout.

Simulanti se chovají jinak. Vidíte, jak se vyhýbají daným dnům. Mentálně se od nich odvracejí. Někdy i psychicky. Hovoří řečí těla.“

„To je dost subjektivní,“ podotkl Reacher.

Masonová přitakala. „Velice subjektivní. Podvod se těžko dokazuje. Dají se použít záznamy mozkové aktivity, ale výklad jejich významu pořád zůstává subjektivní. Někdy pomůže hypnóza, ale soudy mají z hypnózy hrůzu. Takže ano, nejedná se o nic víc než o můj osobní názor.“

„Koho si najímá obžaloba?“

„Úplně stejného člověka, jako jsem já. Jenom bojujeme na jiných stranách fronty.“

„Takže jde o slovo proti slovu?“

Masonová opět přitakala. „Obvykle záleží na tom, kdo má víc písmenek za jménem. Na ta porota dá.“

„Vy máte spoustu písmenek.“

„Víc než většina lidí,“ opáčila Masonová.

„Kolik toho zapomněl?“

„Minimálně sedm dnů. Pokud k úrazu došlo v sobotu, překvapilo by mě, kdyby si pamatoval cokoliv po čtvrtku. Předtím bude mít nejasné období, kdy se mu budou vybavovat jen některé věci. To je ale minimum. Zažila jsem případy, kde chyběly měsíce, někdy ne po kómatu, ale jenom po otřesu mozku.“

„Vzpomene si na něco později?“

„Možná na něco z počátečního nejasného období. Mohl by se propracovat dozadu od poslední věci, na kterou si pamatuje, před pár předcházejícími dny. Směrem dopředu bude daleko víc omezený. Pokud si vzpomene na poslední oběd, mohl by dospět až k večeři. Pokud si vzpomene, že byl v kině, mohlo by se mu vybavit, jak po něm jel domů. Narazí však na neprůchodnou hranici. Většinou ji tvoří okamžik, kdy šel spát v poslední den, na který si pamatuje.“

„Bude si pamatovat, co se stalo před čtrnácti lety?“

Masonová přikývla. „Dlouhodobá paměť zůstává neporušená. Různí lidé ji mají různou, protože dochází ke skutečnému chemickému přesunu z jedné části mozku do druhé a každý mozek je jiný. O psychické biologii toho zatím moc nevíme. Vědci v současné době rádi používají počítačové metafory, to ale není správné. Nejde o pevné disky a namátkové uložení dat do paměti. Mozek je zcela organický. Jako byste hodil ze schodů pytel jablek.

Některá se potlučou, jiná ne. Čtrnáct let je ale podle mě dostatečně dlouhá doba pro každého.“

V čekárně se rozhostilo ticho. Reacher se zaposlouchal do vzdáleného elektronického pulzu. Vydával ho patrně nějaký přístroj kontrolující nebo posilující činnost srdce. V uklidňujícím sinusoidovém rytmu, sedmdesát úderů za minutu. Reacherovi se ten zvuk líbil. Pak se v polovině chodby otevřely dveře a vyšla Rosemary Barrová. Osprchovala se a učesala, vypadala však hubená, vyčerpaná, nevyspalá a o deset let starší než předchozí den. Na okamžik se zarazila, pohlédla doprava a doleva a pak pomalu vykročila k čekárně. Helen Rodinová vstala ze židle a vyšla jí chodbou v ústrety. Zastavily se a tiše si povídaly. Reacher neslyšel, co říkají. Patrně probíraly dvě zprávy, nejdřív lékařskou a po ní právnickou. Pak vzala Helen Rosemary za paži a odvedla ji před skupinku. Rosemary se podívala na oba psychiatry, Alana Danutu a na Reachera. Mlčky. Potom zamířila k recepci s dozorčím. Bez ohlédnutí.

„Úhybná reakce,“ ozval se Niebuhr. „Přišli jsme vrtat a šťourat do jejího bratra. Fyzicky, psychicky, právnicky i obrazně. To je jí nepříjemné. Vnímá naše počínání jako agresi. A kdyby nás vzala na vědomí, musela by vzít na vědomí i skutečnost, že bratrovi hrozí usvědčení z trestného činu.“

„Třeba je jenom unavená,“ namítl Reacher.

„Půjdu se za ním podívat,“ oznámila Helen.

Prošla chodbou a vstoupila do místnosti, kterou před okamžikem opustila Rosemary. Reacher ji pozoroval, dokud se za ní s klapnutím nezavřely dveře. Pak se obrátil k Niebuhrovi.

„Máte s takovými věcmi zkušenost?“ zeptal se ho.

„S nátlakem? Máte s ním zkušenost vy?“

Reacher se usmál. Každý psychiatr, kterého potkal, odpovídal s oblibou na otázku otázkou. Možná je to učili na škole.

„Bohatou,“ opáčil.

„Ale?“

„Obvykle existuje daleko více známek extrémní hrozby.“

„Hrozba, že se stane něco sestře, vám nepřijde dost extrémní? Sám jste s tou teorií, tuším, přišel.“

„Neunesli ji. Nikde ji nevěznili. Mohl jí zařídit ochranu. Nebo povědět, aby zmizela z města.“

„Přesně tak,“ potvrdil Niebuhr. „Můžeme se jen domnívat, že dostal příkaz, aby nic takového nedělal. Očividně ji měl nechat v nevědomosti, vystavenou napospas a zranitelnou. To jenom dokazuje, jak mohutný ten nátlak musel být. A on si to také uvědomoval. Zároveň věděl, jak je vůči němu bezmocný. Žil v obrovském strachu, s pocitem viny, že se podřídil.“

„Už jste někdy potkal racionálního člověka, který by se bál natolik, aby udělal to, co on?“

„Ano,“ opáčil Neibuhr.

„Já také,“ pravil Reacher. Jednou nebo dvakrát.“

„Ten, kdo mu vyhrožoval, musí být skutečný netvor. I když ve hře budou i jiné faktory, které zafungovaly jako katalyzátor. Pravděpodobně současný vztah, jistá forma závislosti, zaslepenost, touha potěšit, vzbudit dojem, lásku.“

„K ženě?“

„Ne, kvůli obdivu žen se nezabíjí. Obvykle dosáhnete opačného výsledku. Bude se jednat o muže. Přitažlivého, ale ne sexuálním způsobem. Čímsi podmanivého.“

„Alfa chlap a beta chlap.“

„Přesně tak,“ zopakoval Niebuhr. „Skrytá nevraživost nakonec vyústila v hrozbu sestře. Pan Barr si patrně nebyl jistý, jestli se jedná o žert nebo jestli je myšlena vážné. Rozhodl se však neriskovat. Motivace lidských činů je velice komplikovaná. Většina z nás většinou netuší, proč jedná tak, jak jedná.“

„To bezesporu.“

„Víte vy, proč jednáte zrovna daným způsobem?“

„Občas,“ odpověděl Reacher. „Občas nemám nejmenší páru. Možná byste mi mohl poradit.“

„Obvykle jsem velice drahý. Proto si mohu dovolit dělat zadarmo práci, jako je tahle.“

„Platil bych vám pět dolarů týdně. Pronajal bych si vás.“

Niebuhr se nejistě usmál.

„Ne, ne,“ zamumlal. „To by asi nešlo.“

Pak se čekárna ponořila opět do ticha. Trvalo deset dlouhých minut. Danuta natáhl nohy a pročítal papíry v otevřené aktovce, kterou vyvažoval na kolenou. Masonová měla zavřené oči a možná spala. Niebuhr zíral do prázdna. Všichni tři byli očividně zvyklí čekat. Stejně jako Reacher. Třináct let dělal vojenského policistu a skutečné heslo vojenské policie hlásalo Pospěš si a čekej. Nikoliv Pomáhej, ochraňuj a braň. Soustředil se na vzdálený elektronický tlukot srdce a ubíjel čas.

* * *

Grigor Linsky otočil auto a pozoroval dveře do nemocnice ve zpětném zrcátku. Vsadil se sám se sebou, že nejméně během následujících šedesáti minut se nic nestane. Nejméně šedesáti, ale ne víc než devadesáti. Pak zvažoval pořadí důležitosti pro případ, že by nevyšli společně. Na koho se má vykašlat a na koho nalepit? Nakonec se rozhodl sledovat toho, kdo bude jednat na vlastní pěst. Pravděpodobně to bude voják. Právníci a doktoři se vrátí do kanceláře. Jejich chování se dalo odhadnout. Vojákovo nikoliv.

* * *

Helen Rodinová opustila pokoj Jamese Barra patnáct minut poté, co do něj vstoupila. Zamířila přímo do čekárny. Všichni ji provázeli očima. Podívala se na Mary Masonovou.

Jste na řadě,“ oznámila. Masonová se postavila a vykročila chodbou. Nic si s sebou nevzala. Žádnou aktovku, žádné papíry, žádnou propisovačku. Reacher ji pozoroval, dokud se za ní nezavřely dveře. Potom se beze slova opřel o opěradlo.

„Přišel mi sympatický,“ oznámila Helen do prostoru.

Jak se mu daří?“ zeptal se Niebuhr.

Je zesláblý,“ odpověděla Helen. „Děsně zmlácený. Jako by ho převálcoval náklaďák.“

„Mluvil rozumně?“

„Souvisle. Ale na nic si nepamatuje. A já mu věřím.“

Jak velké má okno?“

„Nevím. Ale pamatuje si, že poslouchal v rádiu baseballový zápas. Mohl se hrát minulý týden nebo minulý měsíc.“

„Nebo minulý rok,“ doplnil Reacher.

„Souhlasil, že ho budete zastupovat?“ otázal se Danuta.

„Ústně,“ sdělila Helen. „Nemůže nic podepsat. Je připoutaný k posteli.“

„Seznámila jste ho s obviněním a důkazy?“

„Musela jsem. Chtěl vědět, proč potřebuje právníka.“

„A jak reagoval?“

„Považuje se za vinného.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Pak Alan Danuta zavřel aktovku, sundal ji z klína a postavil na zem. Narovnal se, rychle, jediným plynulým pohybem.

„Vítejme ve sporné oblasti,“ prohlásil. „V kolébce dobrého práva.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ opáčila Helen. „Alespoň v tuto chvíli.“

„Rozhodně nesmíme dopustit, aby se dostal před soud. Stát ho nechal svou nedbalostí zranit a teď mu půjde po hrdle? Nepřipadá v úvahu. Ani si nepamatuje na osudný den. Jak by se mohl hájit?“

„Můj otec se pomine.“

Jistě. Musíme ho obejít. Obrátíme se přímo na federální soud. Stejně se jedná o Listinu práv. Federální soud, potom odvolání a nakonec nejvyšší soud. Tak to chodí.“

„To je dlouhý proces.“

Danuta přikývl.

„Tři roky,“ potvrdil. „Pokud budeme mít štěstí. Nejpoužitelnější precedent je Wilson a jeho případ se vlekl tři a půl roku. Téměř čtyři.“

„A nemáme záruku, že vyhrajeme. Klidně můžeme prohrát.“

„Pak nám nezbyde nic jiného, než se pustit do soudního líčení a vytlouct z něj, co bude v našich silách.“

„Na to nejsem vybavena,“ upozornila Helen.

„Intelektuálně? Slyšel jsem něco jiného.“

„Takticky a strategicky. I finančně.“

„Existují spolky veteránů, které by vám poskytly peníze. Pan Barr sloužil koneckonců vlasti. Se ctí.“

Na to Helen neodpověděla. Jen pohlédla na Reachera. Reacher mlčel. Otočil se a zadíval se do zdi. Hlavou se mu honilo: To mu zase projde vražda? Podruhé?

Alan Danuta se zavrtěl na židli.

„Existuje jiná možnost,“ oznámil. „Právnicky ne zrovna brilantní, ale existuje.“

Jaká možnost?“ zeptala se Helen.

„Dodejte vašemu otci loutkáře. Za daných okolností je půlka bochníku lepší než celý. A loutkář představuje lepší půlku.“

„Přistoupil by na to?“

„Znáte ho lépe než já. Byl by ale hlupák, kdyby to neudělal. Čekají ho nejméně tři roky odvolávání, než vůbec dostane Barra do soudní síně. A každý trochu správný žalobce chce větší rybu.“

Helen opět střelila očima po Reacherovi.

„Ten loutkář je jenom teorie,“ pravila. „Nemáme v ruce nejmenší důkaz.“

„Vaše rozhodnutí,“ opáčil Danuta. „Ale ať tak či onak, nemůžete Barra nechat jít před soud.“

Jeden krok za druhým,“ řekla Helen. „Počkejme, co nám poví doktorka Masonová.“

* * *

Doktorka Masonová vyšla po dvaceti minutách. Reacher sledoval, jak se k nim blíží. Délka jejích kroků, výraz v očích a sevřená čelist mu prozradily, že dospěla k pevnému názoru. Nedávala najevo nejistotu, nedostatek sebedůvěry či pochybnosti. Ani trochu. Posadila se a uhladila si sukni přes kolena.

„Permanentní retrográdní amnézie,“ oznámila. „Naprosto skutečná. Tak jasný případ jsem už dlouho neviděla.“

„Délka?“ otázal se Niebuhr.

„To nám prozradí hlavní baseballová liga. Poslední, co si pamatuje, je zápas, ve kterém hráli Cardinals. Podle mého odhadu ale týden nebo víc, počítaje zpětně ode dneška.“

„Což zahrnuje pátek,“ upozornila Helen.

„Obávám se, že ano.“

„Dobře,“ prohlásil Danuta. „Dostali jsme se, kam jsme potřebovali.“

„Skvělé,“ povzdechla si Helen. Postavila se, ostatní se k ní připojili a všichni se otočili k východu. Reacher si nebyl jistý, jestli úmyslně nebo nevědomky. Barr však zůstal za nimi, doslova i obrazně. Z dospělého muže se změnil v zdravotní případ a právnický spor.

„Běžte napřed,“ vyzval je.

„Vy tady zůstanete?“ podivila se Helen.

Reacher přikývl.

„Podívám se za svým starým kamarádem,“ vysvětlil.

„Proč?“

„Neviděl jsem ho čtrnáct let.“

Helen ustoupila stranou od skupinky a naklonila se k němu.

„Ne, proč?“ zeptala se tiše.

„Nebojte,“ pokusil se ji uklidnit. „Přístroje mu nevypnu.“

„To pevně doufám.“

„Nemůžu mu je vypnout. Neměl bych alibi.“

Chvíli nehnutě stála. Beze slova. Potom se vrátila k ostatním. Společně vyrazili k odchodu. Reacher sledoval, jak se odhlašují na recepci a jakmile prošli vyztuženými dveřmi k výtahu, obrátil se a zamířil chodbou k pokoji Jamese Barra. Nezaklepal. Jen se na okamžik zastavil, stiskl kliku a rázně vstoupil.

07 KAPITOLA

POKOJ BYL PŘETOPENÝ. Dala by se v něm péct kuřata. Široké okno zakrývaly bílé zatažené žaluzie. Zářily v dopadajícím slunci a propouštěly měkké bílé světlo. Všude stály přístroje. Tichý, odpojený respirátor. Stojany s kapačkou a monitory sledující srdce. Trubičky, pytlíky a dráty.

Barr ležel na zádech na posteli uprostřed místnosti. Bez polštáře. Hlavu měl uchycenou v korzetu. Oholili mu vlasy a díry vyvrtané v lebce zakrývaly obvazy. Obvaz na levém rameni mu sahal až k lokti. Pravé rameno zůstalo holé a nepoškozené. Vypadalo bledé, hubené a mramorové. Od hrudi po boky byl v obvazech. Složená pokrývka mu spočívala kolem pasu. Paže měl natažené podél těla a připoutané ke konstrukci postele. Ze hřbetu levé ruky mu trčely jehly kapačky. Od kolíčku na pravém prostředníčku vedl šedý drát k nějakému přístroji. Zpod obvázané hrudi se vinuly červené dráty a spojovaly ho s dalším přístrojem s monitorem. Obrazovka ukazovala graf, který Reacherovi připomněl záznam telefonní společnosti zachycující výstřely. Ostré vrcholky a široké prohlubně. Pokaždé, když se vynořil vrcholek, vydal přístroj tlumený pípavý zvuk.

„Kdo je tam?“ zeptal se Barr.

Slabým, nakřáplým, pomalým hlasem. Vyděšeným.

„Kdo je tam?“ zopakoval. Uchycená hlava mu bránila v rozhledu. Pohyboval jen očima, doprava doleva, nahoru dolů.

Reacher k němu přistoupil. Naklonil se nad postel. Neřekl ani slovo.

„Vy,“ vydechl Barr.

„Ano, já,“ opáčil Reacher.

„Proč?“

„Víte proč.“

Barrovi se roztřásla pravačka. Třes ruky rozechvěl drát vycházející z prostředníčku. Pouta kovově zacinkala o kovové tyče postele.

„Patrně jsem nedostál slovu, které jsem vám dal.“

„To jste patrně udělal.“

Reacher pozoroval Barrovy oči, protože to byla jeho jediná pohyblivá část. Nedokázal mluvit řečí těla. Hlavu měl v korzetu a většinu trupu obvázanou jako mumie.

„Na nic si nepamatuju,“ pravil.

Jste si jistý?“

„Mám úplné okno.“

Je vám jasné, co bych s vámi provedl, kdybyste kecal?“

„Úplně jasné.“

„Tak si to ztrojnásobte,“ vyzval ho Reacher.

„Nekecám. Prostě si na nic nepamatuju,“ zopakoval. Mluvil tichým, bezmocných, zmateným hlasem. Nebránil se, ani si nestěžoval. Neomlouval se. Jenom konstatoval skutečnost. Vyznělo to jako nářek, prosba nebo pláč.

„Povězte mi o tom zápasu,“ vyzval ho Reacher.

„Sledoval jsem ho v rádiu.“

„Ne v televizi?“

„Dávám přednost rádiu. Připomíná mi staré časy. Když jsem byl dítě. Vždycky jsme poslouchali rádio, až ze St. Louis. Z dálky mnoha kilometrů. Za letních teplých večerů. Dodnes s nimi mám spojený zvuk baseballu v rádiu.“

Odmlčel se.

Jste v pořádku?“ zeptal se Reacher.

„Hrozně mě bolí hlava. Asi jsem prodělal operaci.“

Reacher na to nic neřekl.

„Baseball v televizi se mi nelíbí,“ dodal Barr.

„Nepřišel jsem se s vámi bavit o tom, jakým médiím dáváte přednost.“

„Vy se díváte na baseball v televizi?“

„Žádnou nevlastním,“ opáčil Reacher.

„Vážně? Měl byste si ji opatřit. Seženete ji za stovku dolarů. Malou možná za míň. Podívejte se do Zlatých stránek.“

„Nemám telefon. Ani dům.“

„Proč ne? V armádě už nesloužíte.“

„Odkud to víte?“

„Nikdo v ní už neslouží. Nikdo ze starých časů.“

„Někteří lidí ano,“ odpověděl Reacher a vybavila se mu Eileen Huttonová.

„Důstojníci,“ řekl Barr. „Nikdo jiný.“

Já jsem byl také důstojník,“ upozornil Reacher. „Na to jste snad nezapomněl.“

„Nebyl jste ale jako ostatní. Tak jsem to myslel.“

„V čem jsem se lišil?“

„Vydělával jste si na živobytí.“

„Povězte mi o tom zápase.“

„Proč nemáte dům? Vede se vám dobře?“

„To si děláte starosti zrovna o mě?“

„Nemám rád, když se lidem nevede dobře.“

„Nic mi nechybí,“ ujistil ho Reacher. „Opravdu. Problém máte vy.“

„Děláte teď policajta? Tady u nás? Nikdy jsem vás neviděl.“

Reacher zavrtěl hlavou. Jsem normální občan.“

„Odkud?“

„Odnikud. Z celého světa.“

„Proč jste přišel?“

Reacher neodpověděl.

„Chápu,“ pravil Barr. „Přišel jste mě potopit.“

„Povězte mi o tom zápasu.“

„Hráli Cubs proti Cardinals. Vyrovnaný zápas. Cardinals vyhráli, úplně lehce v dohrávce deváté směny.“

„Oběh domů?“

„Ne, na chybu v obraně. Meta zdarma, ukradená meta, pak lehký odpal na spojku, ta si ohlídala běžce a hrála na první metu, jenže přihrávka šla až na střídačku a to znamenalo doběh, takže bod na chybu. Vítězný doběh bez jediného odpalu ve směně.“

„To si pamatujete velice dobře.“

„Cardinals fandím. Odjakživa.“

„Který den hráli?“

„Nevím ani, který den je dneska.“

Reacher neopověděl.

„Nedokážu uvěřit, že jsem udělal, co tvrdí,“ pravil Barr. „Prostě tomu nedokážu uvěřit.“

„Mají spoustu důkazů,“ opáčil Reacher. „Pravdivých?“

„Bezpochyby.“ Barr zavřel oči. „Kolik lidí?“ zeptal se. Pět“

„Pět.“

Barrovi se začala zvedat hruď. Zpoza zavřených očích se mu vyvalily slzy. Ústa roztáhl do roztřeseného oválu. Plakal s hlavou upnutou ve svěráku.

„Proč jsem to udělal?“ šeptl.

„Proč jste to udělal poprvé?“ opáčil Reacher.

„Zachvátilo mě šílenství,“ pravil Barr.

Reacher neodpověděl.

„Pro mé chování neexistuje omluvy,“ pokračoval Barr. „Tenkrát jsem byl jiný člověk. Doufal jsem, že jsem se změnil. Byl jsem si tím jistý. Napravil jsem se. Snažil jsem se sekat dobrotu. Čtrnáct let jsem nic neprovedl.“

Reacher neodpověděl.

„Nejradši bych se býval zabil,“ pokračoval Barr. „Po tom, co se to tehdy stalo. Párkrát jsem k tomu měl velice blízko. Hrozně jsem se styděl. Z těch chlapů se však vyklubali darebáci. To mi bylo jedinou útěchou. Držel jsem se toho jako vykoupení.“

„Proč vlastníte všechny ty zbraně?“

„Nedokázal jsem se jich vzdát. Připomínají mi, co se stalo. Pomáhají mi žít spořádaným životem. Bez nich by to bylo příliš snadné.“

„Používáte je někdy?“

„Příležitostně. Ne moc často. Tu a tam.“

Jak?“

„Na střelnici.“

„Kde? Policajti to už zjišťovali.“

„Ne u nás. Jezdím přes hranici do Kentucky. Tam jsou střelnice levnější.“

„Znáte náměstí v centru?“

„Samozřejmě. Bydlím tady.“

„Povězte mi, jak jste to provedl.“

„Nepamatuju se.“

„Tak mi povězte, jak byste to provedl. Teoreticky. Představte si, že připravujete akci.“

„Na co bych střílel?“

„Na chodce. Vycházející z budovy dopravního inspektorátu.“

Barr opět zavřel oči. „Ty jsem zabil?“

„Celkem pět,“ sdělil mu Reacher.

Barr se zase rozplakal. Reacher poodešel a vzal si od stěny židli. Otočil ji opěradlem dopředu a obkročmo se posadil.

„Kdy?“ zeptal se Barr.

„V pátek odpoledne.“

Barr se na hodnou chvíli odmlčel.

„Jak mě chytili?“ zeptal se.

„Vyprávějte vy.“

„Při dopravní kontrole?“

„Proč myslíte?“

„Počkal bych do pozdního dopoledne. Nejspíš do pěti. Tou dobou by vycházela spousta lidí. Zastavil bych na státovce za knihovnou. Tam, co se zvedá. Slunce bych měl za sebou na západě a neodráželo by se v teleskopu. Otevřel bych okýnko spolujezdce, zamířil v jedné lince, vyprázdnil zásobník a dupl na plyn. Mohli by mě chytit, jedině kdyby mě zastavil motorizovaný policista kvůli překročení rychlosti nebo proto, že zahlédl zbraň. Na to bych si ale dával pozor. Určitě. Zbraň bych schoval a jel bych pomalu. Podle předpisů. Proč bych riskoval, že mě zastaví?“

Reacher mlčel.

„Stalo se to tak?“ zeptal se Barr. „Nebo mě policista zastavil, aby mi pomohl. Uhádl jsem? Přímo na místě, kde jsem stál. Myslel si, že jsem píchnul. Nebo mi došel benzin.“

„Vlastníte dopravní kužel?“ zeptal se ho Reacher.

„Co jestli vlastním?“

„Dopravní kužel.“

Barr se chystal říct, že ne, ale pak se zarazil.

Jeden vlastně mám,“ přiznal. „Nejsem si jistý, jestli jsem přímo jeho majitelem. Nechal jsem si vyasfaltovat příjezdovou cestu. Na chodník postavili kužel, aby po ní nikdo nejezdil. Měl jsem ho tam nechat tři dny. Už se pro něj nevrátili.“

„Co jste s ním udělal?“

„Uklidil jsem ho do garáže.“

Je tam ještě?“

„Myslím, že ano. Jsem si tím dost jistý.“

„Kdy vám tu cestu asfaltovali?“

„Na začátku jara. Před několika měsíci.“

„Máte faktury?“

Barr se pokusil zavrtět hlavou. Cukl sebou, jak ho zatlačil korzet.

„Dělali to pro mě Cikáni,“ řekl. „Asfalt ukradli od města asi z místa, kde začali stavět nový kus První ulice. Zaplatil jsem jim hotově, na ruku, takže načerno.“

„Máte přátele?“

Jenom pár.“

„Co je to za lidi?“

„Prostě kluci. Jeden dva.“

„Nějaké nové přátele?“

„Myslím, že ne.“

„Ženy?“

„Nelíbím se jim.“

„Teď mi povězte o tom zápasu.“

„Už jsem vám o něm povídal.“

„Kde jste ho poslouchal? V autě? Doma?“

„Doma,“ odpověděl Barr. „Při jídle.“

„Co jste jedl?“

Barr zamrkal. „Ta doktorka říkala, že si mám pokusit vybavit okolnosti. Možná přinesou další vzpomínky. Seděl jsem v kuchyni a jedl studené kuře. S bramborovými lupínky. Na to si pamatuju. Dál se ale nedostanu.“

„Co jste pil? Pivo, džus, kávu?“

„Nepamatuju se. Vzpomínám si jenom na ten zápas. Mám rádio Bose. V kuchyni. Mám tam také televizi, baseball ale vždycky poslouchám, nedívám se na něj. Jako v dětství.“

„Jak jste se cítil?“

„Cítil?“

„Bylo vám veselo? Smutno? Normálně?“

Barr se opět na chvíli odmlčel.

„Ta doktorka se mě ptala na to samé,“ pravil. „Řekl jsem jí, že normálně, ale když tak přemýšlím, byl jsem spíš veselý. Jako by mě čekalo něco pěkného.“

Reacher neodpověděl.

„Tu dobrou perspektivu jsem pěkně zpackal,“ povzdechl si Barr.

„Povězte mi o své sestře,“ vyzval ho Reacher.

„Před chvílí tady byla. Před tou právničkou.“

„Záleží vám na ní?“

‚Je jediná, koho mám.“

„Jak moc byste ji byl ochoten chránit?“

„Udělal bych pro ni cokoliv,“ odpověděl Barr.

„Co máte pod slovem cokoliv na mysli?“

„Když mi dovolí, prohlásím se za vinného. Pořád se bude muset odstěhovat, možná si změnit jméno. Pokusím se ji však ušetřit nejhoršího. Koupila mi to rádio. Jako dárek k narozeninám.“

Reacher mlčel.

„Proč jste přišel?“ zeptal se ho Barr.

„Abych vás pohřbil.“

„Zasloužím si to.“

„Nestřílel jste ze státovky. Střílel jste z parkovací garáže.“

„U První ulice?“

„Na severním konci.“

„To je nesmysl. Proč bych střílel odtamtud?“

„Svého prvního právníka jste požádal, aby mě našel. V sobotu.“

„Proč bych to dělal? Jste poslední osoba, kterou bych měl chtít vidět. Víte o Kuvajtu. Proč bych si přál, aby se to všechno provalilo?“

‚Jak si vedli Cardinals v další hře?“

„Nevím.“

„Zkuste si vzpomenout. Potřebuju pochopit okolnosti.“

„Nemůžu si vzpomenout,“ odpověděl Barr. „Nejde to. Pamatuju se na vítězný oběh a na víc nic. Komentátoři se mohli zbláznit. Víte, jak vždycky vyvádí. Nevěřili vlastním očím. Takhle prohrát. Ale to jsou Cubs. Říká se, že vždycky najdou způsob, jak zvorat zápas.“

„Co před zápasem? Než jste ho začal poslouchat?“

„Nepamatuju se.“

„Co byste normálně dělal?“

„Moc by toho nebylo. Normálně nedělám skoro nic.“

Jak si vedli Cardinals v předcházející hře?“

„Nevybavuje se mi to.“

„Co je předposlední věc, na kterou si pamatujete?“

„Nejsem si jistý. Příjezdová cesta?“

„Tu vám asfaltovali před měsíci.“

„Pamatuju se, že jsem někam šel,“ podotkl Barr.

„Kdy?“

„Nevím určitě. V nedávné době.“

„Sám?“

„Možná s někým. Nejsem si jistý. Ani si nejsem jistý kam.“

Reacher neodpověděl. Opřel se o židli a naslouchal tichému pípání přístroje měřícího srdce. Pípal pěkně rychle. Oboje pouta zvonila.

„Co do mě pouštějí?“ zeptal se Barr.

Reacher přimhouřil oči proti světlu a přečetl nápis na pytlíčcích na kapačce.

„Antibiotika,“ oznámil.

„Nic proti bolesti?“

„Ne.“

„Patrně si myslí, že si to nezasloužím.“

Reacher neodpověděl.

„Známe se přece už dlouho,“ ozval se Barr. „My dva.“

„Tak dlouho zase ne,“ opáčil Reacher.

„Nemyslím jako přátelé.“

„To máte pravdu.“

„Byli jsme však na sebe napojení.“

Reacher neodpověděl.

„Nebo snad nebyli?“ naléhal Barr.

„Svým způsobem,“ souhlasil Reacher.

„Neudělal byste pro mě tedy něco?“ požádal Barr. Jednu laskavost?“

Jakou?“ zeptal se Reacher.

„Vytáhněte mi z ruky ty jehly.“

„Proč?“

„Abych chytil infekci a umřel.“

„Ne,“ odmítl Reacher.

„Proč ne?“

Ještě nenadešel správný čas,“ prohlásil Reacher.

Zvedl se, vrátil židli ke zdi a vyšel z místnosti. Odhlásil se na recepci, prošel bezpečnostními dveřmi a sjel výtahem do přízemí. Helenino auto už na parkovišti nestálo. Odjela. Nepočkala na něj. Tak se vrátil pěšky, celou cestu z okraje města až do centra.

* * *

Propletl se kolem deseti bloků, kde probíhala výstavba, a zamířil nejdřív do knihovny. Už bylo dost pozdě odpoledne, ale knihovna měla stále otevřeno. Smutná žena za stolem mu prozradila, kde najde noviny. Začal balíkem z předcházejícího týdne, stejných indianopoliských novin, jaké četl v autobusu. Nedělní, sobotní a páteční odložil stranou. Popadl úterní, středeční a čtvrteční, hledané objevil hned ve druhých. Chicagští Cubs zahájili v úterý sérii tří utkání v St. Louis. Barr sledoval zahajovací zápas série. Dopadl, jak popsal. Vyrovnaný zápas do dohrávky deváté směny, pak meta zdarma, ukradená meta, odpal po zemi na aut a chyba. Podrobnosti stály ve středečních ranních novinách. Věnovaný vítězný bod bez odpalu ve směně. Kolem desáté v úterý večer. Barr slyšel šílené výkřiky komentátorů pouze šedesát sedm hodin předtím, než zahájil palbu.

* * *

Pak se Reacher vrátil na policejní stanici. Čtyři bloky na západ, jeden na jih. S otvírací dobou si starosti nedělal. Podobná místa mívají otevřeno dvacet čtyři hodin sedm dnů týdně. Přistoupil rovnou k recepci a vytasil se s právem poradce obhajoby na další shlédnutí důkazů. Recepční zavolal Emersonovi a pak Reacherovi pokynul k Bellantoniově garáži.

Bellantonio tam na něj už čekal a odemkl dveře. Moc se toho nezměnilo, ale Reacher si všiml několika nových přírůstků. Listů papíru v plastikových deskách přišpendlených nad a pod starými zprávami na korkových nástěnkách jako poznámky pod čarou, doplňky a dodatky.

„Nejnovější informace?“ podotkl.

„Jistě,“ potvrdil Bellantonio. „My nikdy nespíme.“

„Tak co jste zjistili?“

„Porovnali jsme zvířecí DNA,“ oznámil Bellantonio. „Přesně odpovídá chlupům Barrova psa nalezeným na místu činu.“

„Kde je ten pes teď?“

„Nechali jsme ho uspat.“

„To je dost kruté.“

„Taková věc vám přijde krutá?“

„Ten nebohý pes nikomu nic neudělal.“

Bellantonio neodpověděl.

„Co máte ještě?“ otázal se Reacher.

„Další výsledky testů vláken a podrobnou balistiku. Dostali jsme se za hranici naprosté jistoty. Náboje Lake City jsou poměrně vzácné a zjistili jsme, že Barr je koupil před necelým rokem. V Kentucky.“

Jezdí tam střílet na střelnici.“

Bellantonio přikývl. „To už jsme také zjistili.“

„Co dál?“

„Dopravní kužel patří odboru výstavby města. Nevíme, kdo ho odcizil, ani jak.“

„A dál?“

„To je všechno.“

„Co špatné zprávy?“

„Špatné zprávy?“

„Sdělil jste mi jen dobré. Nezmínil jste se o otázkách, na které se vám nepodařilo nalézt odpověď.“

„Neuvědomuju si, že by nějaké vynořily.“

„Jste si tím jistý?“

„Ano.“

Reacher se ještě jednou pozorně rozhlédl kolem dokola po korkových nástěnkách.

„Hrajete poker?“ zeptal se.

„Nehraju.“

„To je moudré rozhodnutí. Neumíte lhát.“

Bellantonio neodpověděl.

„Měl byste si začít dělat starosti,“ poradil mu Reacher. „Jestli vyklouzne, zažaluje vás kvůli tomu psu.“

„Nevyklouzne,“ namítl Bellantonio.

„Patrně ne,“ opáčil Reacher. „Patrně nevyklouzne.“

* * *

Emerson čekal přede dveřmi Bellantoniovy garáže. V saku, se sundanou kravatou. V očích se mu zračilo zoufalství, jaké policajti pociťují, když se musejí potýkat právnickými záležitostmi.

„Mluvil jste s ním?“ zeptal se. „V nemocnici?“

„Od úterního večera až doteď si nic nepamatuje,“ oznámil Reacher. „Čeká vás bitva.“

„Skvělé.“

„Máte mít bezpečnější vězení.“

„Rodin přizve odborníky.“

Jeho dcera to už udělala.“

„Existují právní precedenty.“

„Údajně fungují oběma směry.“

„Vy chcete, aby se ten mrzák zase volně špacíroval po ulici?“

„Podělali jste to vy,“ upozornil ho Reacher. „Nikoliv já.“

„Hlavně, že jste spokojený.“

„Nikdo není spokojený,“ opáčil Reacher. „Zatím ještě ne.“

* * *

Opustil policejní stanici a vrátil se pěšky až k černé skleněné věži. Helen Rodinová seděla za psacím stolem, zabraná do nějakého papíru. Danuta, Masonová a Niebuhr odešli. Nechali ji samotnou.

„Rosemary se zeptala bratra na Kuvajt,“ oznámila. „Pověděla mi to, když vyšla z jeho nemocničního pokoje.“

„Co se dozvěděla?“

„Potvrdil, že je všechno pravda.“

„To asi nebyl moc veselý rozhovor.“

Helen zavrtěla hlavou. „Rosemary je pěkně zničená. James prý taky. Nemohl uvěřit, že to opět udělal. Nemohl uvěřit, že jen tak zahodil čtrnáct let.“

Reacher nic neřekl. V kanceláři se rozhostilo ticho. Potom Helen ukázala Reacherovi papír, co četla.

„Eileen Huttonová to dotáhla na brigádního generála,“ podotkla.

„V tom případě se činila,“ odtušil Reacher. „Když jsem ji znával, byla majorka.“

„Co jste byl vy?“

„Kapitán.“

„Nebylo to proti předpisům?“

„Po formální stránce ano. Pro ni.“

„Sloužila u soudního sboru.“

„I právníci mohou porušit zákon, stejně jako kdokoliv jiný.“

„V soudním sboru pořád slouží.“

„Samozřejmě. Nepřeškolují je.“

„Základnu má v Pentagonu.“

„Tam posílají nejchytřejší lidi.“

„Bude tady zítra.“

Reacher neodpověděl.

„Podá místopřísežné prohlášení.“

Reacher neodpověděl.

„Má ho učinit ve čtyři odpoledne. Naskýtá se šance, že přiletí ráno a někde se ubytuje. Protože bude muset zůstat ve městě přes noc. Nestihne poslední let.“

„Hodláte mě požádat, abych ji vzal na večeři?“

„Ne,“ popřela Helen. „Nehodlám. Chci vás požádat, abyste ji vzal na oběd. Než se setká s mým otcem. Potřebuju včas vědět, proč přijela.“

„Nechali utratit Barrova psa,“ postěžoval si Reacher.

„Byl starý.“

„Vám to nevadí?“

„Mělo by?“

„Ten pes nikomu nic neudělal.“

Helen nic neřekla.

„V kterém hotelu se Huttonová ubytuje?“ zeptal se Reacher.

„Netuším. Budete ji muset odchytit na letišti.“

Jakým letadlem přiletí?“

„To také nevím. Z D.C. ale nic přímého nelétá. Předpokládám, že přestoupí v Indianapolis. Před jedenáctou nedorazí.“

Reacher neodpověděl.

„Omlouvám se,“ pravila Helen. „Neměla jsem Danutovi říkat, že o tom loutkáři nemáme jediný důkaz. Vyznělo to příliš odmítavě.“

„Řekla jste mu pravdu. Neměli jsme jediný důkaz. V tu chvíli.“

Podívala se na něj. „Ale?“

„Teď ho máme.“

„Prosím?“

„Na policejní stanici se mohli přetrhnout, aby pozlatili zlato. Získali vlákna, psí DNA, účtenku za munici zakoupenou až někde v Kentucky. Vystopovali dopravní kužel na odbor výstavby města. Nabízejí spoustu důkazů.“

„Ale?“ zopakovala Helen.

„Chybí jim videozáznam Jamese Barra, jak vjíždí do garáže, aby tam ten kužel v předstihu umístil.“

„Jste si jistý?“

Reacher přikývl. „Museli se na ten záznam dívat nejméně desetkrát. Kdyby ho našli, vytiskli by statické fotografie a přišpendlili je na nástěnku celému světu na oči. Ale neudělali to, což znamená, že je nenašli. Což znamená, že tam James Barr nevjel a nepostavil tam před střelbou kužel.“

„Což znamená, že ho tam postavil někdo jiný.“

„Loutkář,“ upřesnil Reacher. „Nebo další z jeho loutek. Někdy po úterním večeru. Barr se domnívá, že v úterý ho měl ještě v garáži.“

Helen se na něj znovu podívala. „Ten dotyčný musí být na videozáznamu.“

„Správně,“ potvrdil Reacher.

„Budou tam ale stovky aut.“

„Můžeme zúžit pole pátrání. Hledáme sedan. Natolik nízký, že neprojede po polní cestě.“

„Takže loutkář skutečně existuje?“

„Jiné vysvětlení mě nenapadá.“

„Alan Danuta má patrně pravdu,“ usoudila Helen. „Můj otec vymění Barra za loutkáře. Byl by blázen, kdyby na to nepřistoupil.“

Reacher neodpověděl.

„Takže Barr unikne trestu,“ řekla Helen. „Chápete, jak to myslím? Nenabízí se jiná možnost. Právní problémy obžaloby jsou příliš drtivé.“

Reacher neodpověděl.

„Také se mi to moc nelíbí,“ přiznala Helen. „U mě se však jedná jen o otázku veřejného mínění. Nějak si s ním poradím. Alespoň doufám. Mohu hodit vinu na vedení věznice. Tvrdit, že jsem to nebyla já, kdo ho nechal vyklouznout z náruče spravedlnosti.“

„Ale?“ napodobil ji Reacher.

Jak se zachováte vy? Přijel jste ho pohřbít a on unikne.“

„Nevím, jak se zachovám,“ opáčil Reacher. Jaké možnosti mám?“

„Obávám se, že pouze dvě. Za prvé, přestanete mi pomáhat v hledání loutkáře. Bez vás ho nenajdu a Emersona ani nenapadne, aby se pokusil.“

„A druhá možnost?“

„Vyřídíte si to s Barrem sám.“

„O tom nepochybujte.“

„Ale to nemůžete udělat. Přálo by vám štěstí, kdybyste dostal jenom doživotí.“

„Pokud by mě chytili.“

„Určitě by vás chytili. Věděli by, že jste si s ním vyrovnal účet.“

Reacher se usmál. „Udala byste mě?“

„Musela bych.“

„Ne, kdybyste byla mou právničkou. Pak byste nesměla prozradit ani slovo.“

„Nejsem vaší právničkou.“

„Můžu si vás najmout.“

„Rosemary Barrová také všechno ví, a ta by vás udala bez mrknutí oka. A Franklin. Slyšel, co jste vyprávěl.“

Reacher přikývl.

„Nevím, jak se zachovám,“ zopakoval.

Jak najdeme toho chlapa?“

„Už jsem vám to říkal. Proč bych ho chtěl najít?“

„Nepovažuji vás za člověka, který by se spokojil jen s jednou půlkou bochníku.“

Reacher neodpověděl.

„Chcete znát pravdu,“ objasnila Helen. „Nenecháváte se rád vodit za nos. Nelíbí se vám, když z vás někdo dělá blbce.“

Reacher neodpověděl.

„Kromě toho, celý tenhle případ smrdí,“ pokračovala Helen. „Vyžádal si šest obětí. Pět mrtvých a Jamese Barra.“

„Takové tvrzení překračuje moje chápání pojmu oběť.“

„Doktor Niebuhr předpokládá, že se Barr zapletl do nějakého vztahu. Patrně nedávno. Našel si nového kamaráda. Můžeme se poohlédnout tímhle směrem.“

„Barr mi řekl, že žádné nové kamarády nemá,“ upozornil Reacher. Jenom jednoho dva staré kumpány.“

„Říkal pravdu?“

„Myslím, že ano.“

„Takže se doktor Niebuhr mýlí?“

„Niebuhr hádá. Jako každý cvokař. Pohybují se pouze v oblasti dohadů.“

„Můžu se zeptat Rosemary.“

„Znala by jeho přátele?“

„Patrně ano. Mají k sobě blízko.“

„Tak sestavte seznam,“ poradil Reacher.

„Doktorka Masonová se také pohybuje jen v oblasti dohadů?“

„Bezesporu. Ale v jejím případě mám pocit, že hádá správně.“

„Pokud se Niebuhr s tím přítelem mýlí, co podnikneme?“

„Přejdeme do ofenzívy.“

Jak?“

„Včera večer a dneska ráno mě sledoval jeden chlap. Všiml jsem si ho na náměstí. Takže až ho příště zahlédnu, promluvím s ním. Poví mi, pro koho pracuje.“

Jenom tak?“

„Lidé mi většinou říkají, co chci vědět.“

„Proč?“

„Protože se jich zdvořile zeptám.“

„Nezapomeňte být zdvořilý k Eileen Huttonové.“

„Uvidíme se později,“ rozloučil se Reacher.

* * *

Zamířil na jih, za svůj hotel, a našel levné bistro, kde se navečeřel. Potom se pomalu vydal na sever, přes náměstí, kolem černé skleněné věže, pod státovku, až ke sportovnímu baru. Strávil na ulici celou hodinu a nikoho nezahlédl. Žádného zmrzačeného muže v podivném obleku. Vůbec nikoho.

Sportovní bar se ještě nezaplnil a na každé obrazovce běžel baseball. Usadil se ke stolu v rohu a sledoval, jak v Houstonu hrají Cardinals proti Astors. Předváděli apatický zápas pozdní sezony mezi dvěma týmy bez soutěživého ducha. Během reklam pozoroval dveře. Nikdo se v nich neobjevil. V ospalém vnitrozemí bylo úterý ještě poklidnější než pondělí.

* * *

Grigor Linsky mu zavolal na mobil.

„Vrátil se do sportovního baru,“ oznámil.

„Viděl tě?“ otázal se pan Zac.

„Ne.“

„Proč je zase ve sportovním baru?“

„Nemá k tomu nejmenší důvod. Patrně potřeboval cíl. Téměř celou hodinu se promenádoval po ulicích a snažil se mě vylákat z úkrytu.“

Okamžik ticha.

„Nech ho tam dřepět,“ přikázal nekompromisně pan Zac. „Přijeď ke mně a promluvíme si.“

* * *

Alex Rodin zavolal Emersonovi domů. Emerson jedl pozdní večeři se svou manželkou a dvěma dcerami a nebyl dvakrát nadšený, že musí k telefonu. Ale vzal ho. Vyšel do chodby, posadil se na druhý schod, předklonil se, opřel si lokty o kolena a přitiskl si sluchátko ramenem k uchu.

„Musíme udělat něco s tím Reacherem,“ oznámil Rodin.

„Nevidím, v čem by představoval závažný problém,“ namítl Emerson. „Možná si to přeje, ale nemůže změnit fakta. Na Barra toho máme víc než dost.“

„Nejde o fakta,“ vysvětlil Rodin. Jde o amnézii. Jak dalece se jí obhajoba chopí.“

„To záleží na vaší dceři.“

„Má na ni špatný vliv. Prostudoval jsem materiály. Opravdu se pohybujeme ve sporné zóně. Lékařské dobrozdání se netýká toho, jestli si Barr pamatuje na den činu. Jde o to, zda rozumí procesu v době jeho konání, a zda máme dost důkazů, abychom ho usvědčili bez jeho přímé výpovědi.“

„Řekl bych, že ano.“

‚Já také. Ale Helen se s tím musí smířit. Musí souhlasit. Narazila však na chlapa, který se jí celou dobu snaží zamotat hlavu. Znám ji. Nevzdá se, dokud nezmizí ze scény.“

„Nenapadá mě, jak bych to mohl zařídit.“

„Nechte ho zavřít.“

„To nejde,“ odmítl Emerson. „Podal by stížnost.“

Rodin se odmlčel.

„Tak na něj alespoň dávejte pozor,“ požádal. „Stačí jedno plivnutí na chodník a posaďte ho za mříže a něco s ním udělejte.“

„Nežijeme na Divokém západě,“ nesouhlasil Emerson. „Nemůžu ho vyhnat z města.“

„Zatčení by mohlo stačit. Potřebujeme zbrzdit vývoj událostí. Tlačí Helen do pozice, kam se nechce dostat. Znám ji. Kdyby jednala z vlastní vůle, dávno by už Barra vzdala.“

* * *

Linsky trpěl při zpáteční cestě autem bolestí. Víc než hodinu na nohou nevydržel. Před dávnými lety mu mechanickým oblým kladivem zpřeráželi kosti v páteři, metodicky jednu po druhé, od kostrče až po všechny dolní obratle, v ne příliš rychlém sledu. Vždycky počkali, až jedna kost sroste a pak zlomili další. Když srostla poslední, začali zase odspodu. Říkali tomu hrát na xylofon. Hrát stupnici. Nakonec ztratil přehled o tom, kolikrát ji na něm přehráli.

Nikdy o tom však nemluvil. S panem Zecem prováděli ještě horší věci.

Cadillac měl měkká sedadla, a to pro něj byla úleva. Měl i tichý motor, lehké řízení a hezké rádio. Cadillacy patřily k věcem, které dělaly z Ameriky nádhernou zemi, společně s důvěřivým obyvatelstvem a neschopnými policejními odděleními. Linsky žil v několika různých zemích a neměl nejmenší pohybnosti o tom, která z nich je nejlepší. Všude jinde chodil, běhal nebo se plazil blátem, nebo ručně tahal vozíky a sáně. Nyní řídil cadillac.

Jel k Zecovu domu, který stál třináct kilometrů severozápadně od města vedle drtičky kamene. Drtičku postavili před čtyřiceti lety na bohatém vápencovém loži objeveném pod zemědělskou půdou. Dům připomínal palác. Před sto lety si ho nechal vybudovat bohatý obchodník se střižním zbožím tenkrát ještě v neporušené krajině. Byl okázalý a bombastický, ale pohodlný stejným způsobem jako cadillac. K největším přednostem patřilo, že se kolem něj rozkládaly nekonečné akry rovné krajiny. Kdysi k němu patřívala i nádherná zahrada, ale pan Zec nechal všechny stromy pokácet a okrasné křoviny srovnat se zemí, aby vznikla naprosto přehledná a ničím nerušená plocha. Ploty chyběly, protože jak by mohl pan Zec strávit byť jediný den za ostnatým drátem? Ze stejného důvodu chyběly i zámky, zástrčky a mříže. Volnost si dal pan Zec darem. Přesto se cítil naprosto v bezpečí. Dům střežily kamery. Nikdo se k němu nemohl přiblížit nezpozorován. Za denního světla byli návštěvníci vidět nejméně z dvě stě metrů a v noci by z jen o málo větší blízkosti zachytilo každého speciální zařízení.

Linsky zaparkoval a vysoukal se z auta do ticha noci. Drtička končila každý večer v sedm a až do úsvitu nečinně mlčela. Linsky pohlédl jejím směrem a vykročil k domu. Přední dveře se otevřely, ještě než se k nim dostal. Vylinulo se teplé světlo a Linsky zahlédl, že ze schodů ho přišel přivítat samotný Vladimir, což znamenalo, že nahoře bude i Chenko, tedy že pan Zec shromáždil své nejlepší muže, což znamenalo, že pan Zec si dělá starosti.

Linsky se zhluboka nadechl, ale vstoupil bez zaváhání. Koneckonců, mohlo se stát něco, co se mu ještě nestalo? Vladimir a Chenko to vnímali jinak, ale pro muže Linského věku a zkušenosti nebylo nic zcela nepředstavitelné.

Vladimir nepromluvil. Jen zavřel dveře a následoval Linského do prvního patra. Dům měl tři podlaží. Přízemí se používalo pouze pro pozorování. Všechny místnosti byly úplně prázdné, až na jednu se čtyřmi televizními obrazovkami na dlouhém stole, zachycujícími širokoúhlé pohledy na sever, východ, jih a západ. Bude je sledovat Sokolov. Nebo Raskin. Střídali se po dvanáctihodinových směnách. V prvním patře sídlila kuchyně, jídelna, obývák a kancelář. V druhém byly ložnice a koupelny. V prvním patře probíhala veškerá jednání. Linsky zaslechl, jak ho z obýváku volá pan Zec. Bez zaklepání vkročil rovnou dovnitř. Pan Zec seděl v křesle se sklenicí čaje sevřenou v dlaních. Chenko se rozvaloval na pohovce. Vladimir proklouzl za Linskym a posadil se vedle Chenka. Linsky zůstal stát a čekal.

„Posaď se, Grigore,“ vyzval ho pan Zec. „Nikdo se na tebe nezlobí. Zpackal to ten kluk.“

Linsky přikývl a sedl si do křesla, o kousek blíž k panu Zecovi než Chenko. Zůstala tak zachována příslušná hierarchie. Panu Zecovi bylo osmdesát, Linskému přes šedesát. Chenko i Vladimir překročili čtyřicítku, byli rozhodně důležití muži, ale v porovnání s ostatními mladíci. Neprožili to, co pan Zec s Linskym. Ani v nejmenším.

„Čaj?“ nabídl pan Zec rusky.

„Prosím,“ požádal Linsky.

„Chenko,“ pravil pan Zec. „Dones Grigorovi čaj.“

Linsky se v duchu usmál. To, že mu Chenko musel přinést čaj, byla známka nejvyšší důležitosti. A všiml si, že Chenko uposlechl bez odporu. Jenom vstal z pohovky, odešel do kuchyně a vrátil se se sklenicí čaje na stříbrném tácku. Chenko byl hodně malý, připosražený, šlachovitý, ale ani trochu obtloustlý. Měl hrubé černé vlasy trčící všemi směry, i když je nosil nakrátko ostříhané. Vladimir se mu vůbec v ničem nepodobal. Byl naopak hodně vysoký, s vypracovanou postavou a světlovlasý. Neuvěřitelně silný. Klidně v sobě mohl mít německé geny. Jeho babička se jimi nakazila v roce 1941 jako choroboplodnými zárodky.

„Probrali jsme to,“ oznámil pan Zec.

„Co?“ otázal se Linsky.

„Museli jsme si přiznat, že jsme se dopustili chyby. Jen jediné, ale může mít nepříjemné následky.“

„Ten kužel,“ podotkl Linsky.

„Barr není na videozáznamu, jak ho umisťuje,“ pravil pan Zec.

„Logicky.“

„Způsobí to problém?“

„Co myslíte vy?“ otázal se Linsky zdvořile.

„Význam závisí na pohledu diváka,“ opáčil pan Zec. „Detektivu Emersonovi a státnímu zástupci Rodinovi to bude jedno. Jedná se o maličkost, kterou se nebudou zabývat. Proč by je měla zajímat? Nenechají se přece uvést do trapné situace. A žádný případ není stoprocentně dokonalý. To je jim jasné. Tak tu chybu odepsali jako nevysvětlitelný háček. Možná sami sebe přesvědčili, že Barr použil jiné vozidlo.“

„Ale?“

„Pořád je to háček. Pokud se jím začne ten voják zabývat, mohl by na něco přijít.“

„Mají proti Barrovi spoustu nezvratných důkazů.“

Pan Zec přikývl. „To je pravda.“

„Copak jim nebudou stačit?“

„Určitě ano. Je však možné, že Barr nebude existovat. Ne ve smyslu právnické osoby dosažitelné jejich jurisprudencí. Trpí permanentní retrográdní amnézii. Hrozí, že ho Rodin nedostane před soud. V tom případě bude Rodin hodně frustrovaný. Bude se snažit získat cenu útěchy. A kdyby ta cena útěchy nabrala podobu větší ryby než Barr, proč by po ní nesáhl?“

Linsky upil čaje. Byl horký a sladký.

„Vše na základě videozáznamu?“ otázal se.

„To záleží zcela na tom vojákovi,“ odpověděl pan Zac. „Na jeho urputnosti a představivosti.“

„Dělal vojenského policistu,“ sdělil Chenko anglicky. Mluvil s dokonalým americkým přízvukem a Linsky měl občas pocit, že se za to stydí.

„To mi nepřijde jako rozhodující fakt,“ opáčil Linsky rusky.

„Mně také ne,“ přidal se pan Zec. Je to však prvek, který musíme vzít v úvahu.“

„Kdybychom ho teď umlčeli, vzbudili bychom pozornost,“ podotkl Linsky. „Souhlasíte se mnou?“

„Podle toho, jak bychom to udělali.“

„Kolik způsobů se nabízí?“

„Mohli bychom znovu použít tu zrzku,“ navrhl pan Zec.

„Proti vojákovi by neměla šanci. Je to obr a určitě dokonale trénovaný v sebeobraně.“

„Už s ní ale navázal vztah. Pár lidí vidělo, že ho kvůli ní chtěli zmlátit. Mohli by ji najít vážně zraněnou. Voják by se pak stal hlavní podezřelý. Policejní oddělení by ho pro nás umlčelo.“

„Věděla by, kdo na ni zaútočil,“ upozornil Vladimir. „Věděla by, že to nebyl ten voják.“

Pan Zec uznale přikývl. Linsky ho pozoroval. Znal jeho metody. Pan Zec rád vytahoval z ostatních řešení jako starý Sokrates.

„V tom případě by měla skončit tak, aby nebyla schopná mluvit,“ řekl pan Zec.

„Mrtvá?“

„To jsme vždycky považovali za nejbezpečnější.“

„Možná má ale hodně nepřátel,“ podotkl Vladimir. „Ne jenom jeho. Třeba si pohrávala i s jinými chlapy.“

„Pak bychom měli posílit podezření. Dejme tomu, že ji najdou na příhodném místě. Napadne je, že ji k sobě pozval, aby s ní obnovil vztah.“

„V hotelu?“

„Ne, před hotelem. Ale ne příliš daleko. Aby ji našel někdo jiný než ten voják. Někdo, kdo zavolá policii, když voják bude ještě spát. Pěkně připravený v pasti.“

„Proč bude její tělo ležet před hotelem?“

„Uhodil ji, ona odklopýtala a o kousek dál se zhroutila.“

„Hotel Metropole Palace,“ sdělil Linsky. „Tam se ubytoval.“

„Kdy se do toho máme pustit?“ zeptal se Chenko. „Kdykoliv si budete přát,“ opáčil pan Zec.

* * *

Astros porazili Cardinals 10:7 po rozvleklé defenzívě na obou stranách. Spousta ubohých odpalů, spousta chyb. Špatný způsob, jak vyhrát, a ještě horší, jak prohrát. Reacher se přestal dívat zhruba v polovině. Místo baseballu začal myslet na Eileen Huttonovou. Tvořila součást jeho mozaiky. Před válkou v Zálivu ji jednou zahlédl ve Spojených státech přes zaplněnou soudní síň tak krátce, že si jen stačil všimnout její krásy a předpokládal, že už se nikdy nesetkají, což mu přišlo škoda. Pak se však objevila v Saúdské Arábii v rámci zdlouhavého hromadění vojenských sil před operací Štít. Reacher se ho účastnil hned od začátku, jako čerstvě degradovaný kapitán. První fáze rozmisťování sil vždycky připomíná válku gangů mezi vojenskou policií a oddíly, se kterými ji vyslali, po zhruba šesti měsících se však situace většinou uklidní a Štít se v ničem nelišil. Po šesti týdnech se podařilo vybudovat strukturu, která z pohledu vojenského práva vyžaduje veškerý personál od žalářníků až po soudce. Huttonová byla jedním z prokurátorů, které prací v zahraničí pověřili. Reacher předpokládal, že se nechala převelet dobrovolně, což ho těšilo, protože to znamenalo, že pravděpodobně není vdaná.

Nebyla vdaná. Když jí poprvé zkřížil cestu, podíval se jí na ruku a zjistil, že nenosí prstýnek. Pak se podíval na límec a spatřil majorské dubové lístky. To bude oříšek, pomyslel si, rozhodně pro čerstvě degradovaného kapitána. Potom jí pohlédl do očí a zjistil, že rozlousknutí tohohle oříšku se vyplatí. Měla je modré, inteligentní, s jiskřičkami veselí. A příslibů i dobrodružství. Nedávno překročil jednatřicítku a nic nebyl problém.

Pouštní vedro pomohlo. Teplota se většinu času pohybovala kolem padesáti stupňů a kromě pravidelných nácviků plynového útoku tvořily standardní předepsané oblečení šortky a trička bez rukávů. A Reacher ze zkušenosti věděl, že těsné soužití rozpálených téměř nahých mužů a žen vyústí vždycky v něco příjemného. Rozhodně lepší, než sloužit v listopadu v Minnesotě.

Vzhledem k rozdílnosti šarží vyžadoval počáteční tah značnou dávku zručnosti. A když k němu došlo, poněkud selhal, nicméně ho zachránilo, že jí šlo o to samé jako jemu a nebála se to dát najevo. Potom probíhal jejich vztah zcela hladce celé tři měsíce. Krásné časy. Zhatily je jako obvykle nové rozkazy. Dokonce se s ní ani nestihl rozloučit. A už ji nikdy neviděl. Zítra se s ní opět setkám, prolétlo mu hlavou.

* * *

Bar opustil, když ESPN začala znovu převádět vrcholné okamžiky, které už jednou ukázala. Zaplatil účet a vykročil na chodník, do žlutého světla pouličních lamp. Dospěl k závěru, že do Metropole Palace se nevrátí. Nastal čas změn. Ne z nějakého konkrétního důvodu. Jen zafungoval jeho neklidný instinkt. Pohybuj se. Nikdy nezůstávej příliš dlouho na jednom místě. A Metropole byla pochmurná stará barabizna. Nepříjemná, dokonce i na jeho nenáročná měřítka. Rozhodl se vyzkoušet motorest. Ten, kterého si všiml po cestě do obchodu s náhradními díly do aut. Vedle holičství. Každý střih 7 dolarů. Možná se před příletem Huttonové nechá ostříhat.

* * *

Chenko opustil dům pana Zeca o půlnoci. Vzal s sebou Vladimíra. Pokud má zrzka zemřít, musí to udělat on. Aby po sobě zanechal správné stopy. Chenko byl malý a nemohl jí způsobit zranění jako rozzuřený, sto devadesát pět čísel vysoký a sto deset kilo těžký voják. Vladimir, to bylo jiné kafe. Dokáže ji vyřídit jedinou ranou a pitva prokáže důvěryhodný průběh událostí. Odmítnutí, námitka, sexuálně zabarvený posměšek, velký muž jednou v hněvu udeří, o něco silněji, než zamýšlel.

Oba dívku znali. Seznámil je Jeb Oliver. Jednou spolu dokonce všichni pracovali. Věděli, kde bydlí: v pronajatém přízemním bytě na neúrodném kusu půdy ve stínu státní silnice, na začátku zvedajících se pilířů, jihozápadně od centra. A věděli, že tam bydlí sama.

* * *

Reacher opsal dlouhý bezcílný okruh kolem tří bloků a teprve potom zamířil k motelu. Zlehka nakračoval a pozorně naslouchal, jestli se za ním neozvou křupavé kroky pronásledovatele. Nic nezaslechl. Nikoho neviděl. Byl sám.

Motorest patřil do kategorie starožitností. Kdysi musel bývat posledním výkřikem a náležitě luxusním. Ale nemilosrdný tok času a módy ho nechal za sebou. Byl dobře udržovaný, ale nezměněný. Přesně taková místa miloval.

Vyburcoval recepčního a zaplatil hotovostí jen na jednu noc. Použil jméno Dona Heffnera, který hrál za Yankees druhou metu a v hubeném roce 1934 měl pálkařský poměr .261. Recepční mu dal velký mosazný klíč a ukázal podél řady pokojů k číslu osm. Uvítal ho vybledlý interiér a vlhkost.

Přehoz na posteli a záclony na oknech vypadaly původní. Stejně jako koupelna. Všechno ale fungovalo a dveře se daly pořádně zamknout.

Rychle se osprchoval, pečlivě složil kalhoty a košili a položil je pod matraci. Ráno budou působit téměř vyžehleně. Po snídani se oholí, důkladně osprchuje a zajde k holiči. Nechtěl pokazit vzpomínky, které utkvěly Huttonové v paměti. Pokud si nějaké uchovala.

* * *

Chenko zaparkoval východně od silnice, společně s Vladimirem pod ní prošli a zezadu se přiblížili k dívčině domu. Nepozorovaně. Těsně podél zdi se proplížili k předním dveřím. Chenko nařídil Vladimirovi, aby se schoval. Pak jemně zaklepal. Nedostalo se mu odpovědi, což ho příliš nepřekvapilo. Bylo pozdě a patrně už spala. Tak zaklepal ještě jednou, hlasitěji. A ještě jednou, co nejhlasitěji se odvážil. Zahlédl světlo v okně. Ozvalo se lehké šoupání nohou. Štěrbinou mezi rámem dveří a ostěním pronikl hlas.

„Kdo je?“ zeptala se.

„To jsem já,“ odpověděl.

„Co chcete?“

„Musím s vámi mluvit.“

„Už jsem spala.“

„Omlouvám se.“

‚Je hrozně pozdě.“

„Já vím,“ souhlasil Chenko. Jedná se ale o naléhavou záležitost.“

Odmlčela se.

„Počkejte chvíli,“ požádala.

Chenko slyšel, jak jde do koupelny. Nastalo ticho. Vrátila se. Otevřela dveře. Zůstala v nich stát, zabalená do županu.

„O co kráčí?“ zeptala se.

„Musíte jít s námi,“ oznámil Chenko.

Vladimír vystoupil ze stínu.

„Proč je tady on}“ podivila se Sandy.

„Dneska večer mi pomáhá,“ vysvětlil Chenko.

„Co potřebujete?“

„Abyste s námi vyrazila do města.“

„Takhle? To nejde.“

„Máte pravdu,“ opáčil Chenko. „Oblékněte se. Jako na rande.“

„Na rande?“

„Musíte vypadat opravdu dobře.“

„To bych se musela osprchovat. A udělat si vlasy.“

„Máme čas.“

„Na rande s kým?“

„Stačí, když vás uvidí. Jako byste šla na rande.“

„V tuhle noční dobu? Celé město spí.“

„Celé město ne. Já jsem například vzhůru.“

„Kolik dostanu?“

„Dvě stovky,“ nabídl Chenko. „Protože je tak pozdě.“

Jak dlouho to bude trvat?“

‚Jenom chvilku. Stačí, když vás uvidí, jak někam jdete.“

„Moc se mi nechce.“

„Dvě stovky za chvilku práce nejsou zase tak špatné.“

„Nejde o chvilku práce. Bude mi trvat hodinu, než se nachystám.“

„V tom případě dvě stě padesát,“ přisadil Chenko.

„Dobře,“ svolila Sandy.

* * *

Chenko s Vladimírem čekali v obýváku a přes tenké stěny naslouchali zurčení sprchy, bzučení fenu, zadržovanému dechu při nanášení make-upu, elastickému mlaskání spodního prádla a šustotu látky na pokožce. Vladimir byl neklidný a potil se. Ne kvůli tomu, co ho čekalo. Znervózňovala ho představa svlečené ženy v sousední místnosti. Za jistých situací se choval nevypočitatelné. Chenko byl rád, že na něj dává pozor. Kdyby ho nehlídal, mohl by se celý plán zvrtnout nežádoucím směrem.

Po hodině vstoupila Sandy do obýváku a vypadala, jak Američané říkají, jako za milion dolarů. Měla na sobě lehkou, téměř průhlednou černou blůzu. Pod ní se rýsovala černá podprsenka, která jí zvedala ňadra do dvou neuvěřitelně zakulacených kopečků. Úzké černé kalhoty jí končily pod koleny. Tříčtvrteční? Capri? Chenko si nebyl jistý, jak se jim říká. Doplnila je černými botami na vysokém podpatku. Se světlou pletí, rusými vlasy a zelenýma očima připomínala fotografii modelky z časopisu.

Škoda, pomyslel si Chenko.

„Moje peníze?“ optala se Sandy.

„Později,“ zarazil ji Chenko. „Až vás přivezeme zpátky.“

„Ukažte mi je.“

„Máme je v autě.“

„Tak se pojďme podívat.“

Vyrazili v dokonalém zástupu. Chenko je vedl. Sandy kráčela za ním.

Vladimir uzavíral řadu. Prošli pod státovkou. Vynořilo se jejich auto. Studené a zamlžené. Bez peněz. Bez jediného centu. Chenko to věděl, tak se zastavil dva metry před ním a otočil se. Kývl na Vladimira.

„Teď,“ zavelel.

Vladimir napřáhl pravačku a položil ji zezadu Sandy na rameno. Natočil si ji bokem a levou pěstí ji udeřil do pravého spánku, kousek před ucho. Byla to prudká rána. Omračující. Hlava jí poskočila zprudka do strany, podlomily se pod ní nohy se sesunula se k zemi, jako šaty, když sklouznou z ramínka.

Chenko k ní přidřepl. Okamžik počkal, až se tělo uklidní a pak jí sáhl na krk. Nenahmatal pulz.

„Zlomils jí vaz,“ oznámil.

Vladimir přikývl.

„Rána se musí správně umístit,“ pravil. „Hlavní náraz jde samozřejmě do strany, ale je dobré také trochu pootočit. Pak se vaz nezlomí. Spíš vyvrátí. Jako když kat škubne smyčkou.“

„Co tvoje ruka?“

„Zítra mě bude trochu bolet.“

„Dobrá práce.“

„Snažil jsem se.“

Odemkli auto, zvedli opěrku na ruce a položili tělo podélně na zadní sedadlo. Na okrajích zbylo dost místo. Byla to malá holka. Vůbec ne vysoká. Pak spolu nastoupili dopředu a vyrazili. Zajeli širokou oklikou na východ a k Metropole Palace dorazili zezadu. Minuli výklenek s navršenými odpadky a zabočili do postranní uličky. Zastavili před požárním východem. Vladimir vyklouzl a otevřel zadní dveře. Vytáhl tělo za ramena a nechal ho ležet, kam dopadlo. Pak se zase nastoupil. Chenko popojel pět metrů a otočil se na svém sedadle. Dívka ležela jako hadrová panenka u zdi uličky. Přímo naproti požárnímu východu. Působilo to věrohodně. Prchla z vojákova pokoje, tak zahanbená a vyděšená, že nepočkala na výtah a seběhla po požárním schodišti do temnoty noci. Možná zakopla a ještě zhoršila utrpěné zranění. Klopýtla, udeřila se o zeď a dolomila již poškozenou páteř.

Chenko se obrátil dopředu a rozjel se, ani pomalu, ani rychle, nenápadně a spořádaně, třináct kilometrů na severozápad, k domu pana Zeca.

08 KAPITOLA

REACHER SE PROBUDIL v sedm ráno a vyrazil se poohlédnout po pronásledovateli a po prodejně se smíšeným zbožím. Zhruba kilometr kličkoval a nikoho za sebou nezahlédl. Dva bloky východně od motelu objevil obchod a koupil si kávu v kelímku z povoskovaného papíru, balíček žiletek na jedno použití, pěnu na holení a zubní pastu. Odnesl si nákup okružní trasou do motelu, uložil oblečení zpátky pod matraci, posadil se na postel a vypil kávu. Potom se osprchoval a oholil, přesně podle svého zaběhnutého dvaadvacetiminutového rituálu. Dvakrát si umyl vlasy. Potom se opět oblékl a vyrazil na snídani, do jediného bistra, které se mu podařilo najít, což bylo občerstvení pro motoristy, kterého si všiml předcházející den. Uvnitř mělo malý pult. Dal si další kávu a anglický muffin plněný kolečkem šunky a čímsi, co muselo kdysi bývat vejcem, než ho usušili, umleli a pak opět vytvořili. Jeho hranice kulinářské snesitelnosti byla velice nízká, tentokrát se však dostala pod únosnou mez.

Po muffinu si dopřál citrónový koláč, aby doplnil hladinu cukru. Chutnal lépe než muffin, tak požádal o ještě jeden kus a další hrnek kávy. Potom zamířil na jih k holičství. Otevřel dveře a přesně v osm třicet se posadil do křesla.

* * *

Tou dobou probíhalo vyšetřování vraždy před Metropole Palace už tři hodiny. Tělo v uličce našel v půl šesté ráno uklízeč spěchající do práce. Byl to muž středního věku z Hondurasu. Ničeho se nedotkl. Nezkontroloval známky života. Tělo leželo tak, že věděl, že by žádné nenašel. Ochablá prázdnota smrti je rozpoznatelná na první pohled. Uklízeč jen vběhl do hotelu a informoval nočního vrátného. Pak se vrátil domů, protože nevlastnil zelenou kartu a nechtěl se zaplést s policií. Noční vrátný zavolal číslo 911 a šel se požárním východem podívat. Za třicet vteřin byl zpátky, pěkně pobledlý.

Během osmi minut se přihnaly dva policejní vozy a sanitka. Zdravotníci potvrdili smrt a sanitka zase odjela. Policejní hlídka uzavřela uličku, požární východ a vyslechla nočního vrátného. Ten vypověděl, že se vyšel nadýchat čerstvého vzduchu a objevil tělo, aby ochránil ilegálního přistěhovalce z Hondurasu. Zase tolik nelhal. Policisté rozhodně neměli důvod, aby mu nevěřili. Jen se stáhli zpátky a čekali na Emersona.

Emerson dorazil v šest dvacet pět. Přivedl s sebou svou pravou ruku, ženu jménem Donna Biancová, policejního lékaře a Bellantonia, aby zajistil stopy. Zajišťování stop trvalo prvních třicet minut. Měření, fotografování, hromadění vodítek. Potom dostal Emerson znamení, že je řada na něm. Přistoupil k tělu a narazil na svůj první velký problém. Dívka neměla peněženku ani průkaz totožnosti. Nikdo netušil, o koho se jedná.

* * *

Ann Yanniová se objevila před hotelem Metropole v sedm patnáct. Vzala s sebou štáb NBC, sestávající z kameramana a zvukaře s mikrofonem na dlouhé tyči. Mikrofon měl na sobě šedivý chlupatý větrný rukáv a tyč měřila tři a půl metru. Zvukař se přitiskl boky na policejní pásku, natáhl co nejdál paže a ve sluchátkách zaslechl Emersona. Bavil se s Biancovou o prostituci.

Policejní lékař se podíval dívce na ruce, stehna a mezi prsty u nohou. Nenašel vpichy po jehlách. Takže pro drogy si sem nepřišla. Možná se prodávala. Kdo jiný by vyšel takhle oblečený uprostřed noci postraními dveřmi podřadného hotelu? Byla mladá a pořád dobře vypadala. Takže měla svou cenu. Nesla velkou kabelku naditou dvacetidolarovkami, které právě vytáhla z nějakého obchodníka. Střetla se s kýmsi, kdo na ni čekal. Buď na ni osobně, nebo na jakoukoliv dívku jejího ražení. Ten dotyčný jí vytrhl kabelku a uhodil ji do hlavy, o trochu víc, než bylo nutno.

Devatenáctce či dvacítce, která není drogově závislá, patrně nikdy nesnímali otisky prstů, pokud nebyla souzena kvůli prostituci. O tom Emerson pochyboval, proto nepředpokládal, že ji najdou v databázi. Spíš zjistí její totožnost v hotelu buď od portýra, který ji za úplatu pouštěl dovnitř a ven, nebo od zákazníka, který si ji objednal.

„Nikdo nesmí odejít,“ přikázal Biancové. „Promluvíme se všemi hosty a zaměstnanci, s jedním po druhém. Tak sežeňte nějakou místnost. A oznamte všem jednotkám, že mají hledat chlapa s nadměrným množstvím dvacetidolarovek.“

„Velkého chlapa,“ doplnila Biancová.

Emerson přikývl. „Hodně velkého chlapa. Ta rána stála za to.“

Policejní lékař nechal odvézt tělo do márnice, Donna Biancová zabrala hotelový bar a v osm třicet měli vyslechnuty dvě třetiny hotelových hostů a zaměstnanců.

* * *

Holič byl šikovný stařík, který už téměř padesát let vyráběl stále stejné účesy. Reacherovi vytvořil cosi, čemu vojáci říkají „bílá zeď“. Na vršku nechal čtyři centimetry a strany vyholil odspoda nahoru strojkem. Pak strojek otočil a odstranil kotlety a chloupky z krku. Byl to účes, který Reacher dobře znal. Nosil ho většinu svého života, až na období, kdy byl příliš líný a odmítal se vlasy zabývat, a pár šestiměsíčních úseků, kdy se nechával stříhat dohola.

Holič popadl ruční zrcadlo a ukázal mu účes zezadu.

„Spokojený?“ zeptal se.

Reacher přikývl. Byl spokojený, až na to, že se mu podél celé hlavy táhl centimetrový proužek smrtelně bílé kůže. V Miami měl delší vlasy a neopálil se přes ně. Holič mu ometl límec a sundal ručník. Reacher zaplatil sedm dolarů a přidal dolar spropitného. Pak obešel blok. Nikdo ho nesledoval. Odemkl pokoj, umyl si obličej a ještě jednou oholil kotlety. Zůstalo mu po nich strniště. Holič používal poněkud tupý strojek.

* * *

Výslechy v hotelu skončily v devět dvacet a Emerson se vůbec nic nedozvěděl. Noční vrátný přísahal, že tu dívku nikdy neviděl. V hotelu bydlelo devět hostů a ani jeden slibný typ. Emerson byl zkušený a nadaný detektiv a věděl, že lidé občas říkají pravdu. A věděl, že přijetí pravdy je v detektivní práci stejně důležité jako odmítnutí lži. Tak se poradil s Donnou Biancovou a společně dospěli k závěru, že velkou část tří hodin promarnili pátráním na nesprávném místě.

Pak zavolal mladík z prodejny náhradních dílů do aut.

* * *

Gary přišel do práce v osm a zjistil, že mu opravdu chybějí zaměstnanci. Po Jebu Oliverovi se slehla zem a neukázala se ani Sandy. Zpočátku byl naštvaný. Zatelefonoval jí do bytu a nikoho nezastihl. Na cestě, usoudil.

Zaspala. Ale nedorazila. Proto jí volal každých třicet minut. V devět třicet se přestal vztekat a začal uvažovat o dopravních nehodách. Tak zatelefonoval na policii, aby se zeptal. Chlapík na centrále mu sdělil, že to ráno k žádné nehodě nedošlo. Pak se rozhostilo napjaté ticho, jako by policista na centrále zvažoval jinou možnost. Nakonec se zeptal na jméno a popis. Gary mu sdělil, že Alexandra Dupreeová, známá pod přezdívkou Sandy, je devatenáctiletá, bílá, drobná, vitální a rusovlasá. Za deset vteřin hovořil Gary s detektivem Emersonem.

* * *

Gary souhlasil, že na jeden den zavře obchod a Emerson pro něj poslal hlídkový vůz. Nejprve se zastavili v márnici. Gary identifikoval tělo a do Emersonovy kanceláře dorazil bledý a otřesený. Donna Biancová ho uklidnila a Emerson ho pozorně sledoval. Statistiky dokazují, že ženy zabíjejí manželé, milenci, bratři, zaměstnavatelé a kolegové - přesně v tomto pořadí pravděpodobnosti a mnohem častěji než zcela neznámí chlapi. A milenec a kolega bývá občas ta samá osoba. Ale Emerson poznal, že Gary nic neprovedl. Na to byl příliš vykolejený. Nikdo nedokáže zahrát šok a překvapení z události, o které ví, že se odehrála před osmi až deseti hodinami.

Tak se Emerson opatrně pustil do obvyklého policejního vyptávání. Kdy jste ji naposledy viděl? Víte něco o jejím soukromém životu? Rodina? Milenci? Bývalí milenci? Podivné telefonáty? Měla nepřátele? Problémy? Finanční starosti?

A pak nevyhnutelně: Cokoliv neobvyklého v uplynulých dnech?

A tak Emerson v deset patnáct věděl všechno o neznámém muži, který přišel předcházející den do obchodu. Hodně vysoký, udělaný, opálený, agresivní, panovačný, v olivově zelených kalhotách a olivově zelené flanelové košili. Dvakrát se za tajemných okolností sešel se Sandy v zadní kanceláři, půjčil si od ní auto, nevybíravým způsobem si vyžádal adresu Jeba Olivera a Jeb Oliver je také nezvěstný.

* * *

Emerson zanechal Garyho s Donnou Biancovou, vyšel do chodby a zavolal z mobilu Alexu Rodinovi do kanceláře.

„Váš šťastný den,“ oznámil. „Mám devatenáctiletou oběť vraždy ženského pohlaví. Někdo jí zlomil vaz.“

„Co je na tom pro mě šťastného?“

„K její poslední nevysvětlitelné schůzce došlo včera na pracovišti, s mužem, co se zatraceně podobá vašemu kámoši Jacku Reacherovi.“

„Opravdu?“

„Získali jsme od jejího šéfa velice dobrý popis osoby. A vaz jí srazila jediná rána do spánku. Což není tak snadné, pokud zrovna nemáte postavu jako Reacher.“

„Kdo je ta holka?“

„Rusovláska z obchodu s náhradními díly do aut na silnici směrem k dálnici. V tom samém obchodě také postrádají ještě jednoho kluka.“

„Kde se to stalo?“

„Před hotelem Metropole Palace.“

„Tam, kde se Reacher ubytoval?“

„Ne podle knihy hostů.“

„Je tedy podezřelý, nebo není?“

„V danou chvíli ho považujeme za velice podezřelého.“

„Takže ho zavřete?“

„Jakmile se nám ho podaří najít.“

„Zavolám Helen,“ prohlásil Alex Rodin. „Ta bude vědět, kde se pohybuje.“

* * *

Rodin svou dceru obelhal. Pověděl jí, že Bellantonio potřebuje s Reacherem mluvit ohledně případného nedorozumění v otázce důkazů obžaloby.

„Konkrétně?“ zeptala se Helen.

„Jenom něco, o čem se bavili. Patrně nic důležitého, ale snažím se postupovat opatrně. Nechci ti zavdat důvod k odvolání.“

Dopravní kužel, napadlo Helen.

„Je na cestě na letiště,“ prozradila.

„Proč?“

„Pozdravit se s Eileen Huttonovou.“

„Oni se znají?“

„Údajně ano.“

„To je neetické.“

„Znát se?“

„Ovlivnit svědeckou výpověď.“

„Jsem si jistá, že to neudělá.“

„Kdy se vrátí?“

„Nejspíš po obědě.“

„Dobře,“ rozloučil se Rodin. „Tak ten rozhovor odložíme.“

* * *

Samozřejmě ho však neodložili. Emerson se okamžitě rozjel na letiště. Dvakrát se s Reacherem osobně setkal a dokázal by ho rozpoznat v davu. Donnu Biancovou vzal s sebou. Společně vstoupili do zakázané oblasti a vyhledali bezpečností kancelář s výhledem na celou příletovou halu přes jednosměrné sklo. Pečlivě si prohlédli všechny čekající obličeje. Reachera nikde nezahlédli. Ještě nedorazil. Tak se usadili a čekali.

09 KAPITOLA

REACHER SE VŠAK NEVYPRAVIL na letiště. Věděl, že by to nemělo cenu. Vysoké šarže trávily spoustu času v malých letounech, buď s pevnými křídly nebo s rotory, a neměly je rády. Mimo bitevní pole umíralo nejvíc vojáků ve zřícených letadlech. Takže když by měl brigádní generál chytrý jako Eileen Huttonová na výběr, neletěl by přibližovadlem z Indianapolis. Velký tryskáč z Washington National by ho uspokojil, ale na poslední úsek cesty by neriskoval dvě pochybné vrtule. Ani náhodou. Místo nich by si půjčil auto.

Tak Reacher zamířil na jihovýchod ke knihovně. Zaražené ženy za výdejním pultem se zeptal, kde najde Zlaté stránky. Vydal se ukázaným směrem a položil telefonní seznam na stůl. Otevřel ho pod písmenem H, hotely. Pustil se do hledání. Nějaký bačkorák z kanceláře soudního sboru dělal předešlý den téměř jistě to samé, jen z větší dálky, patrně přes počítač. Huttonová ho požádala, aby jí zamluvil pokoj. Mohl se přetrhnout, aby jí vyhověl, tak nejprve prostudoval plán města a našel soudní budovu a ulici vedoucí k ní ze severu. Pak zvolil nejpohodlnější možnost. S místem na parkování půjčeného auta. Nejspíš součást velkého řetězce se zavedenou státní cenou dosažitelnou kódovým číslem.

Marriott Suites, pomyslel si Reacher. Tam pojede. Dolů z dálnice na jih do města, odbočka doleva na východ a hned tam bude, tři bloky severně od soudní budovy, snadno dosažitelné pěšky včetně snídaně. Kancelářský bačkorák patrně vytiskl popis cesty z internetu a připevnil ho svorkou k jejímu itineráři. V urputné snaze zavděčit se. Huttonová tak na lidi působila.

Uložil si do paměti číslo Marriottu a odložil seznam. Pak vyšel do vestibulu k telefonnímu automatu a zavolal do hotelu.

„Chtěl bych potvrdit rezervaci,“ požádal.

„Na jméno?“

„Huttonová.“

„Ano, máme ji tady. Jen na jednu noc, apartmá.“

„Děkuju,“ pravil Reacher a položil sluchátko.

Poletí ranním letadlem z D.C. Po dvou desetiletích v uniformě vstane v pět, v šest bude sedět v taxíku a v sedm nastupovat na palubu. Kolem půl desáté bude vyjíždět od Hertze. Pojede dvě a půl hodiny. Dorazí v poledne. Zhruba za hodinu.

Opustil vestibul, Obkroužil náměstí a řídkým davem chodců se propletl na severovýchod, kolem zadní části odvodní kanceláře a soudní budovy. Bez problémů našel Marriott, vybral si rohový stůl v jeho kavárně a posadil se.

* * *

Helen Rodinová zavolala Rosemary Barrové do práce. Nezastihla ji. Recepční to bylo trochu nepříjemné. Tak Helen zkusila Barrové číslo domů a uspěla po druhém zazvonění.

„Propustili vás?“ zeptala se.

„Dostala jsem neplacenou dovolenou,“ vysvětlila Rosemary. „Požádala jsem o ni. Všichni se ke mně chovali divně.“

„To je hrozné.“

„Taková je lidská povaha. Měla bych se zamyslet nad budoucností. Možná se budu muset přestěhovat.“

„Potřebuju seznam přátel vašeho bratra,“ oznámila Helen.

„Žádné nemá. Praví přátelé se přece poznají v nouzi. A nikdo ho nenavštívil. Ani se o to nepokusil. Nikdo mi nezavolal, aby se zeptal, jak se mu daří.“

„Mám na mysli předtím,“ opravila ji Helen. „Potřebuju vědět, s kým se stýkal, s kým trávil volný čas, kdo ho dobře znal. Zejména někdo nový.“

„Nikdo nový se na scéně nevyskytl,“ odpověděla Rosemary. „Alespoň pokud vím.“

Jste si jistá?“

„Velice jistá.“

„Co staří přátelé?“

„Máte velký kus papíru?“

„Celý poznámkový blok.“

„Nebudete ho potřebovat. Stačí krabička od sirek. James si vystačí sám.“

„Nějaké kamarády ale mít musí.“

„Jenom pár,“ pravila Rosemary. „Kamarádí se s Mikem ze sousedství. Povídají si o trávnících a o baseballu. O mužských záležitostech.“

Mike, napsala si Helen. Mužské záležitosti. „Ještě někdo jiný?“

Následovala dlouhá odmlka.

„Kdosi jménem Charlie,“ sdělila Rosemary.

„Povězte mi o Charliem,“ vyzvala ji Helen.

„Moc o něm nevím. Nikdy jsem se s ním pořádně nesetkala.“

„Jak dlouho ho James zná?“

„Léta.“

„Včetně doby, kdy jste s ním bydlela?“

„Nikdy ho nenavštívil, když jsem byla doma. Jenom jsem ho jednou zahlédla. Odcházel a já jsem přicházela. Zeptala jsem se, kdo to byl, a James řekl, že Charlie, jako by se jednalo o starého kamaráda.“

„Jak vypadá?“

„Je malý. S divnými vlasy. Připomínají černou záchodovou štětku.“

„Místní?“

„Nejspíš ano.“

„Co je pojilo?“

Další dlouhá odmlka.

„Zbraně,“ přiznala Rosemary. „Sdíleli zájem o zbraně.“

Charlie, poznamenala si Helen. Zbraně.

* * *

Donna Biancová popadla mobil a začala zjišťovat letový řád mezi D.C. a Indianapolis. Věděla, že z Indianapolis odlétají letadla každou celou hodinu a let trvá třicet pět minut. Usoudila, že osoba, která má pozvánku k soudu na čtvrtou, nedorazí později než ve dvě třicet pět. Což znamenalo opustit Indianapolis ve dvě, takže bylo třeba dorazit tam kolem půl druhé, aby zbyl čas na přestup. Takže z Washington National by dotyčná osoba musela odstartovat nejpozději v půl jedenácté až ve dvanáct. Což nebylo možné. Poslední přímé letadlo z National do Indianapolis letělo v devět třicet. Nabízeli jen několik ranních a večerních spojů. Nic mezi nimi.

„Přiletí ve dvanáct třicet pět,“ oznámila.

Emerson se podíval na hodinky. Tři čtvrtě na dvanáct.

„Což znamená, že Reacher se objeví každou chvíli,“ podotkl.

* * *

V za deset minut dvanáct dorazil do kanceláře Helen Rodinové kurýr se šesti obrovskými krabicemi obsahujícími důkazy obžaloby. Obhajoba měla nárok na jejich zpřístupnění, podle pravidel řádného vedení procesu. Zaručovala je Listina práv. Kurýr zavolal z vestibulu a Helen ho požádala, aby přišel nahoru. Potřeboval dvoukolák a musel jít dvakrát. Krabice naskládal do prázdné místnosti pro sekretářku. Helen podepsala převzetí a kurýr odešel. Pak krabice otevřela. Skrývala se v nic záplava papírů a tucty fotografií. A jedenáct nových videokazet. S nálepkami s úhledně vytištěnými čísly odkazujícími k notářsky ověřené listině, která potvrzovala, že se jedná o věrné a úplné kopie původního záznamu z bezpečnostní kamery v garáži, zhotovené nezávislým a nestranným dodavatelem. Helen je vytáhla a odložila stranou. Bude je muset vzít domů a podívat se na ně na svém videu. V kanceláři žádné neměla. Ani televizi.

* * *

V kavárně Marriottu televizi měli. Vysoko v rohu, na černé článkovité konzole přišroubované do zdi. Běžel jen obraz. Reacher shlédl reklamu s mladou ženou v průsvitných letních šatech skotačící na poli plném lučních květů. Nepochopil, jaký výrobek propaguje. Zda šaty, make-up, šampon nebo lék proti senné rýmě. Pak se objevil titulek ohlašující zprávy. Polední zpravodajství. Reacher se podíval na hodinky. Přesně dvanáct. Pohlédl k recepci ve vestibulu. Krásně na ni viděl. Ani stopa po Huttonové. Ještě příliš brzy. Tak zvedl oči zpátky k televizi. Na obrazovce se objevila Ann Yanniová. Zdálo se, že se jedná o živé vysílání, z centra, z ulice. Stojí před hotelem Metropole Palace. Chvíli vážně hovořila a pak ji nahradilo mdlé svítání. Ulička. Policejní zábrana. Nejasný obrys pod bílým prostěradlem. Pak se obraz opět změnil. Vynořila se fotografie z řidičského průkazu. Světlá pokožka. Zelené oči. Rusé vlasy. Pod bradou titulek: Alexandra Dupreeová.

Alexandra. Sandy.

Tentokrát to přehnali, pomyslel si Reacher.

Zachvěl se.

Hodně přehnali.

Zíral na obrazovku. Do obličeje Sandy. Pak se obraz vrátil k brzkým ranním hodinám, k Emersonovi zabíranému od hlavy k ramenům. Natočený rozhovor. Yanniová mu držela mikrofon těsně pod nosem. Emerson hovořil. Yanniová odtáhla mikrofon a položila otázku. Emerson se opět rozhovořil. Oči měl propadlé, prázdné a unavené a mhouřil je do prudkého světla na kameře. Reacher i bez zvuku věděl, co říká. Sliboval důkladné vyšetřovaní. Toho chlapa dostaneme, přísahal.

„Zahlédla jsem tě od recepce,“ ozval se hlas.

Pak pokračoval: „A napadlo mě, neznám náhodou toho člověka?“

Reacher se odvrátil od televize.

Přímo před ním stála Eileen Huttonová.

Měla kratší vlasy. Nebyla opálená. Kolem očí se jí rýsovaly drobné vějířky vrásek. Jinak vypadala úplně stejně jako před čtrnácti lety. A stejně dobře. Středně velká, štíhlá, vznosná. Upravená. Voňavá. Neskutečně ženská. Nepřibrala ani kilo. Byla v civilu. Bavlněné khaki kalhoty, bílé tričko, přes něj rozepnutou tmavomodrou košili. Mokasíny bez ponožek, žádný make-up, žádné šperky.

Ani snubní prstýnek.

„Pamatuješ se na mě?“ zeptala se.

Reacher přikývl.

„Nazdar Huttonová,“ pozdravil. „Samozřejmě, že si na tebe pamatuju. A moc rád tě zase vidím.“

Držela v ruce kabelku a kartu od dveří pokoje. U nohou jí stálo příruční zavazadlo na kolečkách s dlouhým držadlem.

„Taky tě ráda vidím,“ pravila. „Ale prosím, řekni mi, že jsi se tady ocitl náhodou. Moc tě prosím.“

Jedna z nejženštějších žen, jakou kdy znal, až na to, že se stále jednalo o ženu žijící v mužském světě, která v sobě měla ocelovou tvrdost. Museli jste jen vědět, kam se podívat, když jste ji chtěli zahlédnout. Do jejích očí. Pulzovaly jako burzovní telegraf. Teplo, teplo, vítej, vítej, s občasným zablesknutím: Nezahrávej si se mnou, nebo ti vyrvu plíce z těla.

„Posaď se,“ vyzval ji Reacher. „Pojďme si dát oběd.“

„Oběd?“

„To lidé v poledne obvykle dělají.“

„Ty jsi věděl, že přijedu. Čekal jsi na mě.“

Reacher přikývl. Podíval se na televizní obrazovku. Na obrazovce se opět skvěla Sandyina fotografie ze řidičského průkazu. Huttonová sledovala jeho pohled.

„To je ta mrtvá holka?“ zeptala se. „Slyšela jsem o ní po cestě v rádiu.

Skoro jsem měla pocit, že bych si zasloužila příplatek, protože jedu do bojové akce.“

„Co v rádiu říkali? Tahle televize běží bez zvuku.“

„Vražda. Včera pozdě v noci. Místní dívce někdo zlomil vaz. Jedinou ranou do pravého spánku. V uličce před hotelem. Doufám, že ne tady.“

„Ne,“ opáčil Reacher. „Před tímhle hotelem to nebylo.“

„Brutální.“

„Také bych řekl.“

Eileen Huttonová přisedla ke stolu. Nikoliv naproti. Na židli vedle něho. Jako Sandy ve sportovním baru.

„Vypadáš skvěle,“ pochválil ji. „Opravdu.“

Neodpověděla.

„Moc rád tě vidím,“ zopakoval.

„Nápodobně,“ pravila.

„Myslím to vážně.“

„Já taky. Kdybychom seděli na koktejlovém večírku, propadla bych vzpomínkám a nostalgii. Možná to ještě udělám, když mi potvrdíš, že tady nejsi proto, proč si myslím.“

„Proč bych tady měl být?“

„Abys dostál svému slibu.“

„Ty si na něj pamatuješ?“

„Samozřejmě. Povídali jsme si o něm celou noc.“

„A ty jsi tady proto, že ministerstvo obrany dostalo předvolání k soudu.“

Huttonová přikývla. „Od nějaké pitomého státního zástupce.“

„Od Rodina,“ upřesnil Reacher.

„Správně.“

„Moje chyba,“ přiznal Reacher.

„Kristepane,“ zaúpěla Huttonová. „Co jsi mu navykládal?“

„Nic,“ odpověděl Reacher. „Neřekl jsem mu vůbec nic. On mi však cosi prozradil. Prý jsem na seznamu svědků obhajoby.“

„Na seznamu obhajoby?“

Reacher přitakal. „Také mě to, samozřejmě, překvapilo. A zazmatkoval jsem. Zeptal jsem se, jestli moje jméno vyštrachali v nějaké staré složce Pentagonu.“

„Nepřipadá v úvahu.“

„To je mi teď jasné,“ připustil Reacher. „Pronesl jsem však magické slovo a nemohl jsem ho vzít zpátky. Zmínil jsem se o Pentagonu. A ten chlap je tak opatrný, že se začal poptávat. Jde jenom do stoprocentně jistých případů. Takže se omlouvám.“

„Máš za co. Strávím dva dny v zapadákově a budu nestydatě lhát.“

„Nemusíš lhát. Vytas se s bezpečnostním zájmem státu.“

Huttonová zavrtěla hlavou. „Dlouho a podrobně jsme o tom diskutovali. Dospěli jsme k závěru, že neuděláme nic, co by vzbudilo pozornost. Ta záležitost s Palestinci stála na velice chatrných základech. Jestli se provalí, provalí se i všechno ostatní. Takže jsem přijela místopřísežné odpřísáhnout, že James Barr věrně sloužil vlasti.“

„Vážně to chceš udělat?“

„Víš, jak to v armádě chodí. Nikdo z nás není bez poskvrnky. Jde o poslání a tohle poslání spočívá v ututlání událostí v Kuvajtu.“

„Proč vyslali tebe?“

„Dvě mouchy jednou ranou. Proč by vysílali někoho jiného a mě nechali sedět v Pentagonu, když ví, že znám pravdu? Takhle se o ní už nikdy nebudu moct zmínit. Musela bych zároveň přiznat, že jsem kdysi křivě svědčila v Indianě. Nejsou hloupí.“

„Překvapuje mě, že je to pro ně stále důležité. V podstatě se jedná o pradávnou historii.“

„Jak dlouho jsi venku?“

„Sedm let.“

„A očividně neodebíráš Army Times.“

„Prosím?“

„Nebo se ti nic nedoneslo.“

„Co se mi mělo donést?“

„Jak vysoko se ta záležitost dostala.“

„Předpokládám, že na divizi. Ale možná ne až nahoru.“

„Skončila na psacím stole jistého plukovníka. Ten ji nechal ututlat.“

„Dál?“

„Jmenoval se Petersen.“

„Dál?“

„Plukovník Petersen je teď generálporučík Petersen. Tři hvězdy. Styky v Kongresu. Na dosah čtvrté hvězdy. Na dosah jmenování zástupcem náčelníka armádního štábu.“

To by mohlo zkomplikovat situaci, pomyslel si Reacher.

„Nepříjemné,“ řekl nahlas.

„To si piš, že je to pro něj nepříjemné,“ potvrdila Huttonová. „Takže mi můžeš věřit, že tahle poklička zůstane přiklopená. Nezapomínej na to. Ať už se svým slibem hodláš udělat cokoliv, nesmíš se zmínit o tom, co se stalo. Stejně jako já. Našli by způsob, jak se ti dostat na kobylku.“

„Nezmíní se o tom ani jeden z nás. Dohoda platí.“

„To velice ráda slyším.“

„Alespoň doufám.“

„Ty máš snad nějaké pochybnosti“

„Zeptej se, jak získali moje jméno.“ Jak získali tvoje jméno?“

„Od Jamese Barra. „Tomu nevěřím.“

„Já tomu také nevěřil. Teď tomu však věřím.“

„Proč?“

„Měli bychom si dát oběd. Opravdu si musíme promluvit. Mám pocit, že v okolí se pohybuje někdo další, kdo o té záležitosti něco ví.“

* * *

Emerson s Biancovou to zabalili ve dvanáct padesát. Reacher se neobjevil. Přípoj z Indianapolisu přistál načas. Nevystoupil z něj nikdo, kdo by připomínal brigádního generála ženského pohlaví z Pentagonu. Počkali, až se vyprázdní příletová hala. Pak nasedli do auta a vrátili se do města.

* * *

Reacher s Huttonovou se naobědvali. Obsluhovala je servírka, Šťastná, že má zákazníky alespoň u rohového stolu. Jídelní lístek obsahoval klasickou kavárenskou nabídku. Reacher zvolil opékaný sýrový sendvič a kávu. Huttonová si objednala zelený salát s kousky kuřete a čaj. Jedli a hovořili. Reacher přiblížil případ. Pak objasnil svou teorii. Nesprávný výběr místa, předpokládaný nátlak. Zmínil se o Niebuhrově výkladu o novém dominantním příteli. Vysvětlil, že Barr tvrdí, že nemá žádné nové kamarády a jen několik starých.

„Stejně to nemůže být nový kamarád,“ upozornila Huttonová. „Jedná se o scénář sestávající z několika vrstev. Jsou v něm zahrnuty současné důkazy a historické paralely. První patro parkovací garáže před čtrnácti lety v Kuvajtu, druhé patro garáže tady a teď. Prakticky stejná zbraň. Ostřelovací munice s kónickým koncem. A pouštní boty. Před Štítem jsem je nikdy neviděla. Jsou velice charakteristické. Ať už ten scénář napsal kdokoliv, věděl o jeho minulosti. Což znamená, že nejde o nového kamaráda. Barrovi by trvalo dlouhá léta, než by se se svými zážitky z Kuvajtu odhodlal svěřit.“

Reacher přikývl. „Očividně to však udělal. Proto se domnívám, že po okolí pobíhá někdo, kdo o celé záležitosti ví.“

„Musíme toho člověka najít,“ pravila Huttonová. „Úkol zní nezvedat pokličku.“

„Můj úkol to není. Mně je srdečně jedno, jestli Petersen dostane svou čtvrtou hvězdu.“

„Nebylo by ti ale jedno, kdyby čtvrt milionu veteránů přišlo o dobrou pověst. Ten skandál by padl na ně na všechny. A to si nezaslouží. Byli dobří vojáci.“

Reacher neodpověděl.

„Nejde o nic složitého,“ pokračovala Huttonová. Jestli má James Barr jenom pár kamarádů, zužuje se tím pole pátrání. Jeden z nich bude naším člověkem.“

Reacher neodpověděl.

„Dvě mouchy jednou ranou,“ poznamenala Huttonová. „Ty získáš svého loutkáře a armáda si oddechne.“

„Tak proč mě armáda nepodpoří?“

„Nemůžeme si dovolit vzbudit pozornost.“

„Stojím před operačním problémem,“ sdělil Reacher.

„Chybí ti jurisdikce?“

„Něco ještě horšího. Brzy mě zatknou.“

„Za co?“

„Za vraždu té dívky u hotelu.“

„Cože?“

„Loutkáři se nelíbí, že jsem přijel. Už se mě pokusil zbavit v pondělí a tu dívku použil jako návnadu. Tak jsem se s ní včera dvakrát setkal. A teď je po smrti a já jsem určitě poslední nevysvětlitelnou osobou, která s ní mluvila.“

„Máš alibi?“

„Záleží na tom, kdy přesně ji zabili, ale patrně nemám. Policie mě už stoprocentně hledá.“

„To je opravdu problém,“ potvrdila Huttonová.

‚Jenom dočasný,“ opáčil Reacher. „Věda stojí na mé straně. Jestli jí vaz srazila jediná rána do pravého spánku, musel jí vrah pootočit hlavu, proti směru hodinových ručiček, což znamená, že je levák. Já jsem pravák. Kdybych ji praštil do pravého spánku, určitě bych ji omráčil, ale nezlomil bych jí vaz. To bych musel udělat až dodatečně.“

Jsi si jistý?“

Reacher přikývl. „Nezapomínej, že jsem se tímhle živil.“

„Budou ti věřit? Nebo usoudí, že jsi natolik silný, abys dokázal zabít i slabší rukou?“

„Nehodlám to zjišťovat. To by bylo příliš riskantní.“

„Vypaříš se?“

„Ne, zůstanu tady, ale budu se jim muset uklidit z cesty. Což mě zpomalí. O hodně. Právě proto říkám, že mám operační problém.“

„Můžu ti pomoct?“

Reacher se usmál.

„Moc rád tě, Huttonová, vidím,“ pravil. „Opravdu.“

Jak ti můžu pomoct?“

„Až podáš výpověď, vyhledá tě policajt jménem Emerson. Bude se tě na mě vyptávat. Zahraj hloupou. Řekni, že jsem se neukázal, nesetkali jsme se a nevíš, kde se nacházím.“

Na okamžik se odmlčela.

„Zlobíš se,“ pravila. „Vidím to na tobě.“

Přikývl. Prostřel si obličej dlaněmi, jako by si ho oplachoval.

James Barr je mi v podstatě ukradený,“ řekl. „Pokud ho někdo nahnal do trestu, který si zasloužil před čtrnácti lety, vůbec mi to nevadí. S tou dívkou je to však něco úplně jiného. Překročili přípustnou mez. Bylo to jenom pitomé, nevinné dítě. Nikomu neublížila.“

Huttonová se odmlčela na delší dobu.

Jsi si jistý tou hrozbou vůči Barrově sestře?“ zeptala se.

Jiná páka mě nenapadá.“

„Neukazuje na ni jediná stopa. Dívám se očima prokurátorky. Nevidím, jak bych ji mohla použít jako samostatné obvinění.“

„Proč by jinak Barr udělal to, co udělal?“

Huttonová neodpověděla.

„Sejdeme se ještě?“ otázala se.

„Ubytoval jsem se kousek odtud. Spojím se s tebou.“

„Dobře,“ souhlasila.

„Pokud mě nezavřou.“

Opět k nim přistoupila servírka a objednali si zákusek. Reacher požádal o kávu a Huttonová o čaj. Pak si povídali. O všem možném. Museli dohnat čtrnáct let.

* * *

Helen Rodinová prošla šest krabic s důkazy, až narazila na ostrou fotokopii papíru, který našli vedle Barrova telefonu. Jeho soukromý telefonní seznam. Obsahoval jen tři čísla, napsaná pečlivým a úhledným písmem. Dvě patřila sestře Rosemary, jedno do bytu a druhé do práce. Třetí Mikovi. Sousedovi. Ani zmínka o Charliem.

Helena vytočila Mikovo číslo. Telefon šestkrát zazvonil a naskočil záznamník. Zanechala na něm své číslo do kanceláře a pořádala, aby se jí ozval, ve velice naléhavé záležitosti.

* * *

Emerson strávil hodinu s kresličem skic a podařilo se jim vytvořit věrnou podobu Reacherova obličeje. Obrázek naskenovali do počítače a vybarvili. Špinavě blonďaté vlasy, ledově modré oči, střední až silné opálení. Emerson pak zanesl jméno a výšku odhadl na sto devadesát pět, váhu na sto deset, věk mezi pětatřiceti až pětačtyřiceti. Do spodního řádku vepsal telefonní číslo policejního oddělení. Výsledek rozeslal e-mailem na všechny možné adresy a vytiskl dvě stě barevných kopií. Nařídil řidičům hlídkových vozů, aby si je vzali a rozdali jednotlivé výtisky po hotelech a barech. Pak dodal: po všech restauracích, bistrech, jídelnách a stáncích s občerstvením.

* * *

Kamarád Jamese Barra Mike zavolal Helen Rodinové ve tři odpoledne. Požádala ho o adresu a donutila přistoupit na osobní rozhovor. Mike pravil, že po zbytek dne zůstane doma. Tak si objednala taxík a vyrazila. Mike bydlel ve stejné ulici jako James Barr, dvacet minut od centra. Na Barrův dům se díval ze své předzahrádky. Oba domy se podobaly. Podobné si byly všechny domy v ulici. Dlouhé, nízké, z padesátých let. Původně se patrně vůbec nelišily, ale během půl století na nich přibyly různé přístavby, střešní krytiny, dřevěné obložení a proměnila se zahradní architektura. Některé vypadaly výstavně a jiné stále prostě. Barrův působil omšele. Mikeův udržovaně.

Samotný Mike byl unavený muž něco po padesátce. Po ránech a dopoledne se živil jako velkoobchodník barvou. Jeho manželka dorazila, když se Helen stále představovala. Byla to také unavená padesátnice. Jmenovala se Tammy, což k ní nesedělo. Dělala na poloviční úvazek sestru u zubaře. Pracovala dvě dopoledne týdně v ordinaci v centru. Uvedla Helen a Mikea do obývacího pokoje a odešla uvařit kávu. Helen s Mikem se posadili a na několik minut mezi nimi zavládlo rozpačité ticho.

„Tak co vám můžu povědět?“ zeptal se nakonec Mike.

„Byl jste kamarád pana Barra,“ pronesla Helen.

Mike pohlédl ke dveřím obývacího pokoje. Byly otevřené.

„Jenom soused,“ opravil ji.

Jeho sestra vás označila za přítele.“

„Chovali jsme se k sobě jako sousedé. Někdo by takové chování mohl označit za přátelské.“

„Trávili jste spolu volný čas?“

„Trochu jsme si povídali, když šel venčit psa.“

„O čem jste si povídali?“

„O zahradách,“ vysvětlil Mike. „Když renovoval, radil se se mnou o barvě. Já jsem se ho zeptal, kdo mu opravil příjezdovou cestu. A tak podobně.“

„Mluvili jste také o baseballu?“

Mike přikývl. „O baseballu jsme také mluvili.“

Vešla Tammy se třemi šálky kávy na podnose. Přidala k nim i smetanu, cukr, talířek se sušenkami a tři ubrousky. Položila tác na nízký stolek a posadila se k manželovi.

„Vezměte si,“ nabídla.

„Děkuju,“ opáčila Helen. „Opravdu mockrát děkuju.“

Obsloužili se a v místnosti se rozhostilo ticho.

„Navštívil jste někdy pana Barra doma?“ zeptala se Helen.

Mike střelil očima po manželce.

„Jednou nebo dvakrát,“ pravil.

„Nebyli přátelé,“ upozornila Tammy.

„Překvapilo vás to?“ otázala se Helen. „Co udělal?“

„Ano,“ odpověděla Tammy. „Překvapilo.“

„Tak vás nemusí trápit výčitky, že jste se s ním stýkali. Nemohli jste vědět, že k něčemu podobnému dojde. Takové věci vždycky přicházejí jako blesk z čistého nebe. Sousedé nikdy nic netuší.“

„Snažíte se ho vysekat.“

„V podstatě ne,“ odvětila Helen. „Vynořila se ale nová teorie, že nejednal sám. Jde mi o to, aby byl potrestán i ten druhý.“

„Mike s tím nemá nic společného,“ vypálila Tammy.

„Já vím,“ ujistila ji Helen. „Opravdu. Něco takového mě ani nenapadlo. Rozhodně ne, když se teď známe. Ale ať to byl kdokoliv, možná jste o něm s Mikem slyšeli nebo jste ho viděli přicházet či odcházet.“

„Barr neměl přátele,“ pravil Mike.

„Vůbec žádné?“

„O žádném se mnou alespoň nemluvil. Bydlel se svou sestrou, dokud se neodstěhovala. To mu, myslím, stačilo.“

„Říká vám něco jméno Charlie?“

Mike jen zavrtěl hlavou.

„Co pan Barr dělal, když měl ještě práci?“

„Nevím,“ odpověděl Mike. „Nepracuje už celá léta.“

Jednoho muže jsem zahlédla,“ ozvala se Tammy.

„Kdy?“

„Tu a tam. Občas. Odcházel a přicházel. V kteroukoliv denní i noční dobu, jako skutečný kamarád.“

Jak dlouho?“

„Od té doby, co tady bydlíme. Trávím doma víc času než Mike. Tak si všimnu víc věcí.“

* * *

„Kdy jste toho muže viděla naposled?“

„Mám pocit, že minulý týden. Několikrát.“

„V pátek?“

„Ne, dřív. V úterý a ve středu.“

„Jak vypadá?“

„Je malý. S divnými vlasy. Připomínají černé koňské žíně.“

Charlie, pomyslela si Helen.

* * *

Eileen Huttonová ušla tři bloky na jih od Marriottu a do soudní budovy dorazila přesně minutu před čtvrtou. Sekretářka Alexandra Rodina pro ni sešla do přízemí a odvedla ji do druhého patra. Pro výpovědi se používala velká konferenční místnost, protože svědky obvykle doprovázeli jejich právníci a soudní zapisovatelé. Huttonová se dostavila sama. Posadila se za dlouhou stranu obrovského stolu a usmála se, když před ni postavili mikrofon a namířili jí do obličeje videokameru. Pak vstoupil Rodin a představil se. Přivedl s sebou malý tým. Pomocníka, jeho sekretářku a soudní zapisovatelku s přístrojem.

„Mohla byste sdělit do zápisu své plné jméno a hodnost?“ požádal.

Huttonová se zadívala do kamery.

„Eileen Ann Huttonová,“ pravila. „Brigádní generál, soudní sbor armády Spojených států.“

„Doufám, že vás nepřipravím o moc času,“ pravil Rodin.

„To určitě nepřipravíte,“ opáčila Huttonová.

A měla pravdu. Rodin lovil v neznámých vodách. Jako člověk v zatemněné místnosti. Mohl jen naslepo pálit a doufat, že se do něčeho trefí. Po šesti otázkách poznal, že nemá šanci.

Otázal se: Jak byste charakterizovala vojenskou službu Jamese Barra?“

„Vzorná, aniž by byla něčím výjimečná,“ odpověděla Huttonová.

„Dostal se někdy do nepříjemností?“

„Nic takového mi není známo.“

„Spáchal zločin?“

„Nic takového mi není známo.“

„Víte, co se stalo v našem městě?“

„Ano, vím.“

„Došlo v životě Jamese Barra k něčemu, co by mohlo osvětlit či vyvrátit jeho účast na těchto událostech?“

„Nic takového mi není známo.“

Poslední otázka zněla: „Existuje důvod, proč by se Pentagon zajímal o Jamese Barra víc než o ostatní veterány?“

„Nic takového mi není známo.“

V tomto bodě se Alex Rodin vzdal.

„Dobře,“ pravil. „Děkuju, generále Huttonová.“

* * *

Helen Rodinová ušla třicet metrů a na chvíli se zastavila na ulici před Barrovým domem. Přes příjezdovou cestu se táhla policejní páska a vylomené přední dveře chránila překližka. Dům působil opuštěně a prázdně. Nic na něm nebylo k vidění. Tak vytáhla mobil, zavolala taxík a nechala se odvézt do okresní nemocnice. Dorazila tam ve čtyři hodiny odpoledne. Slunce stálo na západě a zalévalo bílý beton bledým oranžovorůžovým světlem.

Vyjela do pátého patra, zapsala se do vězeňské knihy, vyhledala unaveného třicetiletého doktora a zeptala se ho na Barrův stav. Doktor se nenamáhal pořádně odpovědět. Pacientův stav mu byl ukradený. Zcela očividně. Tak kolem něj Helen prošla a otevřela dveře do pokoje.

Barr byl vzhůru. Stále připoutaný za ruce k posteli. Hlavu pořád ve svěráku. Měl otevřené oči a zíral do stropu. Slabě, pravidelně oddechoval a přístroj měřící srdeční činnost pípal méně než jednou za vteřinu. Ruce se mu nepatrně chvěly a pouta cinkala o rám postele. Tichý, nevýrazný, kovový zvuk.

„Kdo je tady?“ zeptal se.

Helen přistoupila blíž a naklonila se do jeho zorného pole.

„Starají se o vás?“ zeptala se.

„Nestěžuju si,“ odpověděl.

„Povězte mi o svém kamarádovi Charliem.“

„Přišel?“

„Ne.“

„Byl se za mnou podívat Mike?“

„Myslím, že návštěvy nejsou povolené. Smí za vámi jen právníci a rodinní příslušníci.“

Barr neodpověděl.

„To jsou vaši nejbližší přátelé?“ otázala se Helen. „Mike a Charlie?“

„Ano,“ pravil Barr. „Ale Mike je spíš soused.“

„Co Jeb Oliver?“

„Kdo?“

„Pracuje v podejně náhradních dílů do aut.“

„Neznám ho.“

Jste si jistý?“

Barr začal pohybovat očima a sešpulil rty, jako člověk pátrající v paměti, snažící se pomoct, v zoufalé touze vyhovět.

„Je mi líto,“ řekl. „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Berete drogy?“

„Ne,“ odpověděl Barr. „Nikdy jsem je nebral. A nikdy bych to neudělal.“ Na chvíli se odmlčel. „V podstatě nedělám vůbec nic. Jenom Žiju. Proto nechápu, co se stalo. Strávil jsem čtrnáct poklidných let. Proč bych je zahazoval?“

„Povězte mi o Charliem,“ vyzvala ho Helen. „Vyráželi jsme si,“ pravil Barr. „Podnikali společné věci.“

„Se zbraněmi?“

„Trochu.“

„Kde Charlie bydlí?“

„Nevím.“

„Jak dlouho se přátelíte?“

„Pět let. Možná šest.“

„A to nevíte, kde bydlí?“

„Nikdy mi to neprozradil.“

„Chodil vás navštěvovat.“

„Co je na tom špatného?“

„To jste mu návštěvu nikdy neoplatil?“

„Stačilo, když chodil on za mnou.“

„Máte jeho telefonní číslo?“

„Prostě se vždycky čas od času objevil.“

Jste si blízcí?“

„Poměrně ano.“

Jak moc?“

„Vycházíme spolu.“

„Natolik dobře, abyste mu prozradil, k čemu došlo před čtrnácti lety?“

Barr neodpověděl. Jen zavřel oči.

„Pověděl jste mu o tom?“

Barr neodpověděl.

„Mám pocit, že ano,“ poznamenala Helen.

Barr to nepotvrdil, ani nepopřel.

„Překvapuje mě, že nevíte, kde bydlí váš přítel. Zejména přítel tak blízký, jako je Charlie.“

„Nenaléhal jsem na něj,“ řekl Barr. „Byl jsem šťastný, že mám vůbec nějakého kamaráda. Nechtěl jsem ho odradit otázkami.“

* * *

Eileen Huttonová vstala od Rodinova svědeckého stolu a potřásla všem rukou. Pak vyšla do chodby a střetla se s mužem, který vypadal jako policajt Emerson. Ten, před kterým ji varoval Reacher. Muž to potvrdil tím, že jí podal vizitku se jménem.

„Můžu s vámi mluvit?“ požádal.

„O čem?“ odpověděla otázkou.

„O Jacku Reacherovi,“ objasnil Emerson.

„Co o něm potřebujete vědět?“

„Pokud se nemýlím, tak ho znáte.“

„Seznámila jsem se s ním před čtrnácti lety.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Před čtrnácti lety,“ odpověděla. „Sloužili jsme spolu v Kuvajtu. Pak ho někam odveleli. Nebo mě. Nepamatuju se přesně.“

„Viděla jste se s ním dneska?“

„On je v Indianě?“

„U nás ve městě. Právě v tuto chvíli.“

„Svět je malý.“

Jak jste se k nám dostala?“

„Letadlem do Indianapolis a pak jsem si půjčila auto.“

„Zůstanete přes noc?“

„Zbývá mi jiná možnost?“

„Kde?“

„V Marriottu.“

„Reacher včera v noci zavraždil dívku.“

„Jste si jistý?“

„Je náš jediný podezřelý.“

„To se mu moc nepodobá.“

„Zavolejte mi, kdybyste na něj narazila. Číslo policejní stanice stojí na vizitce. Včetně mé přímé linky a čísla na mobil.“

„Proč bych na něj měla narazit?“ ‚Jak jste sama řekla, svět je malý.“

* * *

Černobílý policejní vůz se sunul dopravní zácpou na sever. Kolem obchodu se zbraněmi. Kolem holičství. Každý střih 7 dolarů. Pak zabočil doprava a zastavil před motelem. Policista na sedadle spolujezdce vystoupil a vyrazil k recepci. Rozdat další leták. Položil ho na pult, otočil a posunul k recepčnímu.

„Zavolejte nám, kdyby se objevil tenhle chlap,“ požádal.

„Už se objevil,“ pravil recepční. „Ale jmenuje se Heffner, nikoliv Reacher. Ubytoval jsem ho na osmičce, včera večer.“

Policista strnul. „Je teď uvnitř?“

„Nevím. Několikrát odešel a přišel.“

„Na jak dlouho se ubytoval?“

„Zaplatil jen na jednu noc. Ale zatím nevrátil klíč.“

„Takže se ještě objeví.“

„Patrně ano.“

„Pokud není uvnitř.“

„Správně,“ potvrdil recepční.

Policista přistoupil ke dveřím. Zamával na kolegu. Kolega vypnul motor, zamkl auto a zamířil k recepci.

„Pokoj číslo osm, falešné jméno,“ sdělil mu první policista.

„Je uvnitř?“ zeptal se kolega.

„Nevíme.“

„Tak to pojďme zjistit.“

Recepčního vzali s sebou. Nařídili mu, aby se držel v pozadí. Vytáhli zbraně a zaklepali na dveře pokoje číslo osm.

Žádná odpověď.

Opět zaklepali.

Žádná odpověď.

„Máte univerzální klíč?“ zeptal se první policista.

Recepční mu podal klíč. Policista ho zasunul do zámku, opatrně, jednou rukou. Pomalu jím otočil. Nepatrně pootevřel dveře, počkal a pak je rozrazil a skočil dovnitř. Kolega ho následoval. Přejeli zbraněmi zleva doprava a nahoru dolů, rychle, v náhodném sledu a napjatě.

Místnost byla prázdná.

Až na pár opuštěných hygienických potřeb na poličce nad umyvadlem v koupelně. Nový balíček žiletek na jedno použití, otevřený, až na jednu žiletku nedotčený. Nová pěna na holení, se zaschlými bublinkami kolem trysky. Nová zubní pasta, dvakrát promáčknutá.

„Cestuje pěkně nalehko,“ poznamenal první policista.

„Ale ještě se neodhlásil,“ prohodil kolega. „Což znamená, že se vrátí.“

10 KAPITOLA

REACHER USÍNAL v pokoji číslo 310 v Marriott Suites. Ležel na zádech jako mrtvola. S Huttonovou si v kavárně povídali tak dlouho, že téměř nestihla výpověď v soudní budově. Za pět minut čtyři se podívala na hodinky, vrazila mu do ruky kartu od dveří a požádala ho, aby jí odnesl nahoru zavazadlo. Pak vyběhla na ulici. Předpokládala, že kartu potom nechá na recepci. Ale neudělal to. Neměl kam jít. Ne v danou chvíli. Tak jen odložil zavazadlo a zůstal uvnitř.

Číslo 310 ho nějak zvlášť nenadchlo. Bylo ve třetím patře, takže se nedalo utéct oknem. Osmička v motorestu se mu líbila víc. Mnohem víc. Přízemí a spletité staré sousedství poskytovaly muži sportovního ražení daleko větší šanci. Otevřít okno, vyskočit, najít uličku, dveře nebo jiné okno. To mu vyhovovalo. Tohle ne. Ležel tři patra vysoko. Musel by šplhat hluboko dolů. A vůbec si nebyl jistý, jestli se okna Marriottu dají otevřít. Firemní právníci možná vzali v potaz zodpovědnost. Představili si, jak na asfalt parkoviště nepřetržitě padají malé děti. Nebo se jednalo o otázku ekonomiky. Náklady na klimatizaci by přesáhly účty za zástrčky a kliky. Každopádně znal daleko lepší pokoje. V mnoha směrech. Rozhodně na dlouhodobější pobyt.

Nehodlal však zůstat dlouho. Tak zavřel oči a usnul. Spi, dokud můžeš, protože nevíš, kdy se ti to zase poštěstí. Tak znělo staré vojenské pravidlo.

* * *

Emerson vypracoval jednoduchý plán. Umístil Donnu Biancovou na sedmičku. Nařídil dvěma policistům zaparkovat hlídkové vozidlo o tři ulice dál, vrátit se pěšky a zabrat devítku. On sám zaparkoval dvě ulice za motelem, čtyři bloky na sever u autosalonu a dva boky jižně. Recepční dostal příkaz neusnout, dívat se oknem a zavolat Biancové na sedmičku, jakmile zahlédne přicházet muže používajícího jméno Heffner.

* * *

Eileen Huttonová se vrátila do Marriottu ve čtyři třicet. Na recepci ji nečekala žádná karta. Ani zpráva. Tak vyjela výtahem, podle šipek došla k třistadesítce a zaklepala. Následovala krátká pauza a pak se otevřely dveře a Reacher ji pustil dovnitř.

Jak se ti líbí můj pokoj?“ otázala se.

„Postel je pohodlná.“

„Mám zatelefonovat Emersonovi, až se s tebou setkám,“ sdělila.

„Uděláš to?“ Ne“

„Křivé svědectví a poskytnutí útulku uprchlíkovi před spravedlností,“ poznamenal. „To všechno v jednom dni.“

Zašátrala v kabelce a vytáhla Emersonovu vizitku. „Jsi jenom podezřelý. Dal mi tři telefonní čísla. Tvářil se velice vážně.“

Vzal si od ní vizitku. Zastrčil ji do zadní kapsy, k ubrousku s číslem mobilu Helen Rodinové. Pomalu se měnil v chodící telefonní seznam.

Jak to probíhalo u Rodina?“ zeptal se.

„Hladce.“

Nic na to neřekl. Huttonová si prohlédla apartmá. Koupelnu, ložnici, obývák, kuchyňský kout. Popadla zavazadlo a postavila ho pořádkumilovně ke stěně.

„Chceš zůstat?“ prohodila.

Zavrtěl hlavou.

„Nemůžu,“ sdělil.

„Dobře,“ odvětila.

„Zastavím se ale později, jestli ti to nevadí.“

Na okamžik se zarazila.

„V pořádku,“ souhlasila. „Tak se zastav.“

* * *

Alex Rodin se vrátil do kanceláře, zavřel za sebou a zavolal Emersonovi.

„Už ho máte?“ zeptal se.

Jedná se jen o otázku času,“ ujistil ho Emerson. „Všude ho hledáme. A pozorujeme jeho pokoj. Ubytoval se ve starém motorestu. Pod falešným jménem.“

„To je zajímavé,“ podotkl Rodin. „Možná se ubytoval pod falešným jménem také v Metropole.“

„Zjistíme to,“ přislíbil Emerson. „Ukážeme recepčnímu fotografii.“

* * *

Reacher opustil apartmá Huttonové a místo výtahu použil schodiště. V přízemí se vyhnul vestibulu a našel chodbu vedoucí k požárnímu východu. Otevřel dveře a podržel je nohou. Vytáhl z kapsy Emersonovu vizitku, podélně ji roztrhl a složil polovinu se jménem na čtyři díly. Bříškem palce zmáčkl jazýček zámku požárních dveří a zaklínil ho složenou vizitkou. Jemně zavřel a přitlačil dveře dlaní k rámu. Pak vyrazil kolem popelnic, přes parkoviště pro zaměstnance, směrem na sever. Chodníky se hemžily chodci a na ulici se začínala hromadit auta. Kráčel normálním tempem a využíval své výšky. Z nadhledu kontroloval, jestli někde nezahlédne hlídkový vůz nebo policistu postávajícího na rohu. Pořád bylo teplo. Chystala se však změna. Blížila se fronta. Vysoký tlak tiskl k zemi pach vlhké půdy a dusičnanů na hnojení.

Došel k nadzemní státovce a zabočil v jejím stínu na západ. Vozovka se zvedala dvanáct metrů nad ním. Pod pilíři se válely odpadky a na pár pozemcích stály staré cihlové budovy se slepými střešními okny. K některým se lepily nové kovové přístavby s dílnami nabízejícími nové karoserie nebo lak. Prošel kolem zadní strany černé skleněné věže, zůstal ve stínu státovky a zahnul na jih, těsně před knihovnou. Zastavil se a sklonil se k botě. Jako by v ní měl kamínek. Ohlédl se přes ruku a nikoho nezahlédl. Nesledovali ho.

Pokračoval v cestě. Za knihovnou musel překonat čtyřicet nechráněných metrů. Náměstí leželo východně od něj. Na okamžik zůstal stát, přímo pod místem, kde předcházející den zaparkovala Helen Rodinová a kde měl v pátek zaparkovat James Barr. O dvanáct metrů níž se mu nabízel jiný pohled, ale geometrie se nezměnila. U jižní stěny jezírka ležely pohřební dary. Z dálky připomínaly vybledlé tečky. Za nimi se rýsovaly dveře dopravního inspektorátu. Vycházeli z nich lidé, sami nebo ve dvojicích. Podíval se na hodinky. Za deset minut pět.

Vykročil do otevřeného prostoru a dostal se k nejsevernějšímu bloku První ulice. Obešel jeden blok na jih, tři na východ a k parkovací garáži dorazil ze západu. Vystoupal po příjezdové rampě a našel čočku bezpečnostní kamery. Malý kroužek špinavého skla na černé krabici namontované ve sbíhající se mezeře mezi dvěma betonovými nosníky. Zamával na ni. Cistě teoreticky visela příliš vysoko. Měli ji umístit níž, na úroveň poznávacích značek. Ale všechny sloupy byly do výšky pasu poškrábané a odřené. Skvěla se na nich celá duha barev, pozůstatek po neopatrných řidičích. Kdyby kameru přišroubovali níž, vydržela by den a půl. Možná míň.

Vyšel po rampě do druhého patra. Zamířil do severovýchodního rohu. Nenarazil na živou duši, ale garáž byla plná. Na Barrově místě stálo auto. Shon všedního dne vytlačil jakýkoliv sentiment. Jakoukoliv vážnost.

Hranici mezi novou a starou částí vyznačovala trojitá páska natažená mezi sloupy. Klasická žlutočerná s varováním stavitele Zákaz vstupu a pod ní a nad ní modrobílá policejní hlásající to samé. Předloktím je nazvedl a protáhl se pod nimi. Vůbec si nepotřeboval kleknout. Nemusel si odřít džíny. Zanechat po sobě vlákna. I přes to, že byl o patnáct čísel větší než Barr a nebojoval s jednou páskou, ale se třemi. Opravdu si dal práci, aby po sobě nechal co nejvíc důkazů.

Reacher vstoupil do přítmí. Nová přístavba měla obdélníkový tvar. Zhruba čtyřicet metrů z jihu na sever a sto z východu na západ. Což znamenalo, že do severovýchodního rohu došel po třiceti pěti krocích. Zastavil se necelé dva metry od obvodové zdí a podíval se doprava dolů. Viděl úplně dokonale. Nemusel se opřít o pilíř. Drbat se o něj jako kůň na letní louce.

Stál a díval se. Ze státní budovy vycházelo pořád víc lidí. V nepřetržitém proudu. Někteří se hned za dveřmi zarazili a zapálili si cigaretu. Ostatní pokračovali přímo na západ, rychle i pomalu. Všichni obcházeli jezírko podél severní strany. Nikdo se nevydal cestou, kudy kráčely Barrovy oběti. Odkláněly je pohřební dary. Připomínka smutné události. Proto bylo nesnadné odhadnout, jak vypadala scéna v pátek. Nesnadné, ale ne nemožné. Reacher sledoval pohybující se lidi a představoval si, jak zapomínají na zdvořilou okliku doprava. Nechával je jít rovně. Zpomalit před zužujícím se hrdlem lahve. Blízko a zase ne příliš loudavě. Kombinace blízkosti a umírněné rychlosti zvyšovala odchylku. Ztěžovala práci. Šlo o základní princip dlouhé zbraně. Pták letící po obloze sto metrů daleko tvoří snadný cíl. Stejný pták letící stejnou rychlostí dva metry před vaším obličejem se téměř nedá zasáhnout.

Představil si, jak lidé proudí zprava doleva. Zavřel jedno oko, napřáhl paži a natáhl prst. Prásk, prásk-prásk, prásk-prásk-prásk. Šest cílených výstřelů. Během čtyř vteřin. V rychlém sledu. V nevýhodném úhlu. Napětí, hrozba odhalení, zranitelnost.

Šest zásahů včetně úmyslné trefy do jezírka.

Skvělý výkon.

Ostřelovači nezapomínají.

Spustil paži k boku. V přítmí garáže se do něj dala zima. Zachvěl se. Ve vzduchu visela zatuchlá vlhkost a pach vápna. V Kuvajtu bylo vedro. Vzduch se tetelil a voněl spečeným prachem a pískem pouště. Reacher stál v parkovací garáži a po těle mu stékal pot. Ulice pod ním ho oslepovala. Vražednou září. Jako oheň z pece.

Vedro v Kuvajtu.

Čtyři výstřely tam.

Šest výstřelů tady.

Pozoroval lidi vycházející ze dveří dopravního inspektorátu. Byla jich spousta. Deset, dvanáct, patnáct, dvacet. Zahýbali na sever, vraceli se a pokračovali na západ mezi jezírkem a pávem NBC. Udržovali odstup. V hrdlu lahve by se tlačili jako sardinky.

Spousta lidí.

Šest výstřelů během čtyř vteřin.

Pátral očima po člověku, který se nepohybuje. Žádného nezahlédl. Ani policajta, ani postaršího muže v hranatém obleku. Otočil se vrátil se ve svých stopách. Zvedl pásku, protáhl se pod ní a sešel po rampě. Vyklouzl na ulici a zabočil na západ do stínu státovky. Do knihovny.

Překonal čtyřicet metrů otevřeného prostoru, proplížil se kolem boční zdi knihovny a vstoupil vchodem pro postižené. Musel projít těsně kolem výdejního pultu, ale to mu starosti nedělalo. Pokud začal Emerson šířit leták, zaměří se nejdřív na pošty, bary a hotely. Knihovny ho hned tak nenapadnou.

V pořádku se dostal do vestibulu a přistoupil k telefonnímu automatu. Vytáhl z kapsy ubrousek a vytočil číslo mobilu Helen Rodinové. Ozvala se po pátém zazvonění. Představil si, jak prohrabává kabelku, mžourá na display, zápasí s tlačítky.

Jste sama?“ zeptal se.

„Reacher?“

„Ano,“ potvrdil. Jste sama?“

„Ano,“ odpověděla. „Vězíte ale v maléru.“

„Kdo vám to prozradil?“

„Otec.“

„Věříte mu?“

„Ne.“

„Stavím se u vás.“

„Ve vestibulu hlídkuje policajt.“

„S tím počítám. Přijdu garáží.“

Zavěsil, vrátil se kolem pultu a vytratil se postranním východem. Zpátky pod státní silnici. Dostal se v jejím skrytu až k černé skleněné budově. Naproti vjezdu do garáže. Pohlédl doprava, doleva a sešel po něm. Kolem přenosových vozů NBC a mustangu, který nejspíš patřil Ann Yanniové, až k výtahu. Stiskl přivolávací tlačíko a čekal. Podíval se na hodinky. Pět třicet. Většina lidí bude odcházet. Výtah jedoucí dolů určitě zastaví ve vestibulu. Při cestě nahoru bude možná pokračovat bez zastavení. Alespoň doufal.

Výtah dorazil do garáže a vystoupili z něj tři lidé. Vzdálili se. Reacher nastoupil. Zmáčkl trojku. Postavil se dozadu. Výtah vyjel jedno patro a zastavil se. Ve vestibulu. Dveře se otevřely jako záclona. Policista hlídkoval, metr od výtahu, odvrácený opačným směrem. S roztaženýma nohama a rukama na bocích. Reacher se ho mohl téměř dotknout. Přistoupil neznámý muž. Nepromluvil. Jenom kývl na pozdrav. Reacher kývnutí opětoval. Muž stiskl šestku. Dveře zůstaly otevřené. Policista pozoroval ulici. Nový spolucestující pošťouchl tlačítko. Policista přešlápl. Sundal si čepici a projel si prsty vlasy. Dveře se zavřely. Výtah se dal do pohybu.

Reacher vystoupil ve třetím patře a propletl se hloučkem lidí spěchajících domů. Helen Rodinová nechala otevřeno a čekala na něj. Vešel a ona za ním zavřela. Měla na sobě krátkou černou sukni a bílou blůzu. Vypadala mladistvě. Jako školačka. A tvářila se ustaraně. Jako osoba mezi dvěma znepřátelenými tábory.

„Měla bych vás vyhodit,“ pravila.

„Ale neuděláte to,“ opáčil Reacher.

„Ne, neudělám,“ potvrdila. „Ale měla bych.“

„Přirostla mi k srdci,“ řekl Reacher. „Byla to milá holka.“

„Nalákala vás do pasti.“

„Dávno jsem jí odpustil.“

„Někomu však k srdci nepřirostla.“

„Těžko říct. City nehrály roli. Jenom ji použili a odhodili. Splnila svůj účel.“

„Loutkáři skutečně vadí, že se tady potloukáte.“

Reacher přikývl. „Dal to jasně najevo. Pěkně si ale naběhl, protože teď rozhodně neodjedu. Sám se o to postaral.“

Je bezpečné zůstat ve městě?“

„Poměrně ano. Ta zabitá dívka mě jenom zbrzdí. Většinu práce budete muset vykonat vy.“

Uvedla ho do vnitřní kanceláře. Posadila se za psací stůl. Reacher zůstal daleko od okna. Sedl si na zem a opřel se zády o stěnu.

„Už jsem s tou prací začala,“ oznámila Helen. „Mluvila jsem se Rosemary a Barrovým sousedem. Pak jsem zašla do nemocnice. Řekla bych, že hledáme muže jménem Charlie. Malého, s rozježenými černými vlasy. Zajímá se o zbraně. Získala jsem dojem, že se úmyslně schovává. Nebude snadné ho najít.“

‚Jak dlouho se pohybuje na scéně?“

„Pět až šest roků. Je jediným dlouholetým přítelem, na kterého si všichni dotazovaní vzpomněli. A jediný, komu se Barr svěřuje.“

Reacher přitakal. „To dává smysl.“

„A Barr nezná Jeba Olivera a nebere drogy.“

„Věříte mu?“

„Ano, věřím,“ potvrdila Helen. „Opravdu. V současné chvíli věřím všemu, co říká. Čtrnáct let se snažil vést spořádaný život a nedokáže pochopit, že zase provedl tak strašnou věc. Děsí ho stejně jako každého jiného.“

„Kromě obětí.“

„Dejte mu, Reachere, šanci. Nevíme přesně, k čemu došlo.“

„Ví ten Charlie o Kuvajtu?“

„Barr to nepotvrdil. Domnívám se ale, že ano.“

„Kde bydlí?“

„Barr neví.“

„On neví, kde bydlí?“

„Charlie se jenom občas stavil. Tu a tam přišel na návštěvu. Jak jsem už říkala, mám pocit, že nebude snadné ho najít.“

Reacher neodpověděl.

„Mluvil jste s Eileen Huttonovou?“ zeptala se Helen.

„Nemáte se čeho bát. Armáda se rozhodla nechat pokličku přiklopenou.“

„Našel jste toho chlapa, co vás sledoval?“

„Nenašel. Už jsem ho nezahlédl. Museli ho stáhnout.“

„Takže jsme se nikam nedostali.“

„Dostali jsme se dál, než jsme byli předtím. Začíná se rýsovat základní obrys. Víme o nejméně čtyřech mužích. První je ten chlap v obleku. Druhý se jmenuje Charlie. Třetí je velký a silný levák.“

„Proč silný levák?“

„Včera v noci zabil tu dívku. Chlápek v obleku je na to příliš starý a Charlie pravděpodobně malý. Fyzický nález hovoří o ráně levačkou.“

„A číslo čtyři je loutkář.“

Reacher opět přitakal. „Sedí v zákulisí, kuje plány a tahá za provázky. Můžeme vycházet z předpokladu, že na špinavou práci má své lidi.“

Jak ho ale dopadneme? Pokud stáhl toho chlapa, co vás sledoval, stáhl nejspíš i Charlieho. Zalézají do ulity.“

„Existuje jiná cesta. Velká široká dálnice.“

„Kde?“

„Ušla nám jedna očividná věc. Celou dobu jsme se na to dívali z nesprávného konce. Zaměřili jsme se na toho, kdo střílel.“

„Co jsme měli udělat?“

„Lépe uvažovat.“

„O čem?“

James Barr vystřelil v Kuvajtu čtyřikrát. A tady se střílelo šestkrát.“

„Dobře,“ pravila Helen. „Tak tady vypálil o dva výstřely víc. A co má být?“

„To právě není pravda,“ upozornil Reacher. „Ne ve své podstatě. Když vezmete v úvahu souvislosti, zjistíte, že vypálil o čtyři výstřely méně.“

„Nechápu, o čem mluvíte. Šest je o dva víc než čtyři. Nikoliv o čtyři méně.“

„V Kuvajtu bylo vedro. Nejhorší v poledne. Ven by vyšel jedině blázen. Ulice zely prázdnotou.“

„Takže?“

„V Kuvajtu zastřelil James Barr všechny, kdo se mu dostali na mušku. Jeden, dva, tři, čtyři, konec zábavy. Nikdo jiný než ti čtyři se po ulici nepromenádoval. Byli jediní blázni, kteří vyrazili do vedra. A Barr je všechny skosil. Uklidil stůl. Tenkrát mi to přišlo logické. Chtěl vidět růžovou mlhu. Mohl ho uspokojit jeden, ale neuspokojil. Tak dávalo zvrácený smysl, že když se nezarazil u prvního, střílel, dokud mu nedošly cíle. A přesně to se stalo. V Kuvajtu mu došly cíle.“

Helen Rodinová mlčela.

„Tady mu cíle nedošly,“ pokračoval Reacher. „Zúženým místem procházel tucet lidí. Možná i patnáct. Rozhodně víc než deset. A měl zásobník na deset nábojů. Ale zarazil se po šestém výstřelu. Prostě přestal. Čtyři náboje nechal ve zbrani. Jsou přesně vyčísleny na Bellantoniově výstavě úspěchů. Tohle mám na mysli. V Kuvajtu střílel, jak nejvíc mohl, a tady vypálil o čtyři výstřely méně, než se nabízelo. Což dává jiný psychologický obraz. Rozhodl se neuklidit stůl. Proč?“

„Protože pospíchal?“

„Střílel ze samonabíjecí pušky. Na zvukovém záznamu je slyšet šest výstřelů během čtyř vteřin. Takže deset by mu trvalo necelých sedm vteřin. Tři vteřiny by nehrály velkou roli.“

Helen mlčela.

„Ptal jsem se ho,“ pravil Reacher. „Když jsem s ním mluvil v nemocnici. Zeptal jsem se, jak by to teoreticky provedl. Jako kdyby se připravoval do akce. Zamyslel se. Vyzná se tady. Pravil, že by zastavil na dálnici. Za knihovnou. Stáhl by okénko a vyprázdnil zásobník.“

Helen mlčela.

„Ale zásobník nevyprázdnil,“ podotkl Reacher. „Přestal po šestém výstřelu. Prostě přestal. Chladnokrevně se ovládl. Což mění dynamiku. Nejednalo se o Šílence, který chce rozšířit po městě paniku. Nestřílel pro potěšení z krvavé lázně. Nešlo o náhodu. Neruplo mu v bedně. Za jeho jednáním se skrýval promyšlený, logický účel. Což obrací ohnisko. Měli jsme si toho všimnout. Neměli jsme se zaměřit na střelce, ale na oběti. Nebyli to lidé, které postihla smůla, že se ocitli v nesprávnou dobu na nesprávném místě.“

„Vybral si cíle?“ ozvala se Helen.

„Velice pečlivě. A jakmile je zasáhl, sebral zbraň a zmizel. Se čtyřmi náboji v zásobníku. Záchvat šílenství by probíhal jinak. Tiskl by spoušť tak dlouho, dokud by se neozvalo prázdné cvaknutí. Nešlo o zběsilé řádění. Šlo o vraždu.“

V kanceláři se rozhostilo ticho.

„Musíme zjistit, kdo jsou oběti,“ promluvil Reacher. „A zjistit, komu se hodilo, aby zemřely. To nás dovede tam, kam potřebujeme.“

Helen Rodinová seděla jako socha.

„A musíme si pospíšit,“ dodal Reacher. „Protože mi nezbývá čas a tři dny jsme promarnili pátráním nesprávným směrem.“

* * *

Unavený třicetiletý doktor v pátém patře okresní nemocnice dokončoval své odpolední kolečko. Jamese Barra si nechal nakonec. Částečně proto, že neočekával dramatickou změnu jeho stavu, a částečně proto, že mu na něm nezáleželo. Starat se o nemocné zloděje a podvodníky ho štvalo, ale léčit hromadného vraha bylo absurdní. O to absurdnější, že jakmile se Barr postaví na nohy, přikurtují ho do křesla a jiný doktor ho sprovodí ze světa.

Ale podřídil se etickým závazkům. Ze zvyku. Z povinnosti. Vstoupil do

Barrova pokoje a nacvičeným pohybem popadl jeho kartu. Vytáhl pero. Podíval se na přístroje. Podíval se na pacienta. Byl vzhůru. Pohyboval očima.

Při vědomí, napsal.

„Všechno v pořádku?“ otázal se.

„Moc ne,“ odpověděl Barr.

Reaguje, doplnil.

Jste houževnatý mrzák,“ prohlásil a odložil pero.

Barrova pravá pouta cinkala o rám postele. Chvěla se mu ruka a pohyboval lehce pokrčeným palcem a ukazováčkem, jako by se snažil vymodelovat dokonalou voskovou kuličku.

„Nechte toho,“ přikázal doktor.

„Čeho mám nechat?“

„Přestaňte si hrát s rukou.“

„Nemůžu.“

„Máte to už dlouho?“

Jeden až dva roky.“

„Ne od té doby, co jste se probral?“

„Ne.“

Doktor se podíval do karty. Věk: čtyřicet jedna.

„Pijete?“ otázal se.

„Moc ne,“ odpověděl Barr. „Někdy trochu večer, aby se mi lépe spalo.“

Doktor pojal automaticky nedůvěru a nalistoval v kartě výsledky z toxikologie a funkci jater. Ale žádný alkohol v něm nenašli a játra měl zdravá. Nepije. Rozhodně ne alkoholik. Ani v nejmenším.

„Byl jste v poslední době u lékaře?“

„Nejsem pojištěný.“

„Tuhnou vám ruce a nohy?“

„Trochu.“

„Chvěje se vám i druhá ruka?“

„Občas.“

Doktor opět vytáhl pero a na dolní okraj karty naškrábal: Chvění pravé ruky, nikoliv následkem úrazu, alkoholismus nepravděpodobný, tuhnutí končetin, začínající PA?“

„Co je mi?“ zeptal se Barr.

„Buďte zticha,“ okřikl ho doktor. Pak přicvakl kartu k nohám postele a vyšel z pokoje. S pocitem vykonané povinnosti.

* * *

Helen Rodinová prohledala krabice s důkazy a vytáhla oficiální soupis obvinění proti Jamesi Barrovi. Mezi jinými formálními porušeními zákona uváděl stát Indiana i pět vražd prvního stupně s přitěžujícími okolnostmi a v souladu s požadavky řádného vedení procesu připojil i seznam pěti obětí včetně jména, pohlaví, věku, bydliště a povolání. Helen prolétla stránku a přejela prstem po kolonce s adresou a zaměstnáním. „Nevidím žádnou zřejmou souvislost,“ prohlásila.

„Netvrdím, že cílem byli všichni,“ opáčil Reacher. „Cílem byla patrně jenom jedna z obětí. Nanejvýš dvě. Ostatní posloužily jako dekorace. Pokusili se vraždu zamaskovat, aby vypadala jako výbuch šílenství.“

„Musím se pustit do práce,“ sdělila. „Uvidíme se zítra,“ odtušil.

Místo výtahu použil požární schodiště a nepozorovaně se dostal do garáže. Proklouzl po rampě, přes ulici, zpátky do krytu státovky. Neviditelný muž. Život ve stínu. Usmál se. Zastavil. Rozhodl se vyhledat telefonní automat.

Narazil na něj na stěně malého smíšeného zboží jménem Martha, dva bloky severně od obchodu s levným oblečením, kde si koupil nový městský model. Automat visel otočený do rozšířené uličky používané jako úzké parkoviště. Nabízelo šest míst, nyní plně obsazených. Za zaparkovanými auty se tyčila vysoká cihlová zeď se střepy na vrcholku. Za smíšeným zbožím ulička v pravém úhlu uhýbala. Reacher odhadoval, že se o kus dál opět otáčí a ústí za dalším blokem na jih. Poměrně bezpečné, usoudil.

Vytáhl z kapsy Emersonovu roztrženou vizitku. Vybral si číslo na mobil. Vytočil ho. Opřel se ramenem o stěnu, pozoroval oba konce uličky a naslouchal vyzvánění mobilu u ucha. „Ano?“ ozval se Emerson. „Hádejte, kdo volá,“ vyzval ho Reacher. „Reacher?“

„Správně na první pokus.“

„Kde jste?“

„Pořád ve městě.“

„Kde?“

„Nedaleko.“

„Víte, že vás hledáme?“

„Cosi jsem zaslechl.“

„Tak se okamžitě dostavte.“

„Nevím, proč bych to dělal.“

„Tak si vás najdeme.“

„Myslíte, že se vám to podaří?“

„Jistě.“

„Vzpomínáte na Franklina?“

„Samozřejmě.“

„Zeptejte se ho, jak snadno se mě hledá.“

„To bylo něco jiného. Mohl jste být kdekoliv.“

„Hlídáte motorest?“

Rozhostilo se ticho. Emerson neodpověděl.

„Nechte své lidi na místě,“ poradil mu Reacher. „Možná se vrátím. Možná ale také ne.“

„Najdeme vás.“

„Nemáte šanci. Nejste dost dobří.“

„Třeba vystopujeme, odkud voláte.“

„Ušetřím vám námahu. Stojím před smíšeným zbožím Martha.“

„Měl byste se jít schovat do tepla.“

„Pojďme uzavřít obchod,“ navrhl Reacher. „Zjistěte, kdo umístil do garáže dopravní kužel, a já se možná půjdu schovat do tepla.“

„Umístil ho tam Barr.“

„Moc dobře víte, že neumístil. Nemáte jeho auto na videozáznamu.“

„Použil jiné vozidlo.“

„Jiné vozidlo nevlastní.“

„Tak si ho půjčil.“

„Od kamaráda?“ podotkl Reacher. „Možná. Nebo ho tam ten kamarád umístil za něj. V tom případě toho kamaráda vypátrejte a já popřemýšlím, jestli se s vámi setkám.“

„Kamera zachytila stovky aut.“

„Máte své lidi,“ upozornil Reacher.

„Obchody zásadně neuzavírám,“ odvětil Emerson.

„Domnívám se, že se jmenuje Charlie,“ sdělil Reacher. „Malý chlapík s podivnými vlasy.“

„Obchody zásadně neuzavírám,“ zopakoval Emerson.

„Tu holku jsem nezabil.“

„Tvrdíte vy.“

„Přirostla mi k srdci.“

„Dojetím se snad rozbrečím.“

„A moc dobře víte, že jsem minulou noc nespal v hotelu Metropole.“

„Proto jste ji tam odhodil.“

„Navíc nejsem levák.“

„Nechápu, o čem mluvíte.“

„Povězte Bellantoniovi, aby si promluvil s vaším soudním lékařem.“

„Najdeme vás,“ ujistil ho Emerson.

„Nenajdete,“ opáčil Reacher. „To se ještě nikomu nepodařilo.“

Pak zavěsil a vrátil se na ulici. Přešel na druhou stranu, vzdálil se o půl bloku na sever a schoval se za hromadu nepoužitých betonových děličů dopravních pruhů na prázdném pozemku Za šest minut zastavily před smíšeným zbožím Martha dva hlídkové vozy. Se zapnutými světly, ale bez sirén. Vyhrnuli se čtyři policisté. Dva vešli do obchodu a dva vyrazili hledat telefonní automat. Reacher sledoval, jak se opět sešli na chodníku. Pozoroval, jak prohledávají uličku a nahlížejí za roh. Jak se vrací. Sledoval, jak uznávají svoji porážku. Jeden z nich vytáhl vysílačku a podal názorné hlášení. Celým tělem. Zvedl dlaně, pokrčil rameny. Pak hlášení ukončil a Reacher se vytratil na východ, směrem k Marriottu.

* * *

Pan Zec měl na každé ruce jen jeden prst a palec. Na pravačce to byl pahýl ukazováčku, zčernalý a zdeformovaný mrazem. Kdysi dávno strávil jeden týden v zimě venku, ve staré blůze Rudé armády. Její dřívější majitel nosil polní láhev zavěšenou na pásku tak, že látku na pravé kapse prošoupal víc než na levé. Právě na takových maličkostech závisí přežití. Levou ruku zachránil a o pravou přišel. Cítil, jak mu prsty odumírají od malíčku k palci. Vytáhl ruku z kapsy a nechal ji zmrznout, aby v ní ztratil cit. Potom okousal mrtvé prsty, dřív než se do nich dala gangréna. Padaly na zem jeden po druhém jako hnědé větvičky.

Na levačce mu zbyl malíček. Prostřední prsty chyběly. Amputoval mu je sadista se zahradnickými nůžkami. Poslední si odstranil pan Zec sám, naostřenou lžící, aby nemusel pracovat ve strojnické dílně. Už si nepamatoval podrobnosti, ale po táboře kolovaly přesvědčivé zvěsti, že je lepší přijít o další prst než pracovat na jistém úkolu. Měl cosi společného se zámořím.

Zmrzačené ruce. Jenom jedna z mnoha památek na jiné časy a místo. Už si je ani neuvědomoval, ztěžovaly však moderní život. Mobily se neskutečně zmenšily. Číslo Linského sestávalo z deseti číslic a vůbec ho nebylo snadné vymačkat. Pan Zec měnil čísla tak často, že se je nevyplatilo ukládat. To by bylo šílenství.

Nakonec se mu podařilo zadat celé číslo, soustředil se a stiskl levým malíčkem tlačítko volání. Pak přemístil telefon do druhé dlaně a přiložil se ho k uchu. Nemusel ho držet moc blízko. Sluch měl stále vynikající, což hraničilo se zázrakem.

„Ano?“ ozval se Linsky.

„Nemůžou ho najít,“ oznámil pan Zec. „Neměl jsem ti dát pokyn přestat se sledováním. Moje chyba.“

„Kde pátrali?“

„Všude možně. Minulou noc přespal v motelu. Motel sledují, ale divil bych se, kdyby se objevil. Jednoho muže umístili před kancelář právnicky. Jinak tápají v temnotě.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Najděte ho. Použijte Chenka a Vladimira. A pošlu za vámi Raskina. Pracujte společně. Ještě dneska večer ho najděte a zavolejte.“

* * *

Reacher se zastavil dva bloky před Marriottem. Věděl, co Emerson udělá. Sám byl třináct let Emersonem, teď si v duchu sestaví seznam pravděpodobných honiteb a společníků. K pravděpodobným honitbám patřily v tu dobu podniky nabízející jídlo. Tak Emerson vyšle hlídky do bister, restaurací a kaváren včetně oblíbené salátovny Helen Rodinové a sportovního baru. Pak se zaměří na společníky a napadne ho patrně jen Helen Rodinová. Pošle tudíž policajta z vestibulu do třetího patra a nařídí mu zaklepat na dveře.

Potom zkusí Eileen Huttonovou.

Proto se zastavil dva bloky před Marriottem a rozhlédl se po místu, kam by se schoval. Našel ho za obchodem botami. Ohrada na popelnice. Před zraky veřejnosti je chránily tři cihlové zídky zvedající se do výšky pasu. Reacher do ní vstoupil a zjistil, že když se opře ramenem o popelnici, uvidí metrový pruh hlavních dveří Marriottu. Stálo se mu pohodlně. A opíral se o nejlépe vonící popelnici, na jakou kdy narazil. Linula se z ní vůně papírových krabic a nových bot. Rozhodně lepší než z popelnice za obchodem s rybami.

Usoudil, že pokud je Emerson výkonný, bude muset počkat necelých třicet minut. Pokud je velice výkonný, necelých dvacet. Při průměrném výkonu kolem hodiny. Opíral se o popelnici a ubíjel čas. Nebylo pozdě, ale ulice zely téměř prázdnotou. Jen tu a tam se objevil nějaký chodec. Díval se a čekal. Pak ho zaujala vůně nové kůže z odhozených krabic. Možná by se měl zastavit v obchodě a koupit si zbrusu nový pár. Pohlédl na nohy. Na své tenisky. Byly měkké, lehké, s tenkou podrážkou. V Miami stačily. Do současné situace se však příliš nehodily. Dokázal si přestavit, že nastane čas, kdy bude potřebovat bytelnější boty.

Pak znovu pohlédl dolů. Zhoupl se dozadu, dal chodidla k sobě a udělal stejný krok dopředu. A zastavil se. Zopakoval to s druhou nohou a opět zůstal stát, jako znehybnělý chodec. Zadíval se do země a v hlavě se mu vynořila nejasné myšlenka. Měla cosi společného s Bellantoniovými důkazy. S čímsi, co se nacházelo na jedné ze stovek jeho potištěných stran.

Potom opět vzhlédl, protože koutkem oka zaregistroval pohyb o dva bloky dál u hlavních dveří Marriottu. Vynořila se policejní kapota. Pak do zorného pole vjelo celé auto, se zhoupnutím zabrzdilo a zůstalo stát. Vystoupili z něj dva uniformovaní policisté. Podíval se na hodinky. Dvacet tři minut. Usmál se. Emerson byl dobrý, ale ne nepřekonatelně. Policisté prošli dveřmi. Stráví pět minut na recepci. Recepční jim bez odporu sdělí číslo pokoje Huttonové. Recepční v malých provinčních městech většinou nepatří mezi bojovníky za lidská práva. Navíc hosté druhý den odjedou, zatímco místní policisté zůstanou.

Takže policisté se vypraví k pokoji Huttonové. Zaklepou na dveře. Huttonová je pustí dovnitř. Nemá co skrývat. Policisté se porozhlédnou a odejdou. Dával jim celkem deset minut, od počátku do konce.

Reacher se opět podíval na hodinky a čekal.

Policisté se vrátili za osm minut. Zastavili se přede dveřmi, dvě malé postavičky v dálce. Jeden z nich sklonil hlavu k límci a použil vysílačku. Podal hlášení o negativním výsledku a vyslechl pokyny, kam se rozjet dál. Do další pravděpodobné honitby. Za dalším kamarádem. Čistá rutina. Pěkně si ji, kluci, užijte, pomyslel si Reacher. Protože já si rozhodně užiju. Na to vezměte jed. Pozoroval, jak odjíždí a počkal další minutu pro případ, že by zamířili jeho směrem. Pak vyšel z cihlové ohrady a vyrazil za Eileen Huttonovou.

* * *

Grigor Linsky čekal ve svém autě v protipožárním pruhu na parkovišti u nákupního střediska, před velkým oknem úplně zakrytým obrovskou oranžovou upoutávkou na mleté hovězí za velice nízkou cenu. Staré a zkažené, napadlo Linského. Nebo plné listerinu. Podobné věci kdysi s panem Zeckem zabíjeli, aby měli co jíst. A v zabíjení spočívala pravda. Linsky si nedělal iluze. Vůbec žádné. Byli s panem Zecem špatní lidé, ještě víc zkažení zkušeností. V jejich společném utrpení chybělo místo pro slušnost a vznešenost. Spíš naopak. Muži se sklonem ke slušnosti a vznešenosti umírali během prvních hodin. Oni však s panem Zecem přežili jako potkani a díky tomu, že odhodili zábrany, nebojovali a neoháněli se drápy, zrazovali silnější a ovládali slabší.

A učili se. Co funguje jednou, bude fungovat vždycky.

Linsky se díval do zrcátka. Zahlédl za sebou Raskinovo auto. Lincoln s odděleným místem pro řidiče, starodávně hranatý, černý a zaprášený, znějící jako proděravělá bitevní loď. Zastavil nosem u zadku jeho auta a Raskin vystoupil. Vypadal přesně na to, co byl, podřadný moskevský chuligán. Hranatý, plochý obličej, levná kožená bunda, tupé oči. Po čtyřicítce. Podle Linského názoru hloupý, ale přežil poslední tažení Rudé armády do Afghánistánu, což něco znamenalo. Spousta lidí chytřejších než Raskin se nevrátila vcelku nebo se nevrátila vůbec. Což dělalo z Raskina muže, jenž přežil, a dodávalo mu to vlastnosti, které si pan Zec cenil víc než jakékoliv jiné.

Raskin otevřel dvířka a vklouzl na zadní sedadlo za Linského. Nepromluvil. Jen předal čtyři kopie Emersonova letáku. Dodávku od pana Zeca. Linsky si nebyl jistý, kde je pan Zec získal. Ale měl tušení. Letáky se povedly. Podoba věrně odpovídala. Poslouží svému účelu.

„Děkuju,“ pravil Linsky zdvořile.

Raskin neodpověděl.

Chenko s Vladimirem se objevili o dvě minuty později v Chenkově cadillacu. Jako vždycky řídil Chenko. Zastavil za Raskinovým lincolnem. Tři velká černá auta, přesně v jedné řadě. Pohřební průvod Jacka Reachera. Linski se sám pro sebe usmál. Chenko a Vladimir vystoupili a vykročili dopředu, jeden malý a snědý, druhý velký a plavý. Nastoupili do cadillacu Linského, Chenko dopředu a Vladimir dozadu vedle Raskina, takže po směru hodinovým ručiček seděli Linsky na místě řidiče, Chenko, Vladimir a Raskin. Přesně podle hierarchické, hluboko zakořeněné stupnice. Linsky se opět usmál a rozdal tři kopie. Jednu si nechal, i když ji nepotřeboval. Jacka Reachera už mnohokrát viděl.

„Začneme znovu,“ oznámil. „Pěkně od začátku. Policie pravděpodobně něco přehlédla.“

* * *

Reacher otevřel požární dveře, odstranil ze zámku papírový klínek z vizitky a zastrčil si ho do kapsy. Vstoupil dovnitř a nechal dveře zapadnout.

Prošel zadní chodbou k výtahu a vyjel do třetího patra. Zaklepal na dveře Huttonové. V hlavě mu zněl citát z jednoho filmu o právnících válečného námořnictva s Jackem Nicholsonem, který hrál drsného plukovníka námořní pěchoty: Nic nepřekoná ženskou, které musíte ráno salutovat. Huttonová si dala s otevřením na čas. Patrně si udělala po odchodu policajtů pohodlí. Nečekala, že ji někdo zase tak brzy vyruší. Nakonec však otevřela a zůstala stát ve dveřích. Čerstvě osprchovaná, v županu. Světlo za zády jí prozařovalo vlasy. Vypadaly jako svatozář. Pokoj působil v porovnání s temnou chodbou teple a přátelsky.

„Takže jsi se vrátil,“ podotkla.

„Počítala jsi snad s něčím jiným?“

Vešel do pokoje a ona za ním zavřela.

„Právě tady byli policajti,“ oznámila.

‚Já vím,“ odvětil. „Celou dobu jsem je pozoroval.“

„Odkud?“

„Z ohrady na popelnice dva bloky odtud.“

„Potřebuješ se umýt?“

Jednalo se o velice čisté popelnice. S krabicemi od nových bot.“

„Neměl bys náladu zajít na večeři?“

„Radši bych objednal jídlo na recepci. Nechci se po městě potulovat víc, než je nutné.“

„Dobře,“ souhlasila. „Chápu. Zavolám na recepci.“

„Počkej chvíli.“

„Mám se oblíknout?“

„Ještě počkej.“

Na okamžik se zarazila.

„Proč?“ zeptala se.

„Nedokončené záležitosti,“ pravil.

Neodpověděla.

„Moc rád tě zase vidím,“ řekl.

„Naposledy jsme se viděli před třemi hodinami,“ odvětila.

„Myslím dneska,“ vysvětlil. „Po tak dlouhé době.“

Pak k ní přistoupil a vzal jí obličej do dlaní. Zajel jí prsty do vlasů, přesně jako dřív, a pohladil ji palci po tvářích.

„Děláme dobře?“ zeptala se.

„Ty snad nechceš?“

Je to už čtrnáct let,“ upozornila.

Jako ježdění na kole,“ opáčil.

„Myslíš, že to bude stejné?“

„Bude to lepší.“

Jak moc lepší?“ otázala se.

„Vždycky jsme byli dobří,“ řekl. „Nebo snad ne? O jak moc můžeme být lepší?“

Na dlouhou chvíli se odmlčela. Potom ho objala kolem krku. Přitáhla si ho k sobě, Reacher sklonil hlavu a políbili se. Potom ještě jednou, vášnivěji. Pak znovu, dlouze. Čtrnáct let se rozplynulo. Stejná chuť, stejný pocit. Stejné nadšení. Vytáhla mu košili z kalhot a odspodu dolu ji nedočkavě rozepnula. Když vyprostila poslední knoflík, přejela mu dlaněmi přes hrudník k ramenům, po zádech, k pasu, kolem podbřišku. Odkopl tenisky. A ponožky. Pak odhodil přes místnost kalhoty a rozvázal jí pásek. Župan se rozevřel.

„Zatraceně, Huttonová,“ zašeptal. „Vůbec jsi se nezměnila.“

„Ty také ne,“ dostalo se mu odpovědi.

Pak vyrazili klopýtavě k posteli, rychle a dychtivě, propletení jako jakési podivné čtyřnohé zvíře.

* * *

Grigor Linsky zvolil jižní stranu města. Zkontroloval salátový bar a potom se rozjel k přístavišti. Otočil se a prokličkoval úzkými ulicemi, ze tří stran každého bloku, a nakoukl do každého průchodu ze čtvrté strany. Cadillac tiše předl. Posilovač řízení na každém rohu zasyčel. Byla to pomalá, trpělivá práce. Ale ne ve velkém městě. Nic ho neomezovalo. Neproplétal se davy. A nikdo se nemůže schovávat věčně. To znal Grigor Linsky z vlastní zkušenosti.

* * *

Když potom ležela Huttonová v Reacherově náručí a pečlivě prsty prozkoumávala důvěrně známé tělo, zjišťovala, že je přece jen jiné. Řekl vůbec jsi se nezměnila a ona odpověděla ty také ne, ale věděla, že ani jeden nepověděl pravdu. Všichni se mění. Reacher, kterého znávala v poušti, byl mladý, rozpálený vedrem, štíhlý a pružný jako chrt. Nyní ztěžkl a uzly jeho svalů nabyly tvrdosti starého mahagonu. Staré jizvy téměř zmizely a nahradily je nové. Čelo mu rozryly vrásky. Kolem očí se mu vytvořily vějířky. Nos měl však stále rovný a nezlomený. Zachoval si všechny zuby jako trofeje. Sevřela mu kotníky na rukou, velké skořápky ořechů rozbrázděné poškozenou tkání. Stále bojovník., pomyslela si. Pořád dává přednost rukám před nosem a zuby. Přesunula se dlaní na hruď. Na levé straně nahmatala díru. Protržený sval a natolik, že by do něj zastrčila prst. Rána po střelné zbrani. Stará, ale pro ni nová. Nejspíš .38.

„New York,“ objasnil Reacher. „Před mnoha lety. Každý se ptá.“

„Každý?“

„Každý, kdo tu jizvu vidí.“

Huttonová se k němu přitulila. „Kolik lidí se na ni dívá?“

Usmál se. „Na pláži a tak podobně.“

„A v posteli?“

„V šatnách,“ opáčil.

„A v posteli?“ zopakovala.

„Nejsem mnich.“

„Bolelo to?“

„Nepamatuju se. Tři týdny jsem byl v bezvědomí.“

„Zásah šel kousek nad srdce.“

„Malým revolverem. Nabitým slabými náboji. Měl mířit na hlavu. To by byl úspěšnější.“

„On. Ale ne ty.“

Já měl štěstí. Vždycky jsem ho měl a vždycky ho mít budu.“

„Možná. Ale dávej na sebe lepší pozor.“

„Pokusím se.“

* * *

Chenko s Vladimirem zůstali společně na severní straně města. Motorestu se vyhnuli obloukem. Předpokládali, že policie ho má dobře pod kontrolou. Tak se nejdřív zastavili ve sportovním baru. Vešli dovnitř a porozhlédli se okolo. V přítmí postávalo jen zhruba třicet mužů. Ani jeden se nepodobal vyobrazení na policejním letáku. Ani jeden z nich nebyl Reacher. Vladimir zaujal postavení u dveří a Chenko prozkoumal pánské záchody. Narazil na zamčenou kabinu. Počkal, až se ozve splachovadlo. Neznámý muž, který vyšel, vůbec nepřipomínal Reachera. Chenko se tudíž připojil k Vladimirovi a nastoupili do auta. Prohledali přilehlé ulice, pomalu a trpělivě, ze tří stran každého bloku, a nahlédli také do průchodů ze čtvrté strany.

* * *

Huttonová se opřela o loket a zadívala se Reacherovi do obličeje. Jeho oči se nezměnily. Jen se trochu propadly a přimhouřily. Stále však zářily modří ledovců pod arktickým sluncem. Jako dvě jezera ve vysokých horách. Objevil se v nich ale nový výraz. Před čtrnácti lety je měl zarudlé písečnými bouřemi a zakalené trpkým cynismem. Byly to armádní oči. Oči policajta. Pamatovala si, jak jimi se smrtelnou vážností přejížděl lenivě po místnosti a hledal cíl. Nyní se projasnily. Omládly. Staly se nevinnějšími. Zestárl o čtrnáct let, ale na svět se díval očima dítěte.

„Nechal jsi si ostříhat vlasy,“ pravila.

„Dneska ráno,“ potvrdil. „Kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“

„Včera jsem vypadal jako vandrák. Pak jsem se dozvěděl, že máš přijet. Nechtěl jsem, abys mě považovala za vyvrhele společnosti.“

„Copak jím jsi?“

„Tak trochu.“

„V jakém směru?“

„Naprosto dobrovolně.“

„Měli bychom si dát něco k jídlu,“ navrhla.

„Naprosto souhlasím.“

„Co si přeješ?“

„To samé, co ty. Rozdělíme se. Objednej velkou porci.“

„Můžeš si vybrat vlastní.“

Zavrtěl hlavou. „Za měsíc bude nějaký státní úředník kontrolovat tvoje cestovní výdaje. Lepší, když narazí jenom na jedno jídlo.“

„Abych nepřišla o pověst?“

„Abys nepřišla o povýšení.“

„K žádnému nedojde. Nadosmrti zůstanu brigádním generálem.“

„Petersen ti toho teď spoustu dluží.“

„Nepopírám, že dvě hvězdy by se mi líbily.“

„Mně taky,“ podotkl Reacher. „Spousta dvouhvězdičkových mě jebala. Představa, že jsem také jednoho ojebal, je docela zábavná.“

Protáhla obličej.

Jídlo,“ připomněl Reacher.

„Mám ráda saláty.“

„Někdo je mít rád musí.“

„

„Ty je rád nemáš?“

„Objednej zelený kuřecí salát a stejk. Ty si dáš potravu pro králíky a já dojím maso. Nezapomeň na moučník. A velkou konvici kávy.“

„Piju čaj.“

„Nepřipadá v úvahu,“ odmítl Reacher. Jsou kompromisy, na které nepřistoupím. Ani kvůli státnímu zaměstnanci.“

„Mám ale žízeň.“

„Tak si nech přinést vodu s ledem. Ta je většinou gratis.“

„Mám vyšší hodnost než ty.“

„To jsi měla vždycky. A viděla jsi mě někdy pít čaj?“

Zavrtěla hlavou a vstala z postele. Nahá přešla ke stolku s telefonem. Pročetla jídelníček a zvedla sluchátko. Objednala zelený kuřecí salát, velký stejk ze svíčkové a ještě větší koláč se zmrzlinou. A obrovskou konvici na šest šálků kávy. Reacher se na ni usmál.

„Za dvacet minut,“ oznámila. „Pojďme se osprchovat.“

* * *

Raskin se pustil do pročesávání centra. Pěšky, s portrétem v ruce a seznamem v hlavě: restaurace, bary, bistra, prodejny nabízející sendviče, smíšená zboží, hotely. Začal s Metropole Palace. Vestibul, bar. Bezúspěšně. Přesunul se do čínské restaurace a dva bloky dál. Dovnitř, ven, rychle a nenápadně. Byl přesvědčený, že takové věci umí velice dobře. Nepřitahoval pozornost. Nikdo si ho nepamatoval. Průměrná výška, průměrná váha, bezvýrazný obličej. Byl pro ně jen vzduch, což ho občas deptalo, ale v jiných situacích to byla jeho hlavní výhoda. Lidé se na něj dívali, ale vůbec ho neviděli. Pouze ho prostupovali pohledem.

V čínské restauraci na Reachera nenarazil. Ani v obchodu a irském baru. Tak se zastavil na chodníku a rozhodl se pokračovat na sever. Ke kanceláři právničky a Marriottu. Protože tam se to podle Linského ženami hemžilo. A Raskin ze zkušenosti věděl, že muži, kteří nejsou jen vzduch, vyhledávají ženskou společnost víc než ostatní.

* * *

Reacher vyšel ze sprchy a půjčil si od Huttonové kartáček na zuby, pastu a hřeben. Potom se osušil ručníkem a posbíral po místnosti své oblečení. Když se ozvalo zaklepání na dveře, seděl řádně oblečený na posteli.

„Objednané jídlo,“ oznámil cizí hlas.

Huttonová vystrčila hlavu z koupelny. Jen napůl oblečená a ještě si sušila vlasy.

„Běž ho převzít,“ požádal ji Reacher.

„Proč já?“

„Musíš podepsat účet.“

„Podepiš ho za mě.“

„Před dvěma hodinami mě tady hledala policie a určitě se ještě vrátí. Nechci, aby na recepci věděli, že nejsi sama.“

„Nedokážeš občas vypnout?“

„Čím méně vypínám, tím větší mám štěstí.“

Huttonová si upravila vlasy a zamířila ke dveřím. Reacher zaslechl vozík, cinkot nádobí a zvuk propisovačky na papíru. Počkal, až klapnou dveře a vyšel z obýváku. Uprostřed místnosti stál pojízdný stůl. Číšník k němu přistavil jednu židli.

Jeden nůž,“ oznámila Huttonová. Jedna vidlička. Jedna lžíce. Na to jsme nemysleli.“

„Budeme se střídat,“ rozhodl Reacher. „Navodíme romantickou atmosféru.“

„Nakrájím ti stejk a sníš ho prsty.“

„Měla bys mě krmit. Škoda, že jsme neobjednali hroznové víno.“

Usmála se.

„Pamatuješ si na Jamese Barra?“ zeptal se.

„Sněhy loňské zimy,“ poznamenala. „Včera jsem ale pročetla jeho složku.“

„Jak dobře uměl střílet?“

„Ani výborně, ani špatně.“

„Přesně tak mi utkvěl v paměti. Byl jsem se podívat v té garáži. Přesná muška. Dokonalé zásahy. Nevzpomínám si, že byl tak dobrý.“

„Svědčí proti němu spousta důkazů.“

Přitakal. Mlčky.

„Třeba hodně trénoval,“ navrhla. „Sloužil pět let, ale téměř třikrát tak dlouho je z armády venku. Možná se rozvinul až později.“

„Možná,“ podotkl.

Podívala se na něj. „Předpokládám, že se nezdrží!. Chystáš se zmizet hned po večeři. Kvůli policajtům. Počítáš s tím, že se ještě objeví.“

„Bezpochyby,“ potvrdil Reacher. „Klidně se s tebou vsadím.“

„Nemusím je pustit dovnitř.“

„V takovémhle hotelu si budou dělat, co se jim zamane. A kdyby mě tady našli, jsi v průšvihu.“

„Ne, když jsi nic neprovedl.“

„O tom nemáš právo rozhodovat. Přesně to ti sdělí.“

„Jsem právnička,“ namítla Huttonová.

„A já jsem dělal policajta,“ opáčil Reacher. „Vidím jim do žaludku. Nenávidí lidi, co se schovávají. Přivádějí je k šílenství. Zatkli by tě společně se mnou a pustili až příští měsíc. Tou dobou by byla tvoje druhá hvězda nenávratně v háji.“

„Co tedy podnikneš?“

„Nemám tušení. Něco ale vymyslím.“

* * *

Hlavní dveře vedoucí do vestibulu černé skleněné věže byly zamčené na noc. Raskin na ně dvakrát zaklepal. Strážný vzhlédl od svého stolu. Raskin na něj zamával portrétem.

„Zásilka,“ naznačil ústy.

Strážný vstal, přešel ke dveřím, vytáhl svazek klíčů a odemkl. Raskin vešel dovnitř.

„Rodinová,“ pravil. „Třetí patro.“

Strážný přikývl. Rodinová ten den obdržela spoustu zásilek. Bedny, krabice, muži s dvoukoláky. Jedna navíc se dala čekat. Nebylo to velké překvapení. Bez poznámky se vrátil ke stolu a Raskin zamířil k výtahu. Nastoupil a stiskl trojku.

První, na co ve třetím patře narazil, byl městský policajt stojící před kanceláří právničky. Okamžitě pochopil, co to znamená. Kancelář stále připadala v úvahu. Reacher se dosud neobjevil. Tak se Raskin zatvářil, jako by hledal správnou chodbu a zabočil za roh. Chvíli počkal a nastoupil opět do výtahu. Složil portrét a zastrčil si ho do kapsy. Strážnému ve vestibulu ukázal vztyčený palec jako po dobře odvedené práci a vykročil do noci. Zahnul doleva a vydal se na severovýchod směrem k Marriottu.

* * *

Šestý šálek bylo víc, než dokázal Reacher zvládnout. Přestal pít po pátém. Huttonové to nevadilo. Patrně usoudila, že pět šálků potřebnost kávy dostatečně potvrdilo.

„Navštiv mě ve Washingtonu,“ pozvala ho.

„Určitě,“ slíbil. „Až se tam příště zase dostanu.“

„Nenech se chytit.“

„Nenechám,“ opáčil. „Rozhodně ne od těhle chlapů.“

Pak se na ni zadíval. Celou minutu. Ukládal si ji do paměti. Přidával další střípek do své mozaiky. Políbil ji na ústa a otočil se ke dveřím. Vyšel do chodby a zabočil ke schodišti. V přízemí se vyhnul vestibulu a opět použil požární dveře. Zavřely se za ním a zapadly. Zhluboka se nadechl, vykročil ze stínu a zamířil k protějšímu chodníku.

• • •

Raskin si ho okamžitě všiml. Pohyboval se svižným tempem třicet metrů od něj, zezadu k Marriottu. Ve světle pouličního osvětlení se zablesklo sklo. Otevírající se požární dveře. Objevil se v nich vysoký muž. Zastavil se. Pak se dveře automaticky zavřely a vysoký muž se podíval, jak za ním zapadají. Po obličeji mu přelétl odraz od skla. Velice krátce, obloukem, jako paprsek baterky. Jako fotografický blesk. Jen slabý, ale Raskinovi stačil. Muž, který vyšel požárními dveřmi, byl totožný s mužem na letáku. Jack Reacher, jasně a bezpochyby. Správná výška, správná váha, správný obličej. Raskin ho pečlivě nastudoval.

Zůstal stát a ustoupil do stínu. Díval se a čekal. Reacher se podíval doprava, doleva a vyrazil směrem na západ, rychle a zlehka. Raskin odpočítal v duchu jedna, dva, tři. Pak opustil stín, přešel přes parkoviště, opět se zastavil a nakoukl za roh na západ. Reacher kráčel dvacet metrů před ním. Stále zlehka, uvolněně. Stále bez jakéhokoliv podezření. Dlouhými kroky, prostředkem chodníku, paže volně svěšené podél těla. Byl velký. Opravdu hodně. Nejméně jako Vladimir.

Raskin opět dopočítal do tří a nechal Reachera dojít čtyřicet metrů daleko. Pak se pustil za ním. Sledoval ho očima a vytáhl z kapsy mobil. Stiskl kód čísla Grigora Linského. Reacher kráčel, čtyřicet metrů před ním. Raskin si přiložil telefon k uchu.

„Ano?“ ozval se Linsky.

„Našel jsem ho,“ zašeptal Raskin.

„Kde?“

Jde pěšky. Na západ od Marriottu. Dostal se na úroveň soudní budovy, tři bloky severně.“

„Kam jde?“

„Moment,“ šeptl Raskin. „Nezavěšuj.“

Reacher se zastavil na rohu. Podíval se doleva a doprava, směrem ke stínu pod státovkou. Stále klidný. Raskin ho pozoroval zpoza metr a půl vysoké hromady odpadků na prázdném pozemku.

„Zabočil na sever,“ zašeptal.

„Kam?“

„Nevím. Možná do sportovního baru.“

„Dobře,“ opáčil Linsky. „Přesuneme se na sever. Počkáme na ulici padesát metrů za sportovním barem. Zavolej mi přesně za tři minuty. Dávej pozor, ať se ti neztratí.“

„Provedu,“ potvrdil Raskin. Přerušil spojení, ale telefon nechal u ucha. Zkrátil si cestu přes prázdný pozemek. Zastavil se u černé cihlové zdi a pohlédl za roh. Reacher stále kráčel čtyřicet metrů před ním, pořád prostředkem chodníku, rychle, se spuštěnými pažemi. Sebejistý muž, pomyslel si Raskin. Možná příliš sebejistý.

* * *

Linsky dohovořil s Raskinem a okamžitě zavolal Chenkovi a Vladimirovi. Nařídil jim, aby se co nejrychleji přemístili ke sportovnímu baru. Potom zavolal panu Zecovi.

„Našli jsme ho,“ sdělil.

„Kde?“

„Na severu města.“

„Kdo ho sleduje?“

„Raskin. Jdou po ulici.“

Pan Zec se na okamžik odmlčel.

„Počkejte, až se někde usadí,“ přikázal. „Chenko pak zavolá policajtům. Má na to správnou výslovnost. Může tvrdit, že je barman, recepční nebo něco podobného.“

* * *

Raskin udržoval čtyřicetimetrový odstup. Znovu zavolal Linskému a nechal mobil zapnutý. Reacher pokračoval v chůzi. Stejným tempem, stejným krokem. Jeho bezvýrazné oblečení se ztrácelo ve tmě. Krk a ruce měl opálené, ale o něco viditelnější. A kolem hlavy mu prosvítal úzký proužek světlé kůže po čerstvém sestřihu. Raskin se na něj zaměřil. Bílé U, tajemně se vznášející sto osmdesát tři čísel nad zemí, nahoru a dolů při každém Reacherově kroku. Idiot, pomyslel si Raskin. Proč nepoužil krém na boty? Přesně tak bychom to udělali v Afghánistánu. Pak ho napadla druhá myšlenka: Tam jsme ale krém na boty neměli. Ani holiče.

Pak se zastavil, protože Reacher zůstal stát čtyřicet metrů před ním. Raskin ustoupil do stínu. Reacher pohlédl doprava a zabočil doleva, do ústí příčné ulice. Zakryla ho budova.

„Jde teď na západ,“ zašeptal Raskin do telefonu.

„Pořád směrem ke sportovnímu baru?“ zeptal se Linsky.

„Nebo k motorestu.“

„V pořádku. Obě místa vyhovují. Trochu se k němu přibliž. Neztrať ho.“

Raskin popoběhl a zpomalil na rohu. Přitiskl se ke stěně budovy a podíval se. Vytřeštil oči. Problém. Nikoliv proto, že by mu něco zakrývalo výhled.

Příčná ulice byla dlouhá, široká, rovná a na konci ji osvětlovala světla na čtyřproudé vozovce ubíhající na sever ke státovce. Takže krásně viděl. Problém spočíval v tom, že po Reacherovi se slehla země. Zmizel. Naprosto.

11 KAPITOLA

REACHER SE KDESI DOČETL, že tenisky, které měl právě na noze, navrhl jachtař, aby neklouzaly po mokré palubě. Jednoduše vzal obyčejnou hladkou podrážku atletických bot a udělal do ní žiletkou malé zářezy. Trochu experimentoval a zjistil, že nejlepší jsou příčné zvlněné zářezy těsně u sebe. Působily jako zmenšenina vzorku na pneumatikách. Vzniklo celé nové průmyslové odvětví. Nápad převzali chodci na letních chodnících. Jachtařské tenisky nosil úplně každý. Reacherovi se moc nelíbily. Byly tenké, lehké a málo bytelné. Ale nedělaly hluk.

Muže v koženém kabátě zahlédl okamžitě, jak vyšel z požárních dveří Marriottu. Nešlo ho přehlédnout. Třicet metrů daleko, tupý úhel, slušné osvětlení z pouličních lamp všude okolo. Podíval se doleva a měl ho jako na dlani. Viděl, jak zareagoval. Jak se zastavil. Tím se prozradil. Protivník. Reacher vykročil rovně dopředu a v duchu si přehrával obraz, který mu utkvěl v paměti. O jakého protivníka se jedná? Zavřel oči a na dva tři kroky se soustředil.

Původem nesjpíš z Kavkazu, středně vysoký, středně těžký, červený obličej a světlé vlasy zbarvené do žlotooranžova pouličním osvětlením. Policajt?

Ne. Kvůli kabátu. Dvouřadému, s vycpanými rameny, z kaštanově hnědé kůže. Za denního světla určitě přecházel dočervena. A byl obnošený. Rozhodně oblýskaný. Ne americké provenience. Dokonce ani z výprodeje obchodu poškozeného požárem, kde se dá koupit kožené oblečení za čtyřicet devět dolarů. Ušili ho v cizině. Ve východní Evropě, stejně jako oblek, který měl na sobě pokroucený starý muž na náměstí. Nebyl levný. Jenom jiný. Ruský, bulharský, estonský, někde odtamtud.

Takže žádný policajt.

Reacher pokračoval v chůzi. Tiše došlapoval a naslouchal zvukům čtyřicet metrů za sebou. Krátké kroky, silnější podrážky, pleskání kůže, tiché křupání kamínků, dunění jedenapůlcentimetrového gumového podpatku. Tenhle muž nebyl Charlie. Nikdo by ho neoznačil za malého. Nebyl obrovský, ale rozhodně také ne malý. A neměl černé vlasy. A nebyl to muž, který zabil dívku. Na to mu chyběla výška. Takže přidej dalšího. Ne čtyři, ale pět. Pracují v pěti. Nejméně. Možná je jich i víc.

Plán?

Má ten muž zbraň? Patrně, ale jenom jednoruční. Nenese s sebou cokoliv delšího. Reacher viděl své šance velice růžově. Jednoruční zbraně fungují při střelbě přes pokoj, nikoliv na ulici. Jejich úspěšnost je omezena na čtyři metry. On byl desetkrát tak daleko. A nočním tichem by se k němu doneslo zaskřípění uzávěru. Měl by čas zareagovat.

Takže, jaký plán? Bojoval s pokušením otočit se a srazit toho chlapa k zemi. Jen pro legraci. Z touhy po odvetě. Reacher na odvetu věřil. Nejdřív se pomsti, zněla jedna z jeho zásad. Ukaž, s kým mají čest.

Možná.

Možná ne. Nebo možná později.

Pokračoval v chůzi. Tiše našlapoval. Udržoval stejné tempo. Čekal, až muž za ním propadne rytmu. Jako hypnóze. Levá, pravá, levá, pravá. Vytlačil z mysli cokoliv jiného než kroky za sebou. Zaměřil se na ně. Stále se ozývaly, slabě ale zřetelně. Křup, křup, křup, křup. Levá, pravá, levá, pravá. Jako hypnóza. Vítr k němu donesl zvuk mobilního telefonu. Jen deset elektronických zapípnutí, velice tichých, téměř neslyšných, nepravidelně za sebou, jak muž volil číslo.

Při první příležitost zabočil a pokračoval v chůzi. Levá, pravá, levá, pravá. Ulice zely prázdnotou. Centrum bylo po pracovní době jako po vymření. K bzukotu rušného velkoměsta ho ještě čekala dlouhá cesta. Rozhodně. Pokračoval v chůzi. Zaslechl několikaslabičné zašeptání, čtyřicet metrů za sebou. Mobilní telefon. S kýmpak si, kamaráde, povídáš? Pokračoval v chůzi. Pak se zastavil na dalším rohu. Pohlédl doprava a doleva do široké příčné ulice, skrytý za čtyřpodlažní budovou.

Potom se rozeběhl. Pět kroků, deset, patnáct, dvacet, rychlých a nehlučných, přes ulici k pravému chodníku, kolem první uličky do druhé. Přikrčil se ve stínu hladkých šedivých dveří. Požární východ nejspíš divadla či kina. Lehl si na břicho. Muž si zvykl na svislý cíl. Instinktivně ho bude hledat sto osmdesát čísel vysoko. Obrys přitištěný k zemi přehlédne.

Reacher čekal. Na protějším chodníku se ozvaly kroky. Muž ho viděl zahýbat těsně kolem rohu, z jednoho levého chodníku na levý chodník další ulice. Proto bude automaticky pátrat na levé straně, nikoliv na pravé. Nejdřív se zaměří na nehybný svislý obrys v uličkách a dveřích nalevo.

Reacher čekal. Kroky se blížily. Dostaly se téměř na jeho úroveň. Pak Reacher toho chlapa uviděl. Na levém chodníku. Kráčel pomalu. Vypadal nerozhodně. Pohyboval očima dopředu a doleva. U ucha držel mobil. Zarazil se. Zůstal stát. Ohlédl se přes pravé rameno, na dveře a uličky na druhé straně ulice. Stojí za prohledání? Ano.

Chlap se dal do pohybu, bokem a dozadu jako krab, napříč ulicí. Obličej měl natočený dopředu a zároveň prohledával pravý chodník. Zmizel Reacherovi z výhledu jako film běžící pozpátku. Reacher se tiše postavil a zašel hlouběji do uličky, až do naprosté tmy na jejím konci. Našel tlustou svislou větrací trubku a proklouzl za ni. Přikrčil se za její patky a čekal.

Čekal dlouho. Pak se opět ozvaly kroky. Na chodníku. Zabočily do uličky. Pomalu, zlehka, opatrně. Muž došlapoval na špičky. Podpatky přestaly dunět. Křupaly jen kožené podrážky. Velice jemně a stěny uličky odrážely u země ozvěnu. Chlap se blížil. A blížil. Přiblížil se natolik, že ho Reacher cítil.

Kolínská, pot, kůže. Zastavil se metr před Reacherovým úkrytem a zadíval se bezmocně do temnoty. Reacher si pomyslel: Ještě jeden krok, kamaráde, a je po tobě. Jediný krok a jsi ze hry. Chlap se otočil. Vrátil se na ulici.

Reacher se postavil a vykročil za ním, svižně a tiše. Karty se obrátily. Teď jsem jí za tebou. Z lovné zvěře se stal lovec.

* * *

Reacher byl větší než většina lidských bytostí a v mnohých směrech neohrabaný, ale když potřeboval, dokázal se pohybovat velice tiše a tajné pronásledování mu šlo vždycky dobře. Jednalo o dovednost vybroušenou dlouholetou zkušeností, založenou na opatrnosti a předvídání. Musíte vědět, kde vaše kořist zpomalí, zastaví, otočí se, ohlédne. A když to nevíte, musíte se přiklonit k opatrnosti. Lepší schovat se a stáhnout o deset metrů, než se nechat přistihnout.

Muž v kabátu prohledal každou uličku a každé dveře na obou stranách ulice. Ne výborně, ale přiměřeně průměrně. Pátral, postupoval dopředu a zaříkával chybu, kterou všichni průměrní lidé dělají: Ještě jsem neselhal. Někde tady pořád je. Dvakrát mluvil do telefonu. Šeptem, ale se zřetelným napětím v hlase. Reacher za ním klouzal ze stínu do stínu, v náležitém odstupu, protože se blížili k jasným světlům na konci ulice. Muž hledal stále rychleji a zběžněji. Bezmocný i vyplašený zároveň. Došel šest metrů k dalšímu rohu a zůstal stát.

Vzdal se. Prostě přestal hledat. Stál uprostřed chodníku, naslouchal hlasu v telefonu, pravil cosi v odpověď, spustil ruce k tělu a splasknul. Opustila ho veškerá nesmlouvavost lovce. Vydal se přímo dopředu, rychle, hlučně, nápadně jako člověk, který nemá na práci nic jiného, než dostat se z bodu A do bodu B. Reacher počkal natolik dlouho, aby měl jistotu, že nejde o úskok. Pak se za ním pustil, tiše od jednoho stínu k druhému.

* * *

Raskin minul sportovní bar a pokračoval dál ulicí. V dálce se rýsovalo auto Linského. A Chenkovo. Oba Cadillacy stály v řadě u chodníku a čekaly na něj. Čekaly na ztroskotance. Na vzduch. Už jsem tady, pomyslel si.

Linsky se však zachoval velice slušně. Hlavně proto, že kritizovat pověřence pana Zeca bylo to samé jako kritizovat samotného pana Zeca, a to by se nikdo neodvážil.

„Možná zahnul na opačnou stranu,“ pravil Linsky. „Nebo tou ulicí vůbec nešel. Nejspíš se propletl zezadu uličkami. Nebo se v jedné schoval. Počkal a vyšel za tebou.“

„Díval jsi se za sebe?“ zeptal se Vladimir.

„Samozřejmě,“ zalhal Raskin.

„Co podnikneme?“ otázal se Chenko.

„Zavolám panu Zecovi,“ prohlásil Linsky.

„Bude vrcholně naštvaný,“ poznamenal Vladimir. „Už jsme toho chlapa skoro měli.“

Linsky vymačkal číslo. Sdělil špatnou zprávu a vyslechl si odpověď. Raskin pozoroval jeho obličej. Ale Linského obličej zůstával za každé situace nepohnutý. Další dovednost vybroušená dlouholetou zkušeností a životní nutností. A byl to krátký hovor. Krátká odpověď. Nerozluštitelná. Jen slabý plastikový zvuk v telefonu.

Linsky skončil.

„Budeme pokračovat v pátrání,“ oznámil. „V kilometrovém poloměru od místa, kde ho Raskin viděl naposledy. Pan Zec posílá Sokolova. Je si jistý, že v pěti určitě uspějeme.“

‚Já si nejsem jistý vůbec ničím,“ podotkl Chenko. „Leda tím, že nás čeká bezesná noc a spousta nepříjemností.“

Linsky mu nabídl telefon. „Tak zavolej panu Zecovi a pověz mu to.“

Chenko neodpověděl.

„Ty pojedeš, Chenko, na sever,“ přikázal mu Linsky. „Vladimir na jih. Raskin se vrátí na východ. Já si vezmu západ. Sokolov se připojí tam, kde ho budeme potřebovat.“

* * *

Raskin zamířil zpátky na východ, stejnou cestou, kterou přišel, co nejrychleji mohl. Plán pana Zeca dával smysl. Naposledy viděl Reachera před patnácti minutami. Pokradmu se potulující muž neurazí za patnáct minut víc než kilometr. Takže podle všech základních pravidel logiky tam musel Reacher být. Někde uvnitř kruhu o průměru dva kilometry. Jednou ho našli. Tak ho najdou i podruhé.

Prošel celou širokou rovnou příčnou ulici a zabočil na jih k nadzemní státovce. Vracel se ve vlastních stopách. Proklouzl stínem pod státovkou a zamířil k prázdnému pozemku na dalším rohu. Držel se u zdi. Zahnul.

Potom se na něj zeď zřítila.

Alespoň měl ten pocit. Zezadu ho zasáhla obrovská rána, srazila ho na kolena a zatmělo se mu před očima. Pak dostal další zásah a padl bezvládně na obličej. Poslední věc, na kterou si pamatoval, než ztratil vědomí, byla ruka beroucí mu z kapsy mobil.

* * *

Reacher se vrátil do skrytu státovky, s mobilem teplým od sevřené dlaně. Opřel se ramenem o betonový pilíř široký jako pokoj v motelu a posunul se, aby měl tělo ve stínu a ruce ve světle lampy na sloupu nad ním. Vytáhl roztrženou vizitku s Emersonovým číslem a zavolal mu na mobil.

„Ano?“ ozval se Emerson.

„Hádejte, kdo volá,“ vyzval ho Reacher.

„Na tuhle hru, Reachere, nepřistoupím.“

Jenom proto, že prohráváte.“

Emerson neodpověděl.

Jak snadné je mě najít?“ zeptal se Reacher.

Žádná odpověď.

„Máte papír a tužku?“

„Samozřejmě.“

„Tak poslouchejte,“ nakázal Reacher. „A dělejte si poznámky.“ Odříkal čísla obou cadillacu. „Předpokládám, že jedno z těhle aut bylo před pátkem v garáži a nechalo tam dopravní kužel. Zjistěte, komu patří, podívejte se na videozáznam, položte pár otázek. Narazíte na organizaci sestávající nejméně ze šesti mužů. Zaslechl jsem několik jmen. Raskin a Sokolov, kteří budou patrně na nejnižším žebříčku. Potom Chenko a Vladimir. Vladimir by mohl být chlap, co zabil tu holku. Je velký jako dům. Pak se tam vyskytuje cosi jako důstojník, jehož jméno jsem nezachytil. Je mu přibližně šedesát a má poraněnou páteř. Mluvil se svým šéfem a oslovoval ho pane Zecu.“

„To jsou ruská jména.“

„Myslíte?“

„Až na Zeca. Co je to za jméno?“

„Není to Zec. Je to pan Zec. A není to vlastní jméno. Je to slovo používané jako jméno.“

„Co znamená?“

„Podívejte se. Přečtěte si pár historických knih.“

Následovala odmlka. Zvuk tužky přejíždějící po papíru.

„Měl byste se stavit u mě v kanceláři,“ vyzval ho Emerson. „Promluvit si se mnou z očí do očí.“

„Zatím ne,“ odmítl Reacher. „Udělejte svou práci a já o tom popřemýšlím.“

„Dělám svou práci. Honím uprchlíka. Zabil jste tu dívku. Ne chlap velký jako dům, jehož jméno jste zaslechl.“

Ještě jedna věc,“ opáčil Reacher. „Myslím, že Chenko také vystupuje pod jménem Charlie a je kamarád Jamese Barra.“

„Proč?“

„Odpovídá popisu. Malý, snědý, s černými vlasy rozježenými jako štětiny.“

James Barr má ruského kamaráda? Nic takového jsme během vyšetřování nezjistili.“

Jak už jsem řekl, dělejte svou práci.“

„Děláme ji. O ruském příteli se nikdo nezmínil.“

„Mluví s americkým přízvukem. Podle mě je zapletený do toho, co se stalo v pátek, což znamená, že je možná zapletená celá skupina.“

Jakým způsobem?“

„Nevím. Ale chystám se to vypátrat. Zavolám vána zítra.“

„Zítra budete sedět ve vězení.“

„Přesně tak, jako sedím ve vězení teď? Nechte si o tom zdát, Emersone.“

„Kde jste?“

„Nedaleko,“ opáčil Reacher. „Spěte dobře, detektive.“

Přerušil spojení, zastrčil si Emersonovo číslo zpátky do kapsy a vytáhl číslo Helen Rodinové. Vymačkal ho a stáhl se kolem pilíře do úplného stínu.

„Ano?“ ozvala se Helen Rodinová.

„Tady je Reacher.“

„Jste v pořádku? Před dveřmi kanceláře mi hlídkuje policajt.“

„To mi vyhovuje,“ odpověděl Reacher. „A jemu patrně taky. Dostane čtyřicet dolarů za každou hodinu přesčas.“

„Ve zprávách o šesté uveřejnili váš portrét. Udělali z toho senzaci.“

„Nebojte se o mě.“

„Kde jste?“

„Volný a v bezpečí. Dosahuji dílčích úspěchů. Viděl jsem Charlieho. Dal jsem Emersonovi číslo jeho auta. Vy jste také pohnula z místa?“

„Moc ne. Získala jsem jenom pět vzájemně nesouvisejících jmen. Nevidím důvod, proč by měl James Barr někoho z těch lidí zastřelit.“

„Potřebujete Franklina. Aby ty lidi prověřil.“

„Franklina si nemůžu dovolit.“

„Mohla byste mi nadiktovat jednu adresu v Kentucky?“

„V Kentucky?“

„Té střelnice, kam jezdil James Barr střílet.“

Reacher slyšel, jak odložila telefon a začala listovat papíry. Potom se opět chopila sluchátka a přečetla adresu. Reacherovi nic neříkala. Jen ulice, město, stát a poštovní směrovací číslo.

„Co s tím má Kentucky společného?“ otázala se Helen.

Reacher zaslechl zvuk auta. Blízko, na levé straně, pomalu se otáčející velké pneumatiky. Protáhl se kolem pilíře a podíval se. Ulicí se sunul hlídkový vůz se zhasnutými světly. Vepředu dva policisté, natažené krky, pohledy doprava doleva.

„Musím končit,“ oznámil. Vypnul telefon a položil ho na patku pilíře. Emerson zaznamenal číslo volajícího a každý mobil se dá vystopovat podle signálů, které vysílá do sítě každých patnáct vteřin s přesností hodinek. Reacher tedy nechal telefon ležet a zamířil na západ, dvanáct metrů pod státní silnicí.

* * *

O deset minut později stál naproti černé skleněné věži, ve stínu státovky, obličejem k vjezdu do podzemní garáže. U chodníku parkovalo prázdné policejní auto. Studené a opuštěné. Před dlouhou dobou. Policista přede dveřmi kanceláře Helen Rodinové, pomyslel si Reacher. Přešel ulici a vstoupil do garáže. Spustil se po rampě do podzemí. Přivítal ho chlad špinavě bílého betonu a zářivek umístěných v pětimetrových odstupech. Kaluže světla a tmy. Měl pocit, jako by sestoupil z nebes do pekla. Nízký strop budovy podpíraly silné čtverhranné sloupy. Zaměstnanci směli parkovat přesně uprostřed. Garáž byla studená a tichá, zhruba dvanáct metrů dlouhá a třikrát tak široká.

Dvanáct metrů dlouhá.

Stejně, jako nová přístavba na První ulici. Reacher se opřel zády o přední stěnu. Prošel přes celý prostor k zadní stěně. Třicet pět kroků. Otočil se jako plavec na konci bazénu a vrátil se k přední stěně. Třicet pět kroků. Proťal prostor diagonálně k nejzazšímu rohu. Panovala v něm naprostá tma. Protáhl se mezi dvěma přenosovými vozy NBC a našel modrý ford mustang, o kterém se domníval, že patří Ann Yanniové. Byl čistý a nablýskaný. Čerstvě navoskovaný. Měl malá okna, kvůli stahovací střeše. Zešikmené přední okno. Zabarvená skla.

Zkusil dveře spolujezdce. Zamčené. Obešel kapotu a zkusil dveře řidiče. Klika se pohnula. Odemčené. Rozhlédl se a otevřel je.

Žádné poplašné zařízení.

Natáhl se dopředu a stiskl tlačítko. Ozvalo se trojité cvaknutí, jak se uvolnily západky obou dveří a kufru. Zavřel dveře spolujezdce a přistoupil ke kufru. Rezerva ležela pod podlážkou. Společně s heverem a kovovou tyčí sloužící jako páka heveru a zároveň k uvolňování matic na kolech. Vyndal ji a zavřel kufr. Otevřel dveře spolujezdce a nastoupil.

Vnitřek voněl parfémem a kávou. V přihrádce na rukavice objevil hraničku silničních map a malé kožené pouzdro velikosti kapesního diáře. Obsahovalo povinné ručení a technický průkaz, obojí na jméno Janine Lorna Ann Yanniová, bytem v Indianě. Odložil pouzdro stranou a zaklapl přihrádku. Nahmatal správnou páčku a snížil sedadlo. Sklopil co nejvíc opěradlo. Pak posunul sedadlo dozadu, aby měl místo na nohy. Vytáhl si košili, položil tyč do klína a lehl si. Natálii se. Bude čekat nejméně tři hodiny Pokusil se usnout. Spi, kdykoliv můžeš, znělo staré armádní pravidlo.

* * *

Emerson se nejdřív spojil s telefonní společností. Nechal si potvrdit, že volající mu telefonoval z mobilu. Zachycené číslo patřilo společnosti obchodující pod jménem Specializované služby Indiana. Emerson pověřil začínajícího detektiva zjistit majitele služeb a telefonní společnost požádal, aby vystopovala mobil. Počáteční úspěchy byly smíšené. Hledání majitele skončilo v slepé uličce, protože Specializované služby vlastnil zahraniční trust se sídlem na Bermudách bez místní adresy. Ale telefonní společnost oznámila, že mobil se nepohybuje a zaznamenávají ho hned tři stanice, takže se musí nacházet v centru a nebude ho těžké zaměřit.

* * *

Rosemary Barrová umluvila strážného nápravného zařízení v pátém patře nemocnice a podařilo se jí získat svolení k hodinové návštěvě bratra. Když však vstoupila do jeho pokoje, zjistila, že hluboce spí. Strážného přemlouvala zbytečně. Seděla u bratra třicet minut, ale neprobudil se. Pozorovala monitory. Srdce mu bilo silně a pravidelně. Pokojně dýchal. Ruce měl pořád připoutané a hlavu v krunýři, ale ležel naprosto klidně. Podívala se do karty, aby se ujistila, že se o něj řádně starají. Všimla si poznámky naškrábané doktorem: počáteční stadium PA? Netušila, co znamená, a uprostřed večera nenašla nikoho, kdo by jí to byl ochoten vysvětlit.

* * *

Telefonní společnost označila pozici mobilu na podrobném plánu města a odfaxovala ji Emersonovi. Emerson vytrhl papír z přístroje a pět minut se mu snažil porozumět. Očekával, že tři šipky se setkají v hotelu, baru nebo restauraci. Místo toho ukazovaly na prázdný pozemek pod státní silnicí. Hlavou se mu mihla představa Reachera spícího jako bezdomovce v kartónové krabici. Pak došel k závěru, že telefon zahodil, což o deset minut později potvrdila hlídka, kterou tam vyslal.

A pak jen z povinnosti spustil počítač a zadal poznávací značky získané od Reachera. Obě patřily postarším cadillacům devilles černé barvy, přihlášeným na Specializované služby Indiana. Na kus papíru napsal slepá ulička a vložil ho do složky.

* * *

Reacher se probudil s každým zavrčením výtahu. Kabely v šachtě přenášely zvuk motoru a rachtání kabiny. Třikrát se probudil zbytečně. Z výtahu vystoupili jen neznámí úředníci vracející se po dlouhém dni z práce. Sjížděli jednotlivě, zhruba po čtyřiceti minutách. Unaveni nasedli do auta. Garáž se třikrát naplnila plyny ze studeného výfuku a třikrát se ponořila do ticha. Reacher opět třikrát usnul.

Po čtvrté zůstal vzhůru. Zaslechl výtah a podíval se na hodinky. Jedenáct čtyřicet pět. Začíná volná zábava. Dveře výtahu se otevřely. Tentokrát z nich nevystoupil osamělý muž v obleku. Vyhrnula se celá skupinka. Osm až deset lidí. Hlučných. Hvězdy a personál zpráv o jedenácté televizní společnosti NBC.

Reacher se přitiskl do sedadla pro pasažéry a přikryl kovovou tyč cípy košile. Zastudila ho na žaludku. Díval se do látkového stropu a čekal.

Z temnoty se vynořil tělnatý muž v plandavých džínách a prošel metr a půl před předkem mustangu. Měl neupravený šedivý plnovous a pod odrbanou bavlněnou hazukou mu vykukovalo tričko s nápisem Grateful Dead. Rozhodně ne talent z obrazovky. Možná kameraman. Zamířil ke stříbrné dodávce a nastoupil. Pak se objevil muž v obleku ze žraločí kůže a s oranžovým make-upem. Měl velkou hřívu vlasů a bílé zuby. Bezpochyby talent, patrně z předpovědi počasí nebo sportovních zpráv. Minul mustang z druhé strany a nasedl do bílého fordu taurus. Následovala ho trojice žen, mladých, nedbale oblečených, nejspíš režisérka, vedoucí placu a technička. Protáhly se mezi mustangem a přenosovým vozem. Auto se třikrát zhouplo, jak do něj strčily. Pak se rozdělily a zamířily k vlastním dopravním prostředkům.

Potom se vynořili ještě tři lidi.

Konečně přišla Ann Yanniová.

Reacher ji poznal, až když stiskla kliku dveří. Zarazila se a zavolala cosi na ostatní. Dostalo se jí odpovědi, ještě něco dodala a otevřela. Nastoupila pozadu, otočila se a sklonila hlavu. Měla na sobě staré džíny a novou hedvábnou blůzu. Blůza vypadala draze. Reacher usoudil, že byla ve vysílání, ale seděla za moderátorským stolem, takže kamera ji zabírala jen od pasu nahoru. Vlasy měla ztuhlé lakem. Hodila sebou na sedadlo a zavřela dveře. Pak se podívala doprava.

„Buďte úplně zticha,“ přikázal jí Reacher. „Nebo vás zastřelím.“

Šťouchl do ní kovovou tyčí schovanou pod košilí. Byla necelé dva centimetry široká, dlouhá a rovná. Působila věrohodně. Vyděšeně na ni vytřeštila oči. Ze vzdálenosti šedesáti čísel vypadala hubenější a starší než na obrazovce. Kolem očí se jí táhly drobné vrásky plné líčidla. Ale byla nádherná. Měla neuvěřitelně dokonalé rysy, výrazné, živé, nadživotně velké, jako většina lidí od televize. Blůzu zdobil formální límeček, ale tři knoflíky nechala rozepnuté. Zároveň upjaté i sexy.

„Ruce položte tak, abych na ně viděl,“ nařídil Reacher. „Do klína.“ Nechtěl, aby zatroubila. „Klíčky na palubní desku.“ Nechtěl, aby stiskla nouzové tlačítko. Nové fordy, které řídil, měly na dálkovém ovládání červený knoflík. Předpokládal, že se jím spouští poplašné zařízení.

„Zůstaňte sedět,“ pokračoval v příkazech. „Hezky klidně. Všechno bude v pořádku.“

Zmáčkl páčku na své straně a uzamkl všechny dveře.

„Vím, kdo jste,“ pravila.

„Já taky,“ opáčil.

Nechal tyč pod košilí a čekal. Yanniová klidně seděla, ruce v klíně, zprudka oddechovala a vypadala čím dál tím vyděšenější, jak její kolegové postupně startovali. Vzduch zmodral výfukovými plyny. Lidé odjížděli jeden po druhém. Bez jediného pohledu nazpět. Konec dlouhého dne.

„Chovejte se velice tiše,“ připomněl Reacher. „Pak bude všechno v pořádku.“

Yanniová pohlédla doleva a doprava. Napjala se.

„Nedělejte to,“ poradil jí Reacher. „Nedělejte vůbec nic. Jinak zmáčknu spoušť. Střelím vás do břicha. Nebo do stehna. Bude trvat dvacet minut, než vykrvácíte. Za obrovských bolestí.“

„Co chcete?“ zeptala se Yanniová.

„Chci, abyste byla zticha a klidně seděla. Jenom pár dalších minut.“

Sevřela zuby, ztichla a zůstala klidně sedět. Rozjelo se poslední auto. Bílý taurus s vlasatým chlapem z předpovědi počasí nebo sportovních zpráv. Se zaskřípěním pneumatik se otočil a vyrazil se řvoucím motorem po rampě. Zvuky auta ještě chvíli odeznívaly a pak se rozhostilo naprosté ticho.

„Co chcete?“ zopakovala Yanniová slabým hlasem. Oči měla obrovské jako talíře. Třásla se. Myslela na znásilnění, vraždu, mučení, roztrhání na kusy.

Reacher rozsvítil stropní světlo.

„Chci, abyste získala Pulitzerovu cenu,“ pravil.

„Prosím?“

„Nebo Emmy či co to dostáváte.“

„Prosím?“

„Chci, abyste si vyslechla jeden příběh.“

„Jaký příběh?“

„Podívejte,“ vyzval ji Reacher.

Nadzvedl si košili. Ukázal jí kovovou tyč položenou na žaludku. Vytřeštila na ni oči. Nebo na jeho jizvu po střepině granátu. Nebo na obojí. Nebyl si jistý. Vyvážil tyč na dlani. Podržel ji ve vzduchu.

„Z kufru vašeho auta,“ oznámil. „Nejsem ozbrojený.“

Stiskl páčku a odemkl dveře.

„Můžete jít,“ pravil. „Kdykoliv se vám zachce.“

Položila ruku na kliku.

„Když ale odejdete, odejdu také já,“ upozornil Reacher. „Už mě nikdy neuvidíte. Přijdete o příběh. Získá ho někdo jiný.“

„Celý večer jsem ukazovala váš portrét,“ řekla. „A policajti rozvěsili po celé městě plakáty. Zabil jste tu dívku.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Nezabil a právě to je součástí mého příběhu.“

Jakého příběhu?“ zopakovala otázku.

„Minulý pátek se nestalo, co si myslíte.“

„Teď vystoupím,“ oznámila Yanniová.

„Kdepak,“ zarazil ji Reacher. „Vystoupím já. Omlouvám se, že jsem vás tak vyděsil. Potřebuju ale vaši pomoc a vy potřebujete moji. Takže vystoupím. Vy zamknete dveře, nastartujete, položíte nohu na plyn a pootevřete okénko na své straně. Promluvíme si přes něj. Můžete kdykoliv odjet.“

Neodpověděla. Jen upírala pohled dopředu, jako by doufala, že se rozplyne, když na něj nepohlédne. Otevřel dveře. Vystoupil, otočil se a položil kovovou tyč opatrně na sedadlo. Pak zavřel a zůstal stát. Zastrčil si košili do kalhot. Slyšel, jak zaklaply zámky na dveřích. Nastartovala. Brzdová světla červeně zazářila. Natáhla se a zhasla stropní světlo. Její obličej zmizel ve stínu. Automatická převodovka vyskočila z pozice Park. Bíle blikla zpáteční zadní světla, jak přesunula páku přes Reverse na Drive. Pak zhasla brzdová světla, zařval motor a auto opsalo rychlý široký kruh prázdnou garáží. Zaječely pneumatiky. Přilnavá guma na hladkém betonu. Stěny vrátily ozvěnu. Zamířila k rampě a dupla na plyn.

Potom dupla na brzdu.

Mustang zastavil s předními koly na začátku rampy. Reacher k němu došel a přikrčil se, aby viděl malým zadním okýnkem. Žádný mobil. Jen seděla, upírala pohled dopředu, ruce na volantu. Červená brzdová světla zářila tak jasně, že ho bolely oči. Výfuky bublaly, vykašlávaly bílá oblaka kouře. Kapala z nich voda a vytvářela na zemi loužičky.

Reacher obešel auto a zastavil se metr před jejím okýnkem. O kousek ho stáhla. Přidřepl, aby jí viděl do obličeje.

„Proč potřebuji vaši pomoc?“ zeptala se.

„Protože pátek pro vás skončil příliš brzy,“ pravil. „Ale můžete ho získat zpátky. Má další vrstvu. Je to skvělý příběh. Získáte cenu. Lepší místo. Bude se o vás přetahovat CNN.“

„To mě považujete za tak ambiciózní?“

„Považuji vás za novinářku.“

„Co chcete říct tímhle?“

„Tímhle chci říct, že novináři mají rádi příběhy. Mají rádi pravdu.“

Odmlčela se téměř na celou minutu. Dívala se přímo před sebe. Auto cvakalo a tikalo, jak se zahřívalo. Reacher cítil volnoběh opírající se do brzd. Pak pohlédla dolů, pohnula rukou a zařadila páku na Park. Mustag se posunul o patnáct čísel dozadu a zastavil se. Reacher ukročil do strany, aby zůstal na úrovni okýnka. Yanniová otočila hlavu a podívala se mu do obličeje.

„Tak mi povězte ten příběh,“ vybídla ho. „Povězte mi tu pravdu.“

Pověděl jí příběh a pravdu. Usazený se zkříženýma nohama na zemi, aby působil nepohyblivě a mírumilovně. Nic nevynechal. Prošel všechny události, závěry, hypotézy a dohady. Nakonec přestal prostě vyprávět a čekal na její reakci.

„Kde jste byl, když zabili tu dívku?“ zeptala se.

„Spal jsem v motorestu.“

„Sám?“

„Celou noc. V pokoji číslo osm. Velice dobře.“

„Nemáte alibi.“

„Nikdy nemáte alibi, když je potřebujete. To je univerzální přírodní zákon.“

Pronikavě se na něj zadívala.

„Co chcete, abych udělala?“ otázala se.

„Vyhledala informace o obětech.“

Odmlčela se.

„To můžeme udělat,“ souhlasila. „Máme vlastní rešeršéry.“

„Ne dostatečně dobré,“ odmítl Reacher. „Potřebuju, abyste najala muže jménem Franklin. Helen Rodinová vám o něm poví víc. Pracuje ve stejné budově, dvě patra nad vámi.“

„Proč nenajme toho Franklina sama?“

„Nemůže si ho dovolit. Vy ano. Předpokládám, že máte dostatečné finanční zdroje. Franklin si za týden účtuje patrně méně než holič toho vašeho chlápka na počasí.“

„A co potom dál?“

„Sestavíme konečnou verzi příběhu.“

Jak velký bude mít dopad?“

„Pulitzerova cena. Emmy. Nové zaměstnání.“

„Odkud to víte? Nepracujete v oboru.“

„Sloužil jsem v armádě. Tam bych za něj dostal bronzovou hvězdu. Což asi není nejdokonalejší přirovnání. Ale lepší než drátem do oka.“

„Nejsem si jistá,“ zaváhala. „Měla bych vás vydat policii.“

„To nemůžete,“ opáčil. „Stačí vytáhnout telefon a uteču po rampě. Nenajdou mě. Pokoušejí se o to už celý den.“

„Ceny jsou mi ukradené,“ upozornila.

„Tak to udělejte pro zábavu,“ poradil. „Pro profesionální uspokojení.“

Naklonil se na stranu a vytáhl ubrousek s číslem Helen Rodinové. Uchopil ho za okraj a podal pootevřeným okýnkem. Yanniová si ho od něj vzala, opatrně, jako by se nechtěla dotknout jeho prstů.

„Zavolejte Helen,“ požádal Reacher. „Hned teď. Zaručí se za mě.“

Yanniová vyndala z kabelky mobil a zapnula ho. Sledovala displej, a když byl připravený, zvolila číslo. Vrátila ubrousek. Naslouchala.

„Helen Rodinová?“ zeptala se. Potom vytáhla okénko až nahoru, aby Reacher neslyšel. Nezbylo mu, než doufat, že skutečně mluví s Helen. Mohla se klidně podívat na ubrousek a zavolat jiné číslo. Nikoliv však nouzové volání 911, protože stiskla deset tlačítek. Číslo policejní centrály to však klidně být mohlo. Reportérka by ho mohla znát nazpaměť.

Na telefonu však byla Helen. Yanniová stáhla okénko a podala mu škvírou svůj mobil.

‚Je to pravda?“ zeptala se Helen.

Ještě se nerozhodla,“ odpověděl Reacher. „Možná ale bude souhlasit.“

„Považujete to za dobrý nápad?“

„Má zdroje. A média by nám mohla ochránit záda.“

„Dejte mi ji.“

Reacher prostrčil telefon okénkem. Yanniová ho nechala tentokrát otevřené, takže vyslechl zbytek konverzace. Zpočátku se tvářila skepticky, potom neutrálně a nakonec poměrně přesvědčeně. Domluvila si schůzku ve třetím patře na brzy ráno. Potom vypnula telefon. „Přede dveřmi kanceláře hlídkuje policajt,“ upozornil Reacher. „Helen mi to pověděla. Ale hledají vás, nikoliv mě.“

„Co přesně podniknete?“

Ještě jsem se nerozhodla.“ Reacher neodpověděl.

„Nejdřív potřebuju pochopit, proč to všechno děláte,“ pravila Yanniová. „Na Jamesi Barrovi vám očividně nezáleží. Je to tedy kvůli jeho sestře? Rosemary?“

Reacher sledoval, jak ho pozoruje. Žena, novinářka. „Částečně kvůli Rosemary,“ připustil. „Ale?“

„Hlavně kvůli loutkáři. Sedí na zadku a myslí si, že je nejchytřejší na světě. Takové lidi nemám rád. Odjakživa. Vyvolávají ve mně pocit, že jim musím ukázat, co znamená skutečná chytrost.“

„Považujete to za výzvu?“

„Yanniová, zabil tu dívku. Hloupé roztomilé děcko, které se chtělo jenom trochu pobavit. Otevřel tím nesprávné dveře. Zaslouží si, aby se z nich na něj něco vyvalilo. To je ta výzva.“

„Sotva jste ji znal.“

„To ji nečiní o nic méně nevinnou.“

„Dobře.“

„Dobře co?“

„NBC zaplatí Franklina. Pak uvidíme, kam nás zavede.“

„Děkuju,“ řekl Reacher. „Moc si vaší pomoci vážím.“

„Oprávněně.“

„Ještě jednou se omlouvám. Že jsem vás tak vyděsil.“

„Málem jsem umřela hrůzou.“

„Moc mě to mrzí.“ Ještě něco?“

„Ano,“ pravil Reacher. „Potřebuju si půjčit vaše auto.“

„Moje auto}“

„Vaše auto.“

„Na co?“

„Abych se v něm vyspal a pak zajel do Kentucky.“

„Proč do Kentucky?“

„Pro další část skládačky.“ Yanniová zavrtěla hlavou. „To je šílenství.“ Jsem opatrný řidič.“

„Napomohla bych prchajícímu zločinci.“

„Nejsem zločinec,“ namítl Reacher. „A za zločince je možné označit člověka, který byl uznán vinen po řádném procesu. Proto ani neprchám. Nezatkli mě, ani neobvinili. Jsem jenom podezřelý.“

„Nemůžu vám půjčit auto potom, co jsem celý večer ukazovala váš portrét.“

„Vždycky můžete tvrdit, že jste mě nepoznala. Neukazovala jste fotografii, ale jenom načrtnutý obrázek. Třeba neodpovídá úplně skutečnosti.“

„Máte jiný účes.“

„Vidíte. Dneska ráno jsem se nechal ostříhat.“

„Znala bych ale vaše jméno. Nepůjčila bych přece auto úplně neznámému člověku.“

„Představil jsem se vám falešným jménem. Prostě jste potkala chlapa, který se jmenoval jinak a neodpovídal vyobrazení.“

Jak se jmenujete?“

Joe Gordon,“ navrhl Reacher.

„Kdo to je?“

„Druhá meta Yankees z roku 1940. Skončili třetí, ale ne jeho vinou. Odváděl slušný výkon. Odehrál přesně tisíc zápasů a měl přesně tisíc odpalů.“

„Hodně toho víte.“

„Když mi půjčíte auto, budu toho vědět zítra ještě víc.“

Jak se dostanu dneska večer domů?“

„Odvezu vás.“

„Pak se dozvíte, kde bydlím.“

„To už jsem se stejně dozvěděl. Podíval jsem do vašich papírů od auta. Chtěl jsem mít jistotu, že je vaše.“

Yanniová neodpověděla.

„Nebojte,“ ujistil ji Reacher. „Kdybych vám chtěl ublížit, už bych to dávno udělal, nemyslíte?“

Neodpověděla.

Jsem opatrný řidič,“ zopakoval. „Dovezu vás domů v pořádku.“

„Zavolám si taxík,“ pravila. „To pro vás bude lepší. Ulice jsou teď úplně prázdné a tohle je nápadné auto. Policajti vědí, že patří mně. Pořád mě zastavují. Údajně kvůli překročení rychlosti, ale ve skutečnosti chtějí autogram nebo se mi podívat do výstřihu.“

Znovu použila mobil a nakázala řidiči přijet pro ni do garáže. Pak vystoupila a nechala běžet motor.

„Zaparkujte v temném rohu,“ poradila. „Bezpečnější bude, když neodjedete před ranní dopravní špičkou.“

„Děkuju,“ pravil Reacher.

„A udělejte to okamžitě,“ dodala. „Televize přenášela celý večer váš obličej a řidič taxíku se na ni možná díval. Alespoň doufám, že se díval. Potřebuju sledovanost.“

„Děkuju,“ zopakoval Reacher.

Ann Yanniová poodešla a postavila se na okraj rampy, jako by čekala na autobus. Reacher vklouzl na její sedadlo, posunul ho dozadu a zacouval hlouběji do garáže. Pak otočil volantem a zastavil předkem ve vzdáleném rohu. Vypnul motor a zadíval se do zpětného zrcátka. Po pěti minutách se na rampě vynořil zelenobílý crown vic a Ann Yanniová nastoupila dozadu. Taxík obrátil, vyjel na ulici a v garáži se rozhostilo ticho.

* * *

Reacher zůstal v mustangu Ann Yanniové, ale nezůstal v garáží pod věží z černého skla. Příliš riskantní. Kdyby Yanniová změnila názor, ocitl by se v pasti. Dokázal si představit, jak dostane strach, přepadnou ji výčitky svědomí a popadne telefon a zavolá Emersonovi. Spí v mém autě v rohu garáže pro zaměstnance. V tuto chvíli. Tak tři minuty po odjezdu taxíku opět nastartoval, vyjel ven a přesunul se do garáže v První ulici. Zela prázdnotou. Vyjel do druhého patra a zastavil na místě, kde zaparkoval James Barr. Minci do parkovacích hodin nevhodil. Jen vytáhl silniční mapy Yanniové, naplánoval si trasu a pak se opřel o volant, sklopil sedadlo a opět usnul.

* * *

Probudil se o pět hodin později, před svítáním, a vyrazil na jih do Kentucky. Než dojel na hranici města, potkal tři policejní auta. Ani jedno mu však nevěnovalo pozornost. Měla plné ruce práce s hledáním Jacka Reachera a na pohlednou reportérku jim nezbýval čas.

12 KAPITOLA

SVÍTAT ZAČALO PO HODINĚ JÍZDY. Obloha na východě přešla z černé přes šedivou do purpurové a potom se na horizontu vynořilo oranžové slunce. Reacher vypnul světla. Nechtěl řídit se zapnutými světly po rozbřesku. Na motorizované policisty čekající na krajnici by zapůsobila jako skrytá reklama. Světla zapnutá po úsvitu by jim připomněla spoustu věcí, například rychlý noční útěk před stovky kilometrů vzdáleným malérem. Mustang provokoval už sám o sobě. Byl hlasitý a agresivní a patřil k často kradeným autům.

Ale policejní hlídky, které Reacher zahlédl, zůstaly na krajnici. Nechal mustanga ujíždět nic neříkající stodesítkou a stiskl tlačítko CD přehrávače. Ozvala se středně stará Sheryl Crowová, což mu vůbec nevadilo. Každý den je klikatá cesta, sdělila mu Sheryl. Já vím, pomyslel si. To mi povídej.

* * *

Po nízkém železném mostě překonal řeku Ohio. Slunce stálo nízko po jeho levici. Na okamžik proměnilo pomalu plynoucí vodu v roztavené zlato. Světlo na něj dopadlo zespodu a vnitřek auta se nepřirozeně rozzářil. Vzpěry pilířů se míhaly jako stroboskop. Výsledný efekt byl velice rušivý. Zavřel levé oko a do Kentucky vjel s mžitky před očima.

Po okresní silnici pokračoval na jih a vyhlížel řeku Blackford. Podle mapy Ann Yanniové se jednalo o přítok vlévající se z jihovýchodu na severozápad do Ohia. Poblíž svého pramene tvořil dokonalý rovnostranný trojúhelník s dvěma venkovskými cestami. A podle informace Helen Rodinové ležela oblíbená střelnice Jamese Barra někde uvnitř tohoto trojúhelníku.

Ukázalo se však, že střelnici tvoří celý trojúhelník. Reacher přejel po mostě přes Blackford a zjistil, že hned od řeky se po levém okraji cesty táhne ostnatý drát s varováním Pozor, ostrá střelba na každém sloupku. Pět kilometrů daleko k další křižovatce. Tam uhýbal o šedesát stupňů a vedl dalších pět kilometrů na severovýchod. Reacher ho sledoval očima. V místě, kde se opět spojoval s řekou Blackford, objevil bránu, štěrkové prostranství a skupinku nízkých budov. Brána byla zajištěná řetězem. Visel na ní ručně vyvedený nápis: Otevřeno od 08.00 do setmění.

Podíval se na hodinky. Zbývala mu půl hodina. Na druhé straně cesty stálo plechové bistro s malým parkovištěm. Zajel na něj a zaparkoval mustang přímo před vchodem. Měl hlad. Připadalo mu, že stejk jedl v Marriottu před celým stoletím.

* * *

Dal si dlouhou pomalou snídani u stolu u okna. V osm hodin čekaly před bránou střelnice tři dodávky. V osm pět se objevil chlápek v černém dieselu humvee, pantomimicky naznačil omluvu, že jede pozdě, a sundal řetěz z brány. Uhnul stranou a pustil zákazníky dovnitř. Pak se vyšplhal do svého vozu a následoval je. Stejný omluvný proces provedl i u dveří hlavní budovy a pak všichni čtyři muži vjeli dovnitř a zmizeli z dohledu. Reacher požádal o další šálek kávy. Nechá muže vyřídit ranní nápor a pak za ním zajde a v klidu si promluví. A káva mu chutnala. Příliš dobrá, než aby si ji nechal ujít. Čerstvá, horká a hodně silná.

* * *

V osm dvacet zaslechl výstřely z pušek. Monotónně dunivé, zmírněné a utlumené vzdáleností, větrem a vrstvami prstě. Zbraně střílely zhruba dvě stě metrů daleko, směrem na západ. Pomalu a pravidelně, v rukách zkušených střelců mířících na vnitřní kruhy terče. Pak se o něco jemněji rozštěkala pistole. Chvílí naslouchal známým zvukům a potom položil na stůl dva dolary a zaplatil u pokladny dvanáctidolarový účet. Vyšel ven, nastoupil do mustangu a přes parkoviště a obrubník projel otevřenou bránou střelnice.

Muže s humvee našel za metr a půl vysokým pultem v hlavní budově. Zblízka vypadal starší. Po padesátce, ještě ne šedesátník, s prořídlými šedivými vlasy, vrásčitou pokožkou, ale rovný jako pravítko. Měl větrem ošlehaný krk širší než hlavu a oči, které prozrazovaly bývalého námořního pěšáka i bez tetování a suvenýrů na stěně za ním. Tetování byla stará a vybledlá a suvenýry většinou dlouhé trojúhelníkové vlajky a označení jednotky. Na čestném místě visel zasklený zažloutlý cíl. Uprostřed vnitřního kruhu se skvěla nahuštěná skupinka po pěti zásazích z .300 a šestý malinko vedle.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se. Díval se Reacherovi přes rameno na mustanga.

„Přišel jsem vyřešit všechny vaše problémy,“ prohlásil Reacher.

„Vážně?“

„Ne, to byla legrace. Rád bych vám položil pár otázek.“

Muž se odmlčel. „O Jamesi Barrovi?“

„Správně.“

„Ne.“

„Ne?“

„S reportéry se nebavím.“

„Nejsem reportér.“

„Tamhle to je mustang, pětilitr, dobře udržovaný. Takže není policejní, ani z půjčovny. Má indianskou poznávací značku. A na předním skle nálepku NBC. Proto se domnívám, že jste reportér nažhavený na televizní dokument, jak se James Barr na mé střelnici připravoval a trénoval.“

„Dělal to?“

„Už jsem vám říkal, že se s reportéry nebavím.“

„Ale James Barr sem jezdil?“

„Nebudu se s vámi bavit,“ odmítl muž. Bez zloby v hlase. Jen odhodlaně. Bez nepřátelství. Nehodlal se bavit. Basta. Rozhostilo se ticho. Rušené jen vzdálenými výstřely a hučením z vedlejší místnosti. Vydávala ho nejspíš lednička.

„Nejsem reportér,“ zopakoval Reacher. Jenom jsem si půjčil auto jedné reportérky. Abych se sem dostal.“

„Kdo tedy jste?“

„Prostě člověk, který kdysi znával Jamese Barra. Chtěl bych se dozvědět něco o jeho kamarádovi Charliem. Domnívám se, že Charlie ho svedl na nesprávnou cestu.“

Muž se nepodivil: Jaký kamaráď? Nezeptal se: Kdo je Charlie? Jen zavrtěl hlavou a pravil: „Nemůžu vám pomoct.“

Reacher se podíval na zasklený cíl.

„Váš?“ zeptal se.

„Všechno, co tady vidíte, je moje.“

„Na jakou vzdálenost jste střílel?“

„Proč?“

„Protože jestli to bylo na šest set metrů, jste docela dobrý. Jestli to bylo na osm set metrů, jste velice dobrý. Pokud to bylo na tisíc metrů, jste neuvěřitelně dobrý.“

„Vy střílíte?“ zeptal se muž.

„Střílel jsem,“ odpověděl Reacher.

„V armádě?“

„Za onoho času.“

Muž se otočil a sundal zasklený cíl ze zdi. Položil ho opatrně na pult a obrátil. Na zadní straně stálo na spodním okraji věnování. Vybledlý inkoust hlásal: Turnaj ve střelbě na 1000 metrů, námořní pěchota Spojených státu, rok 1978. Střelci Samuelovi Cashovi za třetí místo. Následovaly tři podpisy rozhodčích.

„Vy jste seržant Cash?“ otázal se Reacher.

„Vysloužilý a vypelichaný.“

Já taky.“

„Ale ne od námořní pěchoty.“

„To poznáte pouhým pohledem?“

„Velice snadno.“

„Pěšák,“ objasnil Reacher. „Ale táta byl u námořní pěchoty.“

Cash přikývl. „To z vás dělá napůl lidskou bytost.“

Reacher přejel špičkou prstu po skle, nad dírkami po zásazích. Pět pěkně pohromadě a šestý, který o vlásek unikl.

„Dobrý výkon,“ pochválil.

„Mohl bych mluvit o štěstí, kdyby se mi dneska podařilo to samé na poloviční vzdálenost.“

Já taky,“ přidal se Reacher. „Neúprosné plynutí času.“

„Chcete říct, že byste to kdysi dokázal?“

Reacher neodpověděl. Pravdou bylo, že turnaj na tisíc metrů jednou vyhrál, přesně deset let poté, co Cash dosáhl ubohého třetího místa. Umístil všech šest zásahů přesně doprostřed terče. Vytvořil otrhanou díru, do které by se vešel palec dospělého člověka. Nablýskaný pohár přendával z police v jedné kanceláři do druhé, celých dvanáct rušných měsíců. Byl to výjimečný rok. Ocitl se na vrcholu, fyzicky, psychicky i ve všech ostatních směrech. Ten rok nemohl minout, doslova i obrazně. Následující rok se nepokusil titul obhájit, i když na něj vedení vojenské policie naléhalo. Ze zpětného pohledu chápal, že jeho rozhodnutí ovlivnily dvě věci: začátek pomalého zdlouhavého rozchodu s armádou a počátek vnitřního neklidu. Počátek věčného pohybu, aniž by se kdy vracel zpátky. Počátek touhy neopakovat nikdy tu samou věc.

„Tisíc metrů je dlouhá vzdálenost,“ pravil střelec Cash. „Od té doby, co jsem odešel od námořní pěchoty, jsem nepotkal člověka, který by dokázal terč na takovou dálku alespoň zasáhnout.“

„Možná by se mi podařilo trefit do okraje,“ podotkl Reacher.

Cash sebral zasklenou trofej, otočil se a pověsil ji zpátky na zeď. Bříškem pravého palce ji narovnal.

„Tisícimetrovou střelnici tady nemám,“ prohlásil. „Byla by to ztráta munice a zákazníci by propadali trudnomyslnosti. Mám ale hezkou třístovku, na které dneska ráno nikdo není. Můžete ji zkusit. Chlap, který dokáže trefit okraj terče na tisíc metrů, by měl na třístovce excelovat.“

Reacher neodpověděl.

„Nemyslíte?“ pobídl ho Cash.

„Patrně ano,“ souhlasil Reacher.

Cash otevřel zásuvku a vytáhl nový papírový terč.

Jak se jmenujete?“

„Bobby Richardson,“ odpověděl Reacher. V roce 1951 měl Robert Clinton Richardson 141 odpalů v 134 zápasech a pálkařský poměr .301, ale Yankees skončili stejně třetí.

Cash vytáhl z kapsy košile propisovačku a napsal na terč R. Richardson, 300 metrů a potom datum a čas.

„Vedete pečlivé záznamy,“ poznamenal Reacher.

„Ze zvyku,“ opáčil Cash. Potom udělal doprostřed terče X. Centimetr vysoké a kvůli zešikmení písma necelý centimetr široké. Položil terč na pult a odešel do místnosti s hlučnou ledničkou. Vrátil se o minutu později s puškou. Byla to Remington M24, s teleskopem Leupold Ultra a přední dvojnožkou. Standardní ostřelovací puška námořní pěchoty. Vyndal zásobník a předvedl Reacherovi, že je prázdný. Pak ukázal, že je prázdná i komora. Reflex, rutina, opatrnost, profesionální zdvořilost.

„Moje,“ pravil. „Zaostřená přesně na tři sta metrů. Mnou osobně.“

„Výborně,“ pochválil Reacher. A myslel to vážně. Bývalému námořnímu pěšákovi, který se stal v roce 1978 třetím nejlepším střelcem na světě, se dalo v takových věcech věřit.

Jeden výstřel,“ oznámil Cash. Vytáhl z kapsy nábojnici. Podržel ji na dlani. Winchester .300. Odpovídající jakost. Postavil ji na X na papírovém terči. Úplně ho zakryla. Potom se usmál. Reacher jeho úsměv opětoval. Pochopil výzvu. Pochopil ji dokonale. Zasáhněte X a já vám povím o Jamesi Barrovi.

Alespoň si nevybral boj muže proti muži, pomyslel si Reacher.

„Tak pojďme,“ přijal.

* * *

Vzduch se ani nepohnul a nebylo vedro ani zima. Dokonalé počasí. Střelec se nemusel bát třesavky, termiky, proudění, ani tetelení. Ani větru. Cash nesl pušku a cíl, Reacher v dlani nábojnici. Nastoupili společně do Cashova humvee a Cash nastartoval. Ozvalo se hlasité klapání dieselu.

„Jezdíte s ním rád?“ pokusil se Reacher překřičet rámus.

„Moc ne,“ odpověděl Cash. „Daleko víc by mi vyhovoval sedan. Ale jde o image. Zákazníkům by se sedan nelíbil.“

Všude okolo se táhly nízké travnaté pahorky se zakrslými stromy. Kdosi do nich vyryl buldozerem široké rovné brázdy. Sto metrů od sebe, všechny rovnoběžné. Každá brázda byla samostatná střelnice. Oddělená od ostatních přírodním svahem a na konci zajištěná hromadou půdy nahrnutou buldozerem. Celý prostor připomínal nehotové golfové hřiště. Částečně zelené, částečně holé, se zářezy do červené země. Bíle natřené kameny označovaly cesty, některé pro auta, některé pro pěší.

„Pozemek patřil odjakživa naší rodině,“ podotkl Cash. „Střelnice byla můj nápad. Představoval jsem si, že se ze mě stane golfový nebo tenisový profík. Jako chlapi, co si odkroutili službu, odešli do důchodu a začali se učit.“

„Vyšlo to?“ zeptal se Reacher.

„Moc ne,“ přiznal Cash. „Lidi sem jezdí střílet, ale přinutit chlapa, aby přiznal, že to neumí, je horší, než vytrhnout mu zub.“

Reacher zahlédl tři dodávky zaparkované každou u jedné střelnice. Muži čekající v osm před branou měli plné ruce práce. Leželi na kokosových rohožích, stříleli, přestávali, dívali se, opět stříleli.

„Vydělávám si na živobytí,“ odpověděl Cash na Reacherovu nevyslovenou otázku. Potom zabočil z hlavní cesty a projel podél tři sta metrů dlouhé prázdné střelnice. Vystoupil, upevnil terč do rámečku, opět nastoupil, dvěma otočeními volantem obrátil humvee a rozjel se zpátky. Úhledně zaparkoval a vypnul motor.

„Mnoho štěstí,“ popřál.

Reacher zůstal na chvíli sedět. Byl nervóznější, než by měl být. Vydechoval a nadechoval se a cítil kofein v žilách. Jen nepatrné chvění. Čtyři šálky silné kávy rychle po sobě rozhodně nepatřily k nejlepší přípravě na přesnou střelbu na velkou vzdálenost.

Jednalo se však jen o tři sta metrů. Tři sta metrů, s dobrou zbraní, ani vedro, ani zima, nehybný vzduch. Více méně stejné jako vrazit hlaveň do středu cíle a stisknout spoušť. Dokázal by to se zavřenýma očima. Problém nespočíval ve střeleckém mistrovství. Šlo o to, co bylo v sázce. Chtěl loutkáře víc než tenkrát před lety pohár námořní pěchoty. Mnohem víc. Nevěděl proč. V tom však spočíval problém.

Vydechl. Je to jenom tři sta metrů. Ne šest set. Ne osm set. Ani tisíc. Úplná brnkačka.

Seskočil z humvee a vzal ze zadního sedadla pušku. Odnesl ji přes hrbolatý povrch ke kokosové rohoži. Jemně ji umístil, dvounožkou metr od okraje. Sklonil se a nabil ji. Ustoupil, postavil se za ni, sehnul se, poklekl a lehl si na zem. Opřel si pažbu o rameno. Protáhl krk a rozhlédl se. Připadal si sám uprostřed pustiny. Sklonil hlavu. Zavřel levé oko a pravé posunul k teleskopu. Položil levačku seshora na hlaveň a přitiskl se dolů a dozadu. Získal tři opěrné body. Dvounožku a ramena. Roztáhl nohy a vytočil chodidla na podložku. Nepatrně pokrčil levou nohu a zaryl se podrážkou boty do vláken rohože, aby mrtvou vahou končetiny zpevnil svou pozici. Uvolnil se a rozplácl. Věděl, že musí vypadat ne jako střelec, ale jako zastřelený.

Podíval se teleskopem. Měl dokonale ostrou optiku. Zaměřil se na cíl. Vypadal tak blízko, že by se ho mohl dotknout. Umístil nitkový kříž do bodu, kde se setkávaly obě nožičky X. Odjistil kohoutek. Uvolnil se a vydechl. Cítil vlastní srdce. Skotačilo mu volně v hrudi. V žilách mu klokotal kofein. Nitkový kříž tančil kolem X. Poskakoval a trhal sebou, doprava doleva, nahoru dolů, v malých nepravidelných kruzích.

Zavřel pravé oko. Přinutil srdce silou vůle ke klidu. Vydechl a nechal plíce prázdné, jednu vteřinu, dvě. Potom znovu, nadechl se, vydechl, zadržel dech. Veškerou energii přesunul do žaludku. Svěsil ramena. Povolil svaly. Chvíli počkal. Otevřel oko a zjistil, že nitkový kříž se ustálil. Zadíval se na cíl. Vžil se do něj. Zatoužil po něm. Stiskl spoušť. Zbraň kopla, zaduněla, proud vzduchu z hlavně zvedl z kokosové rohože oblak prachu a zakryl výhled. Reacher napřímil hlavu, zakašlal a sklonil se k teleskopu.

Zásah do středu terče.

X zmizelo. Na jeho místě se objevila úhledné dírka. Zbyly jen čtyři tečky po propisovačce, nahoře a dole na koncích obou nožiček. Opět zakašlal, odsunul se a postavil. Cash si lehl na jeho místo a podíval se teleskopem.

„Dobrá trefa,“ vyslovil uznání.

„Dobrá puška,“ opáčil Reacher.

Cash vyhodil na rohož prázdnou nábojnici. Klekl si, sebral ji a vložil do kapsy. Pak se postavil a odnesl zbraň zpátky k humvee.

„Prošel jsem?“ zavolal za ním Reacher.

„Čím?“

„Budete se se mnou bavit?“

„Vy si myslíte, že se jednalo o zkoušku?“

„To upřímně doufám.“

„Patrně se vám nebude líbit, co vám povím.“

„Zkuste to,“ požádal Reacher.

Cash přikývl. „Popovídáme si v kanceláři.“

Dojeli podél střelnice pro terč. Potom otočili a zamířili k budovám. Minuli dodávky cvičících střelců. Stále usilovně pálili. Cash zaparkoval, vešel dovnitř a uložil Reacherův terč do zásuvky pod písmeno R jako Richardson. Potom přejel prsty k B a vytáhl Barrův terč.

„Snažíte se dokázat, že to váš kamarád neudělal?“ zeptal se.

„Není můj kamarád,“ vysvětlil Reacher. Jenom jsem se s ním kdysi potkal.“

„A?“

„Nepamatuju se, že by byl tak dobrý střelec.“

„V televizních zprávách říkali, že střílel na velice krátkou vzdálenost.“

„Ale na pohybující se cíle v nevýhodném úhlu.“

„Podle televize má policie jasné důkazy.“

‚Já vím,“ připustil Reacher. „Sám jsem je viděl.“

„Podívejte se na tohle,“ vyzval ho Cash.

Rozložil terče jako karty, po celé délce pultu. Potom je srazil k sobě a zarovnal, aby vytvořil místo pro další. Pak vytvořil druhou řadu, přesně pod první. Nakonec leželo na pultu třicet dva listů tvrdého papíru, dvě dlouhé řady po sobě jdoucích soustředných kružnic, všechny označené J. Barr, 300 metrů, s časem a daty sahajícími tři roky nazpátek.

„Prohlédněte si je a zatlačte slzu,“ poradil Cash.

Na každém terči se skvěly dokonalé zásahy.

Reacher si je prohlédl, jeden po druhém. Každá vnitřní kružnice byla proděravělá. Těsnou skupinkou zásahů, velkou a nepřehlédnutelnou. Třicet dva cílů po deseti výstřelech, což činilo tři sta dvacet výstřelů celkem, s maximální úspěšností.

„To je všechno, co nastřílel?“ zeptal se Reacher.

Cash přikývl. „Jak jste říkal, jsem archivář.“

Jakou zbraní?“

„Vlastní Super Match. Skvělá puška.“

„Mluvili s vámi policajti?“

„Nějaký Emerson. Choval se velice taktně, za což jsem mu vděčný. Musím si krýt záda, protože Barr tady trénoval. Nechci si zničit profesionální pověst. Vložil jsem do tohohle místa spousta práce a nechci, aby získalo špatné jméno.“

Reacher přelétl očima po terčích. Vzpomněl si, jak Helen Rodinové řekl: Ostřelovači nezapomínají.

„Co jeho kamarád Charlie?“ zeptal se.

„Charles byl v porovnání s Barrem beznadějný případ.“

Cash shrnul terče Jamese Barra a uložil je pod písmeno B. Pak otevřel další zásuvku, proběhl prsty k S a vytáhl další hraničku tuhých papírů.

„Charlie Smith,“ pravil. „Podle vzhledu také voják. Ale v jeho případě vyhodil strýček Sam prachy zbytečně.“

Předvedl stejný postup. Vyložil na pult terče Charlieho, ve dvou řadách, celkem třicet dva.

„Stříleli vždycky spolu?“ otázal se Reacher.

Jako nerozlučná dvojčata.“

„Na různých střelnicích?“

„Na různých planetách.“

Reacher přikývl. Co se počtu zásahů týkalo, byly terče Charlieho o hodně horší než terče Jamese Barra. Mnohem horší. Svědčily o prabídném střelci. Do jednoho terče se strefil jen čtyřikrát, do rohů mimo vnější kružnici. Ze všech třiceti dvou pokusů zasáhl vnitřní kružnici jen osmkrát. Jednou přímo do středu. Patrně pouhopouhé štěstí, závan větru nebo tepelný proud. Sedmkrát téměř do černého. Jinak šly Charlieho zásahy všude možně. Většinou musel minout. Procentuelně nejčastěji se trefil do bílého mezi dvěma vnějšími kružnicemi. Špatný, velice špatný výsledek. Ale ne zcela náhodný. Měl v sobě jistou podivnou důslednost. Mířil, ale střílel vedle. Možná trpí vážným astigmatismem.

„Co je to za člověka?“ zeptal se Reacher.

„Charlie?“ opáčil Cash. „Zcela nepopsaná tabulka. Nedokázal jsem v něm číst. Kdyby dokázal lépe střílet, šel by z něj až strach.“

„Je malý?“

„Hodně. S divnými vlasy.“

„Bavili se s vámi?“

„Moc ne. Byli to prostě dva chlapi z Indiany, kteří si sem jezdili zastřílet. Takových zákazníků mám hodně.“

„Díval jste se na ně?“

Cash zavrtěl hlavou. „Naučil jsem se na nikoho nedívat. Lidi to považují za kritiku. Můžou přijít za mnou, ale vůbec to nedělají.“

„Barr si kupoval munici u vás?“

„Lake City. Drahou.“

„Jeho puška také nepatřila k nejlevnějším.“

„Stála za to.“

„Z jaké zbraně střílel Charlie?“

„Z úplně stejné. V jeho případě to bylo směšné. Jako když si tlusťoch pořídí závodní kolo z uhlíkových vláken.“

„Máte zvláštní střelnice na střelbu z pistole?“

Jednu vevnitř. Zákazníci ji používají, když prší. Jinak je nechávám cvičit venku, kdekoliv se jim zachce. Pistole mi nic neříkají. Daleko radši mám pušky.“

Reacher přikývl a Cash smetl Charlieho terče do hraničky, opatrně, aby nepomíchal data. Pak je uložil do zásuvky pod písmeno S.

„Smith je velice běžné jméno,“ poznamenal Reacher. „Tuším, že nejběžnější v Americe.“

Je pravé,“ řekl Cash. „Než se zájemci stanou členy, kontroluji řidičské průkazy.“

„Odkud pochází?“

„Podle přízvuku? Odněkud ze severu.“

„Můžu si vzít jeden terč Jamese Barra?“

„K čemu, proboha?“

„Na památku,“ vysvětlil Reacher.

Cash neodpověděl.

„Nikam ho neodnesu,“ ujistil ho Reacher. „Neprodám ho po internetu.“

Cash neodpověděl.

„Barr se nevrátí,“ upozornil Reacher. „To je na beton. A jestli si opravdu chcete chránit záda, měl byste je všechny stejně zahodit.“

Cash pokrčil rameny a otočil se k zásuvce.

„Ten nejnovější,“ požádal Reacher. „Ten by byl nejlepší.“

Cask přejel palcem po hraničce a vytáhl list papíru. Podal ho přes pult. Reacher si ho vzal, pečlivě ho složil a zastrčil do kapsy košile.

„Mnoho štěstí s vaším kamarádem,“ popřál Cash.

„Není to můj kamarád,“ namítl Reacher. „Ale děkuju za pomoc.“

„Rádo se stalo,“ odvětil Cash. „Protože vím, kdo jste. Poznal jsem vás, když jste si lehl za zbraň. Na tuhle rozpláclou polohu nikdy nezapomenu. Vyhrál jste turnaj deset let poté, co jsem se ho zúčastnil. Sledoval jsem vás z davu. Ve skutečnosti se jmenujete Reacher.“

Reacher přikývl.

„Bylo to od vás zdvořilé,“ podotkl Cash. „Nepředhodit mi to, když jsem vám pověděl, že jsem skončil pouze třetí.“

„Měl jste lepší protivníky,“ pravil Reacher. „O deset let později střílela jen samá nemehla.“

Zastavil u benzinové pumpy v Kentucky a natankoval auto Yanniové. Pak zavolal z automatu Helen Rodinové.

„Pořád vás hlídá policajt?“ zeptal se.

„Dokonce dva,“ sdělila. Jeden ve vestibulu a jeden před mými dveřmi.“

„Už se Franklin pustil do práce?“

„Hned ráno.“

„Zjistil něco?“

„Vůbec nic. Bylo to pět velice obyčejných lidí.“

„Kde má Franklin kancelář?“

Dala mu adresu. Reacher se podíval na hodinky. „Sejdeme se tam ve čtyři hodiny.“

„Jak jste dopadl v Kentucky?“

„Nejsem si jistý.“

* * *

Překročil po stejném mostě Ohio a Sheryl Crowová mu při tom opět vysvětlila, že každý den je klikatá cesta. Reacher zesílil zvuk, zabočil doleva a zamířil na západ. Podle mapy Ann Yanniové ležel šest kilometrů před ním čtyřlístek dálniční křižovatky. Na něm zahne na sever a o několik hodin později projede kolem celého města, dvanáct metrů vysoko. Přišlo mu to jako lepší nápad, než použít pozemní komunikace. Emerson už bude propadat zoufalství. A pak někdy během dne dostane vztek. Reacher byl

Emersonem třináct let a v podobné situaci by měl nervy napjaté jako provazy. Vyslal by do ulic všechny dostupné uniformy, zkusil by úplně všechno. Našel křižovatku a vyrazil po dálnici na sever. Vypnul přehrávač, když cédéčko znovu spustilo a nechal mustang ustálit na stodesítce. Byla to rychlost, která mu svědčila. S temným bručením uháněl vpřed, silný a dravý. Kdyby Reacher mohl jeho motor přemístit do otlučeného starého sedanu, vzniklo by auto přesně pro něj.

* * *

Bellantonio pracoval od sedmi hodin ráno ve své kriminalistické laboratoři. Sejmul otisk prstů z mobilu nalezeného pod státovkou a nepřišel na nic pozoruhodného. Potom vyhledal seznam volaných čísel. Poslední patřilo Helen Rodinové. Předposlední Emersonovi. Obě na mobil. Očividně jim zavolal Reacher. Pak následovala dlouhá řada čísel mobilních telefonů přihlášených na Specializované služby Indiana. Možná na ně volal Reacher, možná také ne. Nedalo se to zjistit. Bellantonio všechna čísla hezky sepsal, ale věděl, že Emerson s nimi nic neudělá. Napadnutelný byl pouze telefonát Helen Rodinové a nepřipadalo v úvahu, aby Emerson začal tlačit na právničku obhajoby kvůli telefonickému rozhovoru se svědkem, ať už podezřelým, či nikoliv. Byla by to zbytečná ztráta dechu.

Tak přikročil k videozáznamům z garáže. Zahrnovaly čtyři dny, devadesát šest hodin, téměř tři tisíce vozidel. Jeho podřízení je všechna prověřili. Jen tři byly Cadillacy. Indiana se nelišila od ostatních státu ve vnitrozemí. Lidé si nejraději kupovali otevřené dodávky, pak SUV, kupé a kabriolety. O normální sedany nejevili moc zájem, a když tak si pořizovali toyoty, hondy nebo středně velké domácí značky. Velké koráby vlastnili jen vzácně a ze všeho nejméně drahé modely.

První cadillac na pásku byl eldorado v barvě slonové kosti. Dvoudveřové kupé, několik let staré. Zaparkoval před desátou ve středu ráno a zůstal stát pět hodin. Druhý cadillac byl nový STS, patrně červený či šedý, popřípadě světle modrý. Na mdlém monochromatickém záznamu to nešlo rozeznat. Zaparkoval každopádně ve čtvrtek těsně po obědě a odjel po dvou hodinách.

Třetí cadillac byl černý deville. Videokamera ho zachytila při vjezdu do garáže krátce po šesté hodině ranní v pátek. V černý pátek, jak Bellantonio tomu dni říkal. V šest ráno musela být garáž téměř prázdná. Deville vyjel po rampě, rychle a sebevědomě. Za pouhé čtyři minuty opět vyjel.

Dost času na umístění kuželu.

Řidiče nebylo téměř vidět. Jen rozmazanou šmouhu za předním sklem. Mohl to být Barr, ale nemusel. Bellantonio to všechno pro Emersona napsal. V duchu si udělal poznámku, aby se ještě jednou podíval, jestli jsou čtyři minuty nejkratší zachycený pobyt v garáži. S velkou pravděpodobností ano.

Pak si pročetl zprávu o stopách nalezených v bytě Alexandry Dupreeové. Poslal tam mladšího asistenta, protože se nejednalo o místo činu. Nenarazil na nic zajímavého. Na vůbec nic. Až na otisky prstů. Byt se jimi jen hemžil, jak to v bytech bývá. Většina patřila dívce, ale čtvery zanechaly jiné ruce.

Troje neidentifikovatelné.

Ale čtvrtý pár patřil Jamesi Barrovi.

James Barr byl v bytě Alexandry Dupreeové. V obýváku, kuchyni, koupelně. Bezpochyby. Jasné otisky, dokonalá shoda. Nezaměnitelná.

Bellantonio to zapsal pro Emersona.

Potom si přečetl zprávu policejního lékaře. Alexandru Dupreeovou zabila jediná prudká rána do pravého spánku, zasazená levákem. Padla na štěrkový povrch obsahující organické látky včetně trávy a písku. Našli ji však v uličce dlážděné vápencem. Takže ji po smrti někdo přemístil, přinejmenším o malý kus. Potvrzoval to i další fyziologický nález.

Bellantonio vzal nový list hlavičkového papíru a adresoval Emersonovi dvě otázky: Je Reacher levák? Měl přístup k dopravnímu prostředku?

* * *

Pan Zec strávil ranní hodiny úvahami nad tím, co udělat s Raskinem. Raskin třikrát zklamal. Poprvé při počátečním sledování, pak na sebe nechal zaútočit zezadu a nakonec mu ukradli mobil. Pan Zec neměl chyby rád. Ani trochu. Zpočátku zvažoval, jestli Raskina nestáhnout z terénu a nepřidělit mu pouze službu v místnosti s kamerami v přízemí. Proč by však měl chtít, aby jeho bezpečnost závisela na člověku, který už třikrát zklamal?

Pak zavolal Linsky. Pátrali už celých čtrnáct hodin a vojáka stále nenašli.

„Měli bychom se teď zaměřit na tu právničku,“ navrhl Linsky. „Bez ní ostatně k ničemu nedojde. Tvoří ústřední bod. Rozhoduje o vývoji událostí.“

„To zvyšuje šance,“ podotkl pan Zec.

„Ty už jsou i tak dost vysoké.“

„Voják možná zmizel nadobro.“

„Možná,“ pravil Linsky. „Důležité však je, co po sobě zanechal. V hlavě té právničky.“

„Budu o tom uvažovat,“ opáčil pan Zec. „Dám ti vědět.“

„Máme pokračovat v pátrání?“

„Unavený?“

Linsky byl vyčerpaný a zmrzačená páteř ho nesnesitelně bolela.

„Vůbec ne,“ zalhal. „Nejsem unavený.“

„Tak pokračujte v pátrání,“ nakázal pan Zec. „Ale pošlete ke mně Raskina.“

* * *

V místě, kde se státní silnice začala zvedat na pilířích, zpomalil Reacher na osmdesátku. Zůstal v prostředním pruhu a odbočku ubíhající za knihovnu nechal po své pravici. Pokračoval další tři kilometry na sever a sjel na čtyřlístku, kam se napojovala čtyřproudá silnice s prodejnou auty a náhradními díly. Po okresce zamířil na východ a potom opět zabočil na sever, na cestu vedoucí k Jebu Oliverovi. Netrvalo ani minutu a obklopilo ho hluboké ticho venkova. Zavlažovací ramena se pomalu otáčela a kapičky hrály ve slunci všemi barvami duhy.

Srdce Indiany. Tam, kde se skrývají tajemství.

Zastavil vedle Oliverovy poštovní schránky. Mustangem by po příjezdové cestě neprojel ani náhodou. Zvýšený střed by urval celý spodek. Závěs, výfuk, nápravu, diferenciál a všechny ostatní důležité součástky. Ann Yanniová by vůbec neměla radost. Tak vystoupil a nechal auto stát, nízké, přikrčené a oslnivě modré v zářícím slunci. Vykročil po cestě. Pod tenkými podrážkami cítil každou nerovnost a kamínek. Červený dodge Jeba Olivera se nepohnul z místa. Stále tam trůnil, pokrytý tenkou vrstvou hnědého prachu rozbrázděného uschlou rosou. Stará farma se nořila do ticha. Stodola byla zavřená a zamčená.

Přední dveře nechal Reacher bez povšimnutí. Zamířil kolem domu k zadní verandě. Jebova matka seděla na houpací pohovce. Ve stejných šatech, ale tentokrát bez lahve. Jen se šíleným výrazem v očích velkých jako podšálky. Jednu nohu měla ohnutou pod sebou a druhou se odrážela, dvakrát rychleji, než když ji viděl poprvé.

„Nazdar,“ pozdravila.

Jeb se ještě nevrátil?“ zeptal se Reacher.

Jenom zavrtěla hlavou. K Reacherovi doléhaly známé zvuky. Syčení zavlažovacího zařízení, skřípění houpací pohovky, vrzání prken verandy.

„Máte zbraň?“ otázal se.

„Neumím s nimi zacházet.“

„Telefon?“

„Odpojili mi ho. Dlužím jim peníze. Ale žádný nepotřebuju. Jeb mi půjčuje mobil.“

„Výborně,“ opáčil Reacher. „Co je na tom výborného? Jeb tady není.“

„Právě to je výborné. Chystám se vám vloupat do stodoly a nechci, abyste zavolala policii. Nebo mě zastřelila.“

„To je Jebova stodola. Nemůžete se do ní vloupat.“

„Nevím, jak byste mi v tom mohla zabránit.“

Otočil se k ní zády a pokračoval po cestičce. Trochu se stáčela a vedla přímo k vratům stodoly. Vrata byla stejně jako stodola ze starých prken, vysušených i prohnilých stovkami zim a lét. Reacher na ně poklepal kotníky. Ozval se dutý zvuk. Zámek byl zbrusu nový. Na kolo, do tvaru U, takový jaký používají kurýři ve městech. Nožičku U spojovala dvě černá ocelová oka přišroubovaná skrz prkna vrat. Reacher zatřásl zámkem. Masivní ocel, vyhřátá sluncem. Velice tvrdá. Nepodařilo by se mu ji přeříznou, ani zlomit. Bytelnost zámku však závisí na tom, na čem je upevněn. Reacher popadl zámek za rovnou část na spodku U. Zatáhl za něj, jemně a potom silněji. Vrata se vyboulila a zadrhla. Opřel se o ně dlaní a zatlačil je zpátky. Nataženou levačkou je přidržel zavřené a pravačkou škubl zámkem. Šrouby o kousek povolily, ale ne o mnoho. Jeb je musel z druhé strany zajistit podložkami. Patrně širokými. Brzdily sílu tahu. Dobře, tak přidáme na tahu.

Popadl rovnou část zámku oběma rukama a zaklonil se jako lyžař na vodních lyžích. Zatáhl a kopl patou do dřeva pod petlicí. Nohy měl delší než paže, takže byl přikrčený a kopanec postrádal na síle. Ale stačil. Staré dřevo se naštíplo a zámek trochu povylezl. Zaujal stejné postavení a znovu kopnul. Zámek povylezl o něco víc. Pak se prkno levého křídla úplně rozštíplo a vyjely dva šrouby. Reacher zatlačil levačkou a prsty pravačky zahákl do škvíry. Nadechl se, odpočítal do tří a plnou silou trhl. Vyletěl poslední šroub, celý zámek vypadl na zem a vrata se otevřela. Reacher ustoupil, přichytil křídla vrat na stěny stodoly a vpustil dovnitř sluneční světlo.

Očekával, že najde methamfetaminovou laboratoř, s pracovními stoly, kádinkami, vahami, propanovými hořáky a horami pytlíčků na čerstvé výrobky. Nebo alespoň velkou zásobu připravenou na distribuci. Na nic z toho však nenarazil.

Dlouhými svislými mezerami mezi pokroucenými prkny pronikalo jasné světlo. Stodola uvnitř měřila zhruba dvanáct metrů na Šest. Měla holou hliněnou podlahu, zametenou a udusanou. Byla naprosto prázdná, až na ojetou otevřenou dodávku zaparkovanou přesně uprostřed.

Dodávka byl chevy silverado, několik let starý. Světle hnědý, barvy vypáleného jílu. Pracovní vozidlo. Postavené pro jasný účel. Prostý model. Vinylová sedadla, ocelová kola, obyčejné pneumatiky. S čistou nákladovou plochou, ale zprohýbanou a poškrábanou. Bez poznávacích značek. Dveře zamčené, ale nikde klíč.

„Co to je?“

Reacher se otočil a zjistil, že za ním stojí matka Jeba Olivera. Rukou svírala zárubeň vrat, jako by si netroufala překročit práh.

„Dodávka,“ pravil Reacher.

„To jsem pochopila.“

„Patří Jebovi?“

„Nikdy jsem ji neviděla.“

„Čím jezdil, než si pořídil tu velkou červenou věc?“

„Tímhle ne.“

Reacher přistoupil k dodávce a podíval se okýnkem řidiče. Ruční řazení. Zažraná špína. Vysoký počet najetých kilometrů. Ale žádné odpadky. Dodávka někomu věrně sloužila, často ale ne špatně užívaná.

„Nikdy jsem ji neviděla,“ zopakovala matka.

Dodávka vypadala, že už tam nějakou dobu stojí. Nepáchla po benzinu ani naftě. Z pneumatik ušel vzduch. Byla studená, nehybná, pokrytá vrstvou prachu. Reacher si klekl a podíval se na spodek. Nic neobjevil. Jen rám obalený starým blátem smíšeným s kamínky a štěrkem.

Jak dlouho tady už stojí?“ zeptal se z kleku.

„Nevím.“

„Kdy připevnil zámek na vrata?“

„Asi před dvěma měsíci.“

Reacher se postavil.

„Co jste si myslel, že najdete?“ zeptala se ho Jebova matka.

Reacher se k ní otočil a zadíval se jí do očí. Do rozšířených panenek.

„Víc než kolik jste toho měla k snídani,“ odpověděl.

Usmála se. „Vy jste si myslel, že Jeb tady vaří?“

„Mýlil jsem se?“

„Nosí to jeho nevlastní otec.“

„Vy jste vdaná?“

„Už ne. Ale pořád nosí.“

Jeb byl v pátek večer zfetovaný,“ pravil Reacher.

Žena se opět usmála. „Matka se může dělit s dítětem. Nebo snad ne? K čemu jinému by matky byly?“

Reacher se odvrátil a ještě jednou se podíval na dodávku. „Proč by schovával starou rachotinu zamčenou ve stodole a nové auto nechával venku napospas počasí?“

„Nemám tušení. Jeb si vždycky dělá všechno po svém.“

Reacher vycouval ze stodoly a zavřel obě křídla. Pak zatlačil bříšky palců šrouby zpátky do naštípnutých děr. Váha zámku je zase do poloviny vytáhla. Upravil zámek, co nejlépe mohl, nechal ho být a vykročil k odchodu.

„Vrátí se Jeb?“ zavolala za ním žena.

Reacher jí neodpověděl.

* * *

Mustang stál předkem na sever, tak se Reacher rozjel na sever. Pustil nahlas CD a pokračoval patnáct kilometrů po naprosto rovné cestě, vstříc nedosažitelnému horizontu.

* * *

Raskin si kopal caterpillarem vlastní hrob. Byl to stejný stroj, jakým srovnali pozemky pana Zeca. Měl zadní, dolů obrácenou půlmetrovou lžíci se čtyřmi ocelovými zuby. Lenivě se zakusovala do měkké půdy a odhazovala ji stranou. Motor střídavě řval a utichal a indiánskou oblohu plnily pulzující výfukové plyny dieselového motoru.

Raskin se narodil za časů Sovětského svazu a spoustu toho zažil. Afghánistán, Čečensko, nemyslitelný převrat v Moskvě. Muži v jeho situaci mnohokrát hrozila smrt, a to ho v kombinaci s vrozeným ruským fatalismem činilo naprosto lhostejným vůči svému osudu.

„Ukaž“ pravil pan Zec. Příkaz naprosté autority.

„Ničevo,“ odpověděl Raskin. Vůbec mi to nevadí.

Klidně pokračoval v práci. Vybral si místo zakryté od drtičky kamene domem. Hloubil úhledný příkop, padesát čísel široký, necelé dva metry dlouhý a dva metry hluboký. Hlínu vršil na pravé straně, na východě, jako by stavěl zátaras mezi sebou a domovem. Když byl hotový, zacouval strojem od příkopu a vypnul ho. Vylezl z kabiny a čekal. Neměl kam uniknout. Nemělo cenu utíkat. Kdyby utekl, našli by ho a pak by nepotřeboval hrob. Použili by pytle na odpadky, pět až šest. Chladný černý plastik by převázali dráty. Pak by k částem jeho těla přidali cihly a naházeli ho do řeky.

Už to několikrát viděl.

V dálce se z domu vynořil pan Zec. Malý, široký, prastarý, sehnutý. Pohyboval se pomalu a z každého jeho kroku vyzařovala síla a energie. Blížil se přes hrbolatý pohled, povrch upřený dolů a dopředu. Padesát metrů, sto. Došel k Raskinovi a zastavil se. Zastrčil zmrzačenou ruku do kapsy a vytáhl malý revolver, palcem a pahýlem ukazováčku provlečeným lučíkem spouště. Podal ho Raskinovi a Raskin si ho vzal.

„Ukaz,“ pravil pan Zec.

„Ničevo,“ odpověděl Raskin. Krátký, přívětivý, pokorný zvuk, jako de rien ve francouzštině, de nadá ve španělštině a prego v italštině. Jak si přejete. Jsem vám k službám.

„Děkuju,“ opáčil pan Zec.

Raskin přistoupil k úzkému konci příkopu. Otevřel bubínek revolveru a zjistil, že obsahuje jediný náboj. Zavřel bubínek a přetočil ho do správné polohy. Pak natáhl kohoutek a vložil si hlaveň do úst. Otočil se, aby stál čelem k panu Zecovi a zády k příkopu. Posunul se patami k samému okraji. Napřímil se a vypjal jako olympijský skokan připravující se k obtížnému skoku pozadu z vysokého prkna.

Zavřel oči.

Stiskl kohoutek.

O kilometr dál se s hlučným plácáním křídel zvedlo hejno černých vran. Krev, mozek a kosti opsaly ve slunečním světle dokonalou parabolu. Raskinovo tělo dopadlo natažené na dno příkopu. Vrány dosedly zpátky na zem a tichem se ozývalo jen slabé křupání drtičky kamene. Pan Zec nastoupil do kabiny caterpillaru a nastartoval motor. Páky měly knoflíky veliké jako kuželníkové koule, takže je mohl ovládat dlaněmi.

* * *

Reacher zastavil dvacet pět kilometrů od města a zaparkoval mustang na rozšířeném štěrkové krajnici ve tvaru V, kde se setkávala dvě obrovská kruhová pole. Pole ho obklopovala ze všech stran. Ze severu, jihu, východu a západu, jedno za druhém v nekonečných řadách. Na každém stálo zavlažovací rameno. Všechna se otáčela stejným trpělivým tempem.

Vypnul motor a vyklouzl ze sedadla. Postavil se, protáhl a zívnul. Ve vzduchu se vznášela mlha ze zavlažovacích zařízení. Zblízka vypadala jako velké průmyslové stroje. Jako mimozemšťané, kteří právě přistáli. V středu každého pole se tyčila svislá trubka připomínající vysoký kovový komín. Z ní trčelo vodorovně rameno a chrlilo vodu ze stovky dírek umístěných po celé délce. Na vnějším konci podporovala váhu ramene vertikální noha.

Dole měla kolo s gumovou pneumatikou. Kolo bylo velké jako podvozek letadla. Otáčelo se po vyježděném chodníčku, kolem a dokola.

Reacher počkal, až se kolo na nejbližším poli přiblíží. Přešel k němu. Přizpůsobil se jeho tempu. Sahalo mu téměř do pasu. Rameno mu syčelo vysoko nad hlavou. Kráčel po směru hodinových ručiček, kolo po pravém boku. Dopadala na něj studená vodní tříšť. Kolo se mírně zvedalo a propadalo na nerovnostech. Byl to dlouhý, velice dlouhý kruh. Rameno měřilo zhruba padesát metrů, takže kolo opsalo na jedno otočení víc než tři sta metrů. Pí krát průměr. Plocha pí krát poloměr na druhou, což činilo sedm tisíc osm set čtverečních metrů. Přes akr a půl. Nevyužité rohy tvořily o něco méně než dva tisíce dvě stě čtverečních metrů. Přes dvacet jedna procent. Přes pět set čtverečních metrů v každém rohu tvarově podobných rohům na terči. Mustang stál v jednom z nich, proporcionálně stejně velký jako dírka po kulce.

Jako jedna z Charlieho dírek v rozích papíru.

Reacher se vrátil do místa, odkud vyšel, provlhlý a se zablácenými botami. Poodešel od zavlažovadla a zůstal stát na štěrkovém prostranství, obličejem k západu. Na vzdáleném horizontu se znenadání zvedlo hejno vran a potom si zase sedlo na zem. Reacher nasedl do auta a otočil klíčkem v zapalování. Nahmatal upínací očka na tyči nad hlavou, tlačítko na přístrojové desce a stáhl střechu. Podíval se na hodinky. Do schůzky ve Franklinově kanceláři zbývaly dvě hodiny. Tak se natáhl na sedadlo a vystavil vlhké oblečení slunci. Vytáhl z kapsy složený terč a dlouze se na něj zadíval. Přičichl k němu. Podržel ho proti slunci a nechal paprsky proniknout dírkami. Pak ho opět schoval do kapsy. Zahleděl se na prázdnou oblohu. Přimhouřil oči a začal uvažovat o egu a motivu, iluzi a realitě, vině a nevině, o podstatě náhodnosti.

13 KAPITOLA

EMERSON PROČETL BELLANTONIOVY zprávy. Dozvěděl se, že Reacher zavolal Helen Rodinové. To ho nepřekvapilo. Patrně se jednalo o jeden z mnoha telefonátů. Právníci a všetečkové snažící se ze všech sil přepsat historii. Žádný velký šok. Potom si přečetl obě otázky: Je Reacher levák? Měl přistup k dopravnímu prostředku?

Odpověděl: Nejspíš ano, nejspíš ano. Leváci nejsou vzácností. Dejte dohromady dvacet lidí a čtyři až pět z nich budou psát levou rukou. A Reacher má přístup k dopravnímu prostředku nyní. Zcela jistě. Není ve městě a neodjel autobusem. Proto má auto a patrně ho měl celou dobu.

Pak přelétl očima poslední list papíru: James Barr navštívil byt Alexandry Dupreeové. Co, krucinál, znamená tohle?

* * *

Podle silniční mapy Ann Yanniové se Franklinova kancelář nacházela uprostřed změti ulic přímo v centru města. Rozhodně ne ideální lokalita. Z mnoha důvodů. Staveniště, začátek dopravní špičky, pomalý provoz na pozemních komunikacích. Reacher se bude muset spolehnout na zabarvení skel vyráběných společností Ford Motor Company. Nic jiného mu nezbývalo.

Nastartoval a zasunul střechu. Pak opustil rozšířenou krajnici a zamířil na jih. Po dvaceti minutách minul Oliverovu farmu, zabočil na západ na okresku a pak znovu na jih na čtyřproudou silnici vedoucí do města.

* * *

Emerson se vrátil k Bellantoniovu seznamu telefonátů. Reacher zavolal Helen Rodinové. Pracovali spolu. Měli o čem jednat. Vrátí se k ní, dříve či později. Nebo ona zajde za ním. Popadl telefon. Spojil se s dispečerem.

„Postavte před kancelář Helen Rodinové neoznačené vozidlo,“ nakázal. „Pokud opustí budovu, nechte ji sledovat.“

* * *

Reacher projel kolem motorestu. Přikrčil se a podíval se stranou. Nezahlédl žádnou známku policejní aktivity. Motorest nevypadal, že by ho někdo sledoval. Minul holičství a obchod zbraněmi. Před nadzemní státovkou se provoz zpomalil. Pak se začal sunout krokem. Obličej měl třicet čísel od chodců na pravém chodníku. Třicet čísel od uvězněných řidičů na levé straně. Auta ve čtyřech pruzích, ve dvou téměř plných směrem do města a ve dvou úplně nehybných směrem ven.

Potřeboval se dostat od chodníku. Dal blinkr a protlačil se do levého pruhu. Řidiči za ním se to příliš nelíbilo. Nevyšiluj, pomyslel si Reacher. Učil jsem se řídit v pěkně drsných podmínkách. Bývaly časy, kdy bych tě převálcoval.

Auta v levém pruhu se pohybovala o trochu rychleji než v pravém. Reacher je šnečím tempem míjel. Díval se dopředu. O tři auta přes sebou zahlédl policejní vůz. V pravém pruhu. V dálce svítila zelená. Auta v levém pruhu se k němu plížila. Auta v pravém pruhu se k němu plížila ještě pomaleji. Řidiči jeden po druhém přijížděli k namalované čáře, na okamžik zastavili a pak rychle překonali volný prostor. Nikdo v něm nechtěl zůstat trčet. Reacher se dostal dvě auta za policejní vůz. Přibrzdil. Podrážděný řidič za ním zatroubil. Reacher popojel. Dostal se o auto za policejní vůz.

Na semaforu naskočila oranžová.

Auto před Reacherem přidalo plyn.

Oranžová se změnila na červenou.

Policajti zastavili na čáře a Reacher uvízl přímo vedle nich.

Opřel se loktem o rádio a podepřel si rukou hlavu. Roztáhl prsty, aby zakryl co nejvíc obličeje. Pohled upíral dopředu, kousek pod okrajem střechy na semafor. Zaříkával ho, aby naskočila zelená.

* * *

Helen Rodinová sjela výtahem dvě patra a setkala se v přijímacích prostorách NBC s Ann Yanniovou. NBC platila Franklina, tak bylo jedině fér, aby se Yanniová také zúčastnila schůzky. Sjely společně do garáže a nastoupily do Helenina saturnu. Vyjely po rampě do slunečního světla. Helen pohlédla doprava a zabočila doleva. Nevšimla si šedivé impaly, která se odlepila od chodníku dvacet metrů za ní.

* * *

Červená svítila strašlivě dlouho. Potom naskočila zelená, řidič za Reacherem zatroubil a policajt se otočil, aby se podíval, co se děje. Reacher se s pohledem upřeným dopředu rozjel. Napojil se do levého pruhu a policejní vůz ho předjel z pravé strany. Reacher sledoval, jak opět uvízl v zácpě. Nehodlal zopakovat další popojíždění bok po boku, tak zahnul při první příležitosti doleva. Ocitl se v uličce se smíšeným zbožím Martha. Byla také ucpaná. Posunul se na sedadle a prošacoval si kapsy kalhot. Nahmatal mezi mincemi čtvrťák. Zvažoval možnosti, dvacet metrů, třicet, čtyřicet.

Ano.

Zajel na malé parkoviště u Marthy. Nechal běžet motor, vysoukal se ze sedadla a kolem kapoty proběhl k automatu na stěně. Vsunul čtvrťák do škvíry a vytáhl Emersonovu roztrženou vizitku. Rozhodl se pro číslo policejní stanice a vytočil ho.

„Co pro vás můžu udělat?“ otázal se muž v centrále.

„Policie?“ otázal se Reacher.

„Správně, pane.“

Reacher snížil a ztišil hlas a rychle ze sebe vysypal: „Ten chlap, co ho hledáte. Ten z plakátů.“

„Ano, pane?“

„Je tady, právě teď.“

„Kde?“

„V mém bistru pro motoristy, na čtyřproudé silnici vedoucí na sever z města, vedle obchodu s pneumatikami. Stojí u pultu a jí.“

Jste si jistý, že je to on?“

„Vypadá přesně jako na obrázku.“

„Má auto?“

„Velkou červenou dodávku dodge.“

Jak se jmenujete, pane?“

„Tony Lazzeri,“ odpověděl Reacher. Anthony Michael Lazzeri měl na pálce .273 v 118 startech, když hrál dvojku v roce 1935. Skonali jako druzí Reacher věděl, že se brzy bude muset posunout po vnitřním poli. Yankees neměli dostatek druhých met nebo roků, kdy nevyhráli ligu.

Jedeme k vám, pane,“ oznámil policista.

Reacher zavěsil a vklouzl do mustangu. Zůstal sedět, dokud nezaslechl první sirény probojovávající se na sever.

* * *

Helen Rodinová se dostala do poloviny Druhé ulice, když si všimla prudkého pohybu v zrcátku. Z pruhu tři auta za ní vyrazila šedá impala, provedla zběsilou otočku a zamířila směrem, odkud přijela.

„Mrzák,“ ulevila si.

Ann Yanniová se podívala dozadu.

„Policejní auto,“ pravila. „Pozná se podle antén.“

* * *

Reacher dorazil o dvacet minut později k Franklinově kanceláři. Sídlila v jednopatrové cihlové budově. V přízemí bývala dříve nějaká dílna, nyní opuštěná. Okna a dveře chránily ocelové rolety. Ale za žaluziemi v prvním patře se svítilo. K horním dveřím vedlo venkovní schodiště. Na dveřích visela bílá umělohmotná destička hlásající: Franklin, soukromý detektiv. Pod kanceláří bylo parkoviště, jen pruh asfaltové plochy na šest aut zaparkovaných kolmo k chodníku. Stál na něm zelený saturn Helen Rodinové, modrá honda civic a černý chevy Suburban tak dlouhý, že trčel třicet čísel na chodník. Suburban patřil patrně Franklinovi. Honda možná Rosemary Barrové.

Bez zpomalení projel okolo a Obkroužil blok. Nezahlédl nikoho, koho nechtěl vidět. Tak se zasunul vedle satrunu, vystoupil a zamkl. Vyběhl po schodišti a bez zaklepání prošel dveřmi. Ocitl se v krátké chodbě s kuchyňkou na pravé straně a koupelnou na levé. Vepředu se ozývaly hlasy z větší místnosti. Vstoupil a našel Franklina sedět za psacím stolem, Helen Rodinovou a Rosemary Barrovou na dvou židlích zabrané do rozhovoru a Ann Yanniovou u okna. Dívala se na své auto.

„Vyznáte se v lékařské terminologii?“ zeptala se ho Helen.

„Proč?“

„Víte, co je PA? Napsal to doktor. Musí to být nějaká zkratka.“

Reacher se na ni podíval. Potom na Rosemary Barrovou.

„Dovolte mi hádat,“ opáčil. „Diagnóza Jamese Barra z nemocnice. Nejspíš mírný případ.“

„Počáteční stádium,“ pravila Rosemary Barrová. Jenom netuším čeho.“

Jak vás to napadlo?“ podivila se Helen.

„Intuice,“ vysvětlil Reacher.

„Co to znamená?“

„Později,“ zarazil ji Reacher. „Pojďme postupovat po pořádku.“ Obrátil se k Franklinovi. „Povězte mi, co jste zjistil o obětech.“

„Pět náhodných lidí,“ sdělil Franklin. „Nemají spolu nic společného. Ani s čímkoliv jiným. Rozhodně ne s Jamesem Barrem. Domnívám se, že máte naprostou pravdu. Nezastřelil je ze žádného osobního důvodu.“

„Nikoliv, naprosto jsem se mýlil,“ odvětil Reacher. James Barr vůbec nestřílel.“

* * *

Grigor Linsky se přitiskl do stínu dveří a vytočil číslo.

„Řídil jsem se předtuchou,“ oznámil do telefonu.

„Jakou?“ otázal se pan Zec.

„Právniččinu kancelář hlídal policajt, tak se k ní voják nedostal. Ale potřebovali ještě něco projednat. Napadlo mě, že právnička vyrazí za ním. A také to udělala. Sledoval jsem ji. Jsou teď u soukromého detektiva. Se sestrou. A s tou ženskou z televizních zpráv.“

Jsou s tebou i ostatní?“

„Máme pod dohledem celý blok. Z východu, západu, severu a jihu.“

„Dávejte dobrý pozor,“ poradil pan Zec. „Spojím se s vámi.“

* * *

Helen Rodinová pravila: „Nehodláte své prohlášení vysvětlit?“

„Důkazy hovoří jasnou řečí,“ přidal se Franklin. Ann Yanniová se usmála. Příběh. Rosemary Barrová se jen dívala do prázdna.

„Koupila jste bratrovi rádio,“ oslovil ji Reacher. „Bose. Aby mohl poslouchat baseball. Pověděl mi o tom. Kupovala jste mu i něco jiného?“

„Co máte na mysli?“

„Oblečení.“

„Občas.“

„I kalhoty?“

„Občas.“

„Jakou velikost?“

„Velikost?“ zopakovala otupěle. „Jakou velikost kalhot váš bratr nosí?“

„Třicet čtyři pas, třicet čtyři délka.“

„Přesně tak,“ souhlasil Reacher. Je poměrně vysoký.“

„K čemu nám to bude?“ otázala se Helen.

„Vyznáte se v hrách založených na číslech?“ odpověděl otázkou Reacher. „Stará ilegální lotynka, státní loterie, powerball a tak podobně?“

„Proč?“

„Co je na nich nejobtížnějšího?“

„Vyhrát,“ pravila Ann Yanniová.

Reacher se usmál. „Z hlediska hráče určitě. Ale pro provozovatele je nejtěžší vybrat náhodná čísla. Dosáhnout skutečné náhodnosti je pro lidské bytosti nesmírně těžké. Za starých časů si provozovatelé lotynky pomáhali hospodářskými stránkami v novinách. Dopředu se domluvili například na druhé stránce cen akcií, na posledních dvou číslech prvních šesti uvedených cen. Nebo na posledních šesti, prostředních šesti a tak podobně. Dostali se velice blízko opravdové náhody. Nyní používají velké loterie složité přístroje. Najdou se však matematici, kteří dokážou, že výsledky nejsou ryze náhodné. Protože tyto přístroje postavili lidé.“

„Jak nám tohle pomůže?“ zeptala se Helen.

Jenom můj myšlenkový pochod,“ pravil Reacher. „Celé odpoledne jsem seděl v autě paní Yanniové, vychutnával slunce a uvažoval, jak těžké je docílit skutečné náhodnosti.“

„Váš myšlenkový pochod se ubíral nesprávným směrem,“ upozornil Franklin. James Barr zastřelil pět lidí. Svědčí proti němu nevyvratitelné důkazy.“

„Byl jste policajt,“ opáčil Reacher. „Vystavoval jste se nebezpečí. Pozorování podezřelých, zatčení, vypjaté situace, nervy drásající okamžiky. Co jste potom udělal jako první?“

Franklin pohlédl na ženy.

„Šel na záchod,“ řekl.

„Správně,“ potvrdil Reacher. „Já taky. Ale James Barr to neudělal. Podle Bellantoniovy zprávy našli v Barrově domě cementový prach v garáži, kuchyni, obýváku, ložnici a ve sklepě. Nikoliv však v koupelně. Takže se vrátil domů a vyčural se, teprve až když se převlékl a osprchoval? A jak by se mohl osprchovat, když nezašel do koupelny?“

„Třeba se zastavil někde po cestě.“

„Nikdy v té garáži nebyl.“

„Byl tam, Reachere. Nezapomínejte na důkazy.“

„Neexistují důkazy o tom, že by tam byl.“

„Zbláznil jste se?“

„Důkazy potvrzují, že tam byla jeho dodávka, boty, kalhoty, kabát, zbraň, munice a čtvrťák, ale nic neukazuje na to, že tam byl on osobni.“

„Někdo ho zastoupil?“ ozvala se Ann Yanniová.

„Do poslední podrobnosti. Vzal si jeho auto, oblékl si jeho boty a oblečení, použil jeho zbraň.“

„Máte bujnou fantazii,“ namítl Franklin.

„Vysvětluje se tím kabát,“ upozornil Reacher. „Dlouhý volný kus oděvu zakrývající všechno kromě džín? Proč by ho za suchého teplého počasí nosil?“

„Kdo?“ zeptala se Rosemary.

„Sledujte mě,“ požádal Reacher.

Udělal jeden krok dopředu.

„Délka mých kalhot je třicet sedm,“ pravil. „Novou část garáže jsem přešel třiceti pěti kroky. James Barr nosí délku třicet čtyři, takže by udělal zhruba třicet osm kroků. Ale Bellantonio napočítal čtyřicet osm stop.“

„Velice malý člověk,“ podotkla Helen.

„Charlie,“ dovtípila se Rosemary.

„Také mě to napadlo,“ pravil Reacher. „Potom jsem však zajel do Kentucky. Původně jsem se chtěl ujistit o něčem jiném. Myslel jsem si, že James Barr nebyl dostatečně dobrý. Prohlédl jsem si místo činu. Pachatel střílel za ztížených podmínek. A Barr patřil před čtrnácti lety mezi slušné střelce, ale ne vynikající. V nemocnici jsem si všiml jeho pravého ramene. Měl ho nedotčené. Aby byl úspěšný tak, jak tvrdí, musel by trénovat. Střelec, který trénuje, si rameno pohmoždí. Udělá se mu na něm něco jako mozol. Barr žádný neměl. Průměrný střelec se může časem jen zhoršit. Zejména když netrénuje. To je logické. Tak jsem usoudil, že třeba dosáhl bodu, kdy ten páteční masakr vůbec nemohl spáchat. Chyběly mu k tomu schopnosti. Tím směrem jsem uvažoval. Odjel jsem se do Kentucky přesvědčit, jak moc se zhoršil.“

„Co jste zjistil?“ zeptala se Helen.

„Zlepšil se. O hodně. Podívejte.“ Vytáhl z kapsy košile terč a rozložil ho. „To je jeho poslední výsledek z třiceti dvou pokusů za uplynulé tři roky. A je daleko lepší než před čtrnácti lety v armádě. Což je divné. Vypálil za poslední tři roky jen tři sta dvacet výstřelů a dosáhl vynikajícího výsledku. Zatímco v dobách, kdy byl jen průměrný, pálil dva tisíce týdně.“

„Co to znamená?“

„Na střelnici jezdil pokaždé s Charliem. A její majitel je bývalý šampion námořní pěchoty. Neskutečný puntičkář. Archivuje všechny použité terče. Takže Barr měl pokaždé nejméně dva svědky.“

‚Já bych chtěl také svědky,“ podotkl Franklin. „Kdybych střílel tak dobře.“

„Bez tréninku se není možné zlepšit,“ namítl Reacher. „Ve skutečnosti se podle mě o hodně zhoršil. A nedokázal se s tím vyrovnat. Každý střelec má soutěživého ducha. Uvědomoval si, že střílí mizerně a rvalo mu to srdce. Chtěl si zachovat tvář.“

Franklin ukázal na terč. „Takový výsledek mi rozhodně mizerný nepřijde.“

‚Je padělaný,“ řekl Reacher. „Ukažte terč Bellantoniovi a ten to dokáže.“

Jak padělaný?“

„Vsadím se, že střílel z pistole. Devítimilimetrem, po vodorovné dráze. Kdyby Bellantonio přeměřil dírky, zjistil by, že jsou o několik tisícin větší než zásahy z .308. A kdyby přezkoumal papír, našel by na něm stopy po střelném prachu. Protože James Barr nejspíš došel až těsně k terči a vyrobil tyhle dírky z dvoucentimetrové vzdálenosti, nikoliv ze tři sta metrů. Pokaždé.“

„To je smělé tvrzení.“

„Nikoliv, jenom metafyzika. Barr nikdy nebyl tak dobrý. A není nefér předpokládat, že se zhoršil. Kdyby se zhoršil jen o trochu, smířil by se s tím. Ale nemířil se s tím, takže se musel zhoršit o hodně. Natolik, že se hluboce styděl. Možná ani nedokázal zasáhnout papír.“

Nikdo nepromluvil.

„Ta teorie staví celou situaci do správného světla,“ pokračoval Reacher. „Falšoval výsledky, protože se styděl, že neumí střílet. A pokud neuměl střílet, nemohl způsobit páteční krvavou lázeň.“

„Jde jenom o teorii,“ upozornil Franklin.

Reacher přikývl. „Ano. Byla to teorie. Ale už není. Nyní jsem si jistý. Také jsem v Kentucky střílel. Přinutil mě k tomu majitel střelnice, aby si mě vyzkoušel. Jestli si zasloužím, aby se se mnou bavil. Vypil jsem před tím spoustu kávy. Třásl jsem se jako osika. Stejně jako James Barr.“

„Jak to?“ nechápala Rosemary.

„Protože má Parkinsonovu chorobu,“ objasnil Reacher. „PA znamená paralysis agitans, tak říkají doktoři Parkinsonově chorobě. Chvěje se a třese. A s Parkinsonovou chorobou nedokážete za nic na světě přesně zamířit. Podle mého názoru by té páteční střelby vůbec nebyl schopen, i kdyby se sebevíc snažil.“

Rosemary se odmlčela. Dobré a špatné zprávy. Zahleděla se z okna. Sklopila pohled. Byla oblečená jako vdova. Černá hedvábná blůza, černá úzká sukně, černé punčocháče, černé lakovky na nízkém podpatku.

„Možná proto se pořád tak zlobil,“ pravila. „Cítil, jak nad ním choroba vítězí. Připadal si bezmocný. Přestávalo ho poslouchat vlastní tělo. Děsilo ho to. To by děsilo každého.“

Pak se podívala zpříma na Reachera.

„Říkala jsem vám, že je nevinný.“

„Nesmírně se vám omlouvám,“ opáčil Reacher. „Měla jste pravdu. Napravil se. Dodržel slovo. Zaslouží si očistit. A mrzí mě, že je nemocný.“

„Teď mu musíte pomoct. Slíbil jste mi to.“

„Pomáhám mu. Od pondělního večera nedělám nic jiného.“

„To je postavené na hlavu,“ postěžoval si Franklin.

„Není. Všechno je stejné jako dřív,“ nesouhlasil Reacher. „Někdo nastražil Jamesi Barrovi past. Nepřinutil ho však střílet, ale udělal to za něj, tak aby na něj padlo podezření. V tom spočívá jediný rozdíl.“

‚Je něco takového vůbec proveditelné?“ zapochybovala Ann Yanniová.

„Proč ne? Zamyslete se. Představte si to.“

Ann Yanniová poslechla. Zopakovala všechny pohyby, pomalu, pečlivě, jako herečka. „Oblékl si Barrovo oblečení, obul jeho boty, možná našel ve sklenici čtvrťák. Nebo v kapse. V rukavicích, aby nepoškodil Barrovy otisky prstů. Z garáže ukradl dopravní kužel, patrně den před tím. Ze sklepa si přinesl pušku. Byla už nabitá samotným Barrem. Odjel do města jeho dodávkou. Zanechal po sobě všechny potřebné stopy. Obalil se cementovým prachem. Vrátil se do domu, odložil Barrův majetek a zmizel. Tak rychle, že si ani nestačil dojít na záchod. Pak se vrátil Barr a chytil se do pasti, o které vůbec nevěděl, že existuje.“

„Přesně tak si to představuju,“ potvrdil Reacher.

„Kde byl však celou dobu Barr?“ zeptala se Helen.

„Pryč,“ odpověděl Reacher.

„Příliš velká náhoda,“ ozval se Franklin.

„To bych neřekl,“ opáčil Reacher. „Patrně ho vylákali. Pamatuje si, že někam šel. Plný optimismu, jako by se před ním otvírala růžová budoucnost. Patrně mu sjednali schůzku. S příslibem dalších setkání. Domnívám se, že v pátek šel na rande.“

„S kým?“

„Nejspíš s tou rusovláskou. Pokusili se ji použít i na mě. Koketovala se mnou a patrně koketovala také s ním. V pátek si na sobě dal záležet. Podle policejní zprávy našli jeho peněženku ve svátečních kalhotách.

„Kdo je tedy skutečným pachatelem?“ otázala se Helen.

„Kdosi nesmírně chladnokrevný. Natolik chladnokrevný, že nepotřeboval na záchod.“

„Charlie,“ pravila Rosemary. „Nikdo jiný nepřipadá v úvahu. Musel to být on. Je malý. Divný. Vyzná se v domě. Ví, kam všechno James ukládal. Znal ho jeho pes.“

„I on je mizerný střelec,“ upozornil Reacher. „To byl další z důvodů, proč jsem se vypravil do Kentucky. Chtěl jsem ověřit svou teorii.“

„Kdo to tedy byl?“

„Charlie. Také falšoval výsledky. Ale jinak. Jeho zásahy šly všude možně. Až na to, že ne opravdu všude možně. Netrefoval se náhodně. Snažil se jen zakrýt, jak dobrý opravdu je. Mířil na vybraná místa v terči a pokaždé zasáhl. Se stoprocentní jistotou. Čas od času se začal nudit a zvolil vnitřní kružnici. Nebo si vybral vnější rohy. Jednou provrtal všechny čtyři. Vtip spočívá v tom, že nezáleží na tom, kam míříte. Počítají se zásahy. Na prostředek terče střílíme jen ze zvyku. Dá se trénovat také jinak. Stačí i bod mimo terč, například strom. Přesně to Charlie dělal. Je skvělý střelec, usilovně trénoval, snažil se však, aby působil nešikovně. Jak jsem však říkal, dosáhnout opravdové náhodnosti je pro lidskou bytost nesmírně těžké. Vždycky se řídíme nějakým vzorcem.“

„Proč by to dělal?“ zeptala se Helen.

„Kvůli alibi.“

„Aby se ostatní domnívali, že neumí střílet?“

Reacher přikývl. „Všiml si, že majitel střelnice schovává terče. Je rafinovaný a chladnokrevně si budoval zadní vrátka.“

„Kdo to je?“ otázal se Franklin.

„Ve skutečnosti se jmenuje Chenko a patří k bandě Rusů. Patrně veterán Rudé armády. Nejspíš jeden z jejích ostřelovačů. A ti jsou opravdu dobří. Odjakživa.“

Jak se na něj dostaneme?“

„Přes oběti.“

„Slepá ulička. Oběti nás nikam nedovedou. Budete muset přijít s něčím lepším.“

Jejich šéf si říká pan Zec.“

„Co je to za jméno?“

„Není to jméno, ale slovo. Slangové, ze starých časů bývalého Sovětského svazu. Zec znamenal vězeň pracovních táborů. Gulagů na Sibiři.“

„Tyhle tábory přece už patří dávno k historii.“

„Pan Zec bude tím pádem velice starý muž. Starý, ale nezničitelný. Patrně nezničitelnější, než si vůbec dokážeme představit.“

* * *

Na pana Zeca padla po práci s caterpillarem únava. Na únavu byl však zvyklý. Pronásledovala ho šedesát tři let. Od té doby, co do jeho vesnice zavítal na počátku podzimu 1942 verbíř. Vesnice ležela šest a půl tisíce kilometrů od jakékoliv civilizace a tohle byl chlap z Moskvy, s jakým se ještě nikdo z nich nesetkal. Rázný, sebejistý a sebevědomý. Nepřipouštěl odpor. Jakoukoliv diskusi. Všichni muži ve věku od šestnácti do padesáti museli s ním.

Zecovi bylo tou dobou sedmnáct. Zpočátku ho přehlédli, protože seděl ve vězení. Vyspal se s manželkou postaršího muže a surově ho zmlátil, když si stěžoval. Zmlácený manžel zažádal o uvolnění z odvodu vzhledem ke svému zdravotnímu stavu a pověděl verbíři o smilníkovi ve vězení. Verbíř potřeboval čísla, tak nechal Zeca vyvléct z cely a nařídil mu zařadit se k ostatním na vesnické návsi. Zec s radostí poslechl. Představoval si, že právě získal jízdenku na svobodu. Maloval si, že se brzy naskytne stovka příležitostí k útěku.

Mýlil se.

Odvedence zavřeli do náklaďáku a později do vlaku. Cesta vlakem trvala pět týdnů. Formální zasvěcení do Rudé armády proběhlo během ní. Dostali uniformy, silnou vlněnou halenu, kabát, boty vyložené plstí a vojenské knížky. Nikoliv však žold. Ani zbraně. Dokonce se jim nedostalo ani výcviku, až na krátkou zastávku na zasněžené železniční stanici, kde zamčené vagóny obcházel komisař a řval na ně z obrovského plechového megafonu. Opakoval stále stejný patnáctislovný projev, který panu Zecovi utkvěl navždy v paměti: U Stalingradu se rozhoduje o osudu světa. Budete tam bojovat do posledního dechu za vlast.

Pětitýdenní cesta skončila na východním břehu Volhy. Odvedence vyložili jako dobytek a nahnali ke skupince říčních přívozů a výletních plavidel. O osm set metrů dál se na druhém břehu otvíral pohled do pekel. Město, větší, než jaké kdy pan Zec viděl, leželo v troskách a valila se z něj oblaka kouře a ohně. Řeka se vařila smrtonosnými střepinami. Na obloze se hemžila letadla, klesala střemhlav dolů, vrhala bomby a střílela. Všude se povalovaly mrtvoly, části těl a sténající zranění.

Pana Zeca přinutili nastoupit do malého člunu s vesele pruhovanou plachtou proti slunci. Praskal ve švech vojáky. Nemohli se ani hnout. Ani jeden neměl zbraň. Člun vyrazil do ledového proudu a okamžitě se na něj sesypala letadla. Jako mouchy na hovno. Plavba trvala patnáct minut a když dosáhli druhého břehu, koupal se pan Zec v krvi svých sousedů.

Musel vystoupit na úzké dřevěné molo, zařadit se do zástupu a rozběhnout se k městu, kolem stanoviště, kde se mu dostalo druhé části vojenského výcviku: dva zásobovači rozdělovali nabité zbraně a náhradní nabíjecí pásy. Na přeskáčku, za nekonečného skandování čtyř vět jako říkanky, která panu Zecovi později přišla jako óda na naprosté a ryzí šílenství:

Voják se zbraní střílí Voják beze zbraně ho následuje Když voják se zbraní padne Následující voják sebere zbraň a střílí.

Pan Zec dostal nabíjecí pás. Beze zbraně. Postrčili ho dopředu a on slepě následoval vojáka před sebou. Zabočil za roh. Proběhl těsně před kulometným hnízdem Rudé armády. Proto si myslel, že přední linie už musí být velice blízko. Pak však na něj zařval komisař s vlajkou a dalším velkým megafonem: Neustupoval. Jestli se vrátíš jenom o krok, zastřelíme tě! Tak pan Zec pokračoval v bezmocném běhu, zahnul opět za roh a ocitl se v krupobití německých kulek. Zastavil se, pootočil a dostal tři zásahy do paží a nohou. Překulil se a zůstal ležet na zbytcích cihlové zdi a během několika minut ho zakryla hromada mrtvých těl.

Probral se o čtyřicet osm hodin později v improvizované nemocnici a poprvé se seznámil se sovětskou vojenskou justicí: nelítostnou, těžkopádnou, ideologickou, ale přísně se řídící svými tajemnými pravidly. Problém způsobilo jeho pootočení: způsobil jeho zranění nepřítel vlasti, nebo ustupoval proti vlastním zbraním? Fyzická dvojznačnost ho ušetřila popravy a dostal se do trestného praporu. Tím začal proces přežívání trvající šedesát tři let.

Proces, v kterém hodlal pokračovat.

Vytočil číslo Gregora Linského.

„Musíme předpokládat, že voják bude mluvit,“ pravil. „Cokoliv ví, dozví se i oni. Proto se musíme pojistit.“

* * *

Franklin řekl: „Vůbec jsme se nepohnuli z místa. Souhlasíte? Emerson nepřistoupí na cokoliv z naší teorie, pokud mu neposkytneme víc faktů.“

„Tak zpracujte seznam obětí,“ poradil Reacher.

„To bude trvat věčnost. Pět životů, pět životních příběhů.“

„Omezte počet.“

„Skvělé. Paráda. Jenom mi prozraďte, na jakou oběť se mám zaměřit.“

Reacher přikývl. Vybavil si, jak Helen Rodinová líčila, co zaslechla. První výstřel, krátká přestávka a další výstřel. Potom další přestávka, o trochu delší, ale ve skutečnosti jen zlomek vteřiny a pak poslední tři výstřely. Zavřel oči. V duchu si představil Bellantoniovův audiograf z hlasové schránky mobilu. Představil si vlastní němou simulaci, v přítmí nové části garáže, pravou ruku nataženou jako pušku: prásk, prásk-prásk, prásk-prásk-prásk.

„Určitě ne první,“ oznámil. „Ne prvním studeným výstřelem. Napoprvé se nemusíte trefit. Proto zemřela první oběť zbytečně. Stala se jen součástí zastíracího manévru. Stejně jako ne poslední. Výstřely šly rychle za sebou. Prásk-prásk-prásk. Úmyslný zásah do jezírka a opět zastírací manévr. Tou dobou už byl úkol splněný.“

„Dobře, tak druhá nebo třetí. Možná obě.“

Prásk, prásk-prásk.

Reacher otevřel oči.

„Třetí,“ rozhodl. „Podle rytmu střelby. První studený výstřel, zaměření a zlatý zásah. Do vyhlédnutého cíle. Potom přestávka. Podíval se teleskopem. Ujistil se, že zasáhl správně. Hotovo. Pak následovaly tři poslední výstřely.“

„Kdo je třetí oběť?“ zeptala se Helen.

„Ta žena,“ odpověděl Franklin.

* * *

Linsky zavolal Chenkovi a potom Vladimirovi a nakonec Sokolovi. Vysvětlil úkol a stáhl je k sobě. Franklinova kancelář neměla zadní východ. Vedlo k ní jen venkovní schodiště. Cílové auto stálo přímo pod ním. Nic lehčího pod sluncem.

* * *

Reacher požádal: „Povězte mi o té ženě.“

Franklin zašustil poznámkami. Přerovnal je podle nové priority.

Jmenuje se Oline Archerová,“ sdělil. „Běloška, vdaná, bezdětná, věk třicet sedm, bydliště západně od vnějšího předměstí.“

„Zaměstnaná v budově na dopravním inspektorátu,“ doplnil Reacher. „Pokud byla cílem, Charlie věděl, kde pracuje a v kolik hodin vyjde.“

Franklin přikývl. „Zaměstnaná přímo na dopravním inspektorátu. Pracovala tam rok a půl.“

„Co přesně dělala?“

„Úřednici. Všechno, co k tomu patří.“

„Takže ji zabili kvůli práci?“ vložila se do rozhovoru Ann Yanniová.

„Zbytečné byrokratické průtahy?“ opáčil Franklin. „Špatná fotografie do řidičského průkazu? Pochybuju. Díval jsem se do celonárodní databáze. Úředníky dopravního inspektorátu nezabíjejí zákazníci. Něco takového se ještě nestalo.“

„Co její osobní život?“ zeptala se Helen Rodinová.

„Nenarazil jsem na nic zvláštního,“ opáčil Franklin. „Byla úplně obyčejná ženská. Ještě se jí ale podívám na zoubek. Projdu všechny vrstvy. Třeba něco objevím.“

„Pospěšte si,“ požádala Rosemary Barrová. „V zájmu mého bratra. Musíme ho dostat ven.“

„Potřebujeme lékařské dobrozdání,“ upozornila Ann Yanniová. „Tentokrát od normálního doktora, ne od psychiatra.“

„NBC ho zaplatí?“ chtěla vědět Helen Rodinová.

„Pokud k něčemu bude.“

„Musí,“ prohlásila Rosemary. „Dobrozdání musí pomoct. Parkinsonova choroba je přece skutečná nemoc. Buď ji máte, nebo nemáte.“

„Měla by zapůsobit u soudu,“ pravil Reacher. Jako věrohodný důvod, proč to James Barr nemohl udělat, a zároveň jako věrohodná teze, že to udělal někdo jiný. Vyvolá důvodnou pochybnost.“

„Věrohodný je silné slovo,“ namítl Franklin. „A důvodná pochybnost je vždycky riskantní. Lepší by bylo, kdyby Alex Rodin stáhl všechna obvinění. Což znamená přesvědčit nejdřív Emersona.“

„Nemůžu promluvit ani s jedním z nich,“ upozornil Reacher.

„Ale já ano,“ řekla Helen.

Já také,“ přidal se Franklin.

„A já v každém případě,“ prohlásila Ann Yanniová. „Můžeme s ním promluvit všichni kromě vás.“

„Možná nebudete chtít,“ podotkl Reacher.

„Proč?“ nechápala Helen.

„Tahle část se vám nebude líbit.“

„Proč?“ zopakovala Helen.

„Uvažujte,“ vyzval ji Reacher. „Vydejte se proti proudu času. Mrtvá Sandy a konflikt v pátek večer ve sportovním baru. Proč k těmhle událostem došlo?“

„Aby vám svázali ruce. Abyste nenarušil případ.“

„Správně. Dva pokusy, stejný cíl, stejný pachatel.“

„Zcela očividně.“

„A páteční večer začal tak, že mě sledovali od hotelu. Sandy, Jeb Oliver a jeho kumpáni popojížděli po městě a čekali, až jim někdo zavolá a sdělí, kam jsem zašel. Takže ve skutečnosti začalo všechno tím, že mě sledovali do hotelu. Už mnohem dříve než večer.“

„Tu už jsme přece probírali.“

„Odkud získal loutkář moje jméno? Jak se vůbec dozvěděl, že jsem ve městě? Jak věděl, že jsem člověk, který by mohl způsobit problémy?“

„Někdo mu to pověděl.“

„Kdo to věděl, na počátku dne v pondělí?“

Helen se na okamžik zarazila.

„Můj otec,“ pravila. „Od pondělního rána. A patrně Emerson. Krátce potom. Bavili se o případu. Radili se, jestli něco neskřípe.“

„Přesně tak,“ potvrdil Reacher. „A jeden z nich pak zavolal loutkáři. V pondělí, ještě před obědem.“

Helen neodpověděla.

„Pokud jeden z nich není přímo loutkář,“ dodal Reacher.

„Loutkář je pan Zec. Sám jste to říkal.“

„Řekl jsem, že je šéfem Charlieho. Víc nic. V danou chvíli ještě nevíme, jestli stojí na samém vrcholu žebříčku.“

„Měl jste pravdu,“ povzdechla si Helen. „Tahle část se mi vůbec nezamlouvá.“

„Někdo dal hlášku,“ pravil Reacher. „Stoprocentně. Buď váš otec, nebo Emerson. Moje jméno se rozkřiklo dvě hodiny poté, co jsem vystoupil z autobusu. Takže jeden je křivák a druhý nám nepomůže, protože se mu případ líbí takový, jaký je.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Musím se vrátit do práce,“ prohlásila Ann Yanniová.

Nikdo nepromluvil.

„Zavolejte mi, kdybyste zjistili něco nového,“ dodala Yanniová.

Ticho trvalo dál. Reacher nic neřekl. Ann Yanniová přešla přes místnost. Zastavila se u něj.

„Klíče,“ požádala.

„Děkuju za půjčení,“ řekl. „Hezké auto.“

* * *

Linsky sledoval, jak mustang odjíždí. Směrem na sever. Za řevu motoru a výfuku. Byl slyšet ještě o blok dál. Potom ulice opět ztichla a Linsky popadl mobil.

„Odjela ta ženská z televize,“ oznámil.

„Soukromý detektiv zůstane v práci,“ usoudil pan Zec.

„Co když ostatní odejdou společně?“

„Doufám, že to neudělají.“

„Co když ano?“

„Uneste je všechny.“

* * *

Rosemary Barrová se zeptala: „Dá se Parkinsonova choroba léčit?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Nedá se léčit, ani se jí nedá předcházet. Ale je možné ji zpomalit. Existují léky. Pomáhá fyzioterapie. A spánek. Ve spánku symptomy vymizí.“

„Možná proto chtěl prášky na spaní. Aby unikl.“

„Neměl by to s unikáním přehánět. Sociální kontakt prospívá.“

„Měla bych zajít do nemocnice,“ pravila Rosemary.

„Všechno mu vysvětlete,“ poradil Reacher. „Povězte mu, co se v pátek skutečně stalo.“

Rosemary přikývla. Zamířila ke dveřím a vyšla z místnosti. O minutu později Reacher slyšel, jak startuje a odjíždí.

* * *

Franklin odešel do kuchyňky uvařit kávu. Reacher a Helen Rodinová osaměli v kanceláři. Reacher se posadil na židli, na které seděla Rosemary Barrová. Helen přikročila k oknu a zadívala se na ulici pod sebou. Zády otočená do místnosti. Byla oblečená stejně jako Rosemary. Černá blůza, černá sukně, černé lakovky. Ale nevypadala jako vdova. Spíš připomínala modelku z New Yorku nebo Paříže. Podpatky měla vyšší a nohy dlouhé, holé a opálené.

„Muži, o kterých jsme mluvili, jsou Rusové,“ pravila.

Reacher neodpověděl.

„Můj otec je Američan,“ pokračovala.

„Američan, který se jmenuje Alexej Alexejevič,“ podotkl Reacher.

„Moje rodina přišla před první světovou válkou. Neexistuje nejmenší souvislost. Jak by také mohla? Tohle jsou obyčejní lidé z bývalého Sovětského svazu.“

„Co váš otec dělal, než se stal státním zástupcem?“

„Asistenta státního zástupce.“

„Předtím?“

„Nepracoval nikde jinde než tam.“

„Povězte mi o jeho kávovém servisu.“

„Proboha, proč?“

„Používá porcelánové šálky a stříbrný podnos. Ty mu okres rozhodně neplatí.“

„A co má být?“

„Povězte mi o jeho oblecích.“

„O jeho oblecích?“

„V pondělí měl na sobě oblek za tisíc dolarů. V takových oblecích moc státních zaměstnanců nepotkáte.“

„Má nákladný vkus.“

Jak si ho může dovolit?“

„O tom nechci hovořit.“

„Ještě jedna otázka.“

Helen mlčela.

„Tlačil na vás, abyste ten případ nebrala?“

Helen neodpověděla. Pohlédla doleva. Pohlédla doprava. Pak se otočila. „Řekl mi, že prohra může být výhrou.“

„Bál se o vaši kariéru?“

„Myslela jsem, že ano. A stále si to myslím. Je čestný chlap.“

Reacher přikývl. „Naskýtá se padesátiprocentní naděje, že máte pravdu.“

Franklin se vrátil s kávou, řídkou břečkou ve třech různých hrncích, dvou otřískaných, na holém korkovém tácu, s otevřenou krabicí polotučného mléka, zažloutlým pytlíkem cukru a jedinou hliníkovou lžičkou. Postavil tác na stůl a Helen Rodinová se na něj zadívala. Krásně doplňoval Reacherova slova. Jako by hlásal: Takhle se servíruje kancelářská káva.

„Vaše jméno znal v pondělí i David Chapman,“ řekla. „První právník Jamese Barra. Věděl o vás od soboty.“

„Ak nedozvěděl se, že jsem skutečně dorazil,“ opáčil Reacher. „Předpokládám, že mu to nikdo neřekl.“

„Vaše jméno jsem znal i já,“ upozornil Franklin. „Možná byste mě měl přidat k podezřelým.“

„Vy jste však věděl, proč jsem přijel,“ namítl Reacher. „Nezaútočil byste na mě. Snažil byste se mě naopak dostat k soudu.“

Nikdo nepromluvil.

„Mýlil jsem se s Jebem Oliverem,“ přiznal Reacher. „Není obchodník s drogami. V jeho stodole jsem nenašel nic jiného než starou dodávku.“

„Jsem ráda, že se taky někdy mýlíte,“ poznamenala Helen.

Jeb Oliver není Rus,“ pravil Franklin.

„Američan jak poleno,“ přisvědčil Reacher.

„Což dokazuje, že tihle chlapi dokážou spolupracovat i s Američany. Proto říkám, že to může být i Emerson. Nemusí to být nutně státní zástupce.“

„Padesátiprocentní šance,“ podotkl Reacher. „Zatím nikoho neobviňuju.“

„Pokud vůbec máte pravdu.“

„Ti chlapi se na mě pověsili velice rychle.“

„Něco takového mi nesedí ani na Emersona, ani na státního zástupce. Oba je znám.“

„Klidně mu můžete říkat jménem,“ pravila Helen Rodinová. Jmenuje se Alex Rodin.“

„Myslím, že to nebyl ani jeden z nich,“ prohlásil Franklin.

„Musím do práce,“ řekla Helen.

„Svezete mě?“ požádal Reacher. „Vysadíte mě pod státovkou?“

„Ne,“ odmítla Helen. „Na to teď opravdu nemám náladu.“

S tím popadla kabelku a aktovku a vyšla sama z kanceláře.

* * *

Reacher zůstal tiše sedět a naslouchal zvukům z ulice. Otevřela se a zavřela dvířka auta. Naskočil motor. Auto se rozjelo. Upil kávy a řekl: „Mám pocit, že jsem ji naštval.“

Franklin přikývl. Já taky.“

„Ti chlapi musejí mít někoho uvnitř. Bezpochyby. To je fakt. Tak bychom o něm měli být schopni hovořit.“

„Policajt mi přijde pravděpodobnější než státní zástupce.“

„Nesouhlasím. Policajt má vládu jen nad svými případy. Státní zástupce řídí úplně všechno.“

„Takhle by se mi to líbilo víc. Je to policajt.“

„Mně taky,“ potvrdil Reacher.

„A musím říct, že Alex Rodin pohřbil spoustu případů. Prý z opatrnosti, ale mohlo by za tím vězet i něco jiného.“

„Měl byste zjistit, jaké případy pohřbil.“

„V současné chvíli mám práce nad hlavu.“

Reacher přikývl. Odložil hrnek. Postavil se.

„Začněte Oline Archerovou,“ požádal. „Třetí obětí. Na té teď záleží nejvíc.“

Pak přistoupil k oknu a zkontroloval ulici. Nikoho nezahlédl. Kývl Franklinovi na pozdrav, vyšel do chodby a dveřmi na horní schod venkovního schodiště.

* * *

Zůstal stát a protáhl se. Vyhrnul si rukávy, ohnul paže a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. Byl celý rozlámaný po celodenním řízení a sezení. A vyčerpaný schováváním. Těšilo ho, že stojí a nic nedělá, vysoko nad zemí a vystavený všem na očích. Venku, za denního světla. Všechna vozidla parkující nalevo pod schodištěm zmizela, až na černý Suburban. Ulice se nořila do ticha. Pohlédl napravo. Na hlavní severojižní třídě se hromadila auta. Po jeho levé straně jich jezdilo míň. Rozhodl se vydat nejdřív na západ. Ale hodně na západ, aby nenarazil na policejní stanici. Musela být nedaleko. Vyhne se jí obloukem a pak zamíří na sever. Severně od centra se ulice nepřehledně proplétaly. Severně od centra se cítil nejbezpečněji.

Sestoupal po schodišti. Jakmile položil nohu na chodník, zaslechl pět metrů za sebou kroky. Postupující stranou. Tenké podrážky na vápencových kamíncích. Tiché. Pak se ozvalo nezaměnitelné křup-křup, jak kdosi natáhl náboj do opakovačky.

Potom se ozval hlas.

Pravil: „Ani hnout.“

Americký přízvuk. Nevýrazný, ale zřetelný. Odněkud ze severu. Reacher zůstal stát. Znehybněl a zadíval se přímo před sebe do slepé cihlové zdi na druhé straně ulice.

Hlas přikázal: „Úkrok doprava.“

Reacher ukročil doprava. Dlouhé posunutí do strany.

Hlas nařídil: „Teď se velice pomalu otočte.“

Reacher se otočil, velice pomalu. Ruce držel od těla, dlaněmi vzhůru. Pět metrů od něj stála malá postava. Stejný muž, jakého zahlédl předešlou noc schovaného ve stínu. Jen něco málo přes metr šedesát, necelých šedesát kilo, subtilní, bledý, s krátkými černými vlasy trčícími do všech stran. Chenko. Neboli Charlie. V pravé ruce neochvějně svíral pušku s uříznutou hlavní a revolverovou rukojetí. V levačce držel cosi černého.

„Chytejte,“ vyzval ho Charlie.

Spodem mu tu černou věc hodil. Reacher sledoval, jak se otáčí a blýská ve vzduchu a podvědomí mu pravilo: Granát to není. Tak ji chytil. Oběma rukama. Byla to bota. Dámská lakovka, černá, s podpatkem. Stále trochu teplá.

„Hoďte ji zpátky,“ nakázal Charlie. „Stejně jako já.“

Reacher se zarazil. Komu ta bota patří‘? Zadíval se na ni.

Nízký podpatek.

Rosemary Barrové?

„Hoďte ji zpátky,“ křikl Charlie. „Hezky pomalu.“

Odhadni a vyvoď výsledek. Neměl zbraň. Držel botu. Nikoliv kámen. Bota byla lehká a neaerodynamická. Nezpůsobila by jakoukoliv škodu. Ztratila by rychlost, zatřepetala se ve vzduchu a Charlie by ji odehnal jako mouchu.

„Hoďte ji zpátky,“ zopakoval Charlie.

Reacher neposlechl. Mohl by urvat podpatek a vrhnout ho jako šipku. Jako metací zbraň. Ale Charlie by ho zastřelil, ještě než by se stačil rozmáchnout. Charlie stál pět metrů od něj, přichystaný, vyrovnaný, pevně odhodlaný a bez jediného zachvění svíral zbraň. Příliš blízko, aby minul, příliš daleko, aby po něm skočil.

„Poslední varování,“ prohlásil Charlie.

Reacher mu opatrně hodil botu. Dlouhým, vysokým, spodním vrhem. Charlie ji jednou nikou chytil a scéna se vrátila na začátek.

„Odjela do letní školy,“ pravil Charlie. „Tak se na to musíte dívat. Seznamuje se s taji života. Sepisuje závěť. O tom, jak se její bratr připravoval. Jak prozradil, k čemu se chystá. Bude skvělou svědkyní. Uvede celý případ na pravou míru. Doufám, že chápete.“

Reacher neodpověděl.

„Hra skončila,“ řekl Charlie.

Reacher neodpověděl.

„Ustupte dva kroky dozadu,“ rozkázal Charlie.

Reacher ustoupil dva kroky dozadu. Dostal se přímo k okraji obrubníku. Od Charlieho ho nyní dělilo šest metrů. Charlie stále držel botu. Usmíval se.

„Otočte se,“ zavelel Charlie.

„Zastřelíte mě?“ zeptal se Reacher.

„Možná.“

„Měl byste to udělat.“

„Proč?“

„Když mě nezastřelíte, najdu si vás a budete trpce litovat.“

„Plané žvásty.“

„Omyl.“

„Tak vás možná zastřelím.“

„Měl byste.“

„Otočte se,“ nařídil Charlie.

Reacher se otočil.

„Zůstaňte stát.“

Reacher zůstal stát. Obličejem do ulice. Oči otevřené. Zíral na vozovku. Byla vydlážděná prastarými kostkami. Tvořily nepravidelné hrboly a vzory. Začal je počítat, aby vyplnil možná poslední vteřiny svého života. Pozorně naslouchal zvukům za sebou. Čekal na zašustění oblečení, až Charlie napřáhne paži. Na tiché kovové cvaknutí, až se spoušť pohne o první desetinu. Zastřelí ho Charlie? Zdravý rozum napovídal, že ne. Vraždy se vždycky vyšetřují.

Měl však proti sobě bandu šílenců. A nabízela se padesátiprocentní šance, že ovládají místního policajta. Nebo on ovládá je.“

Ticho. Reacher se snažil zachytit zvuky za sebou.

Žádné se však neozvaly. Nic se nedělo. Vůbec nic. Jednu minutu. Dvě. Pak zaslechl dvě stě metrů východně sirénu. Jen dvě krátká zahoukání policejního vozu kličkujícího hustým provozem.

„Zůstaňte stát,“ zopakoval Charlie.

Reacher zůstal stát. Deset vteřin. Dvacet. Třicet. Pak do ulice zabočila dvě policejní auta. Jedno z východu a druhé ze západu. Obě velice rychle. Motory řvaly. Pneumatiky kvílely. Hluk se odrážel od cihlových stěn. Zprudka zastavila. Otevřela se dvířka. Na chodník se vyvalili policisté. Reacher otočil hlavu. Charlie zmizel.

14 KAPITOLA

ZATČENÍ PROBĚHLO RYCHLE a profesionálně. Obvyklým způsobem. Zbraně, řev, pouta, práva. Reacher neřekl ani slovo. Dobře věděl, že nejlepší je mlčet. Třináct let dělal policajta a znal potíže, jaké může způsobit zbytečné žvanění. A k jakému zdržení může vést. Něco řeknete a policajti musí udělat přestávku a všechno zapsat. A Reacher si žádné přestávky nemohl dovolit. Alespoň ne v tu chvíli.

Cesta k policejní stanici trvala milosrdně krátce. Jen kolem čtyř bloků. Reacherovi přišlo logické, že se Franklin usídlil v sousedství, na které byl zvyklý. Během cesty uvažoval o strategii. Patrně ho odvedou přímo k Emersonovi, což mu dávalo padesátiprocentní šanci, že se ocitne v jedné místnosti s křivákem.

Nebo se vzorným policistou.

Nakonec se z ní však vyklubala stoprocentní jistota, protože do místnosti se dostavili jak Emerson, tak i Alex Rodin. Reachera vyvlekli z policejního auta a odvedli do Emersonovy kanceláře. Emerson seděl za psacím stolem. Rodin před ním.

Nemůžu říct ani slovo, pomyslel si Reacher. Musím však odtud co nejrychleji vypadnout.

Následovala další myšlenka: Který z nich? Rodin? Nebo Emerson? Rodin měl na sobě oblek. Modrý, lehký, drahý, možná stejný jako v pondělí. Emerson pouze košili. Pohrával si s propisovačkou. Převracel ji v ruce a poklepával s ní o knihu hlášení.

Tak se do toho pusť, zapřísahal ho Reacher v duchu. „Přece jen vás nebylo tak těžké najít,“ prohlásil Emerson. Reacher neodpověděl. Pořád měl na rukách pouta. „Povězte nám o noci, co zemřela ta dívka,“ vyzval ho Rodin. Reacher neodpověděl.

„Povězte nám, jaké to bylo,“ navázal Emerson. „Když jí praskl vaz.“ Reacher neodpověděl.

„Porota bude proti vám zaujatá,“ pravil Rodin. Reacher řekl: „Telefonát.“

„Chcete právníka?“ zeptal se Emerson. Reacher neodpověděl. „Kdo je váš právník?“ otázal se Rodin. „Vaše dcera,“ sdělil Reacher. „Máme jí zavolat?“ zeptal se Emerson. „Možná. Nebo Rosemary Barrové.“ Pozoroval jejich oči. „Sestře?“ podivil se Rodin.

„Vy chcete, abychom zavolali sestře}“ přidal se Emerson. Jeden z vás ví, že nezvedne telefon, pomyslel si Reacher. Který? Nic v očích.

„Zavolejte Ann Yanniové,“ rozhodl. „Té z televize?“ ujistil se Rodin. „Proč jí?“

„Mám právo na telefonát,“ opáčil Reacher. „Nemusím nic vysvětlovat. Já řeknu komu a vy vytočíte číslo.“

„Bude se připravovat na vysílání. Místní zprávy začínají v šest.“

„Tak počkáme,“ odvětil Reacher. „Nic mě nehoní.“ Který z nich ví, že to není pravda?

* * *

Čekali, ale ukázalo se, že nemusejí čekat dlouho. Emerson zavolal do NBC a sdělil asistentce Ann Yanniové, že policejní oddělení zatklo Jacka Reachera a Reacher požaduje z neznámého důvodu Yanniovou. Byla to bizarní zpráva, ale Yanniová se dostavila za necelých třicet minut. Jako správná žurnalistka věděla, kde kyne příběh. A věděla, že celoplošné zprávy zítra jsou lepší než místní dnes.

„Jak můžu pomoct?“ zeptala se.

Dokázala vystupovat. Byla hvězdou na svém trhu. A měla za sebou média. Jak Emerson, tak i Rodin vypadali trochu zastrašeně. Nikoliv Yanniovou. Ale tím, co představovala.

„Omlouvám se,“ obrátil se k ní Reacher. „Vím, že je to pro vás nepříjemné a uvědomuju si, že jsem slíbil, že se o tom nezmíním, ale za daných okolností potřebuju, abyste mi potvrdila alibi. Bohužel není zbytí.“

Díval se na ni. Viděl, jak vstřebává jeho slova. Obličejem se jí mihl zmatený výraz. Nezareagovala. Probodával ji pohledem. Žádná reakce.

Pomoz mi, holka.

Jedna vteřina.

Dvě vteřiny.

Žádná reakce.

Reacher zadržel dech. Pusť se do toho, Yanniová. Ještě jedna vteřina a propásli jsme příležitost.

Žádná reakce.

Potom přikývla. Zabrala. Reacher vydechl. Dobrý výkon. Profesionální. Byla zvyklá dozvídat se ze sluchátek ohromující právy a opakovat je za půl vteřiny suverénně v živém vysílání.

Jaké alibi?“ zeptal se Emerson.

Yanniová se na něj podívala. Potom na Rodina.

„Myslela jsem si, že jde o Jacka Reachera,“ pravila.

„To souhlasí,“ potvrdil Emerson.

„Tohle je ale Joe Gordon,“ namítla. „Alespoň tak se mi představil.“

„On vám pověděl, že se jmenuje Gordon?“

„Když jsem se s ním setkala.“

„Což bylo kdy?“

„Před dvěma dny.“

„Ukazovala jste v televizi jeho portrét.“

„To byl jeho portrét? Vypadal úplně jinak. Měl jiný účes. Vůbec mi nepřišel povědomý.“

Jaké alibi?“ zopakoval Emerson.

„Na kdy?“ opáčila Yanniová.

„Na noc, co byla zabita ta dívka.“

Yanniová neodpověděla.

Rodin pravil: „Paní Yanniová, pokud něco víte, musíte nám to teď sdělit.“

„Byla bych radši, kdybych nemusela,“ zaváhala Yanniová.

Reacher se v duchu usmál. Způsob, jakým to řekla, vzbudil v Emersonovi a Rodinovi zvědavost. Téměř je dohnala k tomu, aby padli na kolena a žadonili, aby pokračovala ve vyprávění. Stála tam, na povel se pýřila se až ke kořínkům vlasů, napřímená v zádech, blůzu na tři knoflíky rozepnutou. Byla skvělá herečka. Možná jsou skvělí herci všichni moderátoři, napadlo Reachera.

Jedná se o otázku důkazů,“ upozornil Emerson.

„Jistě,“ opáčila Yanniová. „Nemůžu vám však dát jenom své slovo?“

„Na co?“

„Že to neudělal.“

„Potřebujeme podrobnosti,“ vysvětlil Rodin.

„Musím myslet na svou pověst,“ bránila se Yanniová.

„Pokud stáhneme obvinění, nepronikne vaše prohlášení na veřejnost.“

„Můžete mi slíbit, že obvinění stáhnete?“

„Ne dřív, dokud si nevyslechneme vaše prohlášení,“ odpověděl Emerson.

„To je Hlava 22,“ namítla Yanniová.

„Obávám se, že máte pravdu.“ Nepřeháněj to, pomyslel si Reacher. Nemáme čas.

Yanniová si povzdechla. Sklopila pohled do země. Vzhlédla, podívala se Emersonovi zpříma do očí, rozhněvaná, zahanbená, úchvatná. „To noc jsme strávili spolu,“ pravila. „Vy a Reacher?“ ‚Já a Joe Gordon.“

Emerson ukázal prstem. „S tímhle mužem?“ Yanniová přikývla. „S tímhle mužem.“

„Celou noc?“

„Ano.“

„Od kdy do kdy?“

„Od zhruba jedenácti čtyřiceti. Když skončily zprávy. Až do té doby, než mě ráno vyburcovali pagerem, že vaši muži našli tělo té dívky.“

„Kde jste byli?“

Reacher zavřel oči. Vybavil si předešlý večera v garáži. Rozhovor pootevřeným okénkem auta. Řekl jsem jí to? „V motorestu,“ sdělila Yanniová. „V jeho pokoji.“

„Recepční vás neviděl.“

„Samozřejmě, že mě neviděl. Musím si na takové věci dávat pozor.“

„V jakém pokoji?“

Řekl jsem jí to?

„Číslo osm,“ odpověděla Yanniová.

„Za celou noc ho neopustil?“

„Ne, neopustil.“

„Ani na chvíli?“

„Am na chvíli,“

‚Jak si můžete být tak jistá?“

Yanniová uhnula pohledem. „Nezamhouřili jsme oka.“

V kanceláři se rozhostilo ticho.

„Můžete své tvrzení nějak podepřít?“ otázal se Emerson.

„Například?“ odpověděla Yanniová otázkou.

„Zvláštní znamení? Taková, která teď nejsou vidět, ale kterých si osoba ve vaší situaci musela všimnout?“

„Nepřehánějte, prosím.“

„To je poslední otázka,“ přislíbil Emerson.

Yanniová se odmlčela. Reacher si vzpomněl, jak zapnul stropní osvětlení v mustangu, zvedl košili a ukázal jí kovovou tyč. Pohnul spoutanýma rukama a přiložil je k pasu.

„Napadá vás něco?“ vybídl ji Emerson.

„Je to důležité,“ připojil se Rodin.

„Má jizvu,“ pravila Yanniová. „Dole na břiše. Děsivě velkou.“

Emerson s Rodinem se otočili a pohlédli na Reachera. Reacher se postavil. Popadl oběma rukama košili a vytáhl ji z kalhot. Nazvedl cípy.

„Dobře,“ pravil Emerson.

„Od čeho to máte?“ vyrazil ohromeně Rodin.

„Od kusu čelisti seržanta námořní pěchoty,“ objasnil Reacher. „Podle zdravotníků musela vážit nejméně sto gramů. Pohybovala se rychlostí tisíc pět set kilometrů za vteřinu od epicentra výbuchu trinitrotoluenu. Hnala ji tlaková vlna, dokud se nezarazila o mě.“

Spustil košili. Nepokusil se ji zastrčit. S pouty by to šlo špatně.

„Spokojení?“ otázal se. „Uvedli jste dámu do dostatečných rozpaků?“

Emerson s Rodinem se na sebe podívali. Jeden z vás ví, že jsem nevinný, napadlo Reachera. A je mi srdečně jedno, co si myslí ten druhý.

„Paní Yanniová bude muset své prohlášení učinit písemně,“ pravil Emerson.

„Vy ho napíšete, já podepíšu,“ rozhodla Yanniová.

Rodin se podíval pronikavě na Reachera. „Můžete své alibi potvrdit nějak vy?“

„Co máte na mysli?“

„Podobným způsobem jako vaše jizva. Ale u paní Yanniové.“

Reacher přikývl. „Ano, můžu. Ale neudělám to. A jestli mě ještě jednou požádáte, vyrazím vám zuby.“

Ticho v kanceláři. Emerson Zašátral rukou v kapse a našel klíč ód pout. Bez varování se otočil a spodem ho hodil do vzduchu. Reacher měl spoutané ruce, ale dal si pozor, aby použil pravačku. Chytil klíč do pravé dlaně a usmál se.

„Mluvil s vámi Bellantonio?“ zeptal se.

„Proč jste se paní Yanniové představil falešným jménem?“ opáčil Emerson.

„Možná nepředstavil,“ odpověděl Reacher. „Gordon je třeba moje pravé jméno.“

Vrátil hodem klíč, udělal krok dopředu, natáhl paže a počkal, až mu Emerson odemkne pouta.

* * *

Pan Zec zvedl o dvě minuty později telefon. Ozval se známý hlas, tichý a chvatný.

„Nevyšlo to,“ oznámil. „Měl alibi.“

„Opravdové?“

„Patrně ne. Nešlo však vyvrátit.“

„Co bude dál?“

„Seďte doma. Přiblížil se na krok k vám. Brzy se objeví. Tak buďte připravení.“

* * *

„Moc se nebránili,“ podotkla Ann Yanniová. „Nebo se snad mýlím?“ Nastartovala mustang, ještě než Reacher stačil zavřít dvířka.

„Ani jsem nečekal, že se budou bránit,“ odpověděl. „Nevinný ví, že proti mně nic nemají. A křivák předpokládá, že se mě venku zbaví rychleji, než kdyby mě vsadili do vězení.“

Jak to?“

„Protože mají Rosemary Barrovou a je jim jasné, že pro ni přijdu. Tak na mě čekají, v plné parádě. Do zítřejšího rána mám být mrtvý. Tak zní nový plán. Vyjde jim levněji než vězení.“

* * *

Zamířili rovnou k Franklinovi, vyběhli po vnějším schodišti a zjistili, že Franklin stále sedí za psacím stolem. Měl zhasnuto a obličej se mu koupal v záři obrazovky počítače. Prázdně na ni zíral, jako by jí nerozuměl. Reacher mu pověděl, co se stalo s Rosemary Barrovou. Franklin na chvíli zkameněl a pak pohlédl ke dveřím a k oknu.

„Byli jsme tady,“ pravil.

Reacher přikývl. „Všichni tři. Vy, já a Helen.“

„Nic jsem neslyšel.“

Já také ne,“ potvrdil Reacher. Jsou opravdu dobří.“

„Co s ní udělají?“

„Pokusí se ji přinutit, aby svědčila proti bratrovi. Předloží nějakou vymyšlenou historku.“

„Ublíží jí?“

„Záleží na tom, jak rychle se podvolí.“

„Nepodvolí se,“ řekla Yanniová. „Za nic na světě. Copak to nechápou? Je napevno rozhodnutá očistit bratrovo jméno.“

„V tom případě jí ublíží.“

„Kde ji drží?“ zeptal se Franklin. „Máte tušení?“

„Tam, kde bydlí,“ odpověděl Reacher. Jenom nevím, kde to je.“

* * *

Drželi ji nahoře v obývacím pokoji, připoutanou na židli. Pan Zec na ni zíral. Ženy ho fascinovaly. Prožil dvacet sedm let, aniž by nějakou viděl. V trestném praporu, kam se v roce 1943 dostal, jich pár sloužilo, ale umíraly jako mouchy. A po vyhrané Velké vlastenecké válce začala jeho odysea po gulazích. V roce 1949 zahlédl u průplavu k Bílému moři venkovanku. Sehnutou tlustou stařenu dvě stě metrů daleko v poli. Pak se nesetkal s jedinou ženskou duši až do roku 1976, kdy spatřil zdravotní sestru ženoucí trojku po nekonečných zmrzlých pláních Sibiře. Dělal tenkrát v lomu. Vylezli se stovkou ostatních zeců z děr a v dlouhé zbědované řadě se vraceli po dlouhé rovné cestě domů. Saně se sestrou se blížily po cestě v pravém úhlu s jejich. V ploché monotónní zasněžené krajině viděli zecové nekonečně daleko. Zastavili se a sledovali sestru celý kilometr. Pak jako jeden muž otočili hlavy a dívali se, jak mizí za křižovatkou. Stráže jim ten večer nedaly nic k jídlu. Potrestaly je za nepovolenou přestávku. Čtyři muži umřeli, ale pan Zec přežil.

„Sedí se vám pohodlně?“ zeptal se.

Rosemary Barrová neodpověděla. Muž zvaný Chenko jí vrátil botu. Sehnul se a nazul jí ji na nohu jako prodavač. Pak pozadu ustoupil a posadil se na pohovku vedle muže jménem Vladimir. Ten, kterému říkali Sokolov, zůstal v přízemí v místnosti plné obrazovek. Muž jménem Linsky přecházel po pokoji, bílý bolestí. Měl něco se zády.

„Když vás osloví pan Zec, musíte odpovědět,“ upozornil Vladimir.

Rosemary uhnula pohledem. Vladimir ji děsil. Víc než ostatní. Byl obrovský a byla z něj cítit zkaženost jako odporný dech.

„Chápete své postavení?“ otázal se Linsky. Pan Zec se na něj usmál a Linsky jeho úsměv opětoval. Byl to jejich soukromý žert. Kdykoliv se kdokoliv v táboře dožadoval práv či lidskosti, dostalo se mu odpovědi: Chápete své postavení? Po této otázce vždycky následovalo sdělení: Žádné nemáte. V očích vlasti jste úplná nula. Když Linsky tuto otázku slyšel poprvé, chystal se odpovědět, ale pan Zec ho zarazil. Tou dobou už měl odkrouceno osmnáct let a taková intervence byla neobvyklá. Ale nezkušený mladík z nějakého důvodu udeřil na jeho citlivou strunu. Vzal ho pod ochranná křídla. Od té doby zůstali spolu. Stěhovali se z tábora do tábora, aniž by tušili kam. O gulazích byla napsána spousta knih, našly se tajné dokumenty a vzniklo množství map, ironií osudu však zůstává, že jejich obyvatelé netuší, kde je věznili. Nikdo jim to neřekl. Pamatují si jen ostnatý drát, baráky, nekonečný les, nekonečnou tundru a nekonečnou práci. Jaký rozdíl hraje jméno tábora?

Linsky býval voják a zloděj. V západní Evropě a v Americe by si tu a tam odseděl pár let ve vězení. Ale za dob Sovětského svazu patřila krádež k ideologickým zločinům. Vyjadřovala primitivní a asociální touhu po soukromém majetku. Taková touha byla trestána rychlým a trvalým odsunem z civilizované společnosti. V případě Linského ten odsun trval od roku 1963 až do pádu oné civilizované společnosti, kdy Gorbačov nechal vyprázdnit gulagy. „Chápe své postavení,“ pravil pan Zec. „Teď se s ním musí jen smířit.“

* * *

Franklin zavolal Helen Rodinové. O deset minut později se objevila v jeho kanceláři. Stále naštvaná na Reachera. Zcela zřetelně. Ale dělala si tak velké starosti o Rosemary Barrovou, že odložila zlobu stranou. Franklin zůstal za stolem a koutkem oka sledoval počítač. Helen a Ann Yanniová se posadily na židle. Reacher upíral pohled z okna. Obloha začínala tmavnout.

„Měli bychom to někomu oznámit,“ pravila Helen.

„Komu například?“ otázal se Reacher.

„Mému otci. Stojí na správné straně.“

Reacher se k ní otočil. „ I kdybyste měla pravdu, co mu chcete říct? Že pohřešujeme jednu osobu? Zavolal by policajtům, protože co jiného by mu zbývalo? A pokud je křivák Emerson, smetl by jeho hlášku ze stolu.

A i kdyby byl Emerson nezakažený, udělal by to samé. Pohřešovaní dospělí nikoho moc nezajímají. Je jich příliš mnoho.“

„Je ale součástí případu.“

„Ten případ se točí kolem jejího bratra. Takže policajti budou považovat jen za přirozené, že vzala roha. Bratr je vyhlášený zločinec a ona neunesla tu hanbu.“

„Viděl jste, že ji unesli. Můžete to dosvědčit.“

„Viděl jsem pouze botu. Víc nic. A stejně by mi nevěřili. Dva dny si s nimi hraju jako kočka s myší.“

„Co tedy podnikneme?“

Reacher se obrátil zpátky k oknu.

„Musíme se postarat sami o sebe,“ pravil.

Jak?“

„Nejdřív zjistíme, kde hledat. Přes zastřelenou ženu získáme jména, kontext a adresu. Pak se tam vypravíme.“

„Kdy?“ zeptala se Yanniové.

„Za dvanáct hodin,“ odpověděl Reacher. „Před úsvitem. Budou postupovat systematicky. Nejdřív se zaměří na mě a potom na Rosemary Barrovou. Musíme ji najít, než ztratí trpělivost.“

„To ale znamená, že se zjevíte přesně v dobu, kdy vás budou očekávat.“

Reacher neodpověděl.

„Vlezete rovnou do pasti,“ upozornila Yanniová.

Reacher opět neodpověděl. Yanniová se obrátila k Franklinovi a požádala: „Povězte nám ještě něco o té zastřelené ženě.“

„Víc toho nevím. Prošel jsem úplně všechno. Byla velice obyčejná.“

„Rodina?“

„Všichni z východu. Stejně jako ona.“

„Přítelkyně?“

„Jenom dvě. Spolupracovnice a sousedka. Obě nezajímavé. Ani jedna kupříkladu Ruska.“

Yanniová se obrátila k Reacherovi. „Možná se mýlíte. Třetí zásah nešel do černého.“

„Určitě šel. Proč by se po něm jinak zarazil? Zkontroloval, jestli opravdu trefil.“

„Po šestém zásahu se také zarazil. Nadobro.“

„Tak dlouhou by nečekal. Situace se mu mohla vymknout z rukou. Lidé mohli začít jančit a skákat jako splašení.“

„To se však nestalo.“

„Nemohl s tím počítat.“

„Souhlasím,“ potvrdil Franklin. Jestli chcete někoho za podobné situace zastřelit, nemůžete spoléhat na poslední výstřel.“

Pak se zadíval do zdi. Jako by se ji snažil provrtat pohledem.

„Moment,“ pravil.

Podíval se na obrazovku.

„Na něco jsem zapomněl.“

„Na co?“ zeptal se Reacher.

„Na to samé, co jste říkal o Rosemary Barrové. Pohřešovaná osoba.“

Opět se chopil myši, zaměřil se na klávesnici a začal ťukat a psát. Potom stiskl enter a naklonil se k obrazovce, jako by ji chtěl popohnat.

„Poslední šance,“ upozornil.

Reacher znal z reklam na počítače, že si s bleskovou rychlostí poradí s jakýmkoliv hlavolamem. Franklinova obrazovka si však dávala na čas. V rohu se objevil rotující obrazec. Sliboval, že pečlivě a trpělivě prohledává veškeré údaje. Dlouhé minuty se jen otáčel. Pak přestal. Z monitoru se ozvalo elektrostatické zapraskání a na obrazovce se objevil hustě popsaný dokument. Malým počítačovým písmem. Reacher ho nedokázal od okna rozluštit.

V kanceláři se rozhostilo ticho.

Franklin vzhlédl od obrazovky.

„Výborně,“ pravil. „Alespoň něco. Konečně jsem narazil na něco podivného. Možná jsme se dostali na správnou stopu.“

„Na jakou?“ otázala se Yanniová.

„Oline Archerová před dvěma měsíci oznámila, že pohřešuje manžela.“

15 KAPITOLA

FRANKLIN ODSUNUL ŽIDLI, aby udělal místo a všichni se společně sklonili k obrazovce. Reacher a Helen Rodinová bok po boku. Bez jakékoliv stopy nepřátelství. Zmocnila se jich nedočkavost a napětí.

Většina dokumentu měla kódované hlavičky a odkazy na zdroje. Písmena, čísla, časy, původ. Samotná zpráva byla krátká. Paní Oline Anne Archerová před dvěma měsíci oznámila, že pohřešuje manžela. Jmenoval se Edward Stratton Archer. V pondělí brzy ráno odešel jako obvykle do práce a nevrátil se do středy do večera, kdy to manželka nahlásila.

‚Je stále pohřešovaný?“ zeptala Helen.

„Ano,“ odpověděl. Ukázal na písmeno A v kódu nahoře na obrazovce. „Pořád aktivní.“

„Tak si pojďme popovídat s Olininými přítelkyněmi. Třeba se od nich něco dozvíme.“

„Teď?“ podivil se Franklin.

„Zbývá nám jen dvanáct hodin,“ opáčil Reacher. „Nemůžeme mrhat časem.“

* * *

Franklin napsal jména a adresy spolupracovnice a sousedky Oline Archerové. Podal papír Ann Yanniové, protože ho platila.

‚Já zůstanu tady,“ oznámil. „Podívám se, jestli nenajdu manžela v databázi. Může se jednat o náhodu. Třeba má manželku v každém státě. Nebylo by to poprvé.“

„Na náhody nevěřím,“ odmítl Reacher. „Tak neplýtvejte časem. Radši zjistěte jedno telefonní číslo. Na pana Cashe. Je bývalý námořní pěšák.

Patří mu střelnice, kam jezdil James Barr střílet. Dole v Kentucky. Zavolejte mu.“

„Co mám vyřídit?“

„Řekněte, že voláte mým jménem. Ať nasedne do humvee a ještě dneska přijede. Povězte mu, že se chystá nový turnaj.“

„Turnaj?“

„Bude vědět, o čem mluvíte. Ať s sebou vezme svou M24. S nočním teleskopem. A cokoliv dalšího, co má po ruce.“

Reacher sešel za Ann Yanniovou a Helen Rodinovou po schodišti. Nasedli do Helenina saturnu, ženy dopředu a Reacher dozadu. Všem by se patrně víc líbil mustang, ale měl jen dvě sedadla.

„Kam nejdřív?“ otázala se Helen.

„Kdo bydlí blíž?“ zeptal se Reacher.

„Spolupracovnice.“

„Dobře, tak nejdřív k ní.“

Provoz vázl. Auta se proplétala mezi rozkopanými místy. Reacher se díval střídavě na hodinky a z okýnka. Denního světla ubývalo. Blížil se soumrak. Čas nemilosrdně plynul.

* * *

Spolupracovnice bydlela na obyčejném provinčním předměstí východně od centra. Bylo protkané pravidelnou sítí rovných ulic. Ulice lemovaly z obou stran prosté bungalovy. S malými pozemky, vlajkami na stožárech, koši na košíkovou nad dveřmi garáží a talíři satelitů na cihlových komínech. Některé ze stromů na chodnících měly kolem kmenů ovázané vybledlé žluté stužky. Patrně na výraz solidarity s jednotkami sloužícími v zámoří. Reacher si nebyl jistý, ve které válce. Nechápal, o co kráčí. On sám sloužil v zámoří téměř třináct let a nepotkal nikoho, komu by záleželo na nějakých stužkách na stromech. Dokud dostávali peníze, jídlo, vodu, náboje a manželky nezahýbaly, byla většina chlapů spokojená.

Za zády jim zapadalo slunce a Helen jela pomalu a krčila hlavu, aby viděla na čísla domů. Zahlédla to, které hledala, zajela na příjezdovou cestu a zastavila za malým sedanem. Zbrusu novým. Reacher si jeho značku pamatoval z procházky podél čtyřproudé silnice: Nejlepší záruka v Americe!

Spolupracovnice byla unavená usoužená pětatřicátnice. Otevřela dveře, vyšla na malou nezastřešenou verandu a zavřela za sebou, aby utlumila cosi, co znělo jako tucet dětí ničících vnitřní zařízení. Okamžitě poznala Ann

Yanniovou. Dokonce se jí podívala přes rameno, jestli ji nedoprovází štáb s kamerou.“

„Přejete si?“ otázala se.

„Chtěli bychom si promluvit o Oline Archerové,“ vysvětlila jí Helen Rodinová.

Žena neodpověděla. Tvářila se nerozhodně, jako by si uvědomovala, že bavit se s novináři o oběti tragédie je nevkusné. Nakonec však zvítězil hvězdný status Ann Yanniové.

„Dobře,“ souhlasila. „Co chcete vědět? Oline byla skvělá holka a všichni ji v kanceláři moc postrádáme.“

Přirozená podstata náhodnosti, pomyslel si Reacher. Náhodná střelba vždycky zasáhne dobré lidi. Nikdo neřekne byla to mrcha a ulevilo se mi, že je po smrti. Ať ji zastřelil kdokoliv, prokázal mi laskavost. To se nikdy nestane.

„Potřebujeme informace o jejím manželovi,“ pravila Helen.

„Jejího manžela jsem nikdy nepotkala,“ odpověděla žena.

„Mluvila o něm Oline?“

„Trochu. Tu a tam. Tuším, že se jmenuje Ted.“

„Co dělá?“

„Podniká. Nejsem si jistá s čím.“

„Zmínila se Oline o tom, že zmizel?“

„Zmizel?“

„Oline ho před dvěma měsíci nahlásila jako pohřešovaného.“

„Všimla jsem si, že vypadala hodně ustaraně. Tuším, že její manžel má problémy s podnikem. Už rok dva. Proto nastoupila do práce.“

„Ona předtím nepracovala?“

„Kdysi dávno, ale pak toho nechala. Musela se však vrátit. Vzhledem k okolnostem. Ať už je opakem bohatství cokoliv.“

„Opačná strana mince,“ opáčil Reacher.

„Přesně tak,“ potvrdila žena. „Potřebovala práci. Kvůli penězům. Myslím, že se za to styděla.“

„S ničím bližším se vám nesvěřila?“ zeptala se Ann Yanniová.

„Pečlivě si hlídala soukromí,“ odpověděla žena.

„Je to důležité.“

„Chodila jako tělo bez duše. To se jí vůbec nepodobalo. Asi týden před tím, než ji zastřelili, chyběla skoro celé odpoledne. To jinak vůbec nedělala.“

„Víte, kde byla?“

„Ne.“

„Kdybyste si vzpomněla na cokoliv o manželovi, moc byste nám tím pomohla.“

Žena zavrtěla hlavou. „Jmenuje se Ted. To je jediné, co o něm vím.“

„Děkujeme,“ pravila Helen.

Otočila se a zamířila k autu. Yanniová a Reacher se k ní připojili. Žena se za nimi dívala z verandy, zklamaně, jako by propadla u konkurzu.

* * *

Ann Yanniová prohodila: „První pokus neúspěšný. Ale nebojte. Tak to vždycky chodí. Občas mívám pocit, že první osoba by se měla vynechat. Nikdy nic neví.“

Reacherovi se nesedělo vzadu pohodlně. Do stehna ho tlačila mince v kapse kalhot. Posunul se a vytáhl ji. Byl to čtvrťák, nový a třpytivý. Zadíval se na něj a pak ho zastrčil zpátky do kapsy.

„Máte pravdu,“ prohodil. „Měli jsme ji vynechat. Moje chyba. Spolupracovníci nebývají nejlepším zdrojem informaci. Moc se nesvěřují. Zejména bohatí lidé, kteří dopadli z výšin tvrdě na zadek.“

„Sousedka bude vědět víc,“ povzbudila ho Yanniová.

„Doufejme,“ poznamenala Helen.

Uvízli v dopravní zácpě. Přejížděli z východního předměstí na západní a postupovali velice, velice pomalu. Reacher se opět díval střídavě na hodinky a z okýnka. Slunce viselo nízko na horizontu před nimi. Za zády jim padal soumrak.

Čas nemilosrdně plynul.

* * *

Rosemary Barrová se zavrtěla na židli a napjala svázaná zápěstí proti pásce.

„Ví, že to udělal Charlie,“ pravila.

„Charlie?“ zopakoval pan Zec.

„Takzvaný přítel mého bratra.“

„Chenko,“ opravil ji pan Zec. „Ve skutečnosti se jmenuje Chenko. A ano, udělal to. Z taktického hlediska to byl jeho plán. A zhostil se ho dobře. Samozřejmě, pomohla jeho tělesná konstrukce. Mohl si obout vlastní boty do bot vašeho bratra. Jenom si musel ohrnout nohavice a rukávy kabátu.“

„Oni ale ví“ namítla Rosemary.

„Kdo ví? A čím přesně mohou přispět?“

„Helen Rodinová ví.“

„Propustíte ji jako svou právničku. Odvoláte souhlas, aby vás zastupovala. Nebude moct cokoliv veřejně zopakovat, protože ji váže slib mlčení. Nemám pravdu, Linsky?“

Linsky přikývl. Seděl necelé dva metry daleko na pohovce a celý pokřivený se snažil ulevit zádům.

„Žijeme v právním státě,“ podotkl. „Jsme v Americe.“

„Franklin ví,“ nedala se Rosemary. „Také Ann Yanniová.“

„Informace z druhé ruky,“ upozornil pan Zec. „Teorie, spekulace, narážky. Tihle dva nemají žádné přesvědčivé důkazy. A nikdo by jim nevěřil. Soukromí detektivové a televizní reportéři patří přesně k lidem, kteří se šťourají v senzacích a vyhledávají pochybná vysvětlení. Očekává se to od nich. Bylo by divné, kdyby se neozvali. Před čtyřiceti lety zabili prezidenta téhle země a skutečná pravda údajně ještě nevyšla najevo.“

Rosemary neodpověděla.

„Vaše prohlášení bude mít konečnou platnost,“ pokračoval pan Zec. „Zajdete za Rodinem a odpřísáhnete, že se váš bratr připravoval. Sdělíte, jak vám pověděl, co má v úmyslu. Čas, místo, všechno ostatní. Projevíte upřímnou a neutuchající lítost, že jste ho nebrala vážně. Pak se nějaký pitomý veřejný obhájce podívá na důkazy, prohlásí vašeho bratra za vinného a bude po všem.“

„To neudělám,“ prohlásila Rosemary.

Pan Zec se na ni upřeně zahleděl.

„Uděláte,“ pravil. „Máte mé slovo. Za dvacet čtyři hodin budete prosit, abyste to směla udělat. Budete šílet strachy, abychom nezměnili názor a nezakázali vám to.“

V pokoji zavládlo ticho. Rosemary se podívala na pana Zeca, jako by mu chtěla něco říct. Pak uhnula pohledem. Ale pan Zec přesto odpověděl. Porozuměl její otázce i beze slov.

„Ne, nebudeme u toho, až budete skládat místopřísežné prohlášení. Dozvíme se však, co jste řekla. Během několika minut. A zapomeňte na malou odbočku na autobusové nádraží. Ze dvou důvodů. Nechali bychom vašeho bratra zabít a neexistuje země, kde bychom vás nenašli.“

Rosemary neodpověděla.

„Každopádně nemá cenu, abychom se přeli,“ navázal pan Zec. „K ničemu by to nevedlo. A nemělo by to význam. Povíte jim, co vám přikážeme. Určitě. S radostí. Budete umírat touhou. Naléhat, abychom vám sjednali co nejbližší termín. V soudní budově. Čekání strávíte na kolenou, pohroužená v modlitbách, abyste nám směla dokázat, jak skvěle umíte hovořit. Tak to obvykle chodí. Takové věci umíme velice dobře. Učili jsme se od největších mistrů.“

„Můj bratr má Parkinsonovu chorobu,“ pravila Rosemary.

„Kdy ji zjistili?“ otázal se pan Zec, protože znal odpověď.

„Nedávno. V počátečním stádiu.“

Pan Zec zavrtěl hlavou. „Příliš subjektivní, než aby to bylo k něčemu dobré. Kdo může potvrdit, že jeho zdravotní stav nezpůsobilo současné zranění? A může někdo dokázat, že takový stav je skutečným handicapem? Při střelbě z takové blízkosti? Pokud veřejný obhájce povolá odborníka, Rodin sežene tři. Najde lékaře, kteří odpřísáhnou, že Annie Oakleyová trpěla Parkinsonovou chorobou od narození.“

„Reacher také ví,“ namítla Rosemary.

„Ten voják? Bude nejpozději zítra ráno mrtvý. Mrtvý, nebo na útěku.“

„Neuteče.“

„V tom případě bude mrtvý. Dneska v noci se vás pokusí vysvobodit. Budeme připravení.“

Rosemary neodpověděla.

„V noci pro nás přišla už spousta mužů. Mnohokrát a na různých místech. A přesto jsme stále tady. Da, Linsky?“

Linsky opět přikývl.

„Pořád jsme tady,“ potvrdil.

„Kdy přijde?“ zeptal se pan Zec.

„Nevím,“ odpověděla Rosemary.

„Ve čtyři ráno,“ pravil Linsky. „Je Američan. Vycvičený k tomu, že nejlepší doba k nečekanému útoku jsou čtyři hodiny ráno.“

„Z jakého směru?“

„Nejlogičtější by bylo od severu. Kryla by ho drtička kamene a musel by překonat jen dvě stě metrů otevřeného prostoru. Pokusí se ale o fintu. Nezvolí sever, protože ví, že se příliš nabízí.“

„Ani západ,“ přisadil si pan Zec.

Linsky přikývl. „Máte pravdu. Nepustí se po příjezdové cestě. Je příliš rovná a nechráněná. Přiblíží se buď z jihu nebo ze východu.“

„Vladimir a Sokolov budou pracovat spolu. Nařiď jim, aby pozorně hlídali jih a východ. Ale ani sever a západ nejsou zcela vyloučené. Musí pro jistotu sledovat všechny světové strany. Chenko zaujme postavení v chodbě nahoře. Připravený zamířit jakýmkoliv oknem, kterým bude potřeba. V jeho případě bude stačit jediný výstřel.“

Pak se obrátil k Rosemary Barrové.

„Vás zatím uklidíme do bezpečí. Vaše lekce začne, jakmile bude voják pod zemí.“

* * *

Na vnějším západním předměstí v podstatě jen přespávali lidé pracující v centru, takže se celou dobu prodírali zácpou. Domy byly mnohem výstavnější než na východě. Patrové, různorodé, dobře udržované. S velkými pozemky, bazény a ambiciózní zahradní architekturou. V zapadajícím slunci vypadaly jako obrázky z katalogu.

„Vzorná střední třída,“ utrousil Reacher.

„Ke které všichni vzhlížíme,“ podotkla Yanniová.

„Nebudou se s námi bavit,“ upozornil Reacher. „Není to jejich styl.“

„Budou se bavit,“ prohlásila Yanniová. „Všichni se se mnou baví.“

Pomalu projeli kolem bydliště Archerových. Na poštovní schránce visela na řetízku litinová tabulka: Ted a Oline Archerovi. Za ní se rozkládal široký trávník. Tudorovský dům vypadal zamčený, temný a opuštěný. Matně hnědé trámy, krémová omítka. Garáž na tři auta. Nikdo doma, pomyslel si Reacher.

Hledaní sousedé bydleli na druhé straně ulice, o jeden pozemek severněji. Ve stejně velkém sídle, ale v italském stylu. Kameny, věžičky s cimbuřími, tmavozelené markýzy na jižních oknech v přízemí. Soumrak přecházel do tmy a za těžkými záclonami se začínala rozsvěcovat světla. Celá ulice působila domácky, mírumilovně a samolibě. Reacher pravil: „Spí bezpečně ve svých postelích, protože drsní muži stojí připraveni potrestat každého, kdo by jim chtěl v noci ublížit.“

„Vy znáte George Orwella?“ podivila se Yanniová.

„Chodil jsem do West Pointu,“ opáčil Reacher. „To je prakticky univerzita.“

Yanniová řekla: „Existující společenský řád je podvod a jeho opěvovaná víra většinou jen klam.“

„Není možné, aby jakákoliv myslící osoba v takové společnosti žila, aniž by ji nechtěla změnit,“ dodal Reacher.

„Určitě to jsou velice mih‘ lidé,“ ozvala se Helen.

„Budou se s námi ale bavit?“

„Budou,“ usoudila Yanniová. „Každý se baví.“

Helen zajela na dlouhou příjezdovou cestu vysypanou vápencem a zastavila šest metrů za dovozovým SUV s obrovskými chromovými koly. Přední dveře z prastarého, omšelého, šedivého dubu zpevňovaly kovové pásy s hlavami hřebů velkými jako golfové míčky. Působily, jako by se jimi vcházelo přímo do renesance. „Vlastnictví je krádež,“ pravil Reacher.

„Pýcha,“ odvětila Yanniová. „Vlastnictví je žádoucí, je skutečným dobrem světa.“

„Abraham Lincoln,“ poznamenal Reacher. „V jeho prvním poselství o stavu Unie.“

Na dveřích viselo klepadlo ve tvaru kruhu ve lví tlamě. Helen jím zabouchala. Potom objevila diskrétně umístěný elektrický zvonek a pro jistotu ho také stiskla. Z domu nezazněl jediný zvuk. Těžké dveře, silné stěny. Zkusila ještě jednou zvonek a než stihla odtáhnout prst z tlačítka, dveře se odlepily od měděných pruhů těsnění a otevřely se jako kobka. Stál v nich muž, ruku položenou na vnitřní klice.

„Ano?“ řekl. Bylo mu něco přes čtyřicet, solidní, úspěšný, patrně člen golfového klubu, možná bratrstva Losů a Rotary klubu. V manšestrových kalhotách a vzorovaném svetru. Patřil k týpkům, kteří se hned po příchodu z práce převléknou.

„Je doma vaše manželka?“ zeptala se Helen. „Rádi bychom si s ní promluvili o Oline Archerové.“

„O Oline?“ opáčil muž. Díval se na Ann Yanniovou. „Jsem právnička,“ objasnila Helen. „Co by se dalo o Oline říct?“

„Možná víc, než si myslíte,“ promluvila Yanniová. „Vy nejste právnička.“

„Jsem žurnalistka,“ opáčila Yanniová. „Nehoním se však za senzacemi. Nezajímají mě drby. Přišla jsem ze zcela jiného důvodu. Možná došlo k justičnímu omylu.“

„V jakém smyslu?“

„Po páteční střelbě zatkli patrně nesprávného pachatele. Proto jsme tady. My všichni.“

Reacher muže pozoroval. Stál ve dveřích, svíral kliku, rozhodoval se. Nakonec jen povzdechl a ustoupil stranou. „Bude lepší, když půjdete dál,“ vyzval je. Každý mluví.

Uvedl je tlumenou žlutou chodbou do obývacího pokoje. Prostorného a bez poskvrnky. Rozložitá sedačka, mahagonové stolky, kamenný krb. Bez televize. Nejspíš na ni měli samostatnou místnost. Pohodlné doupě, domácí kino. Nebo se na ni vůbec nedívali. Reacher viděl, jak Ann Yanniová zvažuje své šance.

„Zavolám manželku,“ pravil muž.

Za chvilku se vrátil s pohlednou, o trochu mladší ženou. Měla na sobě vyžehlené džíny a tričko stejně žluté jako tapety v chodbě. Na nohou mokasíny. Bez ponožek. Na hlavě účes, za který zaplatila spoustu peněz, aby vypadal ležérně a rozevlátě. Byla středně vysoká a štíhlá, způsobem hovořícím o speciálních dietách a dlouhých hodinách aerobiku.

„O co kráčí?“ zeptala se.

„O Teda Archera,“ odpověděla Helen.

„O Teda? Manžel říkal, že jde o Oline.“

„Domníváme se, že mezi nimi existuje souvislost. Mezi tím, co se stalo jemu a jí.“

‚Jak by mezi tím mohla být nějaké souvislost? To, co se stalo jí, přišlo jako blesk z čistého nebe.“

„Možná nepřišlo.“

„Nechápu.“

„Máme podezření, že Oline nezemřela náhodou. Chtěli ji zastřelit a svůj záměr zamaskovali ostatními oběťmi.“

„Neměli byste se s takovým podezřením obrátit na policii?“

Helen se zarazila. „Policie je zatím spokojená se stávající verzí.“

Žena se podívala na manžela.

„Nejsem si jistá, jestli o tom máme mluvit,“ pravila.

„Všeobecně?“ otázala se Yanniová. „Nebo jenom přede mnou?“

„Nejsem si jistá, jestli chceme být v televizi.“

Reacher se v duchu usmál. Druhá strana mince.

Jedná se pouze o interní shromažďování informací. Záleží zcela na vás, jestli použijeme vaše jména.“

Žena se usadila na pohovku a manžel k ní přisedl. Téměř se jí dotýkal. Reacher se opět v duchu usmál. Automaticky zaujali standardní pozici manželských párů pro televizní rozhovor. Dva obličeje těsně u sebe, ideální záběr zblízka. Yanniová pochopila narážku a posadila se naproti, jen na kraj křesla, předklonila se, opřela se lokty o kolena a nasadila upřímný, otevřený výraz. Helen si přitáhla druhé křeslo. Reacher ustoupil k oknu. Rozhrnul prsty závěsy. Venku se už úplně setmělo. Čas nemilosrdně plyne.

„Povězte nám o Tedu Archerovi,“ vyzvala je Yanniová. „Prosím.“ Prostá žádost, jen šest slov, ale tónem hlasu naznačila: Považuji vás za nejzajímavější lidi na světě a nesmírně ráda bych se stala vaší přítelkyní. Reachera napadlo, že se minula povoláním. Byla by z ní skvělá policistka.

„Ted měl problémy s firmou,“ pravila žena.

„Proto zmizel?“ zeptala se Yanniová.

Žena pokrčila rameny. „To si Oline původně myslela.“

„Ale?“

„Nakonec tohle vysvětlení zavrhla. A řekla bych, že oprávněně. Ted takový nebyl. A jeho problémy byly jiného rázu. Brali ho příšerně na hůl, to ho děsně štvalo a bránil se. A lidé, kteří se brání, neutíkají. Nemám pravdu?“

Jakým způsobem ho brali na hůl?“

Žena se podívala na manžela. Manžel se předklonil. Mužská záležitost. ‚Jeho hlavní zákazník od něho přestal odebírat. To se stává. Trh ovlivňuje příliv a odliv. Tak chtěl Ted uzavřít novou dohodu. Navrhl, že půjde dolů s cenou. K ničemu to nebylo. Ještě víc snížil cenu. Pověděl mi, že se dostal do bodu, kdy by začal prodělávat. Bezúspěšně. Prostě odmítli kupovat.“

„Co si myslíte, že za tím vězelo?“ otázala se Yanniová. Mluvte, pane.

„Korupce,“ dostalo se jí odpovědi. „Tajné obchody. To bylo naprosto jasné. Jeden z Tedových konkurentů nabízel nezákonné provize. Proti tomu nemá slušný chlap šanci.“

„Kdy to začalo?“

„Asi před dvěma lety. Představovalo to pro ně obrovský problém. Finančně to s nimi šlo velice rychle z kopce. Neměli žádné příjmy. Ted prodal auto. Oline musela začít pracovat. To místo na dopravním inspektorátu bylo jediné, jaké našla. Během měsíce se ale vypracovala na vedoucí.“ Malinko se pousmál, hrdý na svou třídu. Ještě rok a řídila by celý inspektorát. Stala by se šéfkou.“

„Co dělal Ted? Jak se bránil?“

„Pokoušel se zjistit, který konkurent to je.“

„Zjistil něco?“

„Nevím. Dlouho se snažil a potom zmizel.“

„Zmínila se o tom Oline, když ho hlásila jako nezvěstného?“

Muž se opřel a jeho manželka se předklonila. Zavrtěla hlavou. „Oline nechtěla. Alespoň tenkrát. Neměla důkazy. Všechno byly jen domněnky. A možná planá obvinění. Mlhavá a nezřetelná. Když to teď vyprávíme, vyznívá všechno mnohem jasněji. Ted nebyl Sherlock Holmes. Nepátral dvacet čtyři hodin sedm dnů týdně. Pořád dělal svou práci. Povídal si však s lidmi, občas položil pár otázek, psal si poznámky, porovnával ceny, snažil se dát dohromady souvislosti. Postupoval tak dva roky. Občasné rozhovory, telefonáty, dotazy a podobně. Rozhodně to nevypadalo nebezpečně.“

„Svěřila se Oline někomu. Později?“

Žena přikývla. „Poté, co zmizel, se dva měsíce trápila. Hodně jsme se o tom bavili. Probírala pro a proti. Nakonec dospěla k přesvědčení, že musel na něco narazit. Souhlasila jsem s ní. Nevěděla, co podniknout. Poradila jsem jí, aby zavolala na policii.“

„Udělala to?“

„Nezavolala. Zašla tam osobně. Měla pocit, že ji budou při rozhovoru z očí do očí brát víc vážně. Ale nevzali. Nic se nestalo. Hodila kámen do studny a marně čekala na zašplouchnutí.“

„Kdy tam šla?“

„Týden před střelbou na náměstí.“

Nikdo nepromluvil. Pak Ann Yanniová laskavě, jemně položila otázku, která se nabízela: „Nenapadlo vás, že s tím její smrt nějak souvisí?“

Žena zavrtěla hlavou. Jak by mohlo? Jednalo se přece o naprostou shodu okolností. Nesmyslný masakr. Sama jste to řekla. Ve zprávách. Dívali jsme se na ně. Pět zbytečných obětí, v nesprávný čas na nesprávném místě.“

Nikdo nepromluvil.

Reacher se odvrátil od okna.

„V jakém oboru Ten Archer podnikal?“ zeptal se.

„Promiňte, předpokládal jsem, že to víte,“ ozval se manžel. „Patří mu kamenolom. Obrovský, zhruba šedesát kilometrů severně odtud. Cement, beton, drcený kámen. Vertikálně integrovaný, velice dobře fungující.“

„A kdo byl ten zákazník, co se stáhl?“

„Město,“ odpověděl muž.

„Velký zákazník.“

„Největší možný. Veškerá výstavba, co právě probíhá, je pro lidi v oboru mana z nebes. Jenom v prvním roce zadalo město kontrakty v hodnotě devadesáti milionů dolarů. Osvobozených od daní. Přidejte k tomu překročení nákladů a zjistíte, že si někdo pěkně namastil kapsu.“

„Jaké auto Ted prodal?“

„Mercedes.“

„Čím potom jezdil?“

„Pracovním autem.“

„Viděl jste ho?“

„Každý den po dva roky.“

„Co to bylo za auto?“

„Dodávka. Tuším, že chevy.“

„Starý hnědý silverado? S obyčejnými koly?“

Muž na něj vytřeštil oči. „Odkud to víte?“

„Ještě jedna otázka,“ pravil Reacher. „Na vaši manželku.“

Podívala se na něj.

„Řekla vám Oline, s kým na policii jednala? Byl to detektiv Emerson?“

Žena zavrtěla hlavou. „Radila jsem Oline, že když nechce zavolat, má zajít na policejní stanici, ale připadala jí příliš daleko, protože měla jen krátkou polední přestávku a nestihla by to. Místo toho zašla za státním zástupcem. Sídlí blíž u dopravního inspektorátu. A Oline byla taková. Nejraději se obracela na nejvyšší místa. Jednala přímo s Alexem Rodinem.“

* * *

Helen Rodinová celou zpáteční cestu mlčela. Tak usilovně, že se celá chvěla a klepala. Rty pevně stisknuté, tváře propadlé a oči doširoka rozevřené. Reacher s Yanniovou se neodvažovali její mlčení prolomit. Jako by někdo z auta vysál vzduch a zůstala jen černá díra ticha tak hlasitého, že bolelo.

Řídila jako robot, ani rychle, ani pomalu. Přesně dodržovala předpisy, čáry na vozovce, dopravní světla a značky. Zaparkovala pod Franklinovou kanceláří, nechala běžet motor a prohlásila: „Běžte nahoru. Já toho dneska už víc nesnesu.“

Ann Yanniová vystoupila a zamířila ke schodišti. Reacher zůstal v autě a naklonil se přes opěradlo předního sedadla.

„Všechno bude v pořádku,“ ujistil ji.

„Nebude.“

„Helen, vytáhněte klíčky a pohněte zadkem. Jste právnička a vaše klientka se dostala do nesnází.“ S tím otevřel dvířka a opustil auto. Když obcházel kapotu, čekala už pod schody.

* * *

Franklin stále seděl před počítačem. Sdělil, že Cash bez ptaní uposlechl a je na cestě z Kentucky. Teda Archera v databázi nikde jinde nenalezl. Pak zaznamenal ticho a napětí.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Dostali jsme se o krok dál,“ oznámil Reacher. „Ted Archer dělal do betonu a konkurent nabízející úplatky ho připravil o stavební kontrakty s městem. Snažil se zjistit, kdo to je, a musel se dostat hodně blízko, protože konkurent ho zlikvidoval.“

„Můžete to dokázat?“

„Jenom dedukcí. Jeho tělo nikdy nenajdeme. Leda, že bychom znovu rozkopali První ulici. Vím ale, kde stojí jeho dodávka. Ve stodole Jeba Olivera.“

„Proč zrovna tam?“

„Používali Olivera na věci, které nemohli provést sami. Protože se buď nechtěli ukázat, nebo nebyly v jejich silách. Archer je patrně znal a v životě by se k nim nepřiblížil. Ale Oliver byl jenom místní kluk. Patrně sehrál píchlou pneumatiku nebo stopoval. Archer ho ochotně svezl. Zločinecká banda potom schovala jeho tělo a Oliver dodávku.“

„Oline Archerová nepojala podezření?“

„Nakonec ano. Dva měsíce usilovně uvažovala a dospěla k závěru, že nezmizel náhodou. Obrátila se na oficiální místa a musela uvést do pohybu celou řadu soukromých poplašných volání. Protože o týden později byla po smrti. Pohřešovaný manžel a mrtvá manželka příliš bijí do očí. Tak se postarali, aby působila jako oběť nesmyslného masakru.“

„Na koho se Oline obrátila? Na Emersona?“

Reacher neodpověděl.

„Obrátila se na mého otce,“ pravila Helen Rodinová.

V místnosti se rozhostilo dlouhé ticho.

„Co teď?“ promluvil Franklin.

„Zase musíte k počítači,“ pravil Reacher. „Za vším vězí ten, kdo získal kontrakty od města. Potřebujeme zjistit, o koho se jedná. A kde má základnu.“

„Veřejně přístupná informace,“ opáčil Franklin.

„Tak ji vyhledejte.“

Franklin se v tichu obrátil k monitoru a začal ťukat do klávesnice. Za minutu našel hledané a kliknul myší. Oznámil odpověď.

„Specializované služby Indiana. Vlastní všechny kontrakty na cement, beton a drcený kámen. V hodnotě mnoha, mnoha milionů dolarů.“

„Kde sídlí?“

„To je špatná zpráva.“

„V jakém směru?“

„Neexistují žádné podklady. Jedná se o trust zaregistrovaný na Bermudách. Nemusejí nic hlásit.“

„Jak něco takového chodí?“

Franklin neodpověděl.

„Trust přihlášený na Bermudách potřebuje místního právníka,“ pravila Helen. Tichým, smutným, odevzdaným hlasem. Reacher si vzpomněl na tabulku na dveřích Rodinovy kanceláře: jméno a písmena oznamující právnický titul.

Franklin prošel dvě obrazovky.

„Telefonní číslo,“ oznámil. „Víc se toho nedá najít.“

Jak zní?“ zeptala se Helen.

Franklin ho přečetl.

„To není číslo mého otce,“ pravila Helen.

Franklin se vrátil zpátky a zadal telefonní číslo. Obrazovka se změnila a vyplivla jméno a obchodní adresu.

„John Mistrov,“ přečetl.

„Ruské jméno,“ poznamenal Reacher.

„Rozhodně tak zní.“

„Znáte ho?“

„Povrchně. Poslední vůle a správa majetku. Bez partnera. Nikdy jsem pro něj nepracoval.“

Reacher se podíval na hodinky. „Dokážete najít, kde bydlí?“

Franklin zadal jméno a sdělil adresu.

„Mám mu zavolat?“ nabídl se.

Reacher zavrtěl hlavou. „Zajedeme ho navštívit. Osobní hovor je v časové tísni vždycky nejlepší.“

* * *

Vladimir sešel do přízemní do pozorovací místnosti. Sokolov seděl na židli na kolečkách před dlouhým stolem se čtyřmi obrazovkami. Zleva doprava na nich stálo sever, východ, jih a západ. Z perspektivy člověka dívající se po směru hodinových ručiček to dávalo smysl. Sokolov popojížděl na židli podél stolu. Když se dostal na konec, odrazil se od zdi a pokračoval opět od západu na sever. Všechny čtyři obrazovky byly zamžené a zelené, protože venku se setmělo a zaznamenávaly jen teplo. Čas od času se na nich mihl v dálce jasný bod. Zvíře. Noční. Liška, skunk, mýval, kočka nebo zatoulaný pes. Na severní obrazovce zářila drtička kamene. Sokolov věděl, že brzy vybledne, až vychladnou stroje. Jinak se díval jen do tmavě olivové, protože ho neobklopovalo nic jiného než kilometry polí neustále chlazených vodou z pomalu se otáčejících zavlažovacích zařízení.

Vladimir si přitáhl druhou židli na kolečkách a posadil se po Sokolovově levé straně. Bude sledovat sever a východ. Sokolov se soustředí na jih a západ. Tak budou oba zodpovědní za jednu pravděpodobnou a jednu nepravděpodobnou světovou stranu. Spravedlivé rozdělení práce.

V chodbě druhého patra nabil Chenko svou vlastní Super Match. Deset nábojů. Lake City .308. Jedna z věcí, kterou Američani udělali dobře. Otevřel dveře do všech ložnic a získal požadovaný přístup na sever, jih, východ a západ. Přikročil k oknu a nastavil teleskop na noční vidění. Nařídil ho na sedmdesát pět metrů. Dají mu vědět, až se voják přiblíží na sto padesát metrů. Dál kamery nedohlédly. Přistoupí ke správnému oknu a vezme vojáka na mušku z více než stometrové vzdálenosti. Bude ho sledovat a počká, až se dostane sedmdesát pět metrů od domu. Potom ho zastřelí.

Pozvedl pušku. Pohlédl teleskopem. Jasný a zřetelný obraz. Zaměřil se na lišku běžící přes otevřené prostranství z východu na západ. Dobrý lov, kamarádko. Vrátil se do chodby, opřel pušku o stěnu a posadil se na židli. Bdělý a připravený.

* * *

Helen Rodinová trvala na tom, že zůstane ve Franklinově kanceláři.

Reacher s Yanniovou odjeli tedy sami mustangem. Temnými a tichými ulicemi. Yanniová řídila. Vyznala se po okolí. Hledaný muž bydlel v horním patře přestavěného skladu, mezi přístavištěm a železnicí. Yanniová sdělila, že se jedná o novou urbanistickou strategii. Soho na provincii. Sama uvažovala, že se přestěhuje do stejné budovy.

Pak pravila: „Měli bychom dát Helen hlídat, aby si něco neudělala.“

„Bude v pořádku,“ namítl Reacher.

Jste si jistý?“

„Velice.“

„

„Co když v tom má prsty její táta?“

Na to Reacher neodpověděl. Yanniová zpomalila u cihlové budovy tyčící se v temnotě.

„Zeptáte se jako první,“ rozhodl Reacher. „Když neodpoví, zeptám se já.“

„Odpoví,“ ujistila ho Yanniová. „Všichni mi odpovídají.“

John Mistrov to však neudělal. Byl hubený pětačtyřicátník. Oblečený jako rozvedená oběť krize středního věku. Ve vybělených, příliš těsných džínách, černém tričku a bez bot. Načapali ho, jak ve svém obrovském přestavěném bytě pojídá čínu z papírového obalu. Nejdřív se tvářil, že Ann Yanniovou rád vidí. Možná se už viděl obklopený celebritami, v novém skvělém životě. Nadšení ho však rychle opustilo. Stačilo, aby se Yanniová podělila o své podezření a zeptala se na jména lidí vězích za trustem.

„To vám nemůžu říct,“ odmítl. „Zajisté chápete, že se jedná o důvěrnou informaci. Váže mě slib mlčení.“

„Chápu, že může dojít k závažným zločinům,“ opáčila Yanniová. „To je jediné, co chápu. A vy byste to měl také pochopit. Nastal čas, abyste si vybral správnou stranu. Rychle, než se tahle věc dostane na veřejnost.“

„Bez komentáře.“

„Nemůžete si vybrat špatně. Ti lidi, co hledáme, budou zítra ve vězení. Už se nikdy nevrátí.“

„Bez komentáře,“ zopakoval Mistrov.

„Chcete se svézt s nimi?“ otázala se Yanniová. Ostře. Jako spolupachatel? Nebo chcete z nepříjemné situace vybřednout? Záleží na vás. V každém případě budete zítra ve zprávách. Buď jako zločinec, nebo jako nevinný člověk, pouze překvapený, panebože, to jsem netušil, jenom jsem se snažil pomoct.“

„Bez komentáře,“ odmítl Mistrov potřetí.

Hlasitě, jasně, blazeované.

Yanniová se vzdala. Pokrčila rameny a pohlédla na Reachera. Reacher se podíval na hodinky. Čas nemilosrdně plynul. Přistoupil blíž.

„Máte zdravotní pojistku?“ otázal se.

Mistrov přikývl.

„Spoříte na zubaře?“

Další přikývnutí.

Reacher ho zasáhl do úst. Pravačkou. Krátké rozmáchnutí, prudká rána.

„Nechte si to ošetřit,“ poradil.

Mistrov se zapotácel dozadu, zlomil se v pase a rozkašlal se. Po bradě mu stékala krev. Měl rozražené rty a uvolněné zuby. Všechny červeně lemované.

„Jména,“ vyzval ho Reacher. „Okamžitě. Nebo vás hezky pomalu roztrhám na kusy.“

Mistrov zaváhal. Chyba. Reacher ho praštil ještě jednou. Pak se dozvěděl jména, celkem šest, popisy osob a adresu, zespoda ze země, hlasem zastřeným bublající krví.

Reacher se podíval na Yanniovou.

„Všechny otázky zodpovězeny,“ konstatoval.

* * *

V přítmí mustangu Ann Yanniová při zpáteční cestě pravila: „Zavolá jim a bude je varovat.“

„Nebude,“ opáčil Reacher. „Právě je zradil. Takže tipuju, že zítra odjede na dlouhou dovolenou.“

„Doufejme.“

„Stejně je to jedno. Ví, že přijdu. Jedno varování navíc by nehrálo žádnou roli.“

„Používáte velice přímou metodu. O té nám na žurnalistice nikdy nepřednášeli.“

„Rád vás zaučím. V skutečnosti jde jenom o překvapení. Když se vám je podaří překvapit, nemusíte ani udeřit moc tvrdě.“

* * *

Yanniová nadiktovala Franklinovi jména, která jim prozradil John Mistrov. Čtyři už Reacher znal: Charlie Smith, Konstantin Raskin, Vladimir Shumilov a Pavel Sokolov. Pátý byl Grigor Linsky. Reacher usoudil, že tak se jmenuje zmrzačený muž v neforemném obleku, protože šesté jméno znělo Zec Chelovek.

„Myslel jsem, že Zec je slovo,“ ozval se Franklin.

„To také je,“ ujistil ho Reacher. „Stejně jako Chelovek. Jedná se o americký přepis ruského slova čelověk. Lidská bytost. Zec Chelovek znamená vězeň-lidská bytost. Vězeň Člověk.“

„Ostatní používají normální jména.“

„Patrně i Zec. Jiné jméno mu nezůstalo. Své opravdové nejspíš zapomněl. V gulagu bychom ho pravděpodobně zapomněli všichni.“

„Vy ho litujete,“ poznamenala Yanniová.

„Nelituju. Jenom se ho snažím pochopit.“

„O mém otci nepadla ani zmínka,“ pravila Helen.

Reacher přikývl. „Zec je loutkář. Stojí na vrcholku hierarchie.“

„Což znamená, že mého otce jenom zaměstnává.“

„S tím se teď netrapte. Zaměřte se na Rosemary.“

Franklin vyvolal na obrazovce mapu a zjistil, že adresa vyzrazená Johnem Mistrovem se váže k drtičce kamene u lomu třináct kilometrů severozápadně od města. Pak projel daňové seznamy a potvrdil, že zaregistrovaným majitelem jsou Specializované služby Indiana. Potom ještě jednou překontroloval seznamy a zjistil, že jedinou další nemovitostí přihlášenou na trust je dům u drtičky. Yanniová se tam vyznala.

‚Je tam ještě něco jiného?“ zeptal se jí Reacher.

Zavrtěla hlavou. „Jenom kilometry zemědělské půdy.“

„Dobře,“ prohlásil Reacher. „Tak se tam vypravíme. Protože na tom místě drží Rosemary.“

Podíval se na hodinky. Deset večer.

„Co teď?“ otázala se Yanniová.

„Teď budeme čekat,“ rozhodl Reacher.

„Na co?“

„Až přijede z Kentucky Cash. A potom ještě chvíli počkáme.“

„Proč?“

Reacher se usmál.

„Na prostředek noci. A na to, co přinese.“

* * *

Čekali. Franklin uvařil kávu. Yanniová se pustila do líčení historek z televize, o lidech, které znala, o věcech, které zažila, o milenkách guvernérů, o milencích manželek politiků, o zmanipulovaných hlasováních, o nepoctivých odborech, o akrech marihuany ukrytých za kruhovými zástěnami vysokého obilí na okrajích polí. Pak se Franklin rozhovořil o letech strávených u policie. Reacher přidal vyprávění o armádě, o putování, o objevování a o svém neviditelném vykořeněném životě.

Helen Rodinová celou dobu mlčela.

V jedenáct zaslechli rachocení velkého dieselového motoru. Odráželo se od okolních cihlových zdí. Reacher přistoupil k oknu a zahlédl, jak Cashovo humvee zajíždí předkem na parkoviště pod Franklinovou kanceláří. Příliš hlasité, pomyslel si. Nemůžeme ho použít.

Nebo možná můžeme.

„Dorazila námořní pěchota,“ oznámil.

Na venkovním schodišti zazněly Cashovy kroky. Ozvalo se zaklepání na dveře. Reacher vyšel do chodbičky a otevřel. Cash vstoupil, rázný, zdatný, důvěryhodný. Oblečený celý v černém. Černé plátěné kalhoty, černá plátěná větrovka. Reacher ho představil. Yanniové, Franklinovi, Helen

Rodinové. Potřásli si rukama a Cash se posadil. Za dvacet minut byl plně v obraze.

„Oni zabili devatenáctiletou holku?“ utvrdil se.

„Líbila by se vám,“ opáčil Reacher.

„Máte plán?“

„Právě se ho chystáme vypracovat,“ pravil Reacher. Yanniová sešla do auta pro mapy. Franklin uklidil hrnky od kávy a udělal místo na stole. Yanniová vybrala nejvhodnější mapu. Rozprostřela ji.

„Krajina připomíná obrovskou šachovnici,“ řekla. „Čtverce tvoří sto metrů široká pole. V pravém úhlu je protínají cesty, ze severu na jih a ze západu na východ, zhruba dvacet polí od sebe.“ Potom ukázala štíhlým prstem s nalakovaným nehtem. „Ale právě tady zůstal jihovýchodní roh křižovatky úplně prázdný. Nic na něm neroste. Jedná se o prostor tři pole široký a pět polí dlouhý. Na severní straně stojí drtička kamene a na jižní dům. Viděla jsem ho. Dvě stě metrů od cesty, osamělý uprostřed naprosté pustiny. Neobklopuje ho zahrada ani jakákoliv jiná vegetace. Ale ani plot.“

„Rovný povrch?“ otázal se Reacher.

„Úplný kulečníkový stůl,“ potvrdila Yanniová.

„A naprostá tma,“ dodal Cash.

„Jako v pekle,“ potvrdil Reacher. „Dům nemá plot, takže budou používat kamery. V noci budou reagovat na teplo. Na principu infračerveného záření.“

„Jak rychle dokážete přeběhnout dvě stě metrů?“ zeptal se Cash.

„Já?“ ujistil se Reacher. „Ne dostatečně. V pohodě by mě stačili zaměřit a zastřelit.“

„Která přístupová cesta je nejlepší?“

„Pěšky ze severu,“ opáčil Reacher. „Zcela očividně. Přímo z cesty bychom se dostali do lomu a prošli jím. Neomezeně dlouho bychom tam mohli zůstat. Až do poslední minuty schovaní.“

„Pěšky se k domu nedostanete. Ne když mají kamery reagující na teplo.“

„S těmi si budeme lámat hlavu později.“

„Dobře, ale se severní cestou počítají.“

Reacher přikývl. „Na sever se vykašleme. Příliš se nabízí.“

„Druhé dvě nejlepší možnosti jsou jih nebo východ. Protože ze západu patrně vede příjezdová cesta. Rovná a otevřená.“

„Budou si myslet to samé.“

„Tím pádem máme všichni pravdu.“

„Příjezdová cesta mi nepřijde špatná,“ nadhodil Reacher. Jak asi vypadá? Je dlážděná?“

„Vysypaná drceným vápencem,“ pravila Yannová. „Nemusejí s ním šetřit.“

„Kamínky dělají moc velký rámus,“ upozornil Cash.

„Pohlcují denní teplo,“ řekl Reacher. Jsou teplejší než hlína. Na obrazovce vypadají jako světlá čára. Vrhají ochranný stín, pokud nepoužívají hodně kontrastní kameru.“

„Zbláznil jste se?“ nesouhlasil Cash. „Budete mít o deset, dvacet stupňů víc než je okolní teplota. Budete zářit jako světlice.“

„Sledují jih a východ.“

„Nejenom.“

„Máte lepší nápad?“

„Co takhle plný frontální útok. S auty?“

Reacher se usmál. „Pokud chcete mít jistotu, že do rána nezůstane kámen na kameni, povolejte námořní pěchotu Spojených států.“

„Správně,“ potvrdil Cash.

„Příliš nebezpečné,“ pokračoval Reacher. „Musíme je zastihnout bez varování a nemůžeme proměnit dům v otevřenou palebnou zónu. Drží v něm Rosemary.“

Nikdo nepromluvil.

„Příjezdová cesta mi nepřijde špatná,“ zopakoval Reacher.

Cash pohlédl na Helen Rodinovou.

„Měli bychom zavolat policajtům,“ pravil. „Pokud je křivák státní zástupce. Několik jednotek SWAT by plně stačilo.“

„Stejný problém,“ upozornil Reacher. „Než by se dostaly ke dveřím, byla by Rosemary mrtvá.“

„Co přestřihnout elektrické vedení? Zneškodnit kamery?“

„To samé. Varovali bychom je, že přicházíme.“

Jste na řadě.“

„Příjezdová cesta,“ pronesl Reacher. „Ta se mi líbí nejvíc.“

„Co ale kamery?“

„Něco vymyslím,“ přislíbil Reacher. Přistoupil ke stolu. Zadíval se na mapu. Potom se otočil zpátky ke Cashovi. „Má vaše auto přehrávač na cédéčka?“

Cash přikývl. „Součást nadstandardního vybavení.“

„Vadilo by vám, kdyby Franklin řídil?“

„Franklin si může moje auto nechat. Toužím po sedanu.“

„Dobře, vaše humvee bude přístupovým vozidlem. Franklin nás tam odveze, vyloží a vrátí se rovnou do kanceláře.“

„Nás?“ ozvala se Yanniová. „To pojedeme všichni?“

Jasně,“ ujistil ji Reacher. „Všichni čtyři a Franklin bude dělat styčného důstojníka.“

Jak si přejete,“ podrobila se Yanniová.

„Potřebujeme mobily,“ oznámil Reacher.

Já samozřejmě mám,“ nabídla Yanniová.

Já taky,“ přidal se Cash.

„Taktéž,“ pravila Helen.

Já ne,“ upozornil Reacher.

Franklin vytáhl z kapsy malou nokiu.

„Vezměte si můj,“ navrhl.

Reacher přijal. „Můžete nastavit konferenční volání? Pro čtyři mobily a telefon na vašem psacím stole? Jakmile se vrátíte?“

Franklin přikývl. „Nadiktujte mi čísla.“

„A vypněte zvonění,“ požádal Reacher.

„Kdy začneme?“ zeptal se Cash.

„Nejradši bych začal ve čtyři ráno,“ odpověděl Reacher. „To je můj oblíbený čas. Ale počítají s ním. Naučili jsme se to od nich. Ve čtyři ráno bouchávala na dveře KGB. Člověk je tou dobou nejzranitelnější. Má to něco společného s biorytmem. Začneme v půl třetí.“

„Pokud je tedy překvapíte, nebudete muset udeřit tak silně?“ prohodila Yanniová.

Reacher zavrtěl hlavou. Jiná situace. Když je překvapím, neudeří tak silně oni mě.“

„Kde budu já?“ zeptal se Cash.

„V jihozápadním rohu u drtičky,“ sdělil Reacher. „Budete se dívat z jihovýchodu na dům. Umožní vám to krýt zároveň západ i sever. Vaší puškou.“

„Fajn.“

„Co jste přivezl pro mě?“

Cash sáhl do kapsy větrovky a vytáhl nůž v pouzdře. Hodil ho přes místnost. Reacher ho chytil. Byl to standardní, originální nůž námořní pěchoty. Na přežití a záchranu. Uhlíková ocel, černá epoxidová pryskyřice, sedmnácticentimetrová čepel. Obstarožní.

„To je všechno?“ podivil se Reacher.

„Víc toho nemám,“ opáčil Cash. Jediné zbraně, které vlastním, jsou puška a nůž.“

„Nedělejte si legraci.“

„Jsem podnikatel, žádný psychopat.“

„Kristepane, to mám jít do přestřelky s nožem? Nemělo by to být naopak?“

„Víc toho nemám,“ zopakoval Cash

„Skvělé.“

„Zbraň můžete získat od prvního, kterého podříznete. Smiřte se s tím, že pokud se nedostanete dostatečně blízko, abyste jednoho podřízl, stejně nevyhrajete.“

Reacher neodpověděl.

* * *

Čekali. Půlnoc. Dvanáct třicet. Yanniová si chvíli hrávala s mobilem a pak komusi zavolala. Reacher si povolil myšlenky na koncovou hru. Na to, co se stane po vítězství. Obrátil se k Franklinovi.

„Kdo je Emersonův zástupce?“ zeptal se.

„Ženská. Jmenuje se Donna Biancová,“ sdělil Franklin.

Je dobrá?“

„Druhá nejlepší po Emersonovi.“

„Musí se dostavit. Až bude po všem. Rozpoutá se cirkus ve třech manéžích. Příliš mnoho práce pro jedny ruce. Přivezte Emersona a Donnu Biancovou. A Alexe Rodina, samozřejmě. Až vyhrajeme.“

„Budou v posteli.“

„Tak je vzbuďte.“

„Pokud vyhrajeme,“ opáčil Franklin.

* * *

V jednu čtyřicet pět začali být neklidní. Helen Rodinová popošla a přidřepla k Reacherovi. Zvedla nůž. Podívala se na něj. Odložila ho zpátky.

„Proč to děláte?“ zeptala se.

„Protože můžu. A kvůli té dívce.“

„Necháte se zabít.“

„Pochybuju,“ odmítl Reacher. Jsou to starci a pitomci. Přežil jsem už horší situace.“

„Chcete mě jenom uklidnit.“

„Když se dostanu dovnitř, budu v bezpečí. Pohybovat se z místnosti do místnosti je hračka. Lidé mají většinou z vetřelce potulujícího se volně po domě strach. Propadnou panice.“

„Dovnitř se ale nedostanete. Uvidí vás přicházet.“

Reacher Zašátral v levé kapse a vytáhl nový, blýskavý čtvrťák, který ho tlačil v autě. Podal jí ho. „Pro vás,“ pravil.

Zadívala se na peníz. „Na památku na vás?“

„Na památku na dnešní noc.“ Pak se podíval na hodinky. Vstal. „Pojďme,“ zavelel.

16 KAPITOLA

NA CHVÍLI SE ZASTAVILI VE TMĚ a tichu parkoviště pod Franklinovými osvětlenými okny. Pak Yanniová vyndala z mustangu CD se Sheryl Crowovou. Podala ho Cashovi. Cash odemkl humvee, natáhl se dovnitř a vložil ho do přehrávače. Potom podal klíčky Franklinovi. Franklin se vyhoupl na sedadlo řidiče. Cash se posadil vedle něj, M24 položenou na kolenou. Reacher, Helen Rodinová a Ann Yanniová se vmáčkli dozadu.

„Pusťte topení,“ požádal Reacher.

Cash se naklonil doleva a nastavil topení na maximum. Franklin nastartoval. Vycouval do ulice. Otočil volantem a vyrazil na západ. Potom zabočil na sever. Motor řval a auto poskakovalo. Topení zabralo a větrák funěl. Uvnitř se udělalo teplo a pak vedro. Zahnuli na západ, na sever, na západ, na sever, jak je vedla mřížka cest protínajících pole. Jízda se skládala z hlučných rovných úseků a prudkých škubanců doprava. Potom zahnuli naposledy. Franklin se napřímil za volantem a dupl na plyn.

„Tady to je,“ oznámila Yanniová. „Přímo rovně, pět kilometrů odtud.“

„Pusťte hudbu,“ nařídil Reacher. „Osmou stopu.“

Cash stiskl tlačítko.

Každý den je klikatá cesta.

„Hlasitěji,“ přikázal Reacher.

Cash zesílil zvuk. Franklin se řítil vpřed, téměř stovkou.

Ještě tři kilometry,“ křikla Yanniová. Potom: Ještě jeden.“

Franklin pokračoval v jízdě. Reacher se díval z pravého okýnka. Pozoroval pole ubíhající v temnotě. Tu a tam na ně dopadl paprsek z reflektorů. Zavlažovací ramena se otáčela tak pomalu, že vypadala nehybně. Ve vzduchu se vznášela vodní tříšť.

„Dálková světla,“ zavolal Reacher.

Franklin je zapnul.

„Hudbu na plné pecky,“ křikl Reacher.

Cash otočil knoflíkem.

KAŽDÝ DEN JE KLIKATÁ CESTA.

„Půl kilometru,“ zaječela Yanniová.

„Okna,“ zařval Reacher.

Čtyři palce zmáčkly čtyři knoflíky a čtyři okýnka sjela o tři centimetry. Do noci se vyvalil horký vzduch a hlasitá hudba. Reacher se zadíval doprava a zahlédl tmavou siluetu domu. Mihl se v dálce. Osamělý, hranatý, bytelný, masivní, uvnitř slabě osvětlený. Obklopovala ho naprostá rovina. Vápencová příjezdová cesta byla dlouhá, bledá a rovná jako pravítko.

Franklin tiskl nohu na plyn.

„Za čtyři sta metrů přijde stopka,“ zakřičela Yanniová.

„Připravit,“ nakázal Reacher. „Představení začíná.“

„Sto metrů,“ oznámila Yanniová.

„Dveře,“ zařval Reacher.

„Troje dveře se otevřely na tři centimetry. Franklin zprudka zabrzdil. Zastavil přesně na čáře. Reacher, Yanniová, Helen a Cash vyskákali z auta. Franklin se bez zaváhání opět rozjel. Jako by jen ukázněně dal přednost na stopce. Reacher, Yanniová, Cash a Helen se oprášili a zůstali stát těsně u sebe na silnici, pohledy upřené na sever. Dálková světla, zvuk motoru a dunění hudby se rychle vytrácely.

* * *

Sokolov zachytil teplo humvee na jižní i západní obrazovce už kilometr od domu. Nešlo ho nezachytit. Velké vozidlo pohybující se vysokou rychlostí, s chvosty horkého vzduchu vystřelujícími otevřenými okny. Na obrazovce připomínal raketu letící bokem. Pak ho také zaslechl, celým tělem, přes stěny. Silný motor, hlasitá hudba. Vladimir se na něj podíval.

Jenom projíždí?“ zeptal se.

„Uvidíme,“ opáčil Sokolov.

Auto nezpomalilo. Prohnalo se kolem domu a pokračovalo na sever. Na obrazovce nechávalo stopu jako kabina kosmické lodi prorážející atmosféru. Hudba pronikla stěnami s Dopplerovým posunem jako siréna sanitky.

„Projíždí,“ oznámil Sokolov.

„Kretén,“ ulevil si Vladimir.

Chenko ho v druhém patře také slyšel. Prošel prázdnou ložnicí k oknu vedoucímu na západ a podíval se ven. Zahlédl velký černý obrys ženoucí se stovkou, rozsvícená dálková světla, jasná světla vzadu, hudba dunící tak hlasitě, že slyšel, jak se o dvě stě metrů dál prohýbají výplně dveří. Auto se prořítilo kolem. Nezpomalilo. Chenko otevřel okno, vyklonil, natáhl krk a sledoval, jak se bublina světla pohybuje na sever. Zmizela za kostrami strojů drtičky kamene. Ve vzduchu však zůstala světelná záře. Po čtyři sta metrech změnila barvu. Z bílé na červenou. Brzdová světla na stopce. Záře na vteřinu znehybněla. Potom opět zbělela a rychle vyrazila vpřed.

Pan Zec zavolal z patra pod ním: „To byl on?“

„Ne,“ odpověděl Chenko. ‚Jenom nějaký bohatý spratek na noční projížďce.“

* * *

Reacher převzal velení. Kráčel v čele řady čtyři lidí, temnotou, po okraji vozovky, po levém boku vysoký drátěný plot drtičky kamene a po pravém obrovská kruhová pole na druhé straně cesty. Řev motoru a dunění hudby odezněly v dálce. Nastalé ticho působilo téměř absolutně. Rušilo ho jen syčení vody ze zavlažovacích zařízení. Reacher pozvedl ruku a zastavil na místě, kde plot odbočoval v pravém úhlu na východ. Na rohu stál silný sloupek zapřený podpěrou. Obrůstala ho vysoká tráva a plevel. Reacher se postavil na krajnici a zadíval se na dům. Viděl ho v dokonalé úhlopříčce, natočený severozápadním rohem ke sloupku. Na severní i západní stěnu se díval v přesném úhlu čtyřicet pět stupňů. Úhlopříčka prodlužovala vzdálenost na tři sta metrů. Viditelnost byla mizerná. Světlo vysílal jen měsíc chovaný za mraky, jinak panovala naprostá temnota.

Ustoupil dozadu. Ukázal na Cashe a spodek rohového sloupku.

„Vaše postavení,“ šeptl. „Proveďte kontrolu.“

Cash si klekl do trávy. Ze vzdálenosti dvou metrů by si ho nikdo nevšiml. Zapnul noční teleskop a pozvedl pušku. Pomalu s ní přejel do stran a nahoru a dolů.

„Dvě patra plus suterén,“ oznámil šeptem. „Strmá šindelová střecha, dřevěné obití, spousta oken, jedny dveře viditelné na západě. Vůbec nikde možnost úkrytu. Celé okolí srovnali buldozerem. Do posledního keře. Budete vypadat jako brouk na čistém prostěradle.“

„Kamery?

Puška opsala pevnou přímku zleva doprava. „Pod okapy. Jedna na severní stěně, jedna na západní. Můžeme předpokládat, že také na jižní a východní.“

Jak jsou velké?“

Jak velké byste si je přál?“

„Natolik velké, abyste se do nich trefil.“

„Velice vtipné. Odtud bych se do nich trefil, i kdyby měly velikost špionážních kamer na zapalovači.“

„Dobře, tak dávejte pozor,“ vyzval ho Reacher šeptem. „Provedeme to následujícím způsobem. Já se přesunu na svou výchozí pozici. Pak všichni počkáme, až Franklin dorazí do kanceláře a uvede do provozu komunikační síť. Potom vyrazím. Kdybych měl pocit, že mi hrozí nebezpečí, zavolám vám, abyste vypálil na kamery. Jediné slovo a vy je zneškodníte. Dvěma výstřely jdoucími rychle za sebou. To je trochu zpomalí, přibližně o dvacet vteřin.“

„Nepřipadá v úvahu,“ odmítl Cash. „Nebudu střílet na dřevěnou budovu, ve které drží civilistů.“

„Bude ve sklepě,“ opáčil Reacher.

„Nebo na půdě.“

„Budete střílet pod střechu.“

„Přesně tak. Pokud je na půdě, uslyší výstřely, padne na zem a přesně tam budu mířit. To, co je pro jednoho strop, je pro druhého podlaha.“

„Nechte zbytečných řečí,“ zarazil ho Reacher. „Tak velké riziko zase nehrozí.“

„Nepřipadá v úvahu,“ opakoval neoblomně Cash.

„Kristepane, víte o tom, že jste zatraceně konzervativní námořní pěšák?“

Cash neodpověděl. Reacher udělal opět krok dopředu a nakoukl za roh plotu. Pozorně se zadíval a odtáhl se.

„Dobře,“ pravil. „Nový plán. Sledujte západní okna. Když zahlédnete zášleh z hlavně, zahájíte obrannou palbu do okna, ze kterého vyšel. Můžeme předpokládat, že rukojmí není ve stejné místnosti jako ostřelovač.“

Cash neodpověděl.

„Uděláte alespoň tohle?“ požádal Reacher.

„Možná už budete v domě.“

„To je můj problém,“ opáčil Reacher. „Dobrovolně to riziko podstoupím. Helen je svědkem, že mě nikdo nenutil. Je právnička.“

Cash neodpověděl.

„Není divu, že jste skončil třetí,“ poznamenal Reacher. „Potřebujete postrčit.“

„Dobře,“ promluvil Cash. „Když uvidím nepřátelskou palbu, budu ji opětovat.“

Jinou palbu než nepřátelskou neuvidíte. Vzhledem k tomu, že jste mi dal jen pitomý nůž.“

„Suchozemci,“ povzdechl si Cash. „Pořád musejí mektat.“

„Co mám udělat já?“ zeptala se Helen.

„Nový plán,“ pravil Reacher. Dotkl se dlaní plotu. „Přikrčte se, obejděte roh plotu, postavte se naproti domu. Zůstaňte přikrčená. Tam vás nezaměří. Je to moc daleko. Poslouchejte telefon. Kdybych potřeboval odvést pozornost, požádám vás, abyste popoběhla směrem k domu a zase se vrátila. Cikcak nebo v kruhu. Tam a zpátky. Hodně rychle. Jenom se mihnete přes obrazovku. Nic vám nehrozí. Než stačí pohnout zbraní, budete zase u plotu.“

Přikývla. Mlčky.

„A já?“ otázala se Yanniová.

„Vy zůstanete u Cashe. Budete vykonávat morální dohled. Kdyby dostal strach, kopnete ho do zadku.“

Nikdo nepromluvil.

„Připraveni?“ zeptal se Reacher.

„Připraveni,“ odpověděli jeden po druhém.

Reacher vykročil do temnoty na druhé straně cesty.

* * *

Zamířil přes vozovku, krajnici, kamenitý okraj pole a pokračoval k mokrému obilí. Počkal, až k němu dorazí rameno zavlažovacího zařízení. Pak se otočil o devadesát stupňů a vykročil na jih. Stejnou rychlostí jako rameno, přímo pod ním ve sprše drobných kapiček vody. Smáčela mu vlasy, pokožku a oblečení. Rameno se po chvíli odklonilo po své kruhové dráze a Reacher pokračoval rovně do dalšího pole. Počkal na další rameno, přidal se k němu, pozvedl doširoka paže, aby zachytil co nejvíc vody. Když se rameno odklonilo, vyrazil za následujícím. A za následujícím a následujícím. Když se nakonec dostal naproti ústí příjezdové cesty, opsal celý kruh. V drobném monzunovém dešti čekal, až se mu rozvibruje mobil.

* * *

Cash ucítil, jak mu na stehnu vibruje telefon. Vytáhl ho a zapnul. U ucha mu zazněl Franklinův tichý, opatrný hlas.

„Ohlašte se, prosím,“ požádal.

Cash zaslechl Helen nahlásit: „Tady.“

Yanniová pravila: „Tady,“ necelý metr za ním.

Cash oznámil: „Tady.“

Potom se ozval Reacher: „Tady.“

Franklin řekl: „V pořádku, všechny vás jasně slyším. Teď jste na řadě vy.“

Cash uslyšel Reachera: „Střelče, zkontrolujte dům.“

Cask pozvedl zbraň a přejel s ní zleva doprava. „Beze změny.“

Reacher oznámil: „Vyrážím.“

Rozhostilo se naprosté ticho. Deset vteřin. Dvacet. Třicet. Celá minuta. Dvě minuty.

Pak ke Cashovi opět pronikl Reacherův hlas: „Vidíte mě, střelče?“

Cask pozvedl zbraň a prohlédl celou příjezdovou cestu, od ústí až k domu. „Nevidím. Kde jste?“

„Mám za sebou prvních třicet metrů.“

Cash odhadl třicet metrů od silnice a podíval se teleskopem. Nic nezahlédl. Vůbec nic. „Dobrá práce, vojáku. Pokračujte.“

Yanniová popolezla dopředu. Zašeptala Cashovi do ucha. Jak to, že ho nevidíte?“

„Protože je blázen.“

„Ne, vysvětlete mi to. Máte přece noční teleskop.“

„Nejlepší, jaký se dá koupit,“ opáčil Cash. „A funguje na základě tepla stejně jako jejich kamery.“ Potom ukázal napravo. „Ale předpokládám, že Reacher se vypravil přes pole. Namočil se. Voda ze zavlažovacích zařízení je studená jako led. Takže teď má stejnou teplotu jako okolí. Nevidím ho, takže ho nevidí ani oni.“

„Chytré,“ vyslovila uznání Yanniová.

„Statečné,“ upřesnil Cash. „Ale nesmírně slabomyslné. Protože s každým krokem schne. A otepluje se.“

* * *

Reacher kráčel temnotou tři metry jižně podél příjezdové cesty. Ani rychle, ani pomalu. Promočené boty mu klouzaly po hlíně. Téměř se vyzouvaly. Byla mu taková zima, že se třásl. Což ho netěšilo. Třes je fyziologická reakce těla, když se chce zahřát. A on se nechtěl zahřát. Alespoň zatím ne.

* * *

Vladimir upadl do vlastního rytmu. Na čtyři vteřiny se zahleděl na východní obrazovku, na tři vteřiny na severní. Východní, dva, tři, čtyři, severní, dva, tři. Nepohyboval židlí. Jen se vždycky trochu předklonil na jednu stranu a pak na druhou. Sokolov vedle něj prováděl skoro to samé s jižní a západní obrazovkou. Jen v trochu jiných intervalech. Nepracovali dokonale synchronizovaně. Ale nevadí, usoudil Vladimir. Možná je to tak dokonce lepší. Sokolov strávil u obrazovek spoustu času.

* * *

Reacher pokračoval v chůzi. Ani rychle, ani pomalu. Na mapě vypadala příjezdová cesta přibližně dvě stě metrů dlouhá. Ve skutečnosti připomínala přistávací dráhu na letišti. Rovná jako pravítko. Široká. A velice, převelice nekonečná. Připadalo mu, že kráčí celou věčnost. A nedostal se ještě ani na půlku k domu. Pokračoval v chůzi. Stále vpřed. Před každým krokem se podíval před sebe, sledoval vzdálená temná okna.

Uvědomil, že z vlasů už mu nekape voda.

Sáhl si na ruku. Suchá. Nikoliv teplá, ale už ne ledově studená.

Pokračoval v chůzi. Bojoval s pokušením rozběhnout se. Rychleji by se dostal k cíli. Při běhu by se však také víc zahřál. Dostával se do bodu, kdy nebylo návratu. Ocitl se uprostřed země nikoho. Pozvedl telefon.

„Helen,“ zašeptal. „Potřebuju odvést pozornost.“

* * *

Helen si sundala boty a úhledně je srovnala k plotu. Na okamžik ji přepadl absurdní pocit, že stojí na pláží a chystá se vejít do moře, aby se utopila. Pak se opřela dlaněmi o zem jako sprinter na startu a vyrazila. Šíleným tempem, pět metrů, deset, patnáct, a zůstala stát, obličejem k domu, ruce rozpažené jako cíl. Zastřelte mě, napadlo ji. Prosím, zastřelte mě. Potom se zalekla, že to možná myslí vážné, otočila se a rozběhla křivolakým obloukem zpátky. Přikrčila se a proplížila kolem plotu ke svým botám.

* * *

Vladimir ji spatřil na severním monitoru. Velice nejasně. Jen jako krátkou čmouhu, protože obraz byl rozmazaný a nepatrně časově posunutý. Přesto se však předklonil a zadíval na přetrvávající vjem. Jedna vteřina, dvě. Sokolov vycítil narušení rytmu a ohlédl se. Tři vteřiny, čtyři.

„Liška?“ zeptal se Vladimir.

„Nic jsem neviděl,“ odpověděl Sokolov. „Ale patrně.“

„Každopádně zase utekla.“

„V tom případě je všechno v pořádku.“ Sokolov se otočil zpátky ke svým obrazovkám. Pohlédl na západní, překontroloval jižní a ustálil se na předchozím pravidelném postupu.

* * *

Cash měl vlastní postup. Sunul noční teleskop rychlostí kráčejícího člověka. Po každých pěti vteřinách se však vrátil dozadu a přejel dopředu, pro jistotu, kdyby se přepočítal. Při jednom z těchto rychlých přesunů zachytil světle zelený stín.

„Reachere, vidím vás,“ zašeptal. Jste viditelný, vojáku.“

Reacher se ozval zpátky: Jaký teleskop používáte?“

„Litton,“ odpověděl Cash.

„Drahý?“

„Za třicet sedm stovek dolarů.“

„V tom případě musí být lepší než jejich mizerné kamery.“

Na to Cash nic neřekl.

Reacher dodal: „Každopádně doufám.“

* * *

Pokračoval v chůzi. Kráčet pomalu a neochvějně k budově, odkud na vás patrně míří zbraní, je pro lidi jedna z nejnepřirozenějších věcí. Pokud má Chenko alespoň trochu rozumu, počká, až se k němu cíl dostatečně přiblíží. A Chenko vypadal, že rozumu má víc než dost. Padesát metrů mu bude stačit. Nebo třicet pět, jako když střílel z garáže. Na třicet pět metrů byl Chenko velice dobrý. Ukázal to nad veškeré pochyby.

Pokračoval v chůzi. Vyndal z kapsy nůž, vytáhl ho z pouzdra a uchopil ho do pravačky, nízko a uvolněně. Telefon přendal do levačky a podržel ho u ucha. Zaslechl Cashe: „Teď jste úplně viditelný. Záříte jako Polárka. Jako olympijská pochodeň.“

Zbývalo čtyřicet metrů.

Třicet devět.

Třicet osm.

„Helen?“ pravil. „Udělejte to ještě jednou.“

Ozval se její hlas: „Dobře.“

Pokračoval v chůzi. Zatajil dech.

Třicet pět metrů.

Třicet čtyři.

Třicet tři.

Vydechl. Zarputile kráčel dál. Ještě třicet metrů. U ucha se mu ozývalo prudké oddechování. Běžící Helen. Slyšel, jak se Yanniová mimo telefon zeptala: „Už je blízko?“ Zaslechl Cashovu odpověď: „Pořád ne dostatečně.“

* * *

Vladimir se předklonil a pravil: „Už je to tam zase.“ Položil špičku prstu na obrazovku, jako by se chtěl ujistit dotekem. Sokolov se podíval. U obrazovek strávil mnohem víc hodin. Ostraha byla jeho hlavní úloha. Jeho a Raskinova.

„To není liška,“ řekl. „Na lišku je to moc velké.“

Díval se dalších pět vteřin. Bod poskakoval doprava a doleva na samém okraji dosahu kamery. Rozeznatelná velikost, rozeznatelný tvar, nevysvětlitelné pohyby. Postavil se a zamířil ke dveřím. Opřel se rukama o rám dveří a vyklonil se do chodby.

„Chenko,“ zavolal. „Na severu!“

Za zády mu rostl na západní obrazovce stín velký jako palec. Připomínal postavu nakreslenou podle čísel světélkujícími barvami. Citrónově zelená na okraji, obtažená chromovou žlutí a zářivě rudá uprostřed.

* * *

Chenko prošel prázdnou ložnicí a vytáhl co nejvýš okno. Pak ustoupil do temnoty. Zůstal tak neviditelný a zranit by ho mohl jedině výstřel vypálený z druhého patra protilehlé budovy. Žádná budova však proti němu nestála. Zapnul noční teleskop a pozvedl pušku. Rozdělil otevřený, dvě stě metrů vzdálený prostor na čtvrtiny, pravou, levou, dolní a horní.

Zahlédl ženu.

Pobíhala jako šílená, bosá, uskakovala do stran, dopředu a dozadu, jako by tančila nebo hrála iluzorní fotbal. Chenko si pomyslel: Cože? Odjistil spoušť a pokusil se odhadnout další ženinu piruetu. Představil si, kde bude mít hruď třetinu vteřiny po té, co vystřelí. Čekal. Přestala se pohybovat. Strnula, obrátila se k domu a rozpřáhla paže jako cíl.

Chenko stiskl spoušť.

Pak pochopil. Vycouval do haly.

„Léčka!“ zařval. „Léčka!“

* * *

Cash spatřil zášleh z hlavně, zavolal: „Výstřel vypálen“ a strhl teleskop k severnímu oknu. Spodní polovina byla vytažená, horní polovina zajištěná. Střelit otevřeným prostorem by nemělo cenu. Mířil by nahoru a určitě by minul. Tak vystřelil do skla. Usoudil, že střepy třeba někomu pokazí noc.

* * *

Když zaslechl Chenkův varovný výkřik, pozoroval právě Sokolov šílený tepelný obraz na Vladimírově obrazovce. Podíval se na dveře a pohlédl na jižní obrazovku. Nic na ní nebylo. Pak se nahoře ozvala opětovaná střelba a řinkot skla. Odstrčil se od stolu a vykročil ke dveřím

Jsi v pořádku?“ zavolal.

„Léčka,“ odpověděl hlasitě Chenko. „Nic jiného to být nemůže.“

Sokolov se otočil a velice pečlivě prohlédl všechny čtyři obrazovky.

„Ne,“ křikl. „Obrazovky jsou čisté. Rozhodně se k nám nikdo neblíží.“

* * *

Reacher se dotkl přední stěny domu. Staré dřevěné obití, mnohokrát přetřené barvou. Stál tři metry od příjezdové cesty, tři metry jižně od hlavních dveří, kousek od okna vedoucího do temné prázdné místnosti. Okno bylo obdélníkové, jeho dolní půlka se vytahovala zezadu za horní. Horní část se možná také dala stáhnout přes spodní. Reacher nevěděl, jak se taková okna jmenují. Vysunovací? Svisle posuvná? Nebyl si jistý. Dům vypadal zblízka mnohem starší než zdálky. Museli ho postavit před nejméně sto lety. Stoletý dům, stoleté okno. Má však to okno stále stoletou závlačku? Přitiskl tvář na spodní křídlo a zašilhal nahoru.

Nic neviděl. Příliš velká tma.

Pak zaslechl střelbu. Dva výstřely, jeden blízko, druhý daleko, cinkot skla.

Potom u ucha zachytil Cashe: „Helen? Jste v pořádku?“

Neozvala se odpověď.

Cash se znovu zeptal: „Helen? Helen?“

Žádná odpověď.

Reacher zastrčil telefon do kapsy. Zasunul do místa, kde spodek horního křídla překrýval vršek spodního, čepel nože. Posunul ji zprava doleva, pomalu a opatrně. Snažil se nahmatat závlačku. Našel ji přesně uprostřed. Jemně ji oťukal. Jazýček z těžké mosazi. Bude se otáčet o devadesát stupňů, z jamky do jamky.

Ale kterým směrem?

Strčil do něj zprava doleva. Nepohnul se ani o kousek. Vytáhl nůž a zasunul ho dva centimetry zleva od středu. Opět našel jazýček. Zatlačil do něj, zleva doprava.

Pohnul se.

Zatlačil o něco víc a vyrazil ho z jamky.

Žádný problém.

Vysunul spodní křídlo a překulil se do místnosti.

* * *

Cash popolezl opatrně dopředu a otočil zbraň o devadesát stupňů, na východ podél plotu. Podíval se teleskopem. Nic nezahlédl. Zacouval do krytu. Pozvedl telefon.

„Helen?“ zašeptal.

Nedostalo se mu odpovědi.

* * *

Reacher se přesunul prázdnou místností ke dveřím. Byly zavřené. Přiložil k nim ucho. Pozorně se zaposlouchal. Nic neslyšel. Opatrně stiskl kliku. Velice pomalu otevřel. Vyklonil se. Podíval se do chodby.

Prázdná.

Z otevřených dveří čtyři a půl metru nalevo vycházelo světlo. Zarazil se. Očistil si o kalhoty podrážky bot. Otřel si dlaně. Udělal krok. Vyzkoušel podlahu. Nevrzala ani nepraskala. Pomalu a neslyšně se vydal dopředu. Tenisky s tenkou podrážkou. Alespoň k něčemu dobré. Držel se těsně u zdi, kde byla prkna podlahy nejpevnější. Zastavil se metr před osvětlenými dveřmi. Nadechl se. Vykročil.

Zůstal stát ve dveřích.

Otevřel se mu pohled na dva chlapy. Seděli bok po boku zády k němu, u dlouhého stolu. Upřeně sledovali televizní obrazovky. Tajemně zelenou temnotu. Na levé straně Vladimir. Na pravé straně muž, kterého ještě neviděl. Sokolov? Určitě. Napravo od Sokolova ležel na samém okraji stolu revolver. Smith a Wesson, model 60. První revolver z nerezavějící oceli na světě. Šesticentimetrová hlaveň. Pětiranný.

Reacher udělal dlouhý tichý krok do místnosti. Zastavil se. Zadržel dech. Otočil nůž v ruce. Uchopil čepel dva centimetry od konce mezi bříško palce a kotník ukazováčku. Pozvedl paži. Napřáhl ji za hlavu. Trhl jí dopředu.

Hodil nůž.

Zabořil se pět centimetrů hluboko Sokolovovi do krku.

Vladimir pohlédl doprava po směru zvuku. Reacher už byl v pohybu. Vladimir se ohlédl. Spatřil ho. Odstrčil se od stolu a nadzvedl se. Reacher viděl, jak zvažuje vzdálenost mezi sebou a zbraní. Usoudil, že se jí stihne zmocnit. Reacher mu zastoupil cestu, uhnul před jeho levým hákem, vrazil mu ramenem do hrudi, objal ho oběma rukama kolem zad a nadzvedl ho. Prostě ho podržel ve vzduchu a otočil od stolu.

A potom stiskl.

Nejlepší způsob, jak neslyšně zabít chlapa Vladimirovy velikosti, je udusit ho. Nikoliv zastřelit, umlátit nebo skolit prudkou ranou. Pokud se jeho ruce či nohy nedotknout ničeho pevného, neozve se jediný zvuk. Nevykřikne ani nezaječí. Vydá jen dlouhé namáhavé sotva slyšitelné vydechnutí, jak z něj unikne poslední doušek vzduchu. Nenávratně a navždy.

Reacher podržel Vladimira třicet čísel nad zemí a vší silou zmáčkl. Medvědím stiskem, tak surovým a trvalým, že by ho neměla šanci přežít žádná lidská bytost. Vladimir ho nečekal. Myslel si, že se jedná jen o předehru. Před hlavním útokem. Když mu došlo, co se děje, propadl panice. Začal bušit Reacherovi pěstmi do zad a kopat ho do holení. Pěkná pitomost, pomyslel si Reacher. Jenom spaluješ kyslík. A k ničemu ti to, kamaráde, nebude. Můžeš mi věřit. Zesílil stisk. Přimáčkl ho pevněji k sobě. A ještě pevněji. A potom ještě pevněji, v nelítostné vzestupné kadenci, která naznačovala víc a víc a víc. Zatnul zuby. Srdce mu hlasitě tlouklo. Svaly mu naskočily jako říční valouny a začaly pálit. Cítil, jak Vladimirovi praská hrudní koš. Jak se láme a bortí. A jak z jeho prázdných plic uniká poslední živoucí vydechnutí.

Sokolov se pohnul.

Reacher se zapotácel pod vahou Vladimirova těla. Otočil se neohrabaně na jedné noze. Kopl a trefil se patou do rukojeti nože. Sokolov se přestal hýbat. Vladimir se přestal hýbat. Reacher ho ještě celou minutu tiskl. Pak pomalu povolil stisk, sklonil se a položil ho jemně na podlahu. Přidřepl. Zhluboka se nadechl. Zkontroloval pulz.

Žádný nenahmatal.

Postavil se, vytáhl Sokolovovi z krku Cashův nůž a podřízl Vladimirovi hrdlo, od ucha k uchu. Za Sandy, pomyslel si. Potom se otočil a podřízl hrdlo také Sokolovovi. Pro jistotu. Krev se vyřinula na stůl a skapávala na podlahu. Nestříkala. Jenom tekla. Sokolovovi se už zastavilo srdce. Opět podřepl a otřel čepel o Vladimirovu košili, nejdřív jednu stranu a potom druhou. Vytáhl z kapsy telefon. Uslyšel, jak se Cash ptá: „Helen?“

Zašeptal: „Co se děje?“

Cash odpověděl. „Vystřelili na nás. Nedaří se mi spojit s Helen.“

„Yanniová, přesuňte se doleva,“ nařídil Reacher. „Najděte ji. Frankline, jste tam?“

Franklin potvrdil: „Ano.“

„Buďte připravený zavolat pohotovost,“ požádal Reacher.

Cash se zeptal: „Kde jste?“

„V domě,“ sdělil Reacher.

„Odpor?“

„Neúspěšný,“ opáčil Reacher. „Odkud vyšel výstřel?“

„Z okna ve druhém patře na severní straně. Což dává takticky smysl. Postavili tam ostřelovače. Směrují ho podle toho, co zachytí kamery.“

„To už neplatí,“ pravil Reacher. Zastrčil telefon do kapsy. Popadl zbraň. Překontroloval bubínek. Plně nabitý. Pěti náboji Smith a Wesson .38. Vyšel do chodby s nožem v pravé ruce a revolverem v levé. Pustil se do hledání dveří do sklepa.

* * *

Cash slyšel, jak si Yanniová při přesunu doleva povídá. Tiše, ale zřetelně, jako při přímé reportáži. Říkala: „Nyní postupuji na východ, přikrčená, ve tmě těsně u plotu. Pátrám po Helen Rodinové. Víme, že na ni vystřelili. Nehlásí se do telefonu. Doufáme, že je v pořádku, ale děláme si o ni starosti.“

Csah poslouchal, dokud se její hlas nevytratil. Potřásl pobaveně hlavou. Potom přitiskl oko k teleskopu a pokračoval v pozorování domu.

* * *

Ve sklepě Rosemary nedrželi. Reacher se o tom ujistil během necelé minuty. Sklep tvořil otevřený prostor, zatuchlý, nejasně osvětlený a naprosto prázdný, až na tři základy komínů.

Reacher se zastavil u skříně s jističi. Bojoval s pokušením vyhodit pojistky. Ale Chenko měl na rozdíl od něj noční teleskop. Tak se jen vyplížil zpátky po schodech.

* * *

Yanniová našla Heleniny boty doslova tak, že o ně zakopla. Stály úhledně vyrovnané dole u plotu. Vysoké podpatky, černý lak zářící matně v měsíčním světle přerušovaném mraky. Yanniová o ně náhodou klopýtla. Vydaly prázdný zvuk. Sklonila se a sebrala je. Pověsila je za podpatky na plot.

„Helen?“ šeptla. „Helen? Kde jste?“

Pak zaslechla odpověď: „Tady.“

„Kde?“

„Tady. Jděte dál.“

Yanniová popošla dál. Narazila na tmavý obrys schoulený u plotu.

„Upustila jsem telefon,“ vysvětlila Helen. „Nemůžu ho najít.“

„Jste v pořádku?“

„Nezasáhl mě. Poskakovala jsem jako šílená. Kulka ale šla hodně těsně. Lekla jsem se. Upustila jsem telefon a dala se na útěk.“

Helen se posadila. Yanniová přidřepla vedle ní.

„Podívejte,“ vyzvala ji Helen. Držela cosi v dlani. Něco lesklého. Minci. Čtvrťák, nový a blýskavý.

„Co to je?“ zeptala se Yanniová.

„Čtvrťák,“ pravila Helen.

„Na co?“

„Dal mi ho Reacher.“

Helen se usmívala. V měsíčním světle se jí bělaly zuby.

* * *

Reacher se plížil chodbou. Otvíral a prohlížel místnosti na pravé a levé straně. Všechny byly prázdné. Nepoužívané. Zastavil se pod úpatím schodiště. Zacouval do opuštěného prostoru tři a půl metru na šest, který kdysi možná sloužil jako salonek. Přikrčil se, odložil na zem nůž a vytáhl telefon.

„Střelče?“ zašeptal.

Cash opáčil: „Už jste zase s námi?“

„Měl jsem telefon v kapse.“

„Yanniová našla Helen. Je v pořádku.“

„Výborně. Prohledal jsem sklep a přízemí. Myslím, že jste měl pravdu. Rosemary musí být na půdě.“

„Půjdete teď nahoru?“

„Nic jiného mi nezbývá.“

„Počet mrtvých?“

„Zatím dva.“

„V tom případě jich bude nahoře hodně.“

„Dám si pozor.“

„Rozumím.“

Reacher zastrčil telefon znovu do kapsy a sebral z podlahy nůž. Postavil se a vykradl se do chodby. Schodiště bylo v zadní části domu. Široké, točité, pozvolné. Značně honosné. V místě, kde měnilo směr, mělo prostorné odpočívadlo. První úsek vyšel pozadu. Připadalo mu to bezpečnější. Chtěl co nejrychleji zjistit, jestli někdo nestojí v chodbě v prvním patře a nedívá se dolů přes zábradlí. Držel se těsně u stěny. Pokud schody vržou, tak většinou uprostřed. Postupoval pomalu, ohmatával patami jednotlivé stupně, došlapoval jemně a opatrně. A tiše. Tenisky s tenkými podrážkami. Alespoň k něčemu dobré. Po pátém kroku dozadu a nahoru se dostal hlavou na úroveň prvního patra. Pozvedl zbraň. Udělal ještě jeden krok. Nyní viděl do celé chodby. Byla prázdná. Pokrytá kobercem a osvětlená jedinou slabou žárovku. Jenom se šestero zavřenými dveřmi, troje po každé straně. Vydechl a došel na odpočívadlo. Posunul se doleva a popředu zdolal druhou část. Opustil schodiště. Vešel do chodby. Co teď?

Šestero zavřených dveří. Kdo je kde? Pomalu postoupil k přední části domu. Zaposlouchal se u prvních dveří. Ticho. Pokračoval dál. U druhých dveří se také nic neozvalo. Posunul se dopředu, ale ještě než se dostal ke třetím dveřím, zaslechl zvuky z patra nad sebou. Pronikaly podlahou. Zvuky, kterým nerozuměl. Zašustění, zaskřípání, zakřupání, rytmicky po sobě, s jedním lehkým došlápnutím na konci. Šust, skříp, křup, ťap. Zahleděl se na strop. Pak se otevřely třetí dveře a do chodby vyšel přímo před něj Grigor Linsky. A strnul.

Měl na sobě známý dvouřadý oblek. Šedý, s vycpanými rameny a kalhotami se záložkami. Reacher ho bodl do krku. Bez zaváhání, pravou rukou, instinktivně. Zabořil čepel a trhl doleva. Přetni průdušnici. Aby zůstal zticha. Ustoupil stranou a uhnul před gejzírem krve. Popadl Linského zezadu pod rameny a odvlekl do místnosti, odkud vyšel. Byla to kuchyně. Linsky vařil čaj. Reacher zhasl plamen pod konvicí. Odložil revolver a nůž na pult. Sehnul se, sevřel Linského hlavu dlaněmi, otočil ji doleva a škubnul doprava. Zlomil mu vaz. S nebezpečně hlasitým prasknutím. V domě panovalo hluboké ticho. Reacher popadl revolver a nůž a zaposlouchal se u dveří. Jenom šust, skříp, křup, ťap. Šust, skříp, křup, ťap. Vyšel zpátky do chodby. Potom pochopil.

Sklo.

Cash opětoval střelbu Chenkovým severním oknem a jako každý dobrý ostřelovač se pokusil dosáhnout jedním výstřelem co největší škody. A Chenko se jako každý dobrý ostřelovač staral o svůj operační prostor. Uklízel rozbité sklo. Nabízela se dvacetipětiprocentní šance, že ho znovu povolají ke stejnému oknu a chtěl k němu mít volný přístup.

Šust, skříp, křup, ťap. Střepy odhrnoval nohou. Na hromádku. Pak udělal krok dopředu a vyčistil další oblouk. Vytvářel půlmetr širokou cestičku od dveří k oknu. Nechtěl uklouznout a ztratit rovnováhu.

Jak daleko se dostal?

Reacher se proplížil k dalšímu schodišti. Bylo úplně stejné jako předešlé. Široké, pozvolné, točité. Stoupal po něm pozadu a pozorně naslouchal. Šust, skříp, křup, ťap. Překonal odpočívadlo. Pokračoval nahoru, popředu. Chodba v druhém patře připomínala chodbu v prvním, jenom neměla koberec. Pouze holá prkna. Uprostřed stála židle. Všechny dveře byly otevřené. Sever ležel napravo. Reachera ovanul závan nočního vzduchu. Držel se těsně u zdi. Kradl se dopředu. Zvuky nabývaly na síle. Přitiskl se ke zdi. Nadechl se. Pomalu se otočil a udělal krok doleva. Do otevřených dveří.

Chenko stál tři a půl metru od něj. Obličejem k oknu. Dolní křídlo překrývalo horní. Obě křídla dostala zásah. V místnosti byla zima. Podlahu pokrývaly střepy. Chenko čistil cestičku od dveří k oknu. Zbýval mu necelý metr. Pušku měl opřenou o zeď, dva metry od sebe. Skláněl se, pohled upřený do země, plně soustředěný na práci. Byla to důležitá práce. Uklouznutí na střepu by ho při přestřelce stálo drahocenný čas. Chenko měl disciplínu.

A deset vteřin života.

Reacher zastrčil nůž do kapsy. Uvolnil pravačku. Ohnul ji. Vykročil. Tiše a pomalu se vydal cestičkou uklizenou Chenkem. Stačily mu čtyři kradmé kroky. Chenko vycítil pohyb. Narovnal se. Reacher ho popadl zezadu kolem krku. Jednou rukou. Pevně ji zahákl. Udělal ještě jeden rychlý, dlouhý krok, strhl Chenka s sebou a vyhodil ho po hlavě z okna.

„Varoval jsem tě,“ zašeptal do temnoty pod sebou. „Měl jsi mě zastřelit, když jsem ti to radil.“ Potom vytáhl telefon.

„Střelče?“ šeptl.

„Tady.“

„Okno ve druhém patře, kam jste vystřelil. Vidíte ho?“

„Ano.“

„Právě z něj vypadl chlap. Zastřelte ho, kdyby se postavil na nohy.“ Pak telefon odložil a začal pátrat po dveřích na půdu.

* * *

Rosemary Barrovou našel v naprostém pořádku. Seděla na podlaze půdy, nohy, zápěstí a ústa přelepené páskou. Reacher si položil prst na rty. Rosemary přikývla. Nožem potřísněným krví přeřízl pouta a pomohl jí na nohy. Trochu se zapotácela. Pak vzpamatovala a nepatrně přikývla. Dokonce se usmála. Reacher usoudil, že veškerý strach, který prožila, vyvážilo neoblomné odhodlání pomoct bratrovi. Když přežije, přežije i on. To přesvědčení jí dodávalo odvahy.

Jsou pryč?“ zašeptala.

„Všichni kromě Raskina a Zeca,“ odpověděl potichu Reacher. „Raskin se zastřelil. Slyšela jsem je o tom mluvit. Zec ho donutil. Protože si nechal ukrást mobil. Tuším, že jste mu ho ukradl vy.“

„Kde je Zec?“

„Většinu času tráví v obývacím pokoji. V prvním patře.“

„Které dveře?“

„Poslední nalevo.“

„Vy zůstanete tady,“ nařídil Reacher šeptem. „Já ho zneškodním a hned se vrátím.“

„Nedokážu tady zůstat. Musíte mě dostat ven.“

Reacher se zarazil. „Dobře,“ souhlasil. „Ale musíte se chovat skutečně tiše. A nedívejte se kolem sebe.“

„Proč?“

„Leží tam mrtvoly.“

„To jsem ráda,“ opáčila.

Reacher ji uchopil za paži a odvedl ji po schodech na odpočívadlo pod druhým patrem. Pak sešel sám do prvního patra. Všude klid. Poslední dveře nalevo byly stále zavřené. Pokynul jí, aby ho následovala. Společně zdolali zatáčku a zamířili do přízemí. Do přední části domu. Do místnosti, kterou pronikl dovnitř. Pomohl jí na parapet a z okna. Ukázal rukou.

„Běžte po příjezdové cestě na silnici. Zahněte doprava. Oznámím, že se blížíte. Narazíte na černě oblečeného muže s puškou. Patří k nám.“

Na okamžik zůstala stát. Potom se sehnula, zula si boty na nízkém podpatku, uchopila je do ruky a rozběhla se jako o život na západ, směrem k silnici. Reacher vytáhl telefon. „Střelče?“ zašeptal. „Tady.“

„Běží k vám Rosemary Barrová.“

„Výborně.“

„Shromážděte ostatní a jděte jí naproti. Noční pozorování skončilo. Zůstaňte připravení. Spojím se s vámi.“

„Rozumím.“ Reacher odložil telefon. Pak prošel tichým domem, zpátky k panu Zecovi.

17 KAPITOLA

NAKONEC DOŠLO NA CEKÁNÍ. Trpělivost růže přináší. Společně s trny. Reacher se prokradl do prvního patra. Poslední dveře nalevo byly stále zavřené. Nakoukl do kuchyně. Linsky ležel na podlaze, zády v kaluži krve. Reacher znovu zapálil plyn pod konvicí. Potom vykročil do chodby. Tiše prošel k přední části domu a opřel se o stěnu za posledními dveřmi vlevo.

A čekal.

Voda v konvici se začala vařit za pět minut. Tiše se rozpískala a stále nabývala na síle. Během deseti vteřin se první patro naplnilo nervy drásajícím jekotem. O deset vteřin později se otevřely dveře po Reacherově pravici. Vyšel z nich malý muž. Reacher ho nechal udělat krok dopředu a pak ho otočil a vrazil mu do jamky pod krk Smith 60.

A zadíval se na něj.

Pan Zec. Širokoplecí, prastarý, pokroucený, sehnutý, zubožený stařec. Troska. Sotva lidská bytost. Pokrytý bělostnými jizvami a barevnými skvrnami. Ve vrásčitém pokleslém obličeji se mu zračil divoký hněv, nenávist a krutost. Neměl zbraň. Patrně by ji neudržel ve zmrzačených rukou. Reacher ho prostrkal chodbou. Do kuchyně. Natáhl levačku a zhasl plamen. Pak pana Zeca pobídl zpátky k obývacímu pokoji. Konvice zmlkla, jako siréna, která ohlásila konec náletu. V domě se opět rozhostilo ticho.

‚Je po všem,“ oznámil Reacher. „Prohrál jste.“

„Nikdy není po všem,“ odpověděl pan Zec. Chraplavým hlasem, tichým a hrdelním.

„Omyl,“ opáčil Reacher. Smith držel stále u hrdla. Tak nízko a těsně, aby na něj pan Zec neviděl. Posunul dozadu kohoutek. Opatrně. Úmyslně pomalu. Hlasitě. Cvak-cvak-cvak-křup. Nezaměnitelný zvuk. ‚Je mi osmdesát let,“ pravil pan Zec.

„To je mi srdečně jedno. Klidně vám může být sto,“ odpověděl Reacher. „Stejně vás oddělám.“

„Blbče,“ odvětil pan Zec. „Tak to nemyslím. Chci vám jenom říct, že jsem přežil horší věci. Dávno předtím, než jste se narodil.“

„Není nic horšího než já.“

„Nevytahujte se. Jste úplná nula.“

„Vážně?“ utrousil uštěpačně Reacher. „Dneska ráno jste byl naživu a dneska večer nebudete. Po osmdesáti letech. Takže zase tak úplná nula nebudu, co říkáte?“

Žádná odpověď.

‚Je po všem,“ zopakoval Reacher. „Věřte mi. Dlouhá a klikatá cesta. Tomu rozumím. Dospěla ale do konce. Někdy k tomu muselo dojít.“

Žádná odpověď.

„Víte, kdy jsem se narodil?“ zeptal se Reacher.

„Samozřejmě, že nevím.“

„Narodil jsem se v říjnu. Víte kolikátého?“

„Už jsem řekl, že nevím.“

„Tak vám to prozradím. Budu v duchu počítat. Až se dostanu k datu svých narozenin, stisknu kohoutek.“

Začal v duchu počítat. Prvního, druhého. Pozoroval Zecovy oči. Pátého, šestého, sedmého, osmého. Žádná reakce. Desátého, jedenáctého, dvanáctého.

„Co chcete?“ zeptal se pan Zec.

Nadešel čas vyjednávání.

„Chci si promluvit,“ odpověděl Reacher.

„Promluvit?“

„Vydržel jste do dvanáctého. Pak jste se vzdal. Víte proč? Protože chcete přežít. To je váš nejhlouběji zakořeněný instinkt. Zcela očividně. Jinak byste nedosáhl tak požehnaného věku. Patrně se jedná o instinkt hlubší, než kdy dokážu pochopit. O reflex, o zvyk. Hoď kostkou, zůstaň naživu, připrav se na další tah, využij další šance. Máte ho v DNA. Tvoří vaši podstatu.“

„Takže?“

„Takže spolu teď soutěžíme. Vaše podstata proti mojí.“

Jaká je vaše podstata?“

„Právě jsem vyhodil Chenka z okna v druhém patře. Poté, co jsem holýma rukama rozdrtil Vladimira. Protože se mi nelíbilo, co dělali nevinným lidem. Takže teď musíte prosadit svou silnou touhu přežít proti mé silné touze prostřelit vám hlavu a vymočit se do dírky po kulce.“

Žádná odpověď

Jediný výstřel,“ upozornil Reacher. „Do hlavy. Můžete si vybrat. Další den, další vrh kostkou. Nebo také ne. Záleží na vás.“

Viděl Zecovi v očích, jak se rozhoduje. Zvažuje, hodnotí, vyvozuje závěry.

„Mohl bych vás srazit ze schodů,“ pravil. „Pak se klidně dolezte podívat na Vladimira. Když jsem ho rozdrtil, prořízl jsem mu ještě hrdlo. Čistě pro zábavu. Takový jsem já. Takže si nemyslete, že svá slova nemíním vážně. Dostojím svému slibu a po zbytek života budu spát jako nemluvně.“

„Co chcete?“ zeptal se pan Zec ještě jednou.

„Pomozte mi s problémem.“

„S jakým problémem?“

„Ve vězeňském oddělení nemocnice leží nevinný muž. Potřebuji, abyste detektivu Emersonovi pověděl pravdu. Pravdu, celou pravdu a nic jiného než pravdu. Prozradil, že za masakr je zodpovědný Chenko, za tu dívku Vladimir a za Teda Archera ten, kdo ho zabil. A pověděl mu i všechno ostatní. Co jste napáchali za uplynulých devět let. Včetně toho, jak jste s Linskym všechno připravovali.“

Záblesk v Zecových očích. „Nepřipadá v úvahu. Dostal bych trest smrti.“

„Ano, to byste dostal,“ souhlasil Reacher. „Bezpochyby. Ale získal byste další den. A další a další. Odvolací procesy se tady neskutečně vlečou. Někdy i deset let. Mohl byste mít štěstí. Mohlo by dojít k zmatečnému soudnímu řízení, útěku z vězení, amnestii, revoluci nebo zemětřesení.“

„To je nepravděpodobné.“

„Velice,“ potvrdil Reacher. „Ale v tom přece spočívá vaše podstata. Sebemenší šance žít alespoň o minutu déle vám přijde lepší než jistá smrt.“

Žádná odpověď.

Jednou jste mi už odpověděl,“ upozornil Reacher. „Když jste ukončil hádání data narozenin u dvanáctého října. To bylo velice brzy. Říjen má třicet jedna dní. Zákon pravděpodobnosti praví, že do patnáctého šestnáctého by se vám nemělo nic stát. Hazardní hráč by počkal do třicátého. Vy jste však vydržel jen do dvanáctého. Ne proto, že jste zbabělec. Ze zbabělosti vás nikdo nemůže nařknout. Chcete ale přežít. V tom spočívá vaše přirozenost. Což mi teď potvrdíte v praxi.“

Žádná odpověď.

„Třináctého,“ pravil Reacher. „Čtrnáctého, patnáctého, šestnáctého.“

„Dobře,“ ustoupil pan Zec. „Vyhrál jste. Promluvím s tím detektivem.“

Reacher ho přimáčkl revolverem ke zdi. Vytáhl telefon. „Střelče?“

„Zde.“

„Přijďte všichni do domu. Otevřu vám dveře. Frankline? Vzbuďte ty lidi, co jsem říkal.“

V telefonu se rozhostilo ticho. Franklin přerušil komunikační síť, aby mohl zavolat požadovaným lidem.

* * *

Reacher svázal panu Zecovi zápěstí a kotníky kabelem od stolní lampy a nechal ho na podlaze obývacího pokoje. Potom sešel do přízemí. Podíval se do pozorovací místnosti. Vladimir ležel na zádech v tratolišti krve. S otevřenýma očima. A otevřeným hrdlem. Reacher zahlédl kost. Sokolov spočíval obličejem na stole. Jeho krev byla úplně všude. Trochu jí muselo zatéct do vedení, protože jižní obrazovka zkratovala. Ostatní tři stále svítily, zeleně a tajuplně. Západní obrazovka ukazovala čtyři postavy na příjezdové cestě. Se svatozářemi kolem hlavy a červenými jádry. Těsně u sebe, kráčející rychlým tempem. Reacher zhasl světlo a zavřel. Vyšel do chodby a otevřel hlavní dveře.

První vstoupila Yanniová. Potom Cash. Po něm Rosemary. Nakonec Helen. Bosá, s botami v ruce. Umazaná od bláta. Zastavila se na prahu a pevně Reachera objala. Chvíli ho podržela a pak se odtáhl.

„Co je to tady cítit?“ zeptala se Yanniová.

„Krev,“ vysvětlil Cash. „A jiné organické tekutiny.“

‚Jsou všichni mrtví?“

„Všichni až na jednoho,“ odpověděl Reacher.

Odvedl je po schodech nahoru. Zarazil Rosemary před obývacím pokojem.

„Uvnitř je pan Zec,“ upozornil. „Chcete se s ním setkat?“

Rosemary přikývla.

„Chci se s ním setkat,“ pravila. „Ráda bych mu položila jednu otázku.“

Vešla do obývacího pokoje. Pan Zec ležel na zemi, na stejném místě, kde ho Reacher zanechal. Rosemary se nad něj postavila. Mlčky, důstojně, bez zlomyslné radosti. Jen s jistou zvědavostí.

„Proč?“ zeptala se. „Svým způsobem chápu, proč jste musel udělat, co jste udělal. Z vaší pokřivené perspektivy. Ale proč jste prostě nepostavil Chenka na státovku? Proč jste musel použít mého bratra jako zástěrku?“

Pan Zec neodpověděl. Jen zíral do prázdna na cosi, co patrně nebyla Rosemary Barrová.

„Psychologie,“ opáčil Reacher.

Jeho?“

„Naše. Veřejnosti.“

Jak to myslíte?“

„Potřeboval příběh,“ pokračoval Reacher. „Nebo jinak. Příběh měl, ale potřeboval mít kontrolu nad jeho obsahem. Věděl, že když chytí střelce, bude příběh o střelci. Bez konkrétného pachatele by byl příběh o obětech. A kdyby byl o obětech, vynořilo by se příliš mnoho otázek.“

„Takže obětoval Jamese.“

„Přesně tak. A pár dalších nevinných lidí.“

„Proč?“

Jedna smrt je tragická, miliony mrtvých jen statistický údaj.“

„Josif Vissarionovič Stalin,“ poznamenala Yanniová.

Reacher odkopl pana Zeca stranou a odtáhl pohovku metr od zdi. Popadl pana Zeca za límec, postavil ho na nohy a odhodil na okraj pohovky. Posadil ho a zapřel o opěradlo.

„Náš korunní svědek,“ prohlásil.

Přikázal Cashovi posadit se na parapet okna za pohovkou. Yannové pověděl, aby odněkud přinesla tři židle. Odsunul křesla k postranním stěnám. Yanniová přinesla na třikrát židle. Reacher je vyrovnal proti pohovce.

Vzniklo čtvercové uspořádání, pohovka, židle a křesla po stranách.

Oblečení mu už téměř uschlo. Jen v nejsilnějších švech zůstalo trochu vlhkosti. Prohrábl si prsty vlasy. Uhladil si je. Podíval se na hodinky. Téměř čtyři ráno. Doba nejmenšího odporu. Záležitost biorytmu. „Teď počkáme,“ pravil.

* * *

Čekali necelých třicet minut. Pak se v dálce na silnici ozvala auta. Pneumatiky na asfaltu, vrčení motorů, výfuky. Zvuky nabývaly na síle. Auta zpomalila. S křupáním zabočila na příjezdovou cestu. Byla celkem čtyři. Reacher sešel ze schodů a otevřel dveře. Spatřil Franklinův černý Suburban. Ze šedivého crown vicu vystoupil Emerson. Z modrého fordu taurusu statná žena s krátkými tmavými vlasy. Patrně Donna Biancová. Ze stříbrného BMW se vynořil Alex Rodin. Dálkovým ovládáním zamkl dveře. Jako jediný.

Reacher ustoupil stranou a nechal je vejít do chodby. Pak je odvedl nahoru. Alexe Rodina, Donnu Biancovou a Emersona usadil na židle, zleva doprava. Franklinovi přidělil křeslo vedle Yanniové. Rosemary Barrová a Helen Rodinová se posadily naproti. Helen se dívala na otce. Otec se díval na ni. Cash seděl na okenním parapetu. Reacher se opřel o rám dveří. „Začněte,“ vyzval pana Zeca. Pan Zec nepromluvil.

„Můžu poslat všechny pryč,“ upozornil ho Reacher. „Stejně snadno, jako jsem je povolal. Pak začnu opět počítat. Od šestnáctého.“

Pan Zec si povzdechl. Začal vyprávět. Nejprve pomalu a pak stále rychleji. Tak zeširoka a složitě, že ho téměř nestačili sledovat. Prozradil podrobnosti o nesouvisejících zločinech. Pak se dostal v výběrovému řízení na kontrakty od města. Jmenoval úředníka, kterého svedl k nezákonnému činu. Nešlo jen o peníze. Ve hře byly i dívky dopravované v malých skupinkách do vily na Karibských ostrovech. Některé z nich velice mladé. Popsal hněv Teda Archera, jeho dvouleté pátrání a jak se přiblížil na dosah pravdě. Vylíčil, jak na něj jednoho pondělního rána nastražili past. Použili Jeba Olivera. Červený dodge ram dostal za odměnu. Pak se pan Zec zarazil, zvážil situaci a pokračoval ve vyprávění. Vykreslil rychlé rozhodnutí zbavit se Oline Arecherové, o dva měsíce později, když se stala nebezpečnou. Popsal Chenkovu lest, spěšné ale podrobné plánování, způsob, jak vylákali Jamese Barra pod příslibem schůzky se Sandy Dupreeovou. Vylíčil konec užitečnosti Jeba Olivera. Prozradil, kde najdou jeho tělo. Svěřil se, jak Vladimir zabil Sandy ve snaze zpomalit Reachera. Celkem hovořil přes třicet minut, ruce svázané za zády. Pak se najednou odmlčel a Reacher zahlédl v jeho očích vypočítavost. Další vrh kostkou. Zmatečný proces. Útěk z vezeni. Desetileté odvolací řízení. V místnosti se rozhostilo ticho. Donna Biancová pravila: „Neuvěřitelné.“ Reacher přikázal: „Pokračujte.“ Pan Zec se na něj jen podíval.

„Něco jste vynechal,“ upozornil Reacher. „Potřebujeme, abyste nám pověděl o svém spojenci. Na to celou dobu čekáme.“

Pan Zec přesunul pohled. Podíval se na Emersona. Na Donnu Biancovou. Na Alexe Rodina. Zprava doleva, v pořadí, v jakém seděli. Pak pohlédl zpátky na Reachera.

„Chcete přežít,“ pravil Reacher. „A nejste pitomý. Víte, že k zmatečnému procesu nedojde. Ani k útěku z vězení. Je vám osmdesát let a nedočkal byste se konce odvolacího řízení. To všechno je vám jasné. Přesto jste souhlasil, že promluvíte. Proč?“

Pan Zec neodpověděl.

„Protože víte, že dříve nebo později budete mluvit s přítelem. S někým, kdo vám patří. S člověkem, kterého jste si koupil. Že je to tak?“

Pan Zec pomalu přikývl.

„S někým, kdo je přítomen v této místnosti.“

Pan Zec opět přikývl.

Jedna věc mi neseděla hned od začátku,“ prohlásil Reacher. „Nejdřív jsem nevěděl, jestli se nemýlím a nenechávám se řídit jen svým egem. Všechno jsem znovu a znovu probíral. Nakonec jsem dospěl k přesvědčení, že se nemýlím. V armádě jsem byl zatraceně dobrý vyšetřovatel. Možná nejlepší, jakého kdy měli. Jen tak někdo se mi nevyrovnal. A víte co?“

„Co?“ ozvala se Helen Rodinová.

„V životě by mě nenapadlo vyprázdnit parkovací hodiny. Vůbec by mi to nepřišlo na mysl. Takže jsem stál před otázkou: Je Emerson lepší vyšetřovatel než já? Nebo viděl, že tam ten čtvrťák je?“

Nikdo nepromluvil.

„Emerson není lepší než já,“ prohlásil Reacher. „To prostě není možné. K tomu rozhodnutí jsem došel.“ Pak se obrátil na pana Zeca. „Ta mince byl jeden důkaz navíc. Je vám to už teď jasné? Působila nepřirozeně. Byl to Chenkův nápad?“

Pan Zec přikývl.

„Měl jste ho zarazit,“ opáčil Reacher. Otočil se k Emersonovi. „Nebo vy jste ho tam měl nechat. Důkazů jste měl i bez ní víc než dost.“

„To je naprostá blbost,“ ohradil se Emerson.

Reacher zavrtěl hlavou. „Pak do sebe začalo všechno zapadat. Přečetl jsem si přepis nouzových volání a hovorů mezi hlídkovými vozy. Hned na začátku jste učinil překvapivě rychlé rozhodnutí. Volala vám spousta vyděšených, zmatených lidí, ale vy jste už za dvacet vteřin oznamoval, že se jedná o osamoceného šílence s automatickou puškou. Pro takové tvrzení vám chyběly podklady. Šest výstřelů, v nepravidelném sledu. Klidně se mohlo jednat o šest kluků se šesti puškami a každý jednou vystřelil. Ale věděl jste, že to tak není.“

„To je naprostá blbost,“ zopakoval Emerson.

Reacher opět zavrtěl hlavou. „Konečného důkazu se mi dostalo, když jsem vyjednával tady s vaším šéfem. Řekl jsem mu, že pravdu musí vypovědět detektivu Emersonovi. Mohl jsem říct policajtům všeobecně nebo státnímu zástupci Rodinovi. Ale neudělal jsem to. Vyslovil jsem konkrétně vaše jméno a zahlédl, jak se mu zablesklo v očích. Minutu se pro formu ošíval, ale v podstatě souhlasil velice rychle, protože měl pocit, že s vaší pomocí se mu nic nestane.“

Ticho. Potom Cash pravil: „Ale Oline Archerová šla za Alexem Rodinem. Ten ji potopil. Sám jste to zjistil.“

Reacher znovu zavrtěl hlavou. „Zjistili jsme, že Oline šla do kanceláře státního zástupce. Když jsem přijel do města, také jsme se tam hned vypravil. A víte co? Alexe hlídají dvě recepční. Naprosté dračice. Moc dobře ví, že nemá rád nezvané návštěvy. Vsadím se s vámi, o co chcete, že poslaly Oline pryč. Pověděly jí, že se má s takovou záležitostí obrátit na policii. Spolupracovnice potvrdila, že strávila skoro celé odpoledne mimo kancelář. Domnívám se, že ty dračice ji vyhnaly přes celé město na policejní stanici, kde ji přivítal Emerson.“

Ticho v místnosti.

Pak se pan Zec zavrtěl na pohovce. „Emersone, udělejte něco, prokristapána.“

„Nemůže udělat vůbec nic,“ opáčil Reacher. „Nejsem pitomý. Uvažuju dopředu. Pod rukou schovává určitě glock, ale stojím za ním s .38 a nožem a naproti sobě má Cashe s ostřelovací puškou ukrytou za pohovkou, tak co by mohl udělat? Jedině by se nás mohl pokusit všechny zabít a tvrdit, že tady došlo k masakru, ale jak by mu to pomohlo proti NBC?“

Emerson na něj vytřeštil oči.

„NBC?“ zopakoval Cash.

„Viděl jsem, jak si Yanniová hrála s telefonem. Předpokládám, že ho přepojila do studia.“

Yainniová vytáhla nokii.

„Otevřený kanál,“ přiznala. „Digitální audiozáznam na tři samostatné hard disky a dva analogové pásky jako záloha. Běží od té doby, co jsem nastoupila do humvee.“

Cash se na ni ohromeně podíval. „Tak proto jste se mě tak hloupě vyptávala na teleskop. A proto jste si povídala jako sportovní komentátor.“

Je novinářka,“ upozornil Reacher. „Vyhraje Emmy.“

Nikdo nepromluvil. Všichni upadli do rozpaků.

„Detektive Biancová,“ pronesl Reacher hlasitě. „Právě jste se stala šéfovou oddělení vražd. Jak si připadáte?“

Yanniová protáhla obličej. Reacher udělal krok dopředu, naklonil se přes Emersonovu židli a zajel mu rukou pod kabát. Vytáhl glock devět. Podal ho Biancové.

„Musíte provést zatčení,“ pravil.

Pak se pan Zec usmál a do místnosti vstoupil Chenko.

* * *

Chenko byl obalený blátem a měl zlomenou pravou paži, nebo rameno, nebo klíční kost, anebo všechna tři místa dohromady. Zápěstí si zahákl o košili jako o pásku. Levá paže však zůstala nezraněná. Neutrpěla nejmenší škodu. Reacher se k němu otočil obličejem a uviděl, že v levačce naprosto pevně svírá uříznutou pušku. Zcela irelevantně ho napadlo: Odkud ji má? Z auta? Parkují auta na východě? Chenko se podíval na Biancovou.

„Odložte, milá dámo, zbraň,“ nařídil.

Biancová položila Emersonův glock na podlahu. Zcela bezhlučně na koberec.

„Děkuju,“ pravil Chenko.

Nikdo nepromluvil.

„Patrně jsem byl dost dlouho venku,“ pokračoval Chenko. „Musím vás ale ujistit, že teď je mi už daleko líp.“

„Přežijeme,“ ozval se pan Zec z druhého konce místnosti. Jako vždycky.“

Reacher se po něm neohlédl. Sledoval očima Chenkovu zbraň. Byla to Benelli Nova Pump. S pažbou uříznutou hned za revolverovou rukojetí. Hlavní useknutou před závěrem. Kalibr dvanáct. Zásobník na čtyři náboje. Hezká zmrzačená puška.

„Emersone,“ zavolal pan Zec. „Rozvažte mě.“

Reacher zaslechl, jak Emerson vstal. Neohlédl se. Jen udělal malý krok dopředu a stranou, blíž k Chenkovi. Byl o třicet čísel vyšší a dvakrát tak široký.

„Potřebuju nůž,“ oznámil Emerson.

„Voják má nůž,“ pravil Chenko. „Určitě, podle toho, co udělal mým kamarádům v přízemí.“

Reacher se k němu ještě víc přiblížil. Velký chlap a malý, tváří v tvář, jen necelý metr od sebe, z něhož největší část zabírala benelli. Reacher měl pas na úrovni Chenkovy hrudi.

„Nůž,“ nařídil Emerson.

„Pojďte si pro něj,“ opáčil Reacher.

„Pošlete ho po zemi.“

„Ne.“

„Střelím,“ vyslovil varování Chenko. „Dvanáctikalibrem do žaludku.“

Reacher si pomyslel: A potom co? Opakovačka je jednorukému muži prakticky k ničemu.

„Tak střelte,“ vyzval ho.

Cítil na sobě pohledy. Věděl, že se na něj všichni dívají. Propalují ho očima. V uších mu bzučelo ticho. Najednou si uvědomoval pachy místnosti. Prach v koberci, opotřebovaný nábytek, strach, napětí, vlhký noční vzduch pronikající otevřenými dveřmi v přízemí, společně s vůní úrodné půdy, hnojiva a rašících pupenů.

„Tak do toho,“ pravil. „Vystřelte.“

Chenko neudělal vůbec nic. Jenom tam stál. Reacher se tyčil přímo před ním. Znal přesně rozložení místnosti. Sám se o ně postaral. Měl ho před očima. Chenko byl ve dveřích obličejem k oknu. Všichni ostatní se dívali opačným směrem. Reacher se nacházel přímo před Chenkem, tak těsně, že by se ho mohl dotknout. Cash přímo za ním, o kus dál, na okenním parapetu, natočený dopředu. Emerson uprostřed místnosti, nedaleko pana Zeca, jako nerozhodný, napřímený pozorovatel. Yanniová, Helen a Rosemary Barrová v křeslech u bočních stěn, hlavy otočené. Biancová a Alex Rodin na židlích, pokroucení v pase, oči vytřeštěné. Reacher věděl, kde všichni jsou a na co se dívají.

„Vystřelte,“ zopakoval. „Miřte mi na pásek. To bude nejúčinnější. Neváhejte.“

Chenko nic neudělal. Jen na něj zíral. Reacher stál tak těsně u něj a byl tak velký, že Chenko nic neviděl. Jednalo se jen o ně dva, jako by zcela osaměli.

„Pomůžu vám,“ pravil Reacher. „Budu počítat do tří. Pak stiskněte kohoutek.“

Chenko jenom stál.

„Rozumíte?“ otázal se Reacher.

Žádná odpověď.

Jedna,“ začal odpočítávat Reacher.

Žádná reakce.

„Dva,“ pokračoval Reacher.

Pak ustoupil. Ukročil zeširoka a rychle do strany. Cash vypálil zpoza pohovky na místo, kde ještě před zlomkem vteřiny viděl Reacherův pásek, a Chenkova hruď se rozletěla na kusy.

Potom Cash odložil pušku zpátky na zem stejně tiše, jako ji zvedl.

* * *

Přijely dva hlídkové vozy mající noční službu a odvezli pana Zeca s Emersonem. Pak přijely čtyři sanitky pro mrtvé. Biancová se Reachera zeptala, co se stalo prvním třem. Reacher odpověděl, že nemá tušení. Ani nejmenší. Patrně došlo k vnitřnímu sporu. Možná k vyřizování účtů mezi zločinci? Biancová na něj nenaléhala. Rosemary Barrová si půjčila Franklinův telefon a začala obvolávat okolní nemocnice a shánět bezpečné útočiště pro bratra. Helen a Alex Rodinovi se posadili těsně k sobě a zabrali se do rozhovoru. Střelec Cash se posadil na židli a začal klímat. Starý vojenský zvyk. Spěte, když můžete. Yanniová přistoupila k Reacherovi a pravila: „Drsní muži stojí připraveni v noční temnotě.“ Reacher si byl dobře vědom otevřeného kanálu. Jenom se usmál a opáčil: Já většinou chodím spát ještě před půlnocí.“

Já taky,“ řekla Yanniová. „Sama. Pamatujete si moji adresu?“ Reacher se opět usmál a přikývl. Potom sestoupal ze schodů, vykročil na přední verandu a popošel kousek na jih, aby viděl na východní oblohu za domem. Blížilo se svítání. Černá začínala přecházet na horizontu do růžové. Otočil se a pozoroval, jak nakládají zbylou sanitku. Vladimirova poslední jízda, soudě podle velikosti těla pod prostěradlem. Vyprázdnil kapsy a vytvořil u předních dveří úhlednou hraničku. Emersonova roztržená vizitka, ubrousek s číslem Helen Rodinové, velký mosazný klíč z motorestu, Smith 60, Cashův nůž námořní pěchoty. Pak požádal zdravotníky, jestli by ho nesvezli do města. Usoudil, že z nemocnice půjde pěšky na východ a na autobusové nádraží se dostane ještě před tím, než se slunce vyhoupne na oblohu. Před obědem bude v Indianapolis. Pak si koupí nové boty a soumrak ho zastihne někde úplně jinde.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai