Únos

Lee Child

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Pozdě večer, kavárna v New Yorku. Jack si neobjednává kávu do klasického hrnku, ale do umělohmotného pohárku. Aby mohl kdykoliv zmizet. Nikomu nic nedluží a nic s sebou nevláčí. Dosud nenarazil na ženu, která by ho odmítla. Nebo na případ, který by nevyřešil. Nyní však stojí před případem tak komplikovaným, že si není ničím jistý. Namaloval terč na záda kladným spoluhráčům? Tak se Reacher vrací zase na počátek. Dozvídá se podrobnosti, sestavuje vodítka. Používá krajní prostředky, jak říkávali v armádě. Události, které se daly do pohybu na rušné ulici v New Yorku, kulminují na tichém anglickém venkově. Reacher se noří do stínů. Osamělý, ozbrojený a nebezpečný. Neviditelný.

Lee Child

ÚNOS

PRVNÍ KAPITOLA

JACK REACHER SI OBJEDNAL ESPRESO, dvojité, bez pomerančové kůry, bez cukru, do umělohmotného pohárku, nikoliv do porcelánového šálku, a než mu ho přinesli, spatřil, jak se navždy změnil jeden lidský život. Ne proto, že by byl číšník pomalý. Ta akce totiž trvala jen velice krátce. Tak krátce, že Reacher netušil, co zahlédl. Jednalo se o běžnou městskou scénku, které se opakují miliónkrát denně po celém světě: muž odemkl auto, nastoupil a odjel. Víc se nestalo.

Bohatě to však stačilo.

Espreso chutnalo téměř dokonale, tak se Reacher do kavárny přesně o dvacet čtyři hodiny později vrátil. Dva večery na jednom místě Reacher obvykle netrávil, ale tentokrát výjimečně usoudil, že vynikající káva stojí za změnu v zaběhnutém režimu. Kavárna ležela na západní straně Šesté Avenue v New Yorku, uprostřed bloku mezi Bleecker a Houston. Zabírala přízemí fádní čtyřpatrové budovy. Horní patra vypadala na anonymní nájemní byty. Samotná kavárna působila jako transplantát dopravený z postranní římské uličky. Uvnitř měla matně osvětlené stěny z poškrábaného dřeva, pult a zprohýbaný pochromovaný stroj rozpálený a dlouhý jako lokomotiva. Venku stála na chodníku za nízkou ohrádkou ze zelené látky jediná řada kovových stolků. Reacher si vybral stejný poslední stůl, u kterého seděl předešlý večer. Protáhl se, pohodlně usadil a zhoupl se na židli dozadu. Opřel se zády o vnější stěnu kavárny a zadíval se před sebe, na východ přes chodník a širokou avenue. V létě sedával v New Yorku rád venku. Zejména večer. Líbila se mu elektrická temnota, horký špinavý vzduch, výbuchy hluku, šum projíždějících aut, maniakální jekot sirén a tlačenice chodců. Osamocenému muži dodávaly pocitu sounáležitosti a zároveň i izolace.

Přistoupil k němu stejný číšník jako předchozí večer a Reacher si objednal stejný nápoj, dvojité espreso v umělohmotném pohárku bez cukru a lžičky. Zaplatil, jakmile ho obdržel, a nechal drobné na stole. Mohl takhle odejít, kdykoliv by se mu zachtělo, aniž by urazil číšníka, podvedl majitele nebo ukradl porcelán. Vždycky si všechno do posledních podrobností připravil, aby mohl kdykoliv zmizet. Dělal to ze zvyku. Nic nevlastnil a nic s sebou netahal. Fyzicky byl obrovský, ale vrhal jen malý stín a zanechával po sobě nepatrnou stopu.

Pomalu upíjel kávu a vnímal, jak z chodníku stoupá noční horko. Pozoroval dopravu a lidi. Sledoval taxíky plující na sever a popelářská auta zastavující u obrubníků. Zaznamenal hloučky podivných mladých lidí směřujících do klubů. Všiml si dívek klopýtajících na jih a věděl, že kdysi bývaly kluky. Zahlédl, jak u bloku zaparkoval modrý německý sedan. Doprovázel pohledem podsaditého muže v šedém obleku, který z něj vystoupil a vykročil na sever. Sledoval, jak se propletl mezi dvěma stolky na chodníku a zamířil dovnitř k hloučku zaměstnanců kavárny postávajících vzadu. Pozoroval, jak jim klade otázky.

Muž byl středně vysoký, ani mladý ani starý, příliš urostlý, než aby se dal označit za šlachovitého, a příliš hubený, než aby se dal označit za udělaného. Vlasy měl na spáncích prošedivělé, krátce zastřižené a upravené. Rovnováhu udržoval na bříškách pod palci nohou. Když mluvil, téměř nepohyboval ústy. Zato očima. Neúnavně jimi těkal do stran. Reacher ho odhadoval na čtyřicet a dospěl k závěru, že tohoto věku dosáhl právě díky schopnosti sledovat nepřetržitě dění kolem sebe. S podobnými pohledy se setkal u veteránů elitní pěchoty, kteří přežili dlouhé pochody džunglí.

Pak se Reacherův číšník znenadání otočil a ukázal přímo na něj. Podsaditý muž v šedivém obleku se po něm podíval. Reacher pohled opětoval, přes jeho rameno a oknem. Pohlédli si do očí. Muž v šedivém pohledu neuhnul, jen neslyšně zamumlal děkuju směrem k číšníkovi a vyrazil stejnou cestou, kterou přišel. Prošel dveřmi, zabočil doprava v zahrádce ohraničené nízkou zelenou zástěnou a prokličkoval k Reacherovu stolu. Reacher ho nechal chvíli mlčky stát, než se rozhodl. Pak pravil „ano“, jako by se neptal, ale odpovídal.

„Ano co?“ opáčil muž.

„Ano cokoliv,“ pravil Reacher. „Ano, užívám si příjemný večer, ano, smíte se ke mně připojit, ano, můžete se zeptat, na cokoliv si přejete.“

Muž odsunul židli a posadil se, zády k řece aut, Reacherovi do výhledu.

„Skutečně bych vám rád položil jednu otázku,“ připustil.

„Já vím,“ odtušil Reacher. „Chcete se mě zeptat na včerejší večer.“

„Odkud to víte?“ Muž mluvil hlubokým tichým hlasem, jasně, zřetelně a s britským přízvukem.

„Číšník na mě ukázal,“ vysvětlil Reacher. „A od ostatních hostů se odlišuju jedině tím, že jsem tady byl na rozdíl od nich i včera večer.“

„Jste si tím jistý?“

„Otočte se,“ nakázal Reacher. „Podívejte se na ulici.“

Muž otočil hlavu. Zadíval se na projíždějící auta.

„Teď mi povězte, co mám na sobě,“ vyzval ho Reacher.

„Zelenou košili,“ odpověděl Brit. „Bavlněnou, pytlovitou, levnou, obnošenou, s rukávy vyhrnutými k loktům, přes zelené tričko, také levné a obnošené, trochu těsné, přetažené přes rovné kalhoty z bavlněného khaki kepru, bez ponožek, anglické boty, šagrénová kůže, hnědá, obstarožní, ale ne příliš stará, patrně drahá. Roztřepené tkaničky, jako byste je příliš utahoval, když je zavazujete. Možná známka posedlosti sebekázní.“

„Dobře,“ opáčil Reacher.

„Dobře co?“

„Všímáte si detailů,“ konstatoval Reacher. „Já si jich také všímám. Podobáme se jeden druhému. Jako vejce vejci. Jsem jediný zákazník, který tady byl i včera večer. Tím jsem si jistý. A na to jste se také ptal zaměstnanců. Zcela určitě. Z jiného důvodu by na mě číšník neukázal.“

Muž se k němu opět otočil.

„Viděl jste včera auto?“ zeptal se.

„Viděl jsem spoustu aut,“ odpověděl Reacher. „Sedíme na Šesté Avenue.“

„Mercedes. Zaparkovaný tamhle.“ Muž se odvrátil a ukázal lehce diagonálně na prázdné místo u požárního hydrantu u obrubníku na druhé straně ulice.

Reacher řekl: „Stříbrný, čtyřdveřový sedan S-420, newyorská na zakázku vyrobená poznávací značka začínající OSC, spousta kilometrů najetých po městě. Zaprášený lak, špinavá kola, zprohýbané ráfky, škrábance a boule na obou náraznících.“

Muž se znovu otočil.

„Vy jste ho viděl,“ pravil.

„Stál přímo tam na tom místě,“ opáčil Reacher. „Samozřejmě že jsem ho viděl.“

„Viděl jste také, jak odjel?“

Reacher přikývl. „Těsně před tři čtvrtě na dvanáct do něj nasedl nějaký chlap a odjel.“

„Neměl jste hodinky.“

„Vždycky vím, kolik je.“

„Muselo to být víc k půlnoci.“

„Možná,“ připustil Reacher. „Když to tvrdíte.“

„Zahlédl jste řidiče?“

„Už jsem vám říkal, že jsem ho viděl nastoupit a odjet.“

Muž se postavil.

„Potřebuju, abyste šel se mnou,“ prohlásil. Pak si zastrčil ruce do kapes. „Zaplatím vám kávu.“

„Už jsem ji zaplatil.“

„Tak pojďme.“

„Kam?“

„Za mým šéfem.“

„Kdo je váš šéf?“

„Jmenuje se Lane.“

„Nejste policajt,“ prohodil Reacher. „Alespoň si to myslím. Na základě provedeného pozorování.“

„Co jste vypozoroval?“

„Váš přízvuk. Nejste Američan. Jste Brit. Takovému zoufalství newyorské policejní oddělení ještě nepropadlo.“

„Většina z nás jsou Američané,“ sdělil Brit. „Ale máte pravdu, policajti nejsme. Jsme soukromí občané.“

„Jakého druhu?“

„Takového druhu, že se vám vyplatí věnovat nám trochu času a popsat osobu, která odjela tím autem.“

„Jak se mi ten věnovaný čas vyplatí?“

„Finančně,“ upřesnil muž. „Existuje snad jiný způsob?“

„Spousta jiných způsobů,“ opáčil Reacher. „Myslím, že zůstanu tady.“

„Jedná se o vážnou záležitost.“

„O jakou?“

Muž se opět posadil.

„To vám nemohu říct,“ pravil.

„Na shledanou,“ odtušil Reacher.

„Tohle rozhodnutí jsem neučinil osobně,“ vysvětlil muž. „Pan Lane se domnívá, že v zájmu úspěšného zakončení mise je zapotřebí zachovat mlčenlivost. Z několika velice dobrých důvodů.“

Reacher naklonil pohárek a podíval se dovnitř. Už byl téměř prázdný.

„Máte nějaké jméno?“ zeptal se.

„A vy?“

„Začněte první.“

Muž zajel palcem do náprsní kapsy saka a vytáhl černé kožené pouzdro na vizitky. Otevřel ho a stejným palcem odloupl jednu kartičku. Podal ji přes stůl. Byla to parádní kartička. Silný lněný papír, vystouplé písmo, inkoust, který vypadal ještě mokře. Nahoře stálo: Operational Security Consultants. Poradci v otázkách bezpečnosti prováděných operací.

„OSC,“ poznamenal Reacher. „Jako na té poznávací značce.“

Brit neodpověděl.

Reacher se usmál. „Vy jste poradci v otázkách bezpečnosti a nechali jste si ukrást auto? Chápu, že to pro vás může být dost trapné.“

Muž odpověděl: „Kvůli autu si starosti neděláme.“

O něco níž si Reacher na vizitce přečetl: John Gregory. Pod jménem se skvěl dovětek: Voják britské armády, ve výslužbě. Potom pracovní postavení: Výkonný viceprezident.

„Jak je to dlouho, co jste odešel?“ otázal se Reacher.

„Z britské armády?“ upřesnil muž jménem Gregory. „Sedm let.“

„Jednotka?“

„SAS.“

„Pořád na to vypadáte.“

„Vy taky,“ odtušil Gregory. „Kdy jste odešel?“

„Před sedmi lety,“ odpověděl Reacher.

„Jednotka?“

„Armáda Spojených států. Většinou CID.“

Gregory vzhlédl. Se zájmem. „Vyšetřovatel?“

„Většinou.“

„Hodnost?“

„Už se nepamatuju,“ sdělil Reacher. „Sedm let jsem v civilu.“

„Nestyďte se,“ vybídl ho Gregory. „Patrně jste byl přinejmenším nadporučík nebo plukovník.“

„Major,“ připustil Reacher. „Dál jsem se nedostal.“

„Pracovní problémy?“

„Pár jsem jich zažil.“

„Máte jméno?“

„Většina lidí má jméno.“

„Jak zní?“

„Reacher.“

„Co teď děláte?“

„Snažím se vychutnat v klidu kávu.“

„Potřebujete práci?“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Nepotřebuju.“

„Já jsem byl seržant,“ přiznal Gregory.

Reacher přikývl. „To jsem si myslel. V SAS jsou obvykle všichni seržanti. A vypadáte na něj.“

„Takže půjdete se mnou a promluvíte si s panem Lanem?“

„Pověděl jsem vám, co jsem viděl. Můžete mu to vyřídit.“

„Pan Lane si to bude chtít vyslechnout přímo od vás.“

Reacher se opět podíval do pohárku. „Kde je?“

„Blízko. Deset minut odtud.“

„Nevím,“ zapochyboval Reacher. „Užívám si espreso.“

„Vezměte si ho s sebou. Máte ho v umělé hmotě.“

„Dávám přednost tichu a klidu.“

„Nechci po vás víc než deset minut.“

„Přijde mi, že kvůli tomu ukradenému autu příliš vyvádíte, i když to byl mercedes.“

„Nejde o auto.“

„O co tedy jde?“

„O otázku života a smrti,“ opáčil Gregory. „V současné chvíli spíš smrti než života.“

Reacher se znovu podíval do pohárku. Zbývalo v něm sotva půl centimetru teplé husté sedliny s hrudkami espresa. Víc ne. Odložil pohárek.

„Dobře,“ pravil. „Tak tedy pojďme.“

DRUHÁ KAPITOLA

Z MODRÉHO NĚMECKÉHO SEDANU se vyklubalo nové BMW řady sedm s na zakázku vyrobenou poznávací značkou OSC. Gregory ho odemkl ze tří metrů dálkovým ovládáním a Reacher se bokem zasunul na přední sedadlo spolujezdce, našel páčku a posunul se, aby měl místo na nohy. Gregory vytáhl malý stříbrný mobil a vymačkal číslo.

„Přijíždím se svědkem,“ oznámil, rázně a britsky. Potom telefon zavřel, nastartoval a zařadil se do půlnočního provozu.

Z deseti minut se vyklubalo dvacet. Gregory zamířil po Šesté Avenue na sever, projel celým centrem až k Padesáté sedmé ulici a pak dva bloky na západ. Na Osmé zahnul na sever, přes Columbus Circle do Central Park West a do Sedmdesáté druhé ulice. Zastavil před Dakota Building.

„Hezký kvartýr,“ ocenil Reacher.

„Pro pana Lanea jenom to nejlepší,“ opáčil Gregory naprosto neutrálním tónem.

Společně vystoupili, zůstali stát na chodníku a ze stínu se vynořil další podsaditý muž v šedivém obleku a odvezl auto. Gregory uvedl Reachera do budovy a nahoru k výtahu. Haly a chodby působily stejně tmavě a velkolepě jako exteriér.

„Už jste někdy potkal Yoko?“ otázal se Reacher.

„Ne,“ odpověděl Gregory.

Vystoupili v pátém patře a Gregory prošel chodbou ke dveřím bytu, které se okamžitě otevřely. Vrátný je musel ohlásit. Otevřené dveře byly z masivního dubu barvy medu a linulo se z nich teplé světlo, také medové barvy.

Byt měl vysoké stropy a dýchala z něj důstojnost. Z malé čtvercové předsíně se vcházelo do velkého čtvercového obývacího pokoje. Obývací pokoj byl chladný, se žlutými stěnami, nízkými stolními světly, pohodlnými křesly a pohovkami s potištěnými potahy. Zabíralo ho šest mužů. Ani jeden z nich neseděl. Všichni stáli, naprosto mlčky. Tři na sobě měli šedivé obleky podobné jako Gregory a tři černé džíny a černé nylonové sportovní bundy. Reacher okamžitě poznal, že jsou to bývalí vojáci. Stejně jako Gregory. Všichni na to vypadali. Za samotného bytu vyzařovalo zoufalé ticho velícího bunkru, na hony vzdáleného místu, kde se bitva právě měnila v katastrofu.

Když Reacher vstoupil, všech šest mužů se otočilo a pohlédlo na něj. Ani jeden nepromluvil. Pět mužů se však podívalo na šestého, což Reacherovi prozradilo, že šestý muž je pan Lane. Šéf. O půl generace starší než jeho podřízení. V šedém obleku. Se šedivými ulízanými vlasy. O tři čísla vyšší než průměr a štíhlý. V bledém obličeji se mu zračily starosti. Stál naprosto vzpřímeně, strnulý napětím, a roztaženými prsty se opíral o stůl se staromódním telefonem a zarámovanou fotografií hezké ženy.

„Tohle je ten svědek,“ oznámil Gregory.

Nikdo neodpověděl.

„Viděl řidiče,“ doplnil Gregory.

Muž u stolu pohlédl na telefon a potom popošel dopředu k Reacherovi a přejel po něm očima, od hlavy až k patě, zkoumavě a kriticky. Zastavil se necelý metr před ním a napřáhl paži.

„Edward Lane,“ představil se. „Velice mě těší, pane.“ Mluvil s americkým přízvukem a původně musel pocházet z nějaké nuzné díry daleko od Upper West Side na Manhattanu. Možná z Arkansasu nebo ze zemědělské Tennessee, ale nejpříznačnější hlásky už dávno smazala neutrální armádní výslovnost. Reacher se také představil a potřásl Laneovi rukou. Měl ji suchou, ani teplou, ani studenou.

„Povězte, co jste viděl,“ vyzval ho Lane.

„Viděl jsem muže, jak nastupuje do auta,“ oznámil Reacher. „Potom v něm odjel.“

„Potřebuju podrobnosti,“ požádal Lane.

„Reacher sloužil v CID u americké armády,“ vložil se do rozhovoru Gregory. „Ten mercedes popsal úplně dokonale.“

„Tak popište řidiče,“ nařídil Lane.

„Auto jsem viděl lépe než řidiče,“ vysvětlil Reacher.

„Kde jste byl?“

„V kavárně. Auto jsem měl nepatrně severně a východně od sebe, na druhé straně Šesté Avenue. Zhruba v úhlu dvaceti stupňů, třicet metrů daleko.“

„Proč jste si ho všiml?“

„Bylo špatně zaparkované. Přitahovalo pozornost. Mám pocit, že stálo u požárního hydrantu.“

„To je pravda,“ potvrdil Lane. „Co se stalo potom?“

„Pak k němu přešel přes ulici nějaký muž. Ne po přechodu. Propletl se zešikma mezi projíždějícími auty. V podobném úhlu, jako byl můj úhel pohledu, přibližně dvacet stupňů. Takže jsem většinu času viděl jen jeho záda.“

„Co se stalo potom?“

„Zastrčil klíč do zámku a nastoupil. Odjel.“

„Samozřejmě na sever, protože jel po Šesté Avenue. Otočil se?“

„Ne co jsem viděl.“

„Dokázal byste ho popsat?“

„Modré džíny. Modrá košile, modrá baseballová čapka, bílé tenisky. Všechno staré a pohodlné. Byl průměrně vysoký, průměrně těžký.“

„Věk?“

„Neviděl jsem mu do obličeje. Většinu času jsem se na něj díval zezadu. Nepohyboval se však jako mladý kluk. Muselo mu být nejméně třicet. Klidně i čtyřicet.“

„Jak přesně se pohyboval?“

„Soustředěně a pozorně. Zamířil přímo k autu. Ne příliš rychle, ale dalo se poznat, co má v úmyslu. Podle toho, jak držel hlavu, bych řekl, že se celou dobu díval přímo na něj. Jako na místo určení. Jako na vytčený cíl. A podle toho, jak držel ramena, bych řekl, že nesl v ruce klíč, vodorovně před sebou. Jako miniaturní kopí. Odhodlaný a zabraný do daného úkolu. A neústupný. Přesně tak se pohyboval.“

„Poznal byste ho?“

„Možná,“ opáčil Reacher. „Ale jenom podle oblečení, chůze a držení těla. Tím bych nikoho nepřesvědčil.“

„Když přecházel ulici, určitě se podíval na jih, jestli něco nejede. Přinejmenším jednou. Takže jste musel zahlédnout pravou polovinu jeho obličeje. A když potom seděl za volantem, musel jste vidět levou.“

„V nevýhodném úhlu,“ upozornil Reacher. „A světlo nebylo nejlepší.“

„Osvětlovaly ho reflektory projíždějících aut.“

„Byl to běloch,“ sdělil Reacher. „Hladce oholený. Víc jsem neviděl.“

„Běloch,“ zopakoval Lane. „Pětatřicetiletý až pětačtyřicetiletý. Tím odpadá zhruba osmdesát procent populace, možná i víc, ale to stále nestačí.“

„Vy jste to auto neměl pojištěné?“ podivil se Reacher.

„O auto nejde,“ pravil Lane.

„Bylo prázdné,“ oznámil Reacher.

„Nebylo prázdné,“ opravil ho Lane.

„Co v něm tedy bylo?“

„Děkuju, pane Reachere,“ ukončil Lane rozhovor. „Opravdu jste se snažil.“

S tím se otočil a vrátil se na původní místo, ke stolu s telefonem a fotografií. Zůstal vzpřímeně stát, roztáhl opět prsty a položil konečky zlehka na naleštěné dřevo, těsně vedle telefonu, jako by se dotekem snažil zachytit přicházející volání dřív, než elektronický impuls spustí zvonění.

„Potřebujete pomoc,“ poznamenal Reacher. „Že je to tak?“

„Proč by vás to mělo zajímat?“

„Ze zvyku,“ odpověděl Reacher. „Je to prostě můj reflex. Profesionální zvědavost.“

„Pomocníků mám víc než dost,“ ukázal Lane volnou rukou po místnosti. „Z týmů SEAL válečného námořnictva, jednotky Delta, od průzkumníků námořní pěchoty, Zelených baretů, z britské SAS. Nejlepší na světě.“

„Potřebujete jinou pomoc. Vaši lidi mohou proti tomu chlápkovi, co vám ukradl auto, hravě rozpoutat válku. Nejdřív ho ale potřebují najít.“

Bez odpovědi.

„Co bylo v tom autě?“ zeptal se Reacher.

„Povězte mi o vaší vojenské dráze,“ vyzval ho Lane.

„Už dávno skončila. To je na ní nejzajímavější.“

„Na jakou hodnost jste se dopracoval?“

„Na majora.“

„Vojenská CID?“

„Třináct let.“

„Vyšetřovatel?“

„V podstatě.“

„Dobrý?“

„Dostatečně dobrý.“

„Stodesátá zvláštní jednotka?“

„Jistou dobu. Co vy?“

„Rangers a Delta. Začal jsem ve Vietnamu a skončil po prvním kole v Perském zálivu. Začal jsem jako podporučík a skončil jako plukovník.“

„Co bylo v tom autě?“

Lane odvrátil pohled. Dlouho, velice dlouho jen mlčky stál. Pak se na Reachera opět podíval, jako by dospěl k rozhodnutí.

„Musíte mi něco slíbit,“ pravil.

„Co by to mělo být?“

„Že nezavoláte policajty. To bude první rada, kterou mi dáte. Já se jí však odmítnu řídit a od vás požaduju slovo, že to neuděláte za mými zády.“

Reacher pokrčil rameny.

„Dobře,“ přislíbil.

„Řekněte to nahlas.“

„Nezavolám policajty.“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Nezavolám policajty,“ zopakoval Reacher.

„Působí vám to etický problém?“

„Ne,“ odpověděl Reacher.

„FBI ani kohokoliv jiného,“ zdůraznil Lane. „Poradíme si sami. Je vám to jasné? Když svůj slib nedodržíte, vyloupnu vám oči. Nechám vás oslepit.“

„Přátelství opravdu uzavíráte podivným způsobem.“

„Hledám pomoc, ne přátele.“

„Na mé slovo se můžete spolehnout,“ ujistil ho Reacher.

„Řekněte, že chápete, co by se vám stalo, kdybyste ho porušil.“

Reacher se rozhlédl po místnosti. Vše pečlivě zaznamenal. Tichou zoufalou atmosféru a šest veteránů zvláštních jednotek, plných potlačované krutosti, nemilosrdných a tvrdých, kteří na něj upírali pohledy plné vzájemné loajality a nepřátelské podezíravosti vůči vetřelci.

„Necháte mě oslepit,“ řekl Reacher.

„Na to můžete vzít jed,“ ujistil ho Lane.

„Co bylo v tom autě?“

Lane odtáhl ruku od telefonu. Uchopil fotografii v rámečku. Oběma rukama si ji přiložil na prsa, tak vysoko, že Reacher měl pocit, že se na něj dívají dva lidé. Bledý a ustaraný Lane. A pod ním úchvatná, klasicky krásná žena. S tmavými vlasy, zelenýma očima, výraznými lícními kostmi a plnými ústy. Zachycená odborníkem, se zaujetím a bez jediné chybičky.

„To je moje manželka,“ objasnil Lane.

Reacher přikývl. Neodpověděl.

„Jmenuje se Kate,“ doplnil Lane.

Nikdo nepromluvil.

„Kate včera dopoledne zmizela,“ pravil Lane. „Odpoledne mi zavolali. Únosci. Požadovali peníze. To je to, co bylo v autě. Viděl jste, jak jeden z únosců mé manželky vyzvedl výkupné.“

Ticho.

„Slíbili, že ji propustí,“ sdělil Lane. „Před dvaceti čtyřmi hodinami. A od té doby se neozvali.“

TŘETÍ KAPITOLA

EDWARD LANE DRŽEL zarámovanou fotografii jako posvátnou oběť a Reacher postoupil dopředu, aby ji přijal. Pak ji naklonil do světla. Kate Laneová byla bezesporu nádherná. Hypnotizující. Mladší než manžel, zhruba o dvacet let, takže teprve nedávno překročila třicítku. Dost stará na to, aby byla plně ženou, a stále natolik mladá, aby si uchovala dokonalost. Na fotografii se dívala na cosi mimo záběr. Oči jí zářily láskou. Vypadala, že se každým okamžikem zeširoka rozesměje. Fotograf ji zachytil s prvním náznakem úsměvu na rtech a snímek působil dynamicky. Klidně, ale na pokraji pohybu. Byl jasně zaostřený, bez nejmenší chybičky. Reacher se ve fotografiích moc nevyznal, ale pochopil, že drží velice kvalitní výrobek. Samotný rámeček stál patrně víc, než kolik si kdysi vydělal měsíčně v armádě.

„Moje Mona Lisa,“ podotkl Lane. „Tak téhle fotografii říkám.“

Reacher ji vrátil. „Jak je stará?“

Lane ji opět postavil na stůl, pečlivě vedle telefonu.

„Necelý rok,“ odpověděl.

„Proč si nepřejete policajty?“

„Mám k tomu své důvody.“

„V podobných případech většinou odvádějí dobrou práci.“

„Policajti nepřipadají v úvahu.“

Nikdo nepromluvil.

„Sám jste byl policajtem,“ upozornil Lane. „Můžete odvést stejnou práci jako oni.“

„To nemůžu,“ namítl Reacher.

„Byl jste vojenským policajtem. Víte, jak to chodí, a jste ještě lepší než oni.“

„Chybí mi jejich zdroje.“

„Můžete se alespoň pokusit.“

V místnosti se rozhostilo hluboké ticho. Reacher pohlédl na telefon a na fotografii.

„Kolik peněz chtěli?“ zeptal se.

„Jeden milion dolarů v hotovosti,“ odpověděl Lane.

„A ty byly v autě? Milion dolarů?“

„V kufru. V kožené tašce.“

„Dobře,“ podotkl Reacher. „Pojďme se posadit.“

„Nechce se mi sedět.“

„Uvolněte se,“ poradil Reacher. „Zavolají zpátky. Patrně velice brzy. Za to téměř ručím.“

„Odkud to víte?“

„Posaďte se. Začněme od začátku. Povězte mi o včerejšku.“

Lane se posadil do křesla vedle stolu s telefonem a pustil se do líčení předchozího dne. Reacher si sedl na okraj pohovky. Gregory si sedl vedle něho. Zbývajících pět mužů se rozmístilo po obýváku, dva se posadili, dva klesli na opěradlo křesla a jeden se opřel o zeď.

„Kate odešla v deset ráno,“ sdělil Lane. „Tuším, že chtěla k Bloomingdale’s.“

„Vy to tušíte?“

„Nechávám jí jistou svobodu. Nemusí mi podávat podrobné hlášení o svém programu. Alespoň ne každý den.“

„Byla sama?“

„Se svou dcerou.“

„Se svou dcerou?“

„Má osmiletou dceru z prvního manželství. Jmenuje se Jade.“

„Bydlí tady s vámi?“

Lane přikývl.

„Kde je Jade teď?“

„Také nezvěstná,“ sdělil Lane.

„Takže se jedná o dvojnásobný únos?“ ujistil se Reacher.

Lane opět přikývl. „Vlastně o trojnásobný. Jejich řidič se také nevrátil.“

„Proč jste mi to nepověděl hned?“

„Je v tom nějaký rozdíl? Jedna osoba nebo tři?“

„Kdo jim dělal řidiče?“

„Taylor. Brit, bývalý příslušník SAS. Dobrý muž. Jeden z nás.“

„Co se stalo s autem?“

„Zmizelo.“

„Chodí Kate do Bloomingdale’s často?“

Lane zavrtěl hlavou. „Jenom občas. A nikdy ve stejnou dobu. Nikdy neděláme cokoliv vypočitatelného nebo pravidelného. Měním její řidiče, trasy, občas se úplně stáhneme z města.“

„Proč? Máte hodně nepřátel?“

„Pár by se jich našlo. Nepřátelé patří k povaze mé práce.“

„Povahu své práce mi budete muset ještě vysvětlit. A objasnit mi, kdo jsou vaši nepřátelé.“

„Proč jste si tak jistý, že zavolají?“

„K tomu se ještě dostanu,“ odbyl ho Reacher. „Vyličte mi první rozhovor. Slovo od slova.“

„Zavolali ve čtyři odpoledne. Rozhovor proběhl přesně, jak by člověk čekal. Máme vaši manželku, máme vaši dceru.“

„Hlas?“

„Zkreslený. Jedním z takových těch elektronických reproduktorů. Velice kovový, jako hlas robota z filmu. Zvučný a hluboký, ale to nic neznamená. Mohli změnit výšku i hlasitost.“

„Co jste jim odpověděl?“

„Zeptal jsem se, co chtějí. Oznámili, že milion dolarů. Požádal jsem je, aby mi dali Kate. Po krátké odmlce mi vyhověli.“ Lane zavřel oči. „Prosila mě o pomoc, hodně úpěnlivě.“ Otevřel oči. „Pak se zase ozval muž mluvící přes reproduktor a já jsem souhlasil, že zaplatím. Bez zaváhání. Dotyčný řekl, že zavolá za hodinu a sdělí pokyny.“

„A udělal to?“

Lane přikývl. „V pět hodin. Nařídil mi, abych počkal šest hodin, naložil peníze do kufru mercedesu, který jste viděl, nechal ho odvézt do Village a přesně v jedenáct čtyřicet zaparkovat na onom místě. Řidič ho měl zamknout, odejít a hodit klíčky do otvoru na dopisy na dveřích jisté budovy na jihozápadním rohu Spring Street a Západní Broadwaye. Pak měl pokračovat v chůzi, na jih po Západní Broadwayi. Kdosi půjde za ním, vejde do budovy a vyzvedne klíčky. Když se můj řidič zastaví, otočí nebo jenom ohlédne, zaplatí Kate životem. Stejně jako kdybych do auta umístil zařízení, kterým by se dalo vystopovat.“

„Přesně takhle ten rozhovor proběhl, slovo od slova?“

Lane přikývl.

„Nic jiného?“

Lane zavrtěl hlavou.

„Kdo auto odvezl?“ zeptal se Reacher.

„Gregory,“ odpověděl Lane.

„Řídil jsem se pokyny,“ ozval se Gregory. „Do písmene. Nemohl jsem si dovolit riskovat něčí život.“

„Jak daleko jste musel jít?“ otočil se k němu Reacher.

„Šest bloků.“

„Co je to za budovu, ta s otvorem na dopisy?“

„Opuštěná,“ sdělil Gregory. „Nebo čeká na rekonstrukci. Jedno z toho. Rozhodně v ní nikdo nebydlí. Byl jsem se tam dneska večer ještě jednou podívat, než jsem zašel do kavárny. Ani stopa po nájemnících.“

„Jak dobrý byl ten Taylor? Poznali jste se ještě v Británii?“

Gregory přikývl. „SAS je jedna velká rodina. A Taylor byl opravdu dobrý.“

„Dobře,“ odsouhlasil Reacher.

„Dobře co?“ chtěl vědět Lane.

„Došel jsem k jistým nevyhnutelným závěrům,“ opáčil Reacher.

ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER OZNÁMIL: „První poznatek, Taylor je mrtvý. Únosci vás musí alespoň trochu znát, a proto věděli, s kým mají v jeho případě čest. Proto by ho nenechali naživu. Nemají k tomu žádný důvod. Představoval by pro ně příliš velké nebezpečí.“

Lane se otázal: „Proč si myslíte, že mě znají?“

„Chtěli konkrétní auto,“ objasnil Reacher. „A předpokládali, že budete mít milion dolarů v hotovosti, který se jenom tak někde povaluje. Požádali o něj, když už měly banky zavřeno, a nařídili, abyste ho dodal, ještě než otevřou. Takovou podmínku by jen málokdo splnil. Sehnat milion dolarů v hotovosti by trvalo nějakou dobu dokonce i většině hodně bohatých lidí. Museli by si je dočasně půjčit, nechat telegraficky poslat, zaručit se cennými papíry nebo něco na ten způsob. O vás ale věděli, že je dokážete vyšpulit okamžitě.“

„Odkud mě znají?“

„To mi povězte vy.“

Nikdo nepromluvil.

„A jsou tři,“ pokračoval Reacher. „Jeden hlídá Kate s Jade na místě, kam je odvezli. Druhý sledoval Gregoryho, když kráčel na jih po Západní Broadwayi, a udržoval přes mobil spojení se třetím, který čekal, až bude čistý vzduch, aby co nejdřív vyzvedl klíčky.“

Nikdo nepromluvil.

„A základnu vybudovali nejméně tři sta kilometrů odtud na severu státu,“ sdělil Reacher. „Řekněme, že celou akci zahájili před jedenáctou včera dopoledne. Ozvali se ale teprve za víc než pět hodin. Protože cestovali autem. Pak v pět hodin vydali pokyny, jak si představují předání, za dalších víc než šest hodin. Těch šest hodin totiž potřebovali, aby se dva z nich zase autem vrátili. Pět šest hodin, to dělá tři sta kilometrů, čtyři sta, klidně i víc.“

„Proč na severu státu?“ otázal se Lane. „Můžou být kdekoliv.“

„Ne na jihu a na západě,“ namítl Reacher. „Jinak by si vybrali k předání místo na jihu od Kanálu, aby mohli přímo do Holland Tunnelu. Nemohou být ani na východě, protože nenakázali, aby vaše auto stálo někde poblíž Midtown Tunnelu. Ne, chtěli se dostat po Šesté na sever. Patrně přes most George Washingtona, nebo Henryho Hudsona a Saw Milí, nebo Triborough a Majora Deegana. Nakonec nejspíš najeli na Thruway. Můžou být například v Catskillských horách. S velkou pravděpodobností na farmě. Určitě někde, kde stojí velká garáž nebo stodola.“

„Proč?“

„Právě podědili váš mercedes. Hned poté, co unesli vozidlo, kterým jel Taylor včera k Bloomingdale’s. Potřebují ta auta někde schovat.“

„Taylor řídil jaguár.“

„Tak vidíte. Musí to u nich teď vypadat jako na výstavišti luxusních vozů.“

„Proč jste si jistý, že zavolají zpátky?“

„Vyznám se v lidské povaze. Právě v tuhle chvíli vyšilují vzteky. Nejradši by se nakopali do zadku. Znají vás, ale třeba zase ne tak dobře. Požádali o milion dolarů v hotovosti a vy jste jim ho bez nejmenšího zaváhání vydal. To byla chyba. Měl jste se vykrucovat a smlouvat. Protože teď si nadávají, že nechtěli víc. Proklínají se, že nevyzkoušeli hranici. Takže zavolají a oberou vás o další balík. Otestují, kolik hotovosti se vám ještě válí pod nohama. Pokusí se vás vyždímat.“

„Proč čekají tak dlouho?“

„Protože se jedná o významnou změnu strategie,“ vysvětlil Reacher. „Hádají se, jak postupovat. Už celý den. I tohle patří k lidské povaze. Tři muži se vždycky hádají. Probírají pro a proti, zda se držet plánu či improvizovat, hrát jistou hru nebo riskovat.“

Nikdo nepromluvil.

„Kolik máte v hotovosti?“ zeptal se Reacher.

„Do toho vám nic není,“ odmítl se svěřit Lane.

„Pět milionů,“ řekl Reacher. „Přesně o tolik požádají. Zazvoní telefon a dozvíte se, že máte vysolit pět milionů.“

Sedm párů očí se stočilo k aparátu. Telefon však nezazvonil.

„V dalším autě,“ sdělil Reacher. „Musí mít velkou stodolu.“

„Hrozí Kate nebezpečí?“ otázal se Lane.

„V tuhle chvíli ani nejmenší,“ odpověděl Reacher. „Je jejich zdrojem obživy. A udělal jste dobře, že jste chtěl slyšet její hlas. Nastolil jste správný vzorec. Budou ho muset zopakovat. Problémy nastanou po poslední splátce. To je nejkritičtější část každého únosu. Peníze se odevzdávají snadno. Unesené osoby se získávají daleko obtížněji.“

Telefon stále nezvonil. V místnosti se ozývalo jen syčení klimatizace a tichý mužský dech. Reacher se rozhlédl kolem sebe. Všichni trpělivě čekali. Vojáci zvláštních jednotek jsou na čekání odborníci. Každou příležitostnou velkolepou akci, ve které se ocitli, strávili většinou čekáním a čas ubíjeli bojovou připraveností. A v devíti případech z deseti jim pak dali rozchod a akci zrušili.

Telefon nezazvonil.

„Dobré závěry,“ oznámil Lane do ticha nikomu konkrétně. „Tři muži stovky kilometrů daleko. Na severu státu. Na farmě.“

Reacher se však naprosto mýlil. Jen o šest kilometrů dál napříč elektrickou temnotou velkoměsta, přímo na Manhattanu, otevřel jediný muž dveře malé rozpálené místnosti. Pak ustoupil stranou. Kate Laneová a její dcera Jade kolem něj prošly, aniž by o něj zavadily pohledem. Vstoupily do místnosti a spatřily dvě postele. Tvrdé a úzké. Z místnosti dýchala neobydlená zatuchlost. Okno zakrývala černá látka. Látka byla přichycená izolepou ke stěnám, dole, nahoře a po stranách.

Osamělý muž zavřel dveře a odkráčel.

PÁTÁ KAPITOLA

TELEFON ZAZVONIL PŘESNĚ V JEDNU RÁNO. Lane ho vyškubl z vidlice a vyhrkl: „Ano?“ Reacher zaslechl slabý hlas ve sluchátku, dvakrát zkreslený, jednak přístrojem a jednak špatným spojením. Lane se zeptal: „Cože?“ a zazněla odpověď. Lane požádal: „Dejte mi Kate. Jinak se s vámi nebudu bavit.“ Následovala krátká pauza a pak se ozval jiný hlas. Ženský hlas, zkreslený, vyděšený a přiškrcený. Žena pronesla jen jediné slovo, patrně Laneovo jméno, a potom zaječela. Výkřik přešel do ticha, Lane zavřel oči, opět promluvil hlas elektronického robota a vyštěkl šest krátkých slabik. Lane odpověděl: „Dobře, dobře, dobře,“ a k Reacherovi se doneslo cvaknutí ve sluchátku.

Lane zůstal tiše sedět, oči zavřené, dech zrychlený a přerývavý. Pak oči otevřel, přejel pohledem po přítomných obličejích a zastavil se na Reacherově.

„Pět milionů dolarů,“ oznámil. „Měl jste pravdu. Jak jste to mohl vědět?“

„Bylo jasné, že o ně požádají,“ odpověděl Reacher. „Jeden, pět, deset, dvacet. Přesně takhle lidé uvažují.“

„Máte křišťálovou kouli. Vidíte do budoucnosti. Najímám vás. Dvacet pět tisíc měsíčně, stejně jako ostatní.“

„Měsíc je moc dlouhá doba,“ namítl Reacher. „Za měsíc nebudeme mít co řešit. Bude po všem.“

„Souhlasil jsem s požadovanou sumou,“ sdělil Lane. „Nemohl jsem smlouvat. Týrali ji.“

Reacher přikývl. Neodpověděl.

Gregory se zeptal: „Pokyny později?“

„Za hodinu,“ řekl Lane.

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Nastalo další čekání. Všichni muži zkontrolovali své hodinky a nepatrně se uvolnili. Lane odložil oněmělé sluchátko do vidlice a upřel pohled do prázdna. Reacher se ale předklonil a poklepal ho po koleni.

„Musíme si promluvit,“ pravil tiše.

„O čem?“

„O souvislostech. Musíte zjistit, co je to za lidi.“

„Dobře,“ souhlasil Lane mdle. „Pojďme ke mně do kanceláře.“

Pomalu se postavil a odvedl Reachera z obývacího pokoje přes kuchyni do pokojíku pro služky v zadní části bytu. Pokojík byl malý, prostě zařízený, čtvercový a předělaný na kancelář. Psací stůl, počítač, fax, telefony, kartotéky, police.

„Povězte mi o Poradcích v otázkách bezpečnosti,“ vyzval ho Reacher.

Lane se posadil na židli u psacího stolu a otočil se na ní čelem do místnosti.

„Moc toho k povídání není,“ sdělil. „Jsme jenom parta bývalých vojáků, kteří ubíjejí čas.“

„Čím ho ubíjíte?“

„Čímkoliv, co zákazníci potřebují. Hlavně tělesnou ostrahou. Ostrahou firemních budov. Podobnými věcmi.“

Na psacím stole stály dvě zarámované fotografie. Jedna byla menší verze nádherného Kateina portrétu v obývacím pokoji. Sedmnáct na dvanáct, nikoliv třicet pět na dvacet sedm, v obdobně drahém pozlaceném rámečku. Ale stejně krásná a profesionálně provedená. Na druhé byla další žena, přibližně stejně stará, ale na rozdíl od tmavovlasé Kate blonďatá, s modrýma a ne zelenýma očima.

„Tělesná ostraha?“ podivil se Reacher.

„Většinou.“

„Nevěřím vám, pane Lane. Tělesná ostraha nevynáší dvacet pět tisíc měsíčně. Tělesní strážci jsou udělaní pitomci, kteří můžou mluvit o štěstí, když si vydělají desetinu. A pokud byste měl muže vycvičené na ochranu osob, poslal byste jednoho z nich včera ráno s Kate a Jade. Taylor by měl na starosti auto a například Gregory zbraň. Neudělal jste to ale, z čehož vyplývá, že tělesná ostraha není hlavním předmětem vašeho podnikání.“

„Předmět mého podnikání je důvěrný,“ opáčil Lane.

„To už neplatí. Pokud chcete získat zpátky manželku a dceru.“

Žádná odpověď.

„Jaguár, mercedes a BMW,“ pokračoval Reacher. „A určitě ještě další. Plus byt v Dakotě. Plus spousta volně se povalující hotovosti. Plus půltucet chlapů, kteří dostávají dvacet pět tisíc měsíčně. Dohromady obrovský balík peněz.“

„Všechno legální.“

„Až na to, že si nepřejete policajty.“

Lane se bezděčně podíval na fotografii světlovlasé ženy.

„To s tím nemá nic společného,“ pravil. „Policajty si nepřeju z úplně jiného důvodu.“

Reacher sledoval Laneův pohled.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Byl,“ opravil ho Lane.

„Kdo to byl?“

„Anne,“ sdělil Lane. „Moje první žena.“

„Dál?“

Na okamžik zavládlo ticho.

„Tímhle vším jsem si už jednou prošel,“ povzdechl si Lane. „Před pěti lety. O Anne jsem přišel. Úplně stejným způsobem. Tenkrát jsem se ale řídil pravidly. Zavolal jsem policajty, i když muž na telefonu mi jasně nakázal, abych to nedělal. Policajti zapojili FBI.“

„A co se stalo?“

„FBI to zbodala,“ pravil Lane. „Při předávání peněz si jich museli všimnout. Anne zemřela. Její tělo našli o měsíc později v New Jersey.“

Reacher neodpověděl.

„Proto nechci tentokrát policajty zavolat,“ dodal Lane.

ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER S LANEM DLOUHOU DOBU jen tiše seděli. Potom Reacher sdělil: „Padesát pět. Měl byste se připravit na další telefonát.“

„Nemáte hodinky,“ namítl Lane.

„Vždycky vím, kolik je hodin.“

Reacher ho následoval do obývacího pokoje. Lane se opět postavil ke stolu a opřel se o něj prsty. Reacher usoudil, že chce zvednout telefon před svými muži. Možná potřeboval útěchu. Nebo podporu.

Telefon zazvonil na čas, přesně ve dvě hodiny v noci. Lane popadl sluchátko a naslouchal. K Reacherovi se doneslo slabé skřehotání robota na druhém konci. Lane požádal: „Dejte mi Kate,“ ale očividně mu nevyhověli, protože potom řekl: „Prosím, neubližujte jí.“ Ještě chvíli naslouchal a pravil: „Dobře.“ Pak zavěsil.

„Od teď za pět hodin,“ oznámil. „V sedm ráno. Stejné místo, stejný postup. Modré BMW. Pouze jedna osoba.“

„Provedu to,“ nabídl se Gregory.

Ostatní muži se nespokojeně zavrtěli. „Měli bychom tam jet všichni,“ ozval se jeden z nich. Byl to malý snědý Američan připomínající účetního, kromě očí, které měl nelítostné a nehybné jako oči žraloka kladivouna. „Za deset minut bychom věděli, kde ji drží. To vám slibuju.“

„Jedna osoba,“ zopakoval Lane. „Tak zní pokyn.“

„Jsme v New Yorku,“ upozornil muž se žraločíma očima. „Všude se pohybují lidé. Nemůžou čekat, že ulice bude úplně prázdná.“

„Očividně nás znají,“ řekl Lane. „Neušel bys jejich pozornosti.“

„Já bych tam mohl,“ navrhl Reacher. „Mě neznají.“

„Přijel jste s Gregorym. Možná pozorují dům.“

„To je možné,“ souhlasil Reacher. „Ale nepravděpodobné.“

Lane neodpověděl.

„Rozhodnutí je na vás,“ vybídl ho Reacher.

„Popřemýšlím o tom,“ sdělil Lane.

„Přemýšlejte rychle. Musel bych odejít o hodně dřív.“

„Rozhodnutí za hodinu,“ oznámil Lane. Odstoupil od telefonu a zamířil do kanceláře. Šel počítat peníze, pochopil Reacher. Jak asi pět milionů dolarů vypadá? Stejně jako milion, usoudil. Ale ve stovkách, ne ve dvackách.

„Kolik peněz má?“ zeptal se Reacher.

„Spoustu,“ odpověděl Gregory.

„Během dvou dní přišel o šest milionů.“

Muž se žraločíma očima se usmál.

„Získá je zpátky,“ pravil. „Na to můžete vzít jet. Jakmile bude Kate v pořádku doma, pustíme se do akce. Pak se ukáže, kdo je vítěz a kdo poražený. Dotyční zašťourali do nesprávného vosího hnízda. A odpravili Taylora. Jednoho z nás. Budou litovat, že se narodili.“

Reacher pohlédl do jeho nelítostných očí a bylo mu jasné, že svá slova myslí smrtelně vážně. Pak ten muž znenadání napřáhl paži. S lehkou obezřetností. „Já jsem Carter Groom,“ představil se. „Těší mě, že vás poznávám. Alespoň doufám. Pokud se dá za daných okolností říct, že mě to těší.“

Ostatní muži ze sebe vysypali tichý vodopád jmen a potřásli mu rukou. Všichni byli zdvořilí, nic víc, nic míň. Všichni si udržovali odstup od neznámého člověka. Reacher se pokusil přiřadit jména k obličejům. Gregoryho už znal. Muž s velkou jizvou přes oko se jmenoval Addison. Nejmenší z nich byl Latinoameričan, který se jmenoval Perez. Největší se jmenoval Kowalski. A pak k nim ještě patřil černoch Burke.

„Lane mi pověděl, že děláte tělesné strážce a hlídáte firemní budovy,“ poznamenal Reacher.

Zavládlo ticho. Nikdo neodpověděl.

„Nebojte,“ ujistil je Reacher. „Stejně jsem mu nevěřil. Podle mého názoru jste všichni operační roťáci. Válečníci. Takže se domnívám, že pan Lane se zabývá něčím úplně jiným.“

„Čím například?“ otázal se Gregory.

„Řekl bych, že kšeftuje se žoldáky,“ prohlásil Reacher.

Muž jménem Groom zavrtěl hlavou. „Špatně volená slova, kamaráde.“

„Jak by zněla správně volená slova?“

„Jsme soukromá vojenská korporace,“ vysvětlil Groom. „Vadí vám to?“

„Je mi to dost jedno.“

„V tom případě byste si měl utvořit názor a radil bych vám, aby byl dobrý. Pracujeme legálně. Pro Pentagon, jako vždycky a jako jste to dělal dřív i vy.“

„Privatizace,“ doplnil Burke. „Pentagon ji miluje. Je daleko účinnější. Doba velké vlády pominula.“

„Kolik je vás celkem?“ zeptal se Reacher. „Jenom ti, co sedí tady v místnosti?“

Groom opět zavrtěl hlavou. „My jsme tým A. Něco jako služebně starší poddůstojníci. Pak máme ještě kartotéku plnou členů mužstva B. Dodali jsme stovku kluků do Iráku.“

„Takže tam operujete? V Iráku?“

„A v Kolumbii, Panamě a Afghánistánu. Jsme všude, kde nás strýček Sam potřebuje.“

„Co místa, kde vás strýček Sam nepotřebuje?“

Nikdo nepromluvil.

„Tipuju, že Pentagon platí šeky,“ pokračoval Reacher. „Tady se podle všeho ale povaluje spousta hotovosti.“

Žádná odpověď.

„Afrika?“ navrhl Reacher.

Žádná odpověď.

„Stejně na tom nezáleží,“ řekl Reacher. „Není moje věc, kde všude jste byli. Potřebuju jenom vědět, kde byla paní Laneová. V posledních několika týdnech.“

„Proč vás to zajímá?“ podivil se Kowalski.

„Museli ji sledovat,“ sdělil Reacher. „Nemáte pocit? Nebo si myslíte, že únosci každý den postávali před Bloomingdale’s a čekali, až se na ně usměje štěstí?“

„Paní Laneová byla v Hamptonsu,“ oznámil Gregory. „S Jade, skoro celé léto. Vrátily se teprve před třemi dny.“

„Kdo je přivezl zpátky?“

„Taylor.“

„A potom pobývaly tady?“

„Správně.“

„Stalo se něco v Hamptonsu?“

„Například co?“ chtěl vědět Groom.

„Například něco neobvyklého,“ vysvětlil Reacher. „Cokoliv, co by vybočovalo z normálu.“

„V podstatě ne,“ pravil Groom.

„Jednoho dne se u dveří objevila nějaká ženská,“ upřesnil Gregory.

„Jaká ženská?“

„Prostě ženská. Byla tlustá.“

„Tlustá?“

„Zavalitá. Zhruba čtyřicetiletá. S dlouhými vlasy a pěšinkou uprostřed. Paní Laneová ji vzala na procházku na pláž. Potom ta ženská odešla. Považoval jsem ji za kamarádku, která ji přijela navštívit.“

„Viděl jste ji někdy předtím?“

Gregory zavrtěl hlavou. „Možná stará kamarádka. Z minulosti.“

„Co paní Laneová a Jade po návratu do města dělaly?“

„Řekl bych, že vůbec nic.“

„Ne, jednou vyrazila ven,“ opravil ho Groom. „Myslím paní Laneovou. Ne Jade. Sama na nákupy. Vezl jsem ji.“

„Kam?“

„Ke Staples.“

„Do toho obchodu s kancelářskými potřebami?“ Reacher ho viděl úplně všude. Velký řetězec, červenobílá výzdoba, obrovské prostory plné zboží, které nepotřeboval. „Co si koupila?“

„Nic,“ odpověděl Groom. „Čekal jsem dvacet minut u chodníku a vrátila se s prázdnou.“

„Možná si nechala poslat nákup domů,“ navrhl Gregory.

„To mohla udělat on-line. Nemusela mě tahat ven, abych ji vozil.“

„Tak se možná jenom chtěla podívat po obchodě,“ přišel s dalším návrhem Gregory.

„Určitě by si nevybrala obchod s kancelářskými potřebami,“ odmítl Reacher. „Koho by zajímaly?“

„Brzy začne škola,“ napadlo Grooma. „Třeba potřebovala něco pro Jade.“

„V tom případě by ji vzala s sebou,“ řekl Reacher. „A něco by koupila.“

„Odnesla něco dovnitř?“ zeptal se Gregory. „Třeba vracela zboží.“

„Měla kabelu,“ připustil Groom. „To by bylo možné.“ Pak vzhlédl, přes Reacherovo rameno. Edward Lane se vrátil do obývacího pokoje. Nesl velkou koženou tašku a prohýbal se pod její vahou. Pět milionů dolarů, pomyslel si Reacher. Takže takhle vypadají. Lane odhodil tašku na podlahu u východu do předsíně. Se žuchnutím dopadla na tvrdé dřevo a sesula se jako mrtvola malého vypaseného zvířete.

„Ukažte mi fotografii Jade,“ požádal Reacher.

„Proč?“ otázal se Lane.

„Protože si přejete, abych se choval jako policajt. A fotografie jsou první, co chtějí vidět.“

„V ložnici,“ prohlásil Lane.

Reacher ho tedy následoval do ložnice. Do další vysoké čtvercové místnosti, bíle vymalované, neposkvrněné jako klášter a tiché jako hrobka. Vévodila jí obrovská postel z třešňového dřeva se štíhlými sloupky v rozích. Se stolky ve stejném stylu po obou stranách. Odpovídající komodou, na kterou by se vešla televize. Odpovídajícím psacím stolem s přistavenou židlí a fotografií na desce. Fotografie měla rozměry dvacet pět na dvacet a stála vodorovně, ne svisle, fotograficky koncipovaná jako krajina, ne jako portrét. Byl to ale portrét. Bezesporu. Portrét dvou lidí. Napravo zachycoval Kate Laneovou. Jednalo se o stejný záběr jako v obývacím pokoji. Stejná póza, stejné oči, stejný úsměv na hranici rozpuku. V obývacím pokoji však chyběl předmět její náklonnosti. Její dcera Jade. Jade byla v ložnici na levé straně. V naprosto totožné póze jako matka. Dívaly se jedna na druhou, v očích se jim zračila láska a na rtech jim pohrával úsměv, jako by se chystaly rozesmát vtipu, kterému rozuměly jen ony dvě. Jade bylo na fotografii přibližně sedm. Měla dlouhé tmavé vlasy, lehce vlnité, jemné jako hedvábí. Zelené oči a porcelánovou pokožku. Krásné dítě. A krásná fotografie.

„Smím?“ požádal Reacher.

Lane přikývl. Mlčky. Reacher zvedl fotografii a podíval se zblízka. Fotograf dokonale vystihl pouto mezi matkou a dítětem. Kromě vzájemné podoby se nedalo pochybovat o tom, že patří k sobě. Zcela jasně a nepopiratelně. Matka s dcerou. Ale také přítelkyně. Tvářily se, jako by sdílely společné tajemství. Byl to opravdu jedinečný portrét.

„Kdo ho dělal?“ zeptal se Reacher.

„Našel jsem jednoho fotografa v centru,“ odpověděl Lane. „Dost známého. Velice drahého.“

Reacher přikývl. Ať už byl ten fotograf kdokoliv, rozhodně si svůj honorář zasloužil. I když snímek v ložnici nedosahoval kvality snímku v obývacím pokoji. Barvy byly o malinko křiklavější a tahy obličeje působily nepatrně plasticky. Možná ho nechali vyvolat jen strojově. Laneovi se nechtělo utrácet za ruční zpracování obrázku nevlastní dcery.

„Moc hezký,“ pochválil Reacher. Opatrně postavil portrét zpátky na psací stůl. V ložnici panovalo naprosté ticho. Reacher si kdysi přečetl, že Dakota je nejzvukotěsnější budova v New Yorku. Postavili ji ve stejnou dobu, kdy budovali Central Park. Stavitel nacpal mezi podlahy a stropy téměř metr zeminy vyvezené z parku. Ani na tloušťce zdí nešetřil. Všechna ta hmota vytvořila z budovy jeskyni vyhloubenou v nepropustné skále. Což muselo být dobré, napadlo Reachera. V dobách, kdy tady bydlel John Lennon.

„Spokojený?“ ozval se Lane. „Viděl jste, co jste potřeboval?“

„Nevadilo by vám, kdybych se podíval do psacího stolu?“

„Proč?“

„Patří přece Kate?“

„Ano, patří.“

„Tak přesně to by také udělali policajti.“

Lane pokrčil rameny a Reacher začal spodními zásuvkami. V levé narazil na kazety s dopisními papíry a kartičky s prostě vytlačeným jménem Kate Laneová. Pravá obsahovala pořadače a desky týkající se výhradně Jadeina vzdělání. Chodila do soukromé školy devět bloků severně od bytu. Podle účtů a vystavených šeků se jednalo o drahou školu. Všechny šeky byly proplaceny z osobního účtu Kate Laneové. V horních zásuvkách objevil Reacher tužky, propisovačky, obálky, známky, samolepky se zpáteční adresou a šekovou knížku. A stvrzenky od kreditní karty. Ale nic významného. Nic současného. Například nic od Staples.

V horní prostřední zásuvce ležely jen dva americké pasy. Jeden patřil Kate a druhý Jade.

„Kdo je Jadein otec?“ zeptal se Reacher.

„Záleží na tom?“

„Možná ano. Pokud se jedná o klasický případ únosu, musíme se zaměřit i na něj. Děti nejčastěji unášejí znepřátelení rodiče.“

„Tohle je ale náhodný únos. Šlo jim o Kate. Jade se jim připletla do cesty.“

„Únosy je možné zamaskovat. A její otec by ji musel oblékat a živit. A posílat do školy. Třeba potřebuje peníze.“

„Je mrtvý,“ oznámil stručně Lane. „Zemřel na rakovinu žaludku, když byly Jade tři.“

„Kdo to byl?“

„Patřilo mu klenotnictví. Kate ho pak rok vedla. Ne příliš úspěšně. Bývala modelkou. Tam jsem ji ale poznal. V obchodě. Kupoval jsem si hodinky.“

„Nějací jiní příbuzní? Majetničtí prarodiče, tetičky, strýčkové?“

„Nikdo, koho bych potkal. Takže nikdo, kdo by se s Jade za posledních sedm let viděl. Čímž pádem nikdo, kdo by se dal označit za majetnického.“

Reacher zavřel prostřední zásuvku. Narovnal fotografii a otočil se.

„Šatna?“ zeptal se.

Lane ukázal na úzké bílé dveře. Za nimi se nacházela šatna, prostorná na poměry newyorského bytu, malá na jakékoliv jiné město. Rozsvěcelo se v ní zatažením za řetízek. Světlo odhalilo police s dámským oblečením a botami. Prosycené parfémem. Na dně ležel úhledně složený kabátek. Připravený do čistírny, napadlo Reachera. Zvedl ho. Všiml si firemního loga Bloomingdale’s. Prohledal kapsy. Nic v nich nenašel.

„Co měla na sobě, když šla ven?“ otázal se.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Lane.

„Kdo by to mohl vědět?“

„Všichni jsme odešli před ní,“ vysvětlil Lane. „Nikdo tady nezůstal. Až na Taylora.“

Reacher zavřel dveře šatny a přistoupil ke komodě. Nahoře měla dvoukřídlá dvířka a dole zásuvky. Jedna obsahovala šperky. Druhá maličkosti jako sáčky s náhradními knoflíky k novému oblečení a drobnosti posbírané z kapes. Třetí přetékala krajkovým spodním prádlem. Podprsenkami, kalhotkami, pouze černými nebo bílými.

„Mohl bych se podívat do Jadeina pokoje?“ vyslovil Reacher další požadavek.

Lane ho provedl krátkou vnitřní chodbičkou. Jadein pokoj byl celý v pastelových barvách a plný dětských nezbytností. Chlupatí medvídci, porcelánové panenky, hračky, hry. Nízká postel. Pyžamo složené na polštáři. Stále rozsvícená noční lampička. Nízký psací stůl pokrytý kresbami vyvedenými voskovkami. Malá židle, pořádkumilovně přisunuta.

Nic, co by něco říkalo vojenskému policajtovi.

„Víc nepotřebuju,“ oznámil Reacher. „Omlouvám se, že jsem se vám vetřel do soukromí.“

Následoval Lanea do obývacího pokoje. Kožená taška pořád ležela na podlaze, kousek od dveří do předsíně. Gregory a ostatních pět vojáků pořád seděli na svých místech, tiše a zamyšleně.

„Nastal čas rozhodnutí,“ prohlásil Lane. „Myslíte si, že sledovali, jak Reacher vstupuje do budovy?“

„Nikoho jsem neviděl,“ oznámil Gregory. „A považuju to za velice nepravděpodobné. Nepřetržité pozorování by je stálo lidskou sílu. Takže říkám ne.“

„Souhlasím,“ potvrdil Lane. „Domnívám se, že Reacher je pro ně stále neznámým člověkem. Takže v sedm by měl být na ulici. Zkusíme vlastní pozorování.“

Nikdo nic nenamítl. Reacher přikývl.

„Budu sledovat čelní stranu budovy na Spring Street,“ pravil. „Tak zahlédnu alespoň jednoho z nich. Možná dva.“

„Nenechte se nachytat,“ zdůraznil Lane. „Doufám, že chápete mé obavy.“

„Naprosto,“ ujistil ho Reacher. „Nikdo si mě nevšimne.“

„Pouze pozorování. Naprostý zákaz zásahu.“

„Samozřejmě.“

„Dorazí dřív,“ upozornil Lane. „Tak tam musíte být před nimi.“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Reacher ještě jednou. „Už jsem na odchodu.“

„Nechcete vědět, jakou budovu máte pozorovat?“

„To nepotřebuju. Uvidím Gregoryho, jak vhazuje klíče do otvoru na dopisy.“

S tím opustil byt a sjel výtahem do přízemí. Kývl na pozdrav vrátnému a vyšel na ulici. Zamířil k podzemce na Dvacáté druhé a Broadwayi.

Žena pozorující budovu ho zahlédla. Viděla, jak přijel s Gregorym a odchází bez něj. Podívala se na hodinky a poznamenala si čas. Naklonila hlavu a sledovala, jak se vzdaluje na západ. Pak ho ztratila z dohledu a ustoupila do hlubokého stínu.

SEDMÁ KAPITOLA

PRVNÍ PŘIJELA SOUPRAVA ČÍSLO DEVĚT. Reacher použil jízdenku, kterou si koupil den předtím, a ujel jedenáct stanic jižně na Houston Street. Pak vyšel na povrch a zamířil po Varicku na jih. Bylo po třetí hodině v noci a všude panovalo ticho. Reacher zjistil, že i město, které nikdy nespí, si občas zdřímne, alespoň na hodinu na dvě, párkrát týdně. Občas nastane krátká přestávka poté, co se domů vrátí poslední flamendři, a předtím, než vstanou první ranní ptáčata. V takových chvílích se město uklidní a čerpá sílu a vládu nad ulicemi přebírá blýskavá temnota. To byla Reacherova doba. Rád si představoval lidi spící dvanáct třináct patnáct pater nad zemí, často hlavou k hlavě naprosto neznámého souseda oddechujícího jen kousek za tenkou stěnou bytu, spokojené a bez nejmenšího tušení o vysokém tichém muži, který kráčí ve stínu pod nimi.

Zabočil doleva do Charlton Street, přešel Šestou Avenue a Charlton se změnila v Prince. O tři bloky dál se ocitl na Západní Broadwayi, v srdci Soho, blok severně od Spring Street, tři hodiny čtyřicet minut v předstihu. Vydal se na jih, uvolněným krokem chodce, jenž sleduje vytyčený cíl, ale nespěchá. Západní Broadway je širší než příčné ulice, takže když míjel Spring, otevřel se mu krásný výhled na jihozápadní roh. Stála na něm úzká budova s fasádou pobitou plechem a vysoko posazenými matně červenými dveřmi. Vedly k nim tři schody. Špinavá okna v horním patře zakrývala zevnitř tmavá látka. Na jediném okně v přízemí visela vybledlá stavební povolení. Dveře měly štěrbinu na dopisy, úzký obdélník s klapkou. Kdysi možná bývala z naleštěné mosazi, teď ji však pokrývala neutěšená rez.

To musí být ona, pomyslel si Reacher. Zcela určitě.

O jeden blok dál zahnul na východ do Boom a pak se vrátil po Greene Street na sever, kolem butiků se staženými žaluziemi, kde prodávali svetry dražší než letenka do první třídy a nábytek, který stál víc než domácí auta. Zahnul na západ do Prince a zakončil okruh kolem bloku. Opět vykročil po Západní Broadwayi a našel dveře na východním chodníku. Odhrnul nohou odpadky z padesát čísel vysokého prahu, lehl si na záda, dal si ruce pod hlavu a natočil se jako zmožený opilec, oči však nechal pootevřené a upřené na matně červené dveře dvacet metrů daleko.

Kate Laneová dostala pokyn chovat se naprosto tiše, rozhodla se však riskovat. Nemohla samozřejmě spát. Stejně jako Jade. Jak by mohl někdo spát za takových okolností? Tak vstala tiše z postele, popadla ji za kovovou pelest v nohách a posunula stranou.

„Mami, dávej pozor,“ šeptla Jade. „Děláš hrozný rámus.“

Kate neodpověděla. Jen se přeplížila k hlavě postele a znovu ji posunula. Po třech opatrných manévrech se jí podařilo přirazit matraci těsně k Jadeině. Pak vklouzla zpátky pod přikrývku a vzala dceru do náručí. Pevně ji objala. Pokud mají být vzhůru, budou alespoň vzhůru společně.

Ručička hodin v Reacherově hlavě se blížila k šesté ráno. V cihlových a kovových kaňonech Soho stále vládla temnota, obloha nahoře se však už začínala rozjasňovat. Noc byla teplá. Reacherovi se leželo pohodlně. Už zažil horší místa. Mnohokrát. Často na příliš dlouho. U matně červených dveří se zatím nic nedělo. Ale po chodnících se už pohybovali první lidé. Po ulici jezdila osobní auta a náklaďáky. Lidé ho míjeli z obou stran. Ale nikdo se na něj nepodíval. Znamenal pro ně jen chlapa povalujícího se u dveří.

Přetočil se na záda a rozhlédl se. Dveře, které blokoval, byly z obyčejného šedivého kovu. Bez vnější kliky. Při troše štěstí ho do sedmi nikdo nevyruší. Otočil se na bok a opět se podíval na jih a na západ. Vypjal se v zádech, jako by zaháněl křeč, potom pohlédl na sever. Ať už přijde kdokoliv, brzy se objeví. Zcela jasně nebyli hlupáci. Budou se chtít porozhlédnout po okolí. Zkontrolovat střechy, okna a zaparkovaná auta, jestli tam nečíhají policajti. Možná prověří i dveře. Reachera ale ještě nikdo jako policajta neodhalil. Policajt oblečený do laciných hadrů vždycky působí falešně. Reacher vypadal přirozeně.

Policajti, pomyslel si.

To slovo se mu zachytilo v hlavě jako větvička, která se zmítá v rozbouřeném proudu a na okamžik se dotkne břehu. Jen se na okamžik se zachytila a hned zase plula dál. Pak spatřil skutečné policajty, v autě pomalu se plížícím na sever. Reacher se posadil a opřel si hlavu o šedivé dveře. O studený tvrdý kov. Spát vodorovně na veřejných místech odporovalo městskému zákonu o potulce. Zdálo se však, že právo sedět bylo nějakým zvláštním způsobem zakotveno v ústavě. Když newyorští policajti zahlédnou chlapa ležícího na lavičce nebo u dveří, okamžitě zapnout sirénu a rozhoukají se do tlampače. Když narazí na chlapa spícího v sedě, jen se na něj výhružně podívají a pokračují v cestě.

Hlídkový vůz kolem něj projel.

Reacher se znovu položil. Složil si ruce pod hlavu a nechal oči pootevřené.

O šest kilometrů dál na sever sjeli Edward Lane a John Gregory výtahem do přízemí Dakoty. Lane nesl vyboulenou koženou tašku. Venku na ně v mdlém ranním světle čekalo u chodníku modré BMW. Muž, který ho přivezl z garáže, vystoupil a podal klíčky Gregorymu. Gregory otevřel dálkovým ovládáním kufr a Lane do něj hodil tašku. Na vteřinu se na ni zadíval a potom zabouchl víko.

„Žádné hrdinství,“ nařídil. „Jenom vystoupíš, hodíš klíčky do schránky a odkráčíš.“

„Rozumím,“ přisvědčil Gregory. Obešel auto a zasunul se na místo řidiče. Nastartoval a vyrazil na západ. Pak zahnul na jih do Deváté Avenue. Takhle brzy ráno by neměl mít problémy s provozem, usoudil.

O šest kilometrů jižněji se ve stejnou dobu vynořil z Houston Street jakýsi muž a pustil se po Západní Broadwayi. Šel pěšky. Byl to dvaačtyřicetiletý běloch, sto osmdesát čísel vysoký a osmdesát pět kilo těžký. Měl na sobě džínovou bundu a pod ní mikinu s kapuci. Přešel na západní chodník a vydal se k Prince. Neustále těkal očima. Doleva, doprava, před sebe, do dálky. Prováděl průzkum. Na svou techniku byl oprávněně hrdý. Moc mu toho neušlo. Nikdy mu moc neušlo. Představoval si, že má místo očí baterky, jejichž paprsky pronikají přítmím a odhalují všechny zajímavosti.

Teď právě odhalily: čtyřicet pět stupňů vepředu a nalevo chlap rozvalený přede dveřmi. Velký ale nehybný. Končetiny ochablé spánkem. Hlava složená na pažích a v charakteristickém úhlu vytočená do strany.

Opilý? V bezvědomí?

Kdo to je?

Muž v mikině s kapuci se zastavil na chodníku na Prince Street. Počkal na zelenou, i když nejezdila auta. Získaný čas využil k dokončení obhlídky. Velký chlap měl na sobě laciné hadry, ale dobré boty. Kožené, těžké, bytelné, s pořádně prošitými řemínky mezi svrškem a podešví. Patrně anglické. Patrně za tři sta dolarů. Možná za tři sta padesát. Každá z bot měla dvojnásobně vyšší cenu než všechno chlapovo oblečení dohromady.

Tak kdo to je?

Pobuda, který ukradl pár parádních bot? Nebo ne?

Ne, pomyslel si muž v mikině s kapuci.

Otočil se o devadesát stupňů a přešel na červenou Západní Broadway. Zamířil přímo ke dveřím.

Gregory se prohnal v BMW kolem malé dopravní zácpy na Čtyřicáté druhé ulici a až k poště na Třicáté první mu svítila na všech křižovatkách zelená. Pak ho štěstí opustilo, jak se semafory, tak i s provozem. Musel zastavit za popelářským vozem. Čekal. Podíval se na hodinky. Měl spoustu času.

Muž v mikině s kapuci zůstal stát kousek od dveří. Zadržel dech. Chlap na prahu stále spal. Nesmrděl. Měl čistou pokožku. Umyté vlasy. Nebyl podvyživený.

Ne pobuda, který ukradl pár bot.

Muž v mikině s kapuci se usmál. Tohle byl nějaký kretén z milionového bytu v Soho, který se šel pobavit, trochu to přehnal a nezvládl cestu domů.

Dokonalý objekt.

Posunul se o půl kroku dopředu. Nadechl se a vydechl. Zaměřil paprsky baterky na kapsy bavlněných kalhot. Podrobil je zevrubnému průzkumu.

Tady to je.

Levá přední kapsa. Nádherně vyboulená. Přesně šest a půl čísel do šířky, přes centimetr do výšky a osm čísel do délky.

Složené peníze.

Muž s kapuci měl spoustu zkušeností. A tomuhle říkal vnitřní vidění. V kapse se skrývá svazek šustivých dvacek z ATM, několik ohmataných starých pětek a desítky, co vrátil taxíkář, všechny pěkně v jednom balíčku. Celkem: sto sedmdesát tři dolarů. Podle jeho odhadu. A odhad měl většinou velice dobrý. Pochyboval, že by ho zklamal. Ale byl připravený nechat se příjemně překvapit.

Předklonil se v pase a natáhl paži.

Špičkami prstů nadzvedl horní lem kapsy. Udělal malý tunel. Pak rozevřel dlaň a zajel ukazováčkem a prostředníčkem dovnitř, zlehoučka a opatrně. Překřížil prsty jako nůžky nebo jako by dával slib. Ukazováček zastrčil pod peníze, až po první kotník. Prostředníček položil na balíček. Vytvořil cosi jako pinzetu. Malounko přitlačil. Bříškem prostředníčku si bankovky přitiskl na nehet ukazováčku. Jemným trhnutím je odlepil od látky kapsy. Potom začal pomalu, plynule táhnout.

Pak mu zapraštělo v zápěstí.

Vymrštily se obří ruce a zlomily mu ho jako špejli. Jediným nečekaným pohybem. Muži se zatmělo před očima. Zpočátku necítil bolest. Pak ho zaplavila jako přílivová vlna. Na zaječení však už bylo příliš pozdě. Jedna z obřích rukou mu zakryla ústa. S prudkostí baseballové rukavice prvního chytače.

„Mám tři otázky,“ oznámil obr tiše. „Když mi povíš pravdu, můžeš jít. Když budeš lhát, zlomím ti druhé zápěstí. Rozumíme si dobře?“

Obr se sotva pohnul. Zapracoval jen rukama, jednou, dvakrát, třikrát, rychle, účinně a smrtonosně. Klidně oddechoval. Muž v mikině s kapuci dýchat vůbec nemohl. Jen zoufale přikývl.

„Dobře, otázka první: co tady přesně děláš?“ Obr odtáhl ruku, aby zajatec mohl odpovědět.

„Kradu peníze,“ zasípal muž s kapuci. Hlas mu přeskakoval bolestí a hrůzou.

„Rozhodně ne poprvé,“ opáčil obr. Za přivřenými víčky mu svítily modré oči bez výrazu. Hypnotické. Muž s kapuci nedokázal lhát.

„Říkám tomu ranní hlídka,“ vysvětlil. „Občas narazím na dva na tři vám podobné.“

„Zase ne až tak úplně podobné.“

„To máte pravdu.“

„Vybral sis špatně.“

„Omlouvám se.“

„Otázka druhá: jsi sám?“

„Ano.“

„Otázka třetí: chceš teď odejít?“

„Ano, chci.“

„Tak to udělej. Pomalu a přirozeně. Jdi na sever. Zahni doprava do Prince. Neutíkej. Neohlížej se. Prostě zmiz. Okamžitě.“

Gregory se dostal blok a půl k požárnímu hydrantu, zhruba osm minut v předstihu. Předpokládal, že u něj zastaví před nimi. Věděl, že si to musí přesně načasovat.

* * *

Neplynulo ani patnáct vteřin a Reacherovi už zase normálně tepalo srdce. Zastrčil si peníze hlouběji do kapsy a složil si ruce pod hlavu. Nechal ji klesnout do strany a přivřel oči. U matně červených dveří neviděl ani živáčka. Nikdo na ně ani nepohlédl.

Muž s kapuci si objal zlomené zápěstí a došel až k Prince. Pak zapomněl na pomalou a přirozenou chůzi a rozběhl se na východ, co nejrychleji dokázal. Po dvou blocích se zastavil a vyzvracel do kanálu. Chvíli tam zůstal stát, zlomený v pase, opřený zdravou rukou o koleno, poraněnou ruku zastrčenou v kapse jako v závěsu.

Reacher nevlastnil hodinky, když však zahlédl Gregoryho, věděl, že musí být mezi osmou a devátou minutou po sedmé. Pod Houston jsou severojižní bloky dlouhé. Osm až devět minut přesně odpovídalo vzdálenosti od požárního hydrantu na Šesté. Takže Gregory šel přesně na čas. Na Spring se vynořil ze západu. Kráčel rázným tempem. Ruku měl v kapse saka. Zastavil se na chodníku před matně červenými dveřmi, s vojenskou precizností se otočil, vyšel po třech nízkých schodech, zlehka a uvolněně, a přenesl váhu na bříška pod palci nohou. Pak vytáhl ruku z kapsy a Reacher zahlédl záblesk kovu a černé umělé hmoty. Viděl, jak Gregory levačkou nadzvedl klapku na štěrbině na dopisy a pravačkou do ní vhodil klíčky. Zavřel klapku, otočil se a vykročil. Zabočil doprava na Západní Broadway. Bez ohlédnutí. Jen kráčel, hrál svou roli a pokoušel se udržet Kate Laneovou naživu.

Reacher upíral pohled na červené dveře. Čekal. Tři minuty, odhadoval. Pět milionů je spousta peněz. Únosci určitě zmítá jistá netrpělivost. Jakmile jeden z nich potvrdí, že se Gregory vzdálil bezpečně z dohledu, druhý už bude otvírat dveře. A dlouhý blok plus křižovatka jim přijde jako bezpečná vzdálenost. K telefonátu dojde, hned jak se Gregory ocitne jižně od Broom.

Jedna minuta.

Dvě minuty.

Tři minuty.

Nic se nedělo.

Reacher zůstal ležel na zádech, uvolněný a nezúčastněný. Bez jediné známky zájmu. Ani obav.

Čtyři minuty. Nic se nedělo.

Reacher držel oči přivřené, ale upíral je na dveře tak upřeně, že se mu vpalovaly do paměti. Škrábance, zářezy, špína a rez, graffiti. Měl pocit, že i po padesáti letech si je dokáže vybavit přesně jako fotografii.

Šest minut. Osm. Devět.

Nic se nedělo.

Po chodníku se hemžili nejrůznější lidé, ale nikdo se nepřiblížil k červeným dveřím. Po ulici jezdila auta, řidiči vykládali náklaďáky, prodavači otvírali obchody se smíšeným zbožím a pekárny. K podzemce spěchali cestující s novinami a plastikovými kelímky s kávou.

Nikdo nevyšel k červeným dveřím.

Dvanáct minut. Patnáct.

Reacher se zeptal sám sebe: Viděli mě? Odpověděl si: Určitě. S takřka stoprocentní jistotou. Všiml si tě zloděj. To víš na beton. A tihle protivníci jsou chytřejší než jakýkoliv zloděj. Vidí úplně všechno. Chlápci, kteří přemohli před obchodem veterána ze SAS, se pečlivě rozhlížejí. Pak si položil otázku: Vzbudil jsem v nich podezření? Odpověď zněla: Ne, nevzbudil. Zloděj profesionálně vytušil příležitost. Víc nic. Pro ostatní lidi znamenají opilci povalující se přede dveřmi stejně málo jako odhozené plechovky, poštovní schránky, požární hydranty a projíždějící taxíky. Běžné doplňky ulice. Patřící neodlučně k městu. A byl sám. Policajti nebo FBI by dorazili ve skupince. Pod záštitou party. Objevil by se celý hlouček nelogicky postávajících prkenných lidí s vysílačkami v hnědých papírových sáčcích, z jakých se tajně popíjí alkohol.

Viděli mě, ale byl jsem jim ukradený.

Tak co se, krucinál, děje?

Patnáct minut.

Požární hydranty, pomyslel si Reacher.

BMW stálo zaparkované u požárního hydrantu. Začínala dopravní špička. Vyjížděly odtahové vozy města New York. Připravené splnit kvóty. Jak dlouho by nechal soudný člověk pět milionů dolarů v autě zaparkovaném na zakázaném místě?

Devatenáct minut.

Reacher to vzdal po dvaceti. Skulil se z prahu a postavil. Protáhl se a vyrazil na sever, pak na západ po Prince až k Šesté Avenue a potom opět na sever přes Houston k obrubníku s požárním hydrantem.

Místo zelo prázdnotou. BMW zmizelo.

OSMÁ KAPITOLA

REACHER SE VYDAL OPĚT NA JIH, celou cestu zpátky na Spring Street. Prošel kolem šesti bloků, ostrým tempem, za sedm minut. Na Gregoryho narazil na chodníku před matně červenými dveřmi.

„Tak co?“ zeptal se Gregory.

Reacher zavrtěl hlavou.

„Nic,“ sdělil. „Vůbec nic. Nikdo se neukázal. Ocitli jsme se v krysí řiti. Tak to alespoň vy od SAS tuším říkáte.“

„Když se snažíme být slušní,“ souhlasil Gregory.

„Auto zmizelo.“

„Jak je to možné?“

„Musí tam být zadní dveře,“ navrhl Reacher. „Nic lepšího mě nenapadá.“

„Do prdele.“

Reacher přikývl. „Přesně jak jsem říkal. Je to v krysí řiti.“

„Musíme se podívat. Pan Lane bude chtít slyšet všechny podrobnosti.“

Našli úzký průchod o dvě budovy dál na západ. Průchod chránila brána a na bráně visel řetěz. Řetěz jistil zámek velikosti pánve. Nerozbitný. Ale poměrně nový. Naolejovaný a často používaný. Nad bránou se přes celou šířku průchodu rozpínala kovová ochranná stříška vyčnívající šest metrů dopředu.

Nepřekonatelná.

Reacher ustoupil dozadu a rozhlédl se do stran. S cílovou budovou sousedilo z pravé strany cukrářství. Mělo stažené rolety, ale Reacher zahlédl ve výloze cukrovinky velké jako dětská pěst. Atrapy, usoudil. Jinak by se roztekly nebo zplesnivěly. Vzadu v obchodě se svítilo. Reacher přiložil pootevřené dlaně na výlohu a nakoukl dovnitř. Pohybovala se tam malá nejasná postava. Reacher zabušil na dveře, hlasitě a celou rukou. Malá postava se přestala pohybovat a otočila se. Ukázala na cosi napravo ve výšce Reacherova pasu. Na úhlednou cedulku na dveřích, která hlásala: Otvírací doba od 10 do 22 hodin. Reacher zavrtěl hlavou a pokynul prstem. Malá postava pokrčila odevzdaně rameny a vykročila ke dveřím. Byla to žena. Snědá, mladá, unavená. Odemkla komplikovaný systém zámků a pootevřela.

„Máme zavřeno,“ oznámila úzkou skulinou přes bezpečnostní řetízek.

„Odbor hygieny,“ představil se Reacher.

„Nevypadáte na to,“ opáčila žena. A měla pravdu. Reacher vypadal přesvědčivě jako tulák povalující se přede dveřmi. Jako úředník městské správy by nikoho nepřesvědčil. Tak kývl na Gregoryho ve slušivém šedém obleku.

„Tenhle je z odboru,“ vysvětlil. „Já mu jenom dělám doprovod.“

„Kontrolu jsem tady měla nedávno,“ namítla žena.

„Jde o sousední budovu,“ oznámil Reacher.

„Co s ní je?“

Reacher jí pohlédl přes rameno. Cukrářství plné luxusních výrobků, které nikdo nějak zvlášť nepotřebuje. Proto sem nechodí moc zákazníků. A majitel se bojí, aby nepřišel o existenci.

„Krysy,“ prohlásil. „Jsem deratizér. Dostali jsme hlášku.“

Žena zmlkla.

„Máte klíč od brány v průchodu?“ požádal Gregory.

Žena přikývla. „Jestli ale chcete, můžete projít obchodem. To bude rychlejší.“

Odstranila řetízek na dveřích. Vpustila je dovnitř, do prostoru prosyceného vůní kakaa. Přední část obchodu sloužila jako prodejna a vzadu byla kuchyně. Právě se rozehřívající pece. Spousta lesklých táců. Mléko, máslo, cukr. Kádě s rozpuštěnou čokoládou. Ocelové pracovní plochy. Zadní dveře na konci krátké vykachličkované chodby. Žena jim odemkla a Reacher s Gregorym stanuli v průchodu mezi cihlovými stěnami, natolik širokém, aby jím projely povozy z počátku dvacátého století. Průchod protínal blok z východu na západ. Na jednom konci měl bránu vedoucí do Thompson Street a na druhém konci pravoúhlou odbočku k již známé bráně na Spring. Cílová budova vypadala zezadu stejně neutěšeně jako zepředu. Nebo spíš ještě neutěšeněji. Méně pomalovaná graffiti, ale zchátralejší. Se zdmi popraskanými mrazem a mechem v okapech.

Jedno okno v přízemí. A zadní dveře.

Stejně matně červené jako dveře vepředu, ale víc sešlé. Působily jako dřevěná slupka potažená ocelí a naposledy natřená veteránem hledajícím práci po válce v Koreji. Nebo po druhé světové válce. Nebo po první. Ale s kvalitním, vysoce moderním zámkem. Kliku tvořila starodávná mosazná koule, zčernalá a zubožená věkem. Nedalo se poznat, jestli se jí někdo za poslední hodinu dotkl. Reacher ji popadl a zatlačil. Dveře o kousíček povolily, pak je ale zarazil ocelový jazýček zámku.

Tudy cesta nepovede.

Reacher se otočil a zamířil zpátky do kuchyně. Cukrářka držela velký lněný pytel a stříbrnou hubičkou z něj vytlačovala rozpuštěnou čokoládu na cukroví rozložené na plechu.

„Chcete si olíznout lžíci?“ zeptala se a zadívala se, jak ji pozoruje.

„Viděla jste někoho v tom sousedním domě?“ odpověděl Reacher otázkou.

„Neviděla.“

„Ani odcházet nebo přicházet?“

„Ne. Je to prázdný dům.“

„Jste tady každý den?“

„Od půl osmé ráno. Nejdřív roztopím trouby a v deset večer je vypnu. Pak uklízím a odcházím v půl dvanácté. Šestnáctihodinová pracovní doba. Jsem přesná jako hodinky.“

„Sedm dnů týdně?“

„Malý obchod. Odpočinek si nemůžeme dovolit.“

„Těžký život.“

„Vy ho také nemáte lehký.“

„Já?“

„Krysy se množí jako divé.“

Reacher přikývl. „Komu patří ten sousední dům?“

„Vy to nevíte?“ podivila se žena. „Pracujete přece pro městskou správu.“

„Ušetřila byste mi čas. Máme děsný nepořádek v záznamech.“

„Netuším,“ opáčila žena.

„Škoda,“ zalitoval Reacher. „Přeju vám hezký den.“

„Podívejte se na stavební povolení na předních dveřích. Najdete na nich několik telefonních čísel. A patrně i jméno majitele. Měl byste vidět, co všechno jsem musela uvést, když jsem renovovala tenhle obchod.“

„Děkuju,“ pravil Reacher.

„Nechcete čokoládu?“

„Ne ve službě,“ odmítl.

Vyšel za Gregorym z obchodu, společně zahnuli doprava a prohlédli si přední okno cílové budovy. Zakrývala ho temná látka. Na skle byla nalepena spousta povolení. Sklo pokrývala špína a povolení seschla a zkroutila se. Všechna už dávno vypršela. Stále se však na nich dala přečíst telefonní čísla napsaná ručně černou fixou, jedno na každého účastníka nezrealizovaného projektu. Architekt, dodavatel a majitel. Gregory se neobtěžoval s opisováním. Jen vytáhl malý stříbrný mobil a vyfotografoval si je. Pak ze stejného telefonu zavolal do Dakoty.

„Přicházíme,“ oznámil.

Prošli s Reacherem na západ po Šesté Avenue a přejeli devět stanic soupravou číslo devět na sever pod Dvacátou sedmou ulici. Na denní světlo se vynořili přímo vedle Strawberry Fields. Do vestibulu Dakoty vstoupili přesně v osm třicet.

Žena pozorující budovu zahlédla, jak vcházejí dovnitř, a poznamenala si čas.

DEVÁTÁ KAPITOLA

ŠPATNÉ ZPRÁVY EDWARDA LANEA pěkně rozhodily. Reacher ho s napětím pozoroval a viděl, jak se snaží ovládnout. Pochodoval po obývacím pokoji, zatínal pěsti a zarýval si nehty do dlaní.

„Co z toho plyne?“ otázal se. Jako by vznášel požadavek. Dožadoval se právoplatných nároků.

„Poopravuji své závěry,“ oznámil Reacher. „Možná nejsou tři, ale jen dva. Jeden hlídá Kate s Jade a druhý vyráží samotný do města. Gregoryho nepotřebuje na Západní Broadwayi vůbec sledovat, protože do domu chodí zadními dveřmi. Zůstává připravený v průchodu, mimo dohled.“

„To by bylo příliš riskantní. Daleko bezpečnější je pohybovat se volně po ulici.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Pečlivě se připravili. Sousedka přichází v půl osmé ráno a zůstává do půl dvanácté večer. Proto si vybrali tenhle čas. Sedmou ranní, než dorazí. Jedenáct čtyřicet ten první večer, poté co odešla. Jedenáct čtyřicet je pěkně zvláštní doba, nemáte pocit? Musí existovat důvod, proč ji zvolili.“

Edward Lane nic neřekl.

Reacher dodal: „Nebo je to jen jediný chlap. Jedná na vlastní pěst. I to by šlo. Pokud drží Kate a Jade zajištěné na severu, může klidně přijet sám do města.“

„Zajištěné?“

„Někde zamčené. Popřípadě svázané a s ústy ucpanými roubíkem.“

„Celých dvanáct hodin? Tam a zpátky?“

„Jedná se o únos. Ne o pobyt v lázních.“

„Jenom jeden chlap?“

„I to by šlo,“ zopakoval Reacher. „A třeba v tom průchodu vůbec nepostával. Možná už čekal v domě. Hned za předními dveřmi. Gregory mu možná hodil klíčky přímo do dlaně.“

„Zavolají?“ zeptal se Lane. „Myslíte, že se ještě ozvou?“

„Za čtyři hodiny se zase začnou hádat.“

„K čemu dospějí?“

„Co byste udělal vy?“

Lane neodpověděl přímo. „Jestli je to jenom jeden chlap, jak se může hádat?“

„Sám se sebou,“ opáčil Reacher. „A to je ta nejhorší hádka na světě.“

Lane přecházel. Ale přestal zatínat pěsti. Jako by došel k novému poznatku. Reacher přesně něco takového předpokládal. Už je to tady, pomyslel si.

„Možná máte pravdu,“ připustil Lane. „Možná to nejsou tři chlapi.“

Reacher čekal.

„Možná jsou čtyři,“ pokračoval Lane. „A vy jste ten čtvrtý. Proto jste byl první večer v kavárně. Kryl jste záda svému kamarádovi. Dával jste pozor, aby v pořádku odjel.“

Reacher neodpověděl.

„To vy jste navrhl, abychom dneska ráno hlídali dveře. Protože jste věděl, že tam k ničemu nedojde. Měl jste hlídat auto. Měl jste být na Šesté Avenue, ne na Spring Street. A věděl jste, že požádají o dalších pět milionů. Jste jedním z nich, že je to tak?“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Dvě otázky,“ promluvil Reacher. „Proč bych se vracel druhý večer do kavárny? Druhý večer se nic nestalo. A kdybych byl jedním z nich, proč bych Gregorymu říkal, že jsem vůbec nikoho neviděl?“

„Protože jste se chtěl vetřít do mé přízně, abyste nás navedl špatným směrem. Věděl jste, že budu hledat svědky. To bylo jasné. Tak jste se posadil do kavárny, jako pavouk číhající na mouchu.“

Lane se rozhlédl po obývacím pokoji. Reacher sledoval jeho pohled. Tichá zoufalá atmosféra, na uzdě držená zloba, šest nelítostných veteránů ze zvláštních jednotek, kteří ho probodávali očima plnýma nepřátelství vůči cizinci a prastaré nedůvěry vůči vojenském policistovi. Reacher se jim podíval do obličeje, jednomu po druhém. Potom pohlédl na fotografii Kate Laneové.

„Škoda, pane Lane,“ pravil. „Vaše manželka je nádherná žena. A vaše dcera je krásné dítě. Jestli je chcete získat zpátky, jsem jediný, koho máte. Protože jak jsem už říkal, tihle muži dokážou rozpoutat válku, ale nejsou vyšetřovatelé. Nedokážou najít, co hledáte. Takové muže dobře znám. I když jim dáte zrcátko na tyči, nenajdou vlastní prdel.“

Nikdo nepromluvil.

„Víte, kde bydlím?“ otázal se Reacher.

„Můžu si to zjistit,“ odpověděl Lane.

„Ne, nemůžete,“ ujistil ho Reacher. „Protože nikde opravdu nebydlím. Neustále se pohybuju. Všude možně. Takže jestli se odsud dneska rozhodnu odejít, už mě nikdy nespatříte, do konce života. Na to se klidně spolehněte.“

Lane neodpověděl.

„Stejně jako Kate,“ doplnil Reacher. „Tu byste taky už nikdy neviděl. I na tohle se můžete spolehnout.“

„Nenechal bych vás odejít živého,“ opáčil Lane. „Pokud bych se nerozhodl, že vás pustím.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Neodvážil byste se použít střelné zbraně. Ne v Dakotě. Určitě byste tím porušil nájemní smlouvu s družstvem. A boje muže proti muži se nebojím. Rozhodně ne proti tak mrňavým mužům, jako jsou vaši. Pamatujete si, jak to chodilo v armádě? Když někdo od vás vystoupil z řady, koho povolali? Speciální stodesátou jednotku. Na tvrdé muže se posílali tvrdí policajti. A já jsem býval jedním z těch tvrdých policajtů. A klidně se jím zase stanu. Proti vám všem najednou, jestli si přejete.“

Nikdo nepromluvil.

„Nehodlám vás navádět špatným směrem,“ pokračoval Reacher. „Kdybych to chtěl udělat, popsal bych vám dneska ráno dva vymyšlené muže. Malé, vysoké, tlusté, hubené. Eskymáky v kožešinových čepicích. Afričany v tradičním kmenovém kroji. Nechal bych vás honit se za fantomy. Ale neudělal jsem to. Vrátil jsem se a omluvil, protože jsem vás zatím nikam nenavedl. Což mě mrzí. Vážně. Celá ta záležitost je mi moc líto.“

Nikdo nepromluvil.

„Nesmíme ztrácet naději,“ poradil Reacher. „Nikdo z nás. Najít řešení není v podobných situacích nikdy snadné.“

V místnosti stále panovalo ticho. Potom Lane vydechl. Přikývl.

„Promiňte,“ pravil. „Hluboce se omlouvám. Odpusťte mi, prosím. To je tím stresem.“

Reacher opáčil: „Nic se nestalo.“

Lane řekl: „Milion dolarů za nalezení mé ženy.“

„Pro mě?“ ujistil se Reacher.

„Jako odměna.“

„To je pořádná odměna. Před pár hodinami jste nabízel pouhých dvacet pět tisíc.

„Situace je daleko vážnější než před pár hodinami.“

Reacher neodpověděl.

„Přijímáte?“ otázal se Lane.

„O odměně si promluvíme později,“ sdělil Reacher. „Pokud uspějeme.“

„Pokud?“

„Zatím do toho vůbec nevidím. Úspěch záleží na tom, kolik se nám podaří získat času.“

„Zavolají?“

„Řekl bych, že ano.“

„Proč jste se zmínil o Afričanech?“

„Kdy?“

„Před chvílí. Uvedl jste Afričany v kmenových krojích. Jako příklad vymyšleného popisu.“

„Napadli mě jenom jako příklad. Přesně jak jste řekl.“

„Co víte o Africe?“

„Je to největší kontinent jižně od Evropy. Nikdy jsem tam nebyl.“

„Co podnikneme teď?“

„Budeme přemýšlet,“ oznámil Reacher.

Lane odešel do kanceláře a pět mužů na snídani. Reacher zůstal v obývacím pokoji. Gregory tam zůstal s ním. Seděli naproti sobě na dvou nízkých pohovkách. Mezi pohovkami stál konferenční stolek. Stolek měl mahagonovou desku natřenou francouzskou politurou. Pohovky byly potažené květovaným čincem. Na pohovkách ležely sametové polštářky. Celá místnost působila absurdně. Přezdobeně, přehnaně stylizovaně a přehnaně civilizovaně. A zcela jí dominoval portrét Kate Lanové. Její oči byly úplně všude.

„Dokážete ji získat zpátky?“ zeptal se Gregory.

„Nevím,“ odpověděl Reacher. „Tyhle případy končí většinou nešťastně. Unos je brutální záležitost. Většinou úplně stejná jako vražda, jenom trochu prodloužená.“

„To je pěkně poraženecký názor.“

„Ne, realistický.“

„Máme vůbec nějakou šanci?“

„Možná malou, pokud jsme teprve v polovině. Patrně žádnou, jestli jsme dospěli ke konci. Zatím mi chybí pohon. A nejhorší část únosu je vždycky koncová hra.“

„Opravdu si myslíte, že byli v budově, když jsem házel klíčky do schránky?“

„Je to možné. A dávalo by to smysl. Proč čekat venku, když se dá čekat uvnitř?“

„Dobře,“ prohlásil Gregory. „Co byste říkal tomuhle: To je jejich základna. Rozbili ji v tom domě. Ne na severu státu.“

„Kde mají auta?“

„V parkovacích garážích rozesetá po městě.“

„Proč ta pětihodinová přestávka?“

„Aby vzbudili falešný dojem.“

„To by byl opravdu dvojitý bluf,“ poznamenal Reacher. „Přímo nás tam navedli. Dali nám přesnou adresu.“

„Ale bylo by to možné.“

Reacher pokrčil rameny. „Moc ne. Dějí se ale nejrůznější věci. Tak zavolejte na ta čísla. Zjistěte co nejvíc. Třeba se vám podaří najít někoho, kdo by nám dal klíč. Ale ne přímo tam. Na rohu s Thompson. Z dohledu. Pro každý případ.“

„Kdy?“

„Okamžitě. Musíme se vrátit, než požádají o další výkupné.“

Reacher nechal Gregoryho pracovat na pohovce s mobilem a přešel přes kuchyň do Laneovy kanceláře. Lane seděl za psacím stolem, ale nedělal nic produktivního. Jen se houpal na židli a zíral na obě fotografie před sebou. Jeho dvě manželky. Jedna mrtvá. Možná obě.

„Vypátralo FBI pachatele?“ zeptal se Reacher. „Poprvé, tenkrát s Anne?“

Lane zavrtěl hlavou.

„Víte ale, kdo to byl.“

„Tenkrát jsem to nevěděl,“ opáčil Lane.

„Určitě jste si je našel.“

„Opravdu?“

„Povězte mi jak.“

„Ta otázka mě začala pronásledovat i ve spaní,“ pravil Lane. „Kdo mohl něco takového udělat? Zpočátku jsem si nedokázal nikoho představit. Někdo to však očividně dokázal. Tak jsem snížil hranici možností. Ale pak připadal v úvahu úplně každý. Vůbec jsem tomu nerozuměl.“

„Překvapujete mě. Pohybujete se ve světě, kde nejsou únosy a zajímání rukojmích zrovna neznámé.“

„Myslíte?“

„Konflikty v cizích zemích,“ pravil Reacher. „Nepravidelné síly.“

„Tohle se ale stalo doma,“ namítl Lane. „Přímo tady v New Yorku. A unesli mou manželku, ne mě nebo někoho z mých mužů.“

„Vy jste je ale našel.“

„Vážně?“

Reacher přikývl. „Nezeptal jste se, jestli se domnívám, že by to mohli být ti samí lidé. Vůbec jste si na ně nevzpomněl. Jako byste věděl, že to stejní lidé být nemůžou.“

Lane neodpověděl.

„Jak jste je našel?“ zeptal se Reacher.

„Přes kohosi, kdo zaslechl někoho mluvit. Obchodníky se zbraněmi, v rámci jejich sítě.“

„Co si povídali?“

„Vyprávěli o čtyřech chlápcích, kteří se dozvěděli, že jsem uzavřel obchod, a usoudili, že jsem přišel k penězům.“

„Co se s těmi čtyřmi chlápky stalo?“

„Co byste udělal vy?“

„Postaral bych se, aby už nikdy nemohli něco takového zopakovat.“

Lane přikývl. „Právě proto jsem si jistý, že to nebyli ti samí lidé.“

„Zaslechl jste nějaké zvěsti nyní?“ otázal se Reacher.

„Ani slovo.“

„Konkurenti ve stejné oblasti podnikání?“

„Nemám v tomhle podnikání žádné konkurenty. Jen podřízené a mladší partnery. A i kdybych měl konkurenty, nic takového by neudělali. Věděli by, že by to byla sebevražda. Naše cesty by se dříve či později zkřížily. Odvážil byste se rozdráždit do nepříčetnosti skupinku ozbrojených mužů, kterým se vší pravděpodobností vběhnete v budoucnosti do radaru?“

Reacher neodpověděl.

„Zavolají?“ zeptal se Lane.

„Řekl bych, že ano.“

„O kolik požádají?“

„O deset,“ usoudil Reacher. „To bude jejich další krok. Jeden, pět, deset, dvacet.“

Lane si povzdechl, ztracený v myšlenkách.

„Dvě tašky,“ poznamenal. „Deset milionů se do jedné nevejde.“

Jinou reakci nedal najevo. Reachera napadlo: Jeden plus pět už vyplatil, další slíbil mně, deset ho čeká. To dělá dohromady sedmnáct milionů dolarů. Tenhle chlap stojí před ztrátou sedmnácti milionů dolarů a zatím ještě ani nemrkl.

„Kdy zavolají?“ otázal se Lane.

„Počítejte s časem stráveným v autě a časem na hádku,“ opáčil Reacher. „Pozdě odpoledne, brzy večer. Do té doby se neozvou.“

Lane se dál houpal na židli. Ponořil se do mlčení. Pak se ozvalo zaklepání na dveře a do místnosti nakoukl Gregory.

„Mám, co potřebujeme,“ oznámil Reacherovi, ne Laneovi. „Budova na Spring Street patří zkrachovalému projektantovi. Jeden z jeho právníků se s námi za hodinu sejde. Napovídal jsem mu, že se zajímáme o koupi.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Reacher.

„Tak by se slušelo, abyste odvolal, co jste řekl o zrcátku na tyči.“

„Možná. Jednoho dne to třeba udělám.“

„Tak pojďme vyrazit.“

U chodníku na Sedmdesáté druhé ulici na ně čekalo další nové BMW, sedan ze sedmé řady. Tenhle byl černý. Řidič zůstal tentokrát za volantem a Gregory s Reacherem nastoupili dozadu. Žena pozorující dům viděla, jak odjíždějí, a poznamenala si čas.

DESÁTÁ KAPITOLA

PRÁVNÍK ZASTUPUJÍCÍ ZBANKROTOVANÉHO PROJEKTANTA byl neduživý vytáhlý třicátník. Kapsy se mu nadouvaly klíči, které s sebou nosil. Jeho firma se očividně specializovala na zabavené nemovitosti. Gregory mu dal svou pracovní vizitku a Reachera představil jako dodavatele, jehož názoru si váží.

„Je ta budova obyvatelná?“ otázal se Gregory. „Mám na mysli v současném stavu?“

„Bojíte se, že tam bydlí squatteři?“ odpověděl vyzáblý právník otázkou.

„Nebo nájemníci,“ upřesnil Gregory. „Nebo kdokoliv jiný.“

„Nikdo tam není,“ ujistil ho právník. „Věřte mi. Neteče tam voda, nefunguje elektřina ani plyn a je uzavřená kanalizace. Opravdu to není možné, ještě z dalšího daleko podstatnějšího důvodu.“

Zacinkal klíči a odemkl bránu na Thompson Street. Ve třech zamířili průchodem na východ, kolem zadního traktu cukrárny k zadním červeným dveřím cílové budovy.

„Počkejte,“ zarazil Gregory právníka. Pak se otočil k Reacherovi a zašeptal: „Jestli jsou uvnitř, musíme si rozmyslet, jak postupovat. Klidně bychom je mohli taky obě zabít.“

„Nepředpokládám, že by je drželi uvnitř.“

„Připravme se na nejhorší,“ doporučil Gregory.

Reacher přikývl. Ustoupil dozadu, zvrátil hlavu a překontroloval okna. Všechna byla zčernalá špínou a zevnitř je zakrývaly zaprášené závěsy. Hluk z ulice doléhal až do průchodu. Proto si jich zatím nemohl nikdo všimnout.

„Rozhodnutí?“ ozval se Gregory.

Reacher se rozhlédl zadumaně kolem. Přikročil k právníkovi.

„Proč jste si tak jistý, že tam nikdo není?“ zeptal se ho.

„Hned vám to ukážu,“ odvětil právník. Zastrčil klíč do zámku a otevřel dveře. Pak pozvedl ruku, aby Gregory s Reacherem nechodili moc blízko. Protože podstatný důvod, proč nebyla budova obyvatelná, spočíval v tom, že neměla podlahy.

Otevřené dveře visely nad tři a půl metry hlubokou jámou. Jáma bývala kdysi sklepem. Dno pokrývala po kolena vysoká vrstva odpadků. Nad ní se nenacházelo vůbec nic. Jen patnáct metrů volného prostoru, až nahoru ke střeše. Celý dům připomínal obrovskou prázdnou krabici na boty postavenou na výšku. V přítmí prosvítaly pahýly podlažních trámů. Někdo je odřízl těsně u obvodových zdí. Po jednotlivých bytech zbyly jen odlišně vzorované tapety a svislé jizvy po vnitřních příčkách. Na všech oknech zůstaly z nějakého absurdního důvodu zatažené závěsy.

„Vidíte?“ poznamenal právník. „Tady se moc bydlet nedá, co říkáte?“

Vedle zadních dveří stál přistavený žebřík. Starý, dlouhý a dřevěný. Mrštná osoba by se mohla zachytit dveřního rámu, přehoupnout se do strany, postavit se na horní příčku a slézt do odpadků na dně sklepa. Pak by se musela probrodit k předním dveřím, posvítit si baterkou a najít v odpadcích předmět, který spadl ze štěrbiny na dopisy čtyři metry vysoko.

Nebo by se mrštná osoba postavila pod štěrbinu a zachytila vhozený předmět ještě v letu.

„Byl tady ten žebřík vždycky?“ zeptal se Reacher.

„Nepamatuju se,“ odpověděl právník.

„Kdo další má ještě klíče od tohohle domu?“ pokračoval ve vyptávání Reacher.

„Úplně každý a ještě jeho příbuzní,“ opáčil právník. „Dům je prázdný už téměř dvacet let. Poslední majitel vyzkoušel půltucet nejrůznějších plánů, na kterých se podílel půltucet architektů, dodavatelů a bůhví kdo ještě. A kdo ví, co se tady dělo před tím? Jako první byste museli vyměnit zámek.“

„Nemáme zájem,“ odmítl Gregory. „Hledáme něco, kam by se dalo okamžitě nastěhovat. Třeba jenom po vymalování. Tenhle objekt nepřipadá v úvahu.“

„Mohli bychom se dohodnout na ceně,“ pustil se do smlouvání právník.

„Dolar,“ navrhl Gregory. „Za víc bych tuhle barabiznu nekoupil.“

„Mrháte mým časem,“ rozhořčil se právník.

Natáhl se přes zející jámu a zavřel dveře. Opět je zamkl a beze slova vykročil do uličky. Reacher s Gregorym s ním vyšli na Thompson Street. Právník zamkl bránu a odpochodoval směrem na jih. Reacher s Gregorym zůstali stát na chodníku.

„Takže tady základnu nezbudovali,“ prohlásil Gregory úsečně a britsky.

„Zrcátko na tyči,“ podotkl Reacher.

„Jenom mrtvá schránka na klíčky od auta. Museli po tom žebříku šplhat jako opice.“

„To patrně museli.“

„Příště se zaměříme na průchod.“

„Dobrý nápad.“

„Pokud nějaké příště nastane.“

„Určitě nastane,“ prohlásil Reacher.

„Už ale získali šest milionů dolarů. Musí dospět do okamžiku, kdy usoudí, že si nahrabali dost.“

Reacher si vzpomněl, jak mu zloděj šátral v kapse.

„Podívejte se na jih,“ poradil. „Směrem k Wall Street. Nebo se běžte projít po Greene Street a prohlídněte si výlohy. Zjistíte, že finanční limit neexistuje.“

„Já bych ho měl.“

„Já taky,“ souhlasil Reacher.

„Přesně to mám na mysli. Mohlo by se jednat o někoho, jako jsme my.“

„Ne tak úplně. Já jsem ještě nikoho neunesl. Vy snad ano?“

Na to Gregory neodpověděl. Za třicet šest minut se oba vrátili do Dakoty a žena pozorující budovu si udělala další poznámku.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

REACHER SI NECHAL PŘINÉST z lahůdkářství pozdní snídani na Laneův účet a snědl ji sám v kuchyni. Pak se položil na pohovku a přemýšlel tak dlouho, až byl na přemýšlení příliš unavený. Potom zavřel oči, dřímal a čekal, až zazvoní telefon.

Kate s Jade také spaly. Což bylo přirozené. Nemohly spát v noci, tak je únava přemohla uprostřed dne. Ležely na svých úzkých postelích, těsně vedle sebe, a nevnímaly okolní svět. Osamělý muž otevřel tiše dveře a spatřil je. Na okamžik zůstal stát a jen se na ně díval. Potom vycouval z místnosti a nechal je spát. Žádný spěch, pomyslel si. Svým způsobem si právě tuhle fázi operace užíval. Miloval riziko. Odjakživa. Nemělo cenu, aby to popíral. Ta vášeň ho přetvořila do současné podoby.

Reacher se probudil a zjistil, že v obývacím pokoji přibyl Carter Groom. Chlápek se žraločíma očima. Seděl v křesle a nic nedělal.

„Držíte hlídku?“ otázal se Reacher.

„Nejste vězeň, alespoň ne v pravém slova smyslu,“ opáčil Groom. „Kyne vám vidina milionu dolarů.“

„Vadí vám to?“

„Moc ne. Když ji najdete, máte na ně nárok. Hoden je dělník mzdy své. Tak to stojí napsáno v bibli.“

„Vozil jste ji často?“

„Poměrně.“

„Když s ní jela Jade, jak seděly?“

„Paní Laneová vždycky vepředu. To kočírování jí bylo dost nepříjemné. Dítě logicky vzadu.“

„U které jednotky jste dřív sloužil?“

„U průzkumníků námořní pěchoty,“ odpověděl Groom. „První seržant.“

„Jak byste si poradil s přepadením před Bloomingdale’s?“

„Z pohledu vlastní strany, nebo protivníka?“

„Protivníka,“ upřesnil Reacher.

„Kolik bych měl mužů?“

„Záleží na tom?“

Groom o tom vteřinu uvažoval a pak zavrtěl hlavou. „Vůdce je nejdůležitější. Vůdce může klidně jednat sám.“

„Tak jak byste se zachoval?“

„Existuje jediné elegantní řešení,“ pravil Groom. „Celá akce by se musela odehrát v autě, ještě než vystoupí. Bloomie’s je na Lexington Avenue. Lex vede do centra. Takže Taylor zajel k levému okraji vozovky a zastavil před hlavním vchodem. V druhé řadě, jen na chvíli. Já bych hned potom otevřel zadní dvířka a vklouzl vedle dítěte. Seděla připoutaná za matkou. Přiložil bych jí zbraň těsně k hlavě, popadl ji volnou rukou za vlasy a přitáhl k sobě. V tomhle okamžiku bych měl vyhráno. Na ulici by si nikdo ničeho nevšiml. Náhodní chodci by si mysleli, že mě přijeli vyzvednout, ne vyložit pasažéry. A Taylor by musel udělat, co mu řeknu. Měl snad jinou možnost? Paní Laneová ječela na předním sedadle. A stejně mu nic jiného nezbývalo. Nemohl popadnout páčku a narvat sedadlo dozadu, protože sedadla se v jaguáru posouvají elektronicky. Nemohl se otočit a bojovat, protože bych tiskl zbraň ke spánku dítěte. Nemohl použít agresivní řidičský manévr, protože se kolem něj ploužila kolona aut. A já bych stejně držel dítě za vlasy a nenechal se vyhodit. Hra skončila, přímo před obchodem.“

„Co byste udělal potom?“

„Nařídil Taylorovi odjet na nějaké tiché místo. Možná ve městě, ale radši mimo. Pak bych ho střelil, do páteře přes sedadlo, abych nepoškodil přední sklo. Paní Laneové bych přikázal, aby ho vystrčila z auta a sedla si za volant. Odřídila by zbytek cesty. Já bych zůstal vzadu s dítětem.“

Reacher přikývl. „Nějak tak si to představuju.“

„Chudák Taylor,“ projevil soustrast Groom. „Nejhorší pro něj musel být okamžik, kdy mu nakázali zastavit, přeřadit na parkování a zůstat klidně sedět. Přesně věděl, co přijde.“

Reacher neodpověděl.

„Zatím nenašli jeho tělo,“ poznamenal Groom.

„Je to pro vás dobré znamení?“

Groom zavrtěl hlavou. „Prostě ho jenom vyhodili na opuštěném místě, nic víc. Tak to chodí. Potřebovali se ho rychle zbavit, ale počkali, až je doveze do bezpečí. Nejspíš leží někde za městem a ožírají ho kojoti. Je jen otázkou času, jestli ho zkonzumují rychleji, než ho někdo najde.“

„Jak dlouho s vámi pracoval?“

„Tři roky.“

„Měl jste ho rád?“

„Nevadil mi.“

„Byl dobrý?“

„Na to jste se už ptal Gregoryho.“

„Gregory nemusí být nestranný. Oba sloužili u stejné jednotky. A byli dva Britové, kteří se společně ocitli za oceánem. Takže jaký je váš názor?“

„Byl dobrý,“ potvrdil Groom. „SAS je dobrá jednotka. Možná lepší než Delta. A Britové neznají slitování. Mají to v genech. Po dlouhý čas vládli světu a nedělali to zrovna nejmilosrdnějším způsobem. Podle mého názoru se veteránovi od SAS vyrovná jenom veterán od průzkumníků námořní pěchoty. Takže ano, Gregory nepřeháněl. Taylor byl dobrý.“

„Jaký byl osobně?“

„Mimo službu jemný. Rozuměl si dobře s dítětem. Paní Laneová ho měla ráda. Laneovi osobní muži se dělí na dva druhy. Něco jako vnitřní a vnější okruh. Taylor patřil k vnitřnímu. Já patřím k vnějšímu. Vykonávám pouze zadané úkoly. Společensky nic neznamenám, jen pracovně. Někteří znamenají obojí.“

„Pracoval jste pro Lanea před pěti lety?“

„Když unesli Anne? Ne, přidal jsem se k němu až těsně po tom. Ale mezi oběma únosy nemůže existovat žádná souvislost.“

„To už jsem také slyšel,“ potvrdil Reacher.

Ručička hodinek v Reacherově hlavě se přehoupla přes půl pátou odpoledne. Pro Kate a Jade třetí den. Patrně padesát čtyři hodiny od únosu. Padesát čtyři hodiny byla na únos neuvěřitelně dlouhá doba. Většina únosů končí po dvaceti čtyřech hodinách, špatně nebo dobře. Policejní síly se obvykle vzdávají po třiceti šesti. Každá další minuta pak znamená předzvěst katastrofy.

Lane se vrátil ve tři čtvrtě na pět a za ním se začali trousit ostatní. Gregory,

Addison, Burke, Kowalski a Perez. Aniž by se domluvili, zahájili opět vigilii u telefonu. Lane se postavil ke stolu. Ostatní se rozmístili po obýváku, všichni čelem do místnosti. Nešlo pochybovat o tom, na co upírají pozornost.

Telefon však nezazvonil.

„Má tenhle přístroj mikrofon?“ zeptal se Reacher.

„Nemá,“ odpověděl Lane.

„A co telefon v kanceláři?“

„Ten nemůžu použít,“ odmítl Lane. „Porušil bych zaběhnutý vzorec. Tím bych je znepokojil.“

Telefon stále nezvonil.

„Trpělivost,“ poradil Reacher.

Žena pozorující budovu zvedla ve svém bytě sluchátko a vytočila číslo.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

ŽENA NA DRUHÉ STRANĚ ULICE se jmenovala Patricia, pro přátele Patti, a vytočila číslo detektiva newyorského policejního oddělení, který se jmenoval Brewer. Měla jeho číslo domů. Ozval se po druhém zazvonění.

„Hlásím jistou aktivitu,“ oznámila Patti.

Brewer se nezeptal, kdo volá. Nemusel se ptát. Hlas Patti Josephové znal lépe než hlas kohokoliv jiného.

„Pokračujte,“ vyzval ji.

„Na scéně se objevil nový typ.“

„Kdo?“

„Zatím nevím, jak se jmenuje.“

„Popis?“

„Hodně vysoký, udělaný, rozený rváč. Kolem čtyřicítky. Krátké světlé vlasy, modré oči. Objevil se včera pozdě večer.“

„Jeden z nich?“ otázal se Brewer.

„Oblíká se jinak než ostatní. A je mnohem větší. Chová se ale stejně.“

„Chová se stejně? Co jste ho viděla udělat?“

„Způsob, jakým chodí. Jak se pohybuje. Držení těla.“

„Takže si myslíte, že je to taky bývalý voják?“

„Téměř jistě.“

„Děkuju,“ pravil Brewer. „Dobře vykonaná práce. Ještě něco dalšího?“

„Jedna věc,“ sdělila Patti. „Už několik dní jsem neviděla manželku a dceru.“

* * *

Uvnitř Dakoty zazvonil v obývacím pokoji telefon, podle Reacherova odhadu přesně v pět. Lane ho vytrhl z vidlice a přiložil k uchu. K Reacherovi se donesl praskot a skřehotání elektrického přístroje, slabé a tlumené. Lane pravil: „Dejte mi Kate,“ a následovala dlouhá, velice dlouhá pauza. Pak se ozval ženský hlas, hlasitý a jasný. Ale ne klidný. Lane zavřel oči. Pak zase promluvil elektronický robot a Lane otevřel oči. Robot skřehotal celou minutu. Lane naslouchal a v obličeji a očích mu cukalo napětím. Pak telefonát skončil. Volající zavěsil dřív, než stačil Lane cokoliv dodat.

Odložil sluchátko zpátky do vidlice. V obličeji se mu zračila způli naděje a způli zoufalství.

„Chtějí další peníze,“ oznámil. „Pokyny za hodinu.“

„Možná bych měl okamžitě vyrazit,“ navrhl Reacher. „Třeba zahrají faleš a změní časový interval.“

Lane ale zavrtěl vehementně hlavou. „Už ji zahráli. Prý změní celý postup. Všechno bude úplně jinak.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Je paní Laneová v pořádku?“ zeptal se Gregory.

Lane odpověděl: „V hlase jí zněl obrovský strach.“

„Co hlas toho chlapa?“ otázal se Reacher. „Zachytil jste něco?“

„Byl zkreslený. Jako pokaždé.“

„Nemyslím zvuk. Vybavte si, jak mluvil. Volbu a pořádek slov, kadenci, rytmus. Je to Američan, nebo cizinec?“

„Proč by to měl být cizinec?“

„Pokud máte nepřátele, mohli by to být při druhu vašeho podnikání cizinci.“

„Je Američan,“ usoudil Lane. „Alespoň se domnívám.“ Zavřel oči a soustředil se. Pohyboval rty, jako by si v hlavě ještě jednou přehrával celý rozhovor. „Ano, Američan. Rozhodně rodilý mluvčí. Mluvil plynule. Bez chyb a neobvyklých obratů. Prostě úplně normálně, jako mluvíme my všichni.“

„Pokaždé ten samý člověk?“

„Řekl bych, že ano.“

„Jak vám tentokrát připadal? Stejný jako předtím? Podrážděný? Napjatý? Ovládá se, nebo začíná ztrácet nervy?“

„Přišel mi klidný,“ sdělil Lane. „Dokonce jako by se mu ulevilo.“ Pak se zarazil. „Jako by se celá záležitost chýlila ke konci. Jako by tohle byla poslední splátka.“

„Na to je příliš brzy,“ namítl Reacher. „Ještě jsme se nedostali dostatečně daleko.“

„Situaci řídí oni,“ upozornil Lane.

Nikdo nepromluvil.

„Tak co podnikneme?“ ozval se Gregory.

„Budeme čekat,“ řekl Reacher. „Padesát šest minut.“

„Čekání už mám plné zuby,“ rozhořčil se Groom.

„Nic jiného nám nezbývá,“ rozhodl Lane. „Počkáme na pokyny a splníme je do posledního puntíku.“

„Kolik peněz?“ zeptal se Reacher. „Deset?“

Lane na něj zpříma pohlédl. „Hádejte znovu.“

„Víc?“

„Čtyři a půl,“ oznámil Lane. „Přesně tolik chtějí. Čtyři miliony pět set tisíc amerických dolarů. V tašce.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

REACHER STRÁVIL ZBÝVAJÍCÍCH PADESÁT PĚT MINUT úvahami o výši požadované částky. Byla to bizarní suma. A bizarní posloupnost. Jeden, pět, čtyři a půl. Celkem deset a půl milionu dolarů. Působily jako závěrečný součet. Jako konec cesty. Ale byl to bizarní součet. Proč končit právě u něj? Nedávalo to smysl. Nebo snad dávalo?

„Znají vás,“ řekl Laneovi. „Možná ale zase ne tak dobře. Máte štěstí, že si můžete dovolit víc, ale třeba si toho nejsou vědomi. Byla někdy doba, kdy jste nevlastnil víc než deset a půl milionu?“

Lane ale odpověděl: „Ne.“

„Mohl někdo takový dojem získat?“

„Ne,“ zopakoval Lane. „Měl jsem míň a měl jsem víc.“

„Nikdy jste ale neměl přesně deset a půl?“

„Ne,“ odpověděl Lane potřetí.

„Neexistuje absolutně žádný důvod, aby si někdo myslel, že mě přivede na mizinu deseti a půl miliony.“

Reacher to tedy vzdal a čekal jenom na telefon.

Zazvonil přesně v šest večer. Lane ho zvedl a naslouchal. Nepožádal o Kate. Patrně se naučil, že privilegium slyšet manželčin hlas patří jen k prvnímu telefonátu v řadě. K telefonátu týkajícímu se financí. Ne pokynů.

Pokyny trvaly necelé dvě minuty. Pak elektronické krákorání náhle zmlklo, Lane odložil sluchátko do vidlice a trpce se pousmál, jako by obdivoval schopnosti nenáviděného protivníka.

„Tohle je poslední splátka,“ oznámil. „Pak bude po všem. Slíbili, že mi ji vrátí.“

Příliš brzy, pomyslel si Reacher. Nedojde k tomu.

Gregory se otázal: „Co máme udělat?“

„Dali nám hodinu,“ sdělil Lane. „Jeden z nás odsud odjede sám s penězi v černém BMW a bude kroužit, kudy bude chtít. Bude mít u sebe můj mobilní telefon a někdy mezi první a dvacátou minutou jízdy mu zavolají. Sdělí mu místo určení. Od té chvíle bude muset nechat telefon zapnutý, aby slyšeli, jestli se nebaví s někým v autě, někomu netelefonuje nebo nepoužívá vysílačku. Dojede na místo určení. Tam najde zaparkovaný jaguár. Stejný, ve kterém vezl Taylor to první ráno Kate. Nebude zamčený. Položí peníze na zadní sedadlo a bez ohlížení odjede. Žádné pronásledování autem, domlouvání se s kýmkoliv jiným a žádné triky, jinak zaplatí Kate životem.“

„Oni mají číslo na váš mobil?“ podivil se Reacher.

„Musela jim ho dát Kate.“

„Pojedu,“ nabídl se Gregory. „Jestli si přejete.“

„Ne,“ odmítl Lane. „Chci, abys zůstal tady.“

„Pojedu já,“ ozval se Burke. Ten černoch.

Lane přikývl. „Děkuju.“

„Co se stane potom?“ otázal se Reacher. „Jak ji získáme zpátky?“

Lane vysvětlil: „Až spočítají peníze, ještě jednou zavolají.“

„Sem, nebo na mobil?“

„Sem,“ odpověděl Lane. „Bude to nějakou dobu trvat. Spočítat tolik peněz je náročná práce. Ale ne pro mě. Ty bankovky jsou pořád srovnané, zalepené a označené páskami. Jenom mi nevěří. Chtějí rozlepit pásky, zkontrolovat bankovky a přepočítat je ručně.“

Reacher přikývl. Tenhle problém ho před tím nenapadl. Kdyby bylo výkupné ve stovkách, dělalo by to čtyřicet pět tisíc bankovek. Kdyby zvládli dopočítat každých šedesát vteřin do sta, potřebovali by 450 minut, což je sedm a půl hodiny. Dohromady šest hodin na cestu a sedm a půl hodiny na počítání. Čeká nás dlouhá noc, pomyslel si. Jak je, tak i nás.

Lane se zeptal: „Proč si vybrali jaguár?“

„Aby vám připomněli, k čemu došlo,“ usoudil. „A taky se vám posmívají.“

Lane přikývl.

„Do kanceláře,“ nakázal. „Burke a Reacher.“

V kanceláři vyndal Lane z nabíječky na mobily malý stříbrný samsung a podal ho Burkeovi. Pak zmizel, patrně ve své ložnici.

„Šel počítat peníze,“ poznamenal Burke.

Reacher přikývl. Zadíval se na portréty na psacím stole. Dvě krásné ženy, obě stejně fascinující, přibližně stejně staré, ale vzhledově úplně odlišné. Anne Laneová byla blondýna s modrýma očima připomínající trochu dítě šedesátých let, přesto, že se musela narodit, až když tohle desetiletí skončilo. Měla dlouhé rovné vlasy s pěšinkou uprostřed, jako zpěvačka, modelka nebo herečka. V očích se jí zračila bezelstná naivita a na rtech pohrával nevinný úsměv. Květinové dítě, i když na svém prvním gramofonu nejspíš poslouchala house, hip hop nebo acid jazz. Kate Laneová byla víc dítě osmdesátých nebo devadesátých let. Rafinovanější, znalejší světa a vzdělanější.

„Měla Anne děti?“ zeptal se Reacher.

„Neměla,“ odpověděl Burke. „Zaplať pánbůh.“

Rozdíl tedy možná dělalo mateřství. Z Kate vyzařovala vážnost, ne fyzická, ale ukrytá kdesi hluboko uvnitř. Na jednu noc by si Reacher vybral patrně Anne. Celý týden by však raději strávil s Kate.

Lane se vrátil s nacpanou koženou taškou. S námahou ji odhodil na podlahu a posadil se za psací stůl.

„Jak ještě dlouho?“ otázal se.

„Čtyřicet minut,“ oznámil Reacher.

Burke se podíval na hodinky.

„Ano,“ potvrdil. „Čtyřicet minut.“

„Běžte čekat vedle,“ požádal Lane. „Chci být sám.“

Burke zamířil k tašce, ale Reacher ho předběhl. Byla těžká, vyboulená a velkému muži se daleko lépe ponese. Dopravil ji do chodby a odložil ke dveřím, na stejné místo, kde před dvanácti hodinami čekala její předchůdkyně. Sesunula se jako stejné mrtvé zvířátko. Reacher se posadil a začal odpočítávat minuty. Burke přecházel. Carter Groom bubnoval netrpělivě prsty o opěradlo křesla. Průzkumník námořní pěchoty uvízlý na mělčině. Jsem připravený, hlásal. Mimo akci nic neznamenám. Vedle něj seděl tiše Gregory, britsky upjatý. Vedle něj Perez, mrňavý Latinoameričan. Vedle Addison s jizvou na obličeji. Patrně nůž, pomyslel si Reacher. Pak Kowalski, vyšší než ostatní, ale stále mrňavý v porovnání s Reacherem. Členové zvláštních jednotek jsou obvykle malí. Štíhlí, rychlí a mrštní. Stavění na výdrž a vytrvalost, chytří a mazaní. Jako lišky, ne medvědi.

Nikdo nemluvil. Neměli si o čem povídat, kromě skutečnosti, že na konci únosu hrozí vždycky největší nebezpečí. Co vede únosce k tomu, aby dodrželi slovo? Čest? Smysl pro obchodní etiku? Proč riskovat komplikované předávání, když mělký hrob a kulka do hlavy oběti jsou mnohem bezpečnější a jednodušší? Lidskost? Slušnost? Reacher pohlédl na fotografii Kate Laneové vedle telefonu a zamrazilo ho v zádech. Takhle na dosah smrti se za poslední tři dny ještě nedostala. Moc dobře to věděl. A předpokládal, že ostatní to vědí také.

„Je na čase,“ oznámil Burke. „Vyrážím.“

„Odnesu vám tašku,“ nabídl se Reacher. „Pomůžu vám s ní k autu.“

Sjeli společně výtahem. V hale v přízemí se kolem nich prohnala malá snědá žena v dlouhém černém kabátu obklopená vysokými muži připomínajícími zaměstnance, asistenty nebo tělesné strážce.

„Nebyla to Yoko?“ otázal se Reacher.

Burke ale neodpověděl. Jen vyšel kolem vrátného na chodník. Černé BMW už bylo přistavené. Burke otevřel zadní dvířka.

„Položte tašku na zadní sedadlo,“ požádal. „Bude se mi takhle lépe předávat, z jednoho zadního sedadla na druhé.“

„Pojedu s vámi,“ prohlásil Reacher.

„Zbláznil jste se?“

„Lehnu si dozadu na zem. Nikdo mě neuvidí.“

„K čemu to bude dobré?“

„Musíme něco podniknout. Víte stejně dobře jako já, že v tomhle příběhu k žádnému dojemnému setkání u Checkpoint Charlie nedojde. Nevynoří se z mlhy se statečným úsměvem na rtech a Jade na ruce. Nic takového se nestane. Tak budeme muset začít konečně jednat.“

„Co máte v plánu?“

„Až předáte tašku, za dalším rohem vystoupím. Vrátím se a trochu se porozhlédnu.“

„Jak si můžete být jistý, že něco uvidíte?“

„Budou mít čtyři a půl milionu dolarů v nezamčeném autě. Předpokládám, že je tam nenechají dlouho povalovat. Takže něco určitě uvidím.“

„Pomůže nám to?“

„Určitě víc, než kdybychom jenom seděli nahoře v Dakotě a nic nedělali.“

„Lane mě zabije.“

„Nemusí se nic dozvědět. Vrátím se dlouho po vás. Řeknete, že nemáte tušení, kam jsem se poděl. Já řeknu, že jsem se šel projít.“

„Lane vás zabije, jestli to zvořete.“

„Jestli to zvořu, zabiju se sám.“

„Myslím to vážně. Zabije vás.“

„Moje riziko.“

„Riziko pro Kate.“

„Pořád se těšíte na dojemnou scénku od Checkpoint Charlie?“

Burke se odmlčel. Na deset vteřin. Patnáct.

„Tak si nastupte,“ pravil.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

BURKE ZASTRČIL LANEŮV MOBIL DO DRŽÁKU na telefonování na přístrojové desce BMW a Reacher vlezl po kolenou a rukou dozadu na podlážku. Na koberečku se povaloval štěrk. Auto mělo zadní náhon, takže Reacher cítil každé přeskočení převodovky. Burke nastartoval, počkal na mezeru v koloně aut, otočil se a vyrazil po Central Park West na jih. Reacher se vrtěl tak dlouho, až měl kryt převodovky zarytý mezi kyčlemi a žebry.

„Zkuste se vyhýbat velkým dírám,“ požádal.

„Nemáme mluvit,“ napomenul ho Burke.

„Teprve až po telefonátu.“

„Musíme si dát pozor,“ připomněl Burke. „Vidíte?“

Reacher se malinko povytáhl a spatřil, že Burke ukazuje na malý černý knoflík na sloupku řidičových dveří, kousek pod stínítkem proti slunci.

„Mikrofon,“ sdělil Burke. „Na mobil. Opravdu citlivý. Stačí, abyste vzadu kýchl a uslyší vás.“

„Uslyším já je? Přes reproduktor?“

„Přes deset reproduktorů,“ opáčil Burke. „Telefon je napojený na audio-systém. Reproduktory se zapnou automaticky, jakmile se ozvou.“

Reacher si lehl a Burke pokračoval pomalu v jízdě. Pak zabočil ostře doprava.

„Kde jsme?“ zeptal se Reacher.

„Na Padesáté sedmé ulici,“ oznámil Burke. „Je hrozný provoz. Chci se dostat na West Side Highway a pokračovat na jih. Odhaduju, že nás naženou do centra. Jinde být nemůžou. Nikde jinde by v tuhle dobu s jaguárem na ulici nezaparkovali. Jestli nezavolají dřív, než se dostanu na Battery, můžu se vždycky vrátit po East River Drive na sever.“

Reacher cítil, jak auto zastavuje a zase se rozjíždí, pořád dokola. Nad hlavou se mu posunovala taška s penězi, z jednoho konce sedadla na druhý.

„Vážně si myslíte, že to může být jenom jeden chlap?“ prohodil Burke.

„Minimálně jeden,“ upřesnil Reacher.

„Menší minimum než jeden neexistuje.“

„Proto je to možné.“

„Proto bychom ho měli přemoct. Přinutit ho, aby mluvil. Vyřešit celý problém přímo na místě.“

„Co kdyby ale nebyl jenom jeden?“

„Možná bychom to měli risknout.“

„Kde jste dřív sloužil?“ otázal se Reacher. „Za starých časů?“

„V Deltě,“ sdělil Burke.

„Znal jste tehdy Lanea?“

„Znám ho odjakživa.“

„Jak byste provedl to přepadení před Bloomingdale’s?“

„Rychle a brutálně uvnitř v autě. Okamžitě, jakmile by Taylor zastavil.“

„To samé říkal Groom.“

„Groom je chytrý chlap, alespoň na mariňáka. Dal jste mu za pravdu?“

„Ano.“

„Jiný způsob neexistuje. Nejsme v Mexiku, Bogotě ani v Rio de Janeiru. Tohle je New York. Tahanici na chodníku by útočník nepřežil. Vrhlo by se na něj osm policajtů. Na každém rohu tam dva hlídkují, ozbrojení a nebezpeční, ostražití kvůli teroristům. Ne, rychlý a brutální útok v autě by byla jediná možnost.“

„Proč si vybrali Bloomingdale’s?“

„Přímo se nabízí. Je to oblíbený obchod paní Laneové. Dělá tam všechny nákupy. Miluje ty velké hnědé tašky.“

„Kdo o tom ale věděl?“

Burke se na chvíli odmlčel.

„To je velice dobrá otázka,“ podotkl.

Pak zazvonil telefon.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

VYZVÁNĚNÍ TELEFONU ZNĚLO ZVLÁŠTNĚ, zesílené deseti vysoce kvalitními reproduktory. Naplnilo celé auto. Velice hlasité, hutné, syté a zřetelné. Bez elektronické pronikavosti typické pro mobily. Telefon jen krásně předl.

„Teď držte ústa,“ sykl Burke.

Natáhl pravačku a stiskl tlačítko na samsungu.

„Haló?“ pravil.

„Dobrý večer,“ ozval se hlas, tak pomalý, pečlivý a mechanický, že z pozdravu vytvořil čtyři samostatná slova. Něco jako: Dob-Rý-Ve-Čer.

Byl to ďábelský hlas. Naprosto ohromující. Natolik zkreslený přístrojem, že bez něj by se nedal vůbec poznat. Tyhle přístroje běžně prodávali v obchodech se špionážními pomůckami. Reacher je viděl. Nasazovaly se na mluvítko telefonu. Na jedné straně měly mikrofon, pod ním rozvodové destičky a na druhém konci malý primitivní zesilovač. Fungovaly na baterky. Zvuk se zkresloval pomocí otočných číselníků. Od nuly do deseti, podle různých parametrů. Číselníky na tomhle přístroji museli vytočit na jedenáct. Úplně chyběly vysoké frekvence. Hluboké tóny byly zdůrazněné, zpřeházené a zase sestavené dohromady. Duněly a tloukly jako nepravidelné srdce. Docházelo k fázovému efektu, který syčel a hučel při každém nadechnutí, takže hlas zněl, jako by přicházel z vnějšího prostoru. Podmalovával ho mohutný metalický puls, který stoupal a klesal. Připomínal kladivo dopadající na plát těžké oceli. Hlasitost byla nařízená na maximum.

Deset reproduktorů v BMW dodávalo hlasu na gigantické síle. Nepřátelské a děsuplné. Jako by hovořila sama noční můra.

„S kým mluvím?“ zeptal se pomalu.

„S řidičem,“ odpověděl Burke. „S chlápkem, co vám veze peníze.“

„Chci vědět, jak se jmenujete,“ nařídil hlas.

Burke oznámil: „Jmenuju se Burke.“

Hlas ze zlého snu se otázal: „Kdo je s vámi v autě?“

„Nikdo,“ oznámil Burke. „Jsem úplně sám.“

„Nelžete?“

„Ne, nelžu.“

Reachera napadlo, že možná na telefon napojili detektor lži. Jednoduchý přístroj ze stejného obchodu se špionážními potřebami jako rušička na telefon. Plastové krabičky se zelenými a červenými světly. Údajně schopné rozpoznat, jestli v hlase na druhém konci zaznívá stres. Reacher si v duchu přehrál Burkeovy odpovědi a usoudil, že by prošly. Přístroj by byl jen primitivní a vojáci z Delty jsou vycvičení, aby odolali mnohem lepším testům, než jaké se dají koupit na Madison Avenue. A po vteřině se ukázalo, že krabička se skutečně rozsvítila zeleně, protože hlas ze zlého snu klidně pokračoval a položil další otázku. „Kde jste, pane Burkeu?“

„Na Padesáté sedmé ulici,“ odpověděl Burke. „Směřuju na západ. Chystám se najet na West Side Highway.“

„Jste pěkně daleko od místa, kde vás potřebujeme.“

„Kdo jste?“

„Víte, kdo jsem.“

„Kde mě potřebujete?“

„Najeďte na dálnici, jestli chcete. Směrem na jih.“

„Dejte mi trochu času,“ požádal Burke. „Provoz je opravdu hodně hustý.“

„Máte strach?“

„Vy byste ho snad neměl?“

„Nezavěšujte,“ nařídil hlas.

Auto naplnil zkreslený dech. Pomalý a hluboký. Úplně klidný, pomyslel si Reacher. Trpělivá osoba, která se ovládá, má velení a ví, že jí nic nehrozí. Reacher cítil, jak auto zrychlilo a zahnulo doleva. Na oranžovou na dálnici, pochopil. Dávej pozor, Burkeu. Dneska si opravdu nemůžeš dovolit, aby tě zastavili policajti.

„Jsem na dálnici,“ oznámil. „Jedu na jih.“

„Pokračujte v jízdě,“ poručil hlas. Pak zase jen dýchal. Někde ve vedení musel být zabudovaný kompresní zesilovač. Buď v samotné rušičce nebo ve stereu BMW. Dech zněl zpočátku slabě a potom pořád nabýval na síle, až duněl Reacherovi v uších. Opanoval celé auto. Reacher si připadal jako uzavřený v umělé plíci.

Pak dech ustal a hlas se otázal: „Jak vypadá provoz?“

„Svítí hodně červená,“ odpověděl Burke.

„Pokračujte.“

Reacher se snažil sledovat trasu. Věděl, že hodně semaforů je mezi Padesátou sedmou a Třicátou čtvrtou ulicí a na přístupových trasách k přístavišti osobních lodí, Intrepidu a do Lincolnova tunelu.

„Jsem na Čtyřicáté druhé,“ ohlásil Burke.

Reachera napadlo: Říká to mně? Nebo hlasu?

„Pokračujte,“ zavelel hlas.

„Je paní Laneová v pořádku?“ zeptal se Burke.

„Ano.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Ne.“

„Je v pořádku taky Jade?“

„Nedělejte si o ně starosti. Věnujte se řízení.“

Američan, usoudil Reacher. Určitě. Za ochranným valem rušičky zachytil modulaci rodilého mluvčího. Reacher už v životě slyšel spoustu cizích přízvuků, ale tenhle nepatřil k žádnému z nich.

„Teď jsem na Javits,“ sdělil Burke.

„Pokračujte,“ vyzval ho hlas.

Mladý, došel k závěru Reacher. Nebo alespoň ne starý. Na kvalitě hlasu se podepsala rušička, ne pokročilý věk. Ne moc velký. Znělý bas byl umělý. Zakrýval lehkost a rychlost. Malý hrudní koš. Nebo tlusťoch. Jeden z tlustých chlápků, kteří mluví vysokým hlasem.

„Jak ještě daleko?“ otázal se Burke.

„Dochází vám benzin?“ opáčil hlas.

„Ne.“

„Tak proč se ptáte?“

Opět zaznělo oddechování, pomalé a pravidelné. Ještě jsme se nepřiblížili, pomyslel si Reacher.

„Vjíždím na Dvacátou čtvrtou ulici,“ prohlásil Burke.

„Pokračujte.“

Village, napadlo Reachera. Vracíme se do Greenwich Village. BMW se nyní pohybovalo rychleji. Většina odboček doleva do West Village byla ucpaná, tak svítilo méně semaforů. A většina aut se ubírala na sever, ne na jih. Volný doběh na metu, v rámci možností. Reacher natočil hlavu a podíval se zadním okénkem. Projížděli kolem vysokých budov, v jejichž oknech se odráželo slunce. Míhala se jako kaleidoskop.

Hlas se zeptal: „Kde jste nyní?“

„Na Perry,“ oznámil Burke.

„Pokračujte. Ale buďte v pohotovosti.“

Blížíme se, pochopil Reacher. Houston? Najedeme na Houston Street? Pak si pomyslel: Buďte v pohotovosti? To je vojenský výraz. Ale používají ho jen výlučně vojáci? Je dotyčný také bývalý voják? Nebo není? Je civilista? Rádoby voják?

„Morton Street,“ podal hlášení Burke.

„Zabočte po třech blocích doleva,“ přikázal hlas. „Na Houston.“

Vyzná se v New Yorku, usoudil Reacher. Ví, že Houston leží tři bloky jižně od Morton a vyslovuje se Houseton, ne jako Houston v Texasu.

„Dobře,“ souhlasil Burke.

Reacher cítil, jak auto zpomalilo. Zastavilo. Počkalo a posunulo se o kousek dopředu. Potom vyrazilo, aby stihlo zelenou. Reacher se převalil a pevně zapřel o zadní sedadlo.

„Jsem na východním konci Houston,“ oznámil Burke.

„Pokračujte,“ vybídl ho hlas.“

Provoz na Houston byl pomalý. Kočičí hlavy, stopky, díry, semafory. Reacher si ji v duchu procházel. Washington Street, Greenwich Street, Hudson Street. Potom Varick, kde ráno před neplodným pozorováním vystoupil z podzemky. Auto skákalo po výmolech a zapadalo do děr.

„Další bude Šestá Avenue,“ ohlásil Burke.

Hlas nakázal: „Zahněte do ní.“

Burke zabočil doleva. Reacher opět natočil hlavu a zahlédl byty nad svou oblíbenou kavárnou.

Hlas pravil: „Zajeďte do pravého pruhu. Okamžitě.“

Burke dupnul zprudka na brzdu a Reacher narazil do předního sedadla. Ozvalo se tikání směrovky. Potom auto vyrazilo doprava. A zpomalilo.

Hlas sdělil: „Napravo uvidíte cílové vozidlo. Zelený jaguár. Z prvního rána. Přesně v polovině bloku. Vpravo.“

„Už ho vidím,“ potvrdil Burke.

Reacher si pomyslel: Stejné místo? U stejného požárního hydrantu?

Hlas nakázal: „Zastavte a proveďte předání.“

Reacher cítil, jak převodovka přeskočila na parkování, a zaslechl cvakání varovných blinkrů. Potom Burke otevřel dvířka a dovnitř se vevalil hluk z ulice. Auto se zhouplo v pérech a Burke vystoupil. Vzadu troubily klaksony. Okamžitě došlo k dopravní zácpě. O deset vteřin později se rozlétla dvířka u Reacherovy hlavy. Burke mu nevěnoval jediný pohled. Jen se natáhl a popadl tašku. Reacher vykroutil krk opačným směrem a podíval se zespodu na jaguár. Spatřil záblesk zeleného laku. Pak se dvířka zase zabouchla. Cvakla dvířka jaguáru. Potom se opět zavřela. Kdesi uvnitř zazněl slabý hydraulický zvuk. Za deset vteřin seděl Burke zpátky na sedadle řidiče. Zlehka zadýchaný.

„Předání provedeno,“ ohlásil. „Peníze jsou v jaguáru.“

Hlas ze zlého snu pravil: „Na shledanou.“

Telefon oněměl. V autě se rozhostilo ticho. Hluboké a naprosté.

„Jeďte,“ zavelel Reacher. „Zabočte doprava do Bleecker.“

Burke vyrazil od chodníku, varovné blinkry stále zapnuté. Chytil zelenou a přehnal se přes značený přechod pro chodce. Přidal plyn a po dvaceti metrech zprudka zabrzdil. Reacher se vleže natáhl a nahmatal kliku na dvířkách. Zatáhl za ni, otevřel a vylezl po čtyřech ven. Postavil se, zabouchl dvířka, okamžik počkal a upravil si tričko. Pak vyrazil zpátky na roh.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

JEŠTĚ NA BLEECKER REACHER PŘIBRZDIL, zastrčil ruce do kapes a pokračoval méně nápadným tempem. Na Šestou Avenue zabočil jako muž vracející se domů. Po náročném dnu, možná žíznivý nebo hladový, hledající správný bar či obchod s potravinami. Prostě splynul s davem, na což byl překvapivě dobrý, když se vezme v úvahu, že všechny ostatní chodce vždycky převyšoval nejméně o hlavu. Výška mu při pozorování pomáhala i škodila. Čistě teoreticky na sebe přitahoval pozornost. Ale také viděl dál než jakýkoliv průměrný člověk. Díky prostému zákonu trigonometrie. Zůstal uprostřed chodníku, pohlédl přímo před sebe a spatřil zelený jaguár. Podržel ho v zorném úhlu a střelil očima doleva. Nic. Střelil očima doprava, přes střechu jaguáru.

Dva metry od dvířek řidiče zpozoroval muže.

Stejného, jako si všiml první večer. Tím si byl naprosto jistý. Stejná postava, stejné držení těla, stejné pohyby, stejné oblečení. Běloch, lehce opálený, štíhlý, atletický, hladce oholený, zhruba čtyřicetiletý, s pevně semknutou čelistí a bez jakéhokoliv náznaku úsměvu na rtech. Klidný, soustředěný, odhodlaný. Šikovně a rychle se propletl mezi projíždějícími auty a překonal poslední dva metry k jaguáru. Plynulými, úspornými kroky. Otevřel dvířka, vklouzl na sedadlo, nastartoval, zapnul si bezpečnostní pás, ohlédl se přes rameno a zkontroloval provoz za sebou. Pak se zařadil zručně do mezery a zamířil na sever. Reacher pokračoval na jih, ale sledoval ho pohledem. Muž se kolem něj prohnal a zmizel z dohledu.

Šest vteřin, od začátku do konce. Možná méně.

Odhalily něco nového?

Jen bělocha, průměrně vysokého, průměrně těžkého, oblečeného jako každý jiný, kdo má po práci. V džínách, košili, teniskách, baseballové čapce. Přibližně čtyřicetiletého. Naprosto nenápadného. Popis? Prostě obyčejný chlap.

Reacher se podíval na jih a zapátral v řece aut. Žádný volný taxík na dohled. Ani jediný. Tak se znovu obrátil a rozběhl se k rohu s Bleecker, aby zjistil, jestli na něj Burke počkal. Burke to však neudělal. Tak Reacher vyrazil pěšky. Byl příliš zklamaný, než aby jel podzemkou. Potřeboval se projít. Kráčel na sever po Šesté, rychle a bezohledně, a lidé mu uhýbali z cesty, jako by měl mor.

Po dvaceti minutách a dvaceti blocích zahlédl na druhé straně ulice Staples. S červenobílou výzdobou. A výkladem plným kancelářských potřeb. Prokličkoval na protější chodník, aby si ho prohlédl. Byl to velký obchod. Netušil, do kterého odvezl Carter Groom Kate Laneovou, ale usoudil, že všechny obchody firmy Staples musí vypadat stejně. Vstoupil dovnitř a prošel kolem hrazení z dva a půl centimetru silných chromovaných tyčí, kde stály seřazené vozíky. Nalevo za nimi cvakaly pokladny. Na pravé straně za vozíky nabízelo služby fotografické oddělení plné strojových zvětšenin a kopií grafických listů. Dozadu se táhlo dvacet úzkých uliček s policemi sahajícími až ke stropu. Vršily se na nich impozantní sbírky nejrůznějších předmětů. Reacher začal v levém předním rohu a poctivě všemi uličkami prokličkoval až do poslední napravo. Největší předmět, na který narazil, byl psací stůl. Nejmenší buď napínáček, nebo kancelářská svorka, záleželo na tom, jestli by je měřil podle váhy, nebo velikosti. Objevil papíry, počítače, tiskárny, patrony do kopírek, pera, tužky, obálky, pořadače, umělohmotné bedny a lepenky na balíky. Zcela neznámé vymoženosti. Softwary na navrhování domů a vyplňování daňových přiznání. Etiketovací stroje. Mobily, které natáčely videa a posílaly e-maily.

K východu se vrátil, aniž by měl sebemenší tušení, co tady mohla Kate Laneová potřebovat.

Nerozhodně se zastavil a chvíli pozoroval kopírku. Obludu velkou jako sušička v samoobslužné prádelně. Chrlila kopie tak usilovně a rychle, že poskakovala na místě. Připravovala nějakého zákazníka o jmění. Nápis na zdi hlásal, že fotokopie stojí od čtyř centů do dvou dolarů za kus, podle kvality papíru a podle toho, zda si je zákazník přeje černobílé nebo barevné. Klidně mohl zaplatit majlant. Na protější stěně od kopírky trůnily na policích inkoustové patrony. Také drahé. Reacher nechápal, k čemu jsou dobré. Ani proč stojí tolik peněz. Protáhl se kolem fronty u pokladny a vyšel na ulici.

Po dalších dvaceti minutách a dvaceti blocích došel k Bryant Parku a koupil si u stánku párek v rohlíku. O dvacet minut a dvacet bloků později popíjel neperlivou vodu ze stánku v Central Parku. Po dvaceti blocích na sever se stále nacházel v Central Parku, přímo proti Dakotě. Stál pod stromem jako zasažený bleskem, tváří v tvář Anne Laneové, první manželce Edwarda Lanea.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

JAKO PRVNÍ MU ANNE LANEOVÁ VYSVĚTLILA, že se mýlí.

„Viděl jste u Lanea její fotografii,“ pravila.

Reacher přikývl.

„Jsme si hodně podobné,“ řekla.

Reacher opět přikývl.

„Anne byla moje sestra,“ sdělila.

„Promiňte,“ opáčil Reacher. „Omlouvám se, že jsem na vás tak zíral. A přijměte prosím mou upřímnou soustrast.“

„Děkuju.“

„Byly jste dvojčata?“

„Jsem o šest let mladší,“ vysvětlila žena. „Což znamená, že jsem teď stejně stará jako Anne na té fotografii. Něco jako virtuální dvojče.“

„Vypadáte přesně jako ona.“

„Snažím se.“

„Proboha, proč?“

„Přijde mi, že ji tím udržuju naživu. Protože jsem to nedokázala, když to bylo ještě možné.“

„Jak byste to bývala mohla dokázat?“

„Musíme si promluvit,“ oznámila žena. „Jmenuju se Patti Josephová.“

„Jack Reacher.“

„Pojďte se mnou,“ vyzvala ho žena. „Musíme ale oklikou. Aby nás neviděli z Dakoty.“

Provedla Reachera parkem na jih k východu na Šedesátou šestou. Na druhou stranu ulice. Pak opět na sever, do vestibulu budovy číslo 115 na Central Park West.

„Vítejte v Majesticu,“ prohlásila Patti Josephová. „Na zatím nejlepší adrese, kde jsem kdy bydlela. A počkejte, až uvidíte můj byt.“

Reacher ho uviděl o pět minut později, když prošli chodbou, vyjeli výtahem a zdolali další chodbu. Byt Patti Josephové byl v sedmém patře Majesticu, obrácený na sever. Okna obývacího pokoje vedla na Sedmdesátou druhou ulici, přímo ke vchodu do Dakoty. U okenního parapetu stála kuchyňská židle. Okenní parapet vypadal jako psací stůl. Ležel na něm poznámkový blok. A tužka. A fotoaparát Nikon s teleobjektivem a dalekohled Leica 10 × 42.

„Co tady děláte?“ zeptal se Reacher.

„Nejdřív mi řekněte, co tady děláte vy,“ požádala Patti.

„Nejsem si jistý, jestli vám to smím prozradit.“

„Pracujete pro Lanea?“

„Ne, nepracuju.“

Patti Josephová se usmála.

„To jsem si myslela,“ zaradovala se. „Už jsem Brewerovi říkala, že k nim nepatříte. Vypadáte jinak. Klidně se vsadím, že jste nesloužil u zvláštní jednotky.“

„Jak jste to poznala?“

„Jste moc velký. Nevydržel byste vytrvalostní trénink. Velcí muži se brzy unaví.“

„Sloužil jsem u vojenské policie.“

„Poznal jste Lanea v armádě?“

„Ne.“

Patti Josephová se ještě jednou usmála.

„To jsem si také myslela. Jinak byste tady nebyl.“

„Kdo je Brewer?“

„Detektiv z newyorského policejního oddělení.“ Ukázala na poznámkový blok, tužku, fotoaparát a dalekohled. Velkým rozmáchlým gestem. „Trochu mu pomáhám.“

„Vy sledujete Lanea a jeho muže? Pro policajty?“

„Hlavně pro sebe. Ale podávám hlášení.“

„Proč?“

„Protože naděje umírá poslední.“

„Naděje na co?“

„Naděje, že udělá chybu a já ho dostanu.“

Reacher přistoupil k oknu a pohlédl do poznámkového bloku. Patti měla úhledný rukopis. Jako poslední si zapsala: Čas 20:14. Burke se vrací, sám, bez tašky, v černém BMW OSC 23, vstupuje do TDA.

„TDA?“ podivil se Reacher.

„The Dakota Apartments,“ objasnila Patti. „Tak se ta budova oficiálně jmenuje.“

„Viděla jste někdy YOKO?“

„Vídám ji skoro každý den.“

„Odkud víte, jak se Burke jmenuje?“

„Pracoval pro Lanea, když ještě žila Anne.“

Předposlední zápis oznamoval: Čas 18:59. Burke a Venti opouštějí TDA v černém BMW OSC 23, s taškou, Venti ukrytý vzadu.

„Venti?“ nechápal Reacher.

„Tak jsem říkala vám. Dala jsem vám přezdívku.“

„Podle čeho?“

„Venti je největší káva, jakou prodávají u Starbucks. Mnohem větší než ostatní.“

„Kávu mám rád,“ podotkl Reacher.

„Můžu vám ji uvařit.“

Reacher se odvrátil od okna. Byt byl malý, jen s jednou ložnicí. Prostý, uklizený, vymalovaný. Patrně by stál dobrý milion dolarů.

„Proč mi všechno tohle ukazujete?“ zeptal se.

„Dospěla jsem nedávno k rozhodnutí,“ oznámila Patti. „Rozhodla jsem se počkat, až se objeví někdo nový, počíhat si na něj a varovat ho.“

„Varovat před čím?“

„Před Lanem. Vysvětlit, jaký ve skutečnosti je a co udělal.“

„Co udělal?“

„Uvařím kávu,“ vyhnula se odpovědi Patti.

Nenechala si to vymluvit. Odběhla do malé kuchyňky a začala rámusit s kávovarem. K Reacherovi se velice brzy donesla lákavá vůně. Neměl žízeň. Právě vypil celou láhev vody. Kávu měl ale rád. Usoudil, že na jeden šálek může klidně zůstat.

Patti zavolala: „Bez cukru a mléka?“

„Jak to víte?“

„Řídím se instinktem.“

A já se řídím svým, pomyslel si Reacher, i když si nebyl v danou chvíli tak úplně jistý, co mu jeho instinkt napovídá.

„Potřebuju, abyste přešla k věci,“ požádal.

„Dobře,“ souhlasila Patti. „Jak si přejete.“ A potom oznámila: „Anne před pěti lety neunesli. To je jenom krycí historka. Lane ji zavraždil.“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

PATTI JOSEPHOVÁ PŘINESLA JACKU REACHEROVI kávu bez cukru a mléka v obrovském bílém hrnku od firmy Wedgwood. Nejméně půllitrovém. Venti. Postavila ho na obří podšálek, otočila se k Reacherovi zády a posadila se na kuchyňskou židli u okna. Popadla pravačkou tužku a levačkou dalekohled. Vypadal těžký. Držela ho způsobem, jakým drží koulař velkou železnou kouli, na otevřené dlani, těsně u krku.

„Edward Lane je nemilosrdný člověk,“ pravila. „Vyžaduje loajalitu, respekt a poslušnost. Potřebuje je stejně jako narkoman dávku. Proto se pustil do toho svého podnikání. Po odchodu z armády se nedokázal smířit se ztrátou vedoucího postavení. Tak se rozhodl, že si vytvoří vlastní. Potřebuje dávat rozkazy a mít lidi, kteří je plní. Jako potřebujete vy nebo já dýchat. Řekla bych, že trpí duševní poruchou. Je to psychopat.“

„Co dál?“ otázal se Reacher.

„Ignoruje svou dceru. Všiml jste si toho?“

Reacher neodpověděl. Zpočátku se vůbec nezmínil, že Jade také unesli, uvědomil si. Nechal ji odstřihnout z fotografie v obývacím pokoji.

„Moje sestra Anne nebyla moc poslušná,“ pokračovala Patti. „Nevyváděla nic výstředního. Nic bláznivého. Ale Edward Lane řídil jejich manželství jako vojenskou operaci. Anne to vadilo. A čím víc se vzpírala, tím víc požadoval Lane disciplínu. Naprosto fanaticky.“

„Co na něm vaše sestra vůbec viděla?“

„Dokáže být charismatický. Je silný a tichý. Svým omezeným způsobem inteligentní.“

„Co dělala před tím?“

„Modelku.“

Reacher neodpověděl.

„Já vím,“ povzdechla si Patti. „Stejně jako ta druhá.“

„K čemu došlo?“

„Jejich manželství se rozpadlo. Podle mého názoru nemohlo dopadnout jinak. Anne mi jednoho dne sdělila, že požádá o rozvod. Samozřejmě jsem ji v tom podporovala. Bylo to pro ni nejlepší řešení. Ona se však rozhodla, že se rozvede se vším všudy. Včetně alimentů a dělení majetku, pěkně na dlouhé lokty. Což byla nejhorší věc, jakou mohla udělat. Věděla jsem, že je to chyba. Radila jsem jí, aby se sbalila a zmizela, dokud ještě může. Přinesla ale do manželství peníze. Lane je vložil do počátečního kapitálu. Anne požadovala svůj podíl zpátky. Lane však nehodlal takovou vzpurnost tolerovat. Manželku, která se chce rozvést! A dát jí peníze už vůbec nepřipadalo v úvahu. Veřejně by se tím znemožnil, protože by musel omezit činnost a hledat nového investora. Tak se ji rozhodl zlikvidovat. Zfingoval únos a nechal ji zabít.“

V obývacím pokoji se na chvíli rozhostilo ticho.

„Zapojil policii,“ namítl Reacher. „Ta povolala FBI. Určitě případ prošetřili.“

Patti se otočila obličejem do místnosti. Smutně se pousmála.

„Tak už je to tady,“ pravila. „Dostali jsme se do bodu, kdy malá sestra začala působit malinko potrhle a zaujatě. Ale Lane si všechno dobře naplánoval. Dal si záležet, aby nevzbudil podezření.“

„Jak to provedl?“

„Za pomoci svých mužů. Zaměstnává bandu hrdlořezů, kteří jsou zvyklí poslouchat rozkazy. A jsou také chytří. Vědí, jak na věc. Rozhodně mají bohaté zkušenosti. Každý z nich se v minulosti zúčastnil nějaké tajné akce. A každý z nich patrně už také někoho zabil, zblízka a v boji muže proti muži.“

Reacher přikývl. Zcela určitě. Každý z nich. Mnohokrát.

„Podezíráte konkrétní osoby?“ zeptal se.

„Nikoho, s kým jste se setkal,“ odpověděla Patti. „V týmu A z nich nikdo nezůstal. Narušili by dynamiku. A průběhem času by se taková situace stala psychologicky neúnosnou. Nedomnívám se ale, že se jednalo o členy týmu B. Lane potřeboval stoprocentně spolehlivé muže.“

„Takže kdo?“

„Členové týmu A, kteří pro něj už nepracují.“

„Kdo by do téhle kategorie patřil?“

„Byli dva,“ odpověděla Patti. „Hobart a Knight.“

„Proč pro něj už nedělají? Proč by se dva důvěryhodní muži jen tak sebrali a odešli?“

„Krátce po Anneině smrti došlo k operaci v zámoří. Údajně se zvrtla. Dva muži se nevrátili. Právě tihle dva.“

„To mohla být náhoda,“ namítl Reacher. „Nemyslíte? Náhodou se nevrátili právě dva muži, které podezíráte.“

„Jsem přesvědčená, že za jejich zmizením vězí Lane. Postaral se, aby se nevrátili. Uklidil po sobě.“

Reacher neodpověděl.

„Já vím,“ řekla Patti. „Malá sestra se zbláznila.“

Reacher si ji upřeně prohlížel. Nevypadala jako blázen. Možná jen trochu nepatřičně. Ze šedesátých let, jako její sestra. Měla záclonu dlouhých světlých vlasů rozdělenou pěšinkou, úplně stejně jako Anne na fotografii. Velké modré oči, roztomilý nosík, bledou pokožku posetou pihami. Oblečená do bílé venkovské blůzy a vybledlých modrých džín. Bosá a bez podprsenky. Člověk by ji mohl vyfotografovat a dát přímo na obálku archivního CD. Léto lásky. The Mamas and the Papas, Jefferson Airplane, Big Brother a The Holding Company. Reacherovi se tahle muzika líbila. V létě lásky mu bylo sedm a vždycky litoval, že mu nebylo sedmnáct.

„Jak si myslíte, že to proběhlo?“ otázal se.

„Knight Anne ten den vezl,“ pravila Patti. „To je nepopiratelný fakt. Vzal ji na nákupy. Čekal před obchodem. Ale ona z toho obchodu nikdy nevyšla. Jediné, o čem se ví, je telefonát, který následoval o čtyři hodiny později. S obvyklými požadavky. Žádní policajti a výkupné.“

„Hlas?“

„Zkreslený.“

„Jak?“

„Jako by někdo mluvil přes kapesník.“

„Kolik požadoval?“

„Sto tisíc.“

„Lane však vyrozuměl policajty.“

Patti přikývla. „Ale jenom aby si kryl záda. Potřeboval nezávislé svědky. A nechtěl ztratit důvěru mužů, kteří do té akce nebyli zasvěcení.“

„Pak došlo k čemu?“

„Přesně k tomu, co znáte z filmů. FBI nahrála telefonáty a obklíčila místo předání. Lane tvrdí, že se špatně schovali. To si ale vymyslel. Agenti čekali, nikdo se neukázal, protože neexistoval nikdo, kdo by se ukázal. Tak si peníze zase odvezli. Bylo to jenom divadlo. Šaráda. Lane sehrál svou roli, vrátil se domů a rozhlásil do světa, že za všechno můžou policajti a že FBI selhala a připravila Anne o život. Jinak to proběhnout nemohlo.“

„Kde se celou dobu pohyboval ten druhý? Hobart?“

„To nikdo přesně neví. Měl volno. Údajně odjel do Filadelfie. Musel ale čekat na Anne v obchodě.“

„Obrátila jste se tenkrát na policajty?“

„Nevěnovali mi pozornost,“ odpověděla Patti. „Nezapomínejte, že k údajnému únosu došlo před pěti lety, krátce po útoku na Dvojčata. Všichni měli plné ruce práce. A armáda se najednou zase dostala do módy. I běžní civilisté hledali své vzory. Bývalí členové zvláštních jednotek stoupli v ceně. Bojovala jsem předem prohranou bitvu.“

„Co policajt Brewer? V současné době?“

„Shovívavě mi naslouchá. Zbývá mu snad něco jiného? Platím daně. Nepředpokládám však, že by cokoliv podnikl. Jsem realista.“

„Máte proti Laneovi vůbec nějaký důkaz?“

„Nemám,“ přiznala Patti. „Vůbec žádný. Vycházím z kontextu, pocitů a intuice. O víc se s vámi nemůžu podělit.“

„Z kontextu?“

„Víte, čím se soukromé vojenské korporace ve skutečnosti zabývají? Co je podstatou jejich činnosti?“

„Hlavně pomáhají Pentagonu. Uniknout pozornosti senátu.“

„Přesně tak,“ potvrdila Patti. „Nemusí být nutně lepší bojovníci než oficiální vojáci. Často jsou horší a rozhodně dražší. Mají za úkol překračovat zákony. Nic jiného. Kašlou na Ženevskou konvenci, protože je nikdo nemůže obvinit z jejího porušování. Vláda nad nimi nemá žádnou moc.“

„Pečlivě jste si to nastudovala,“ podotkl Reacher.

„Takže co si myslíte, že je Lane za člověka?“

„To musíte vědět lépe než já.“

„Je to hamižný podlý egocentrik.“

„Co jste měla podle vás udělat? Abyste Anne zachránila?“

„Měla jsem ji přesvědčit. Dostat ji pryč, třeba chudou jako kostelní myš, ale živou.“

„To by se vám patrně nepodařilo,“ namítl Reacher. „Byla jste malá sestra.“

„Ale věděla jsem, co jí hrozí.“

„Kdy jste se sem nastěhovala?“

„Zhruba rok po Anneině smrti. Nedokázala jsem se s ní smířit.“

„Ví Lane, že jste tady?“

Patti zavrtěla hlavou. „Dávám si pozor. A tohle město je neuvěřitelně anonymní. Můžete v něm strávit roky, aniž byste potkal souseda.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Proč si myslíte, že chci, abyste něco udělal?“

„Nepozvala jste mě k sobě bezdůvodně. A podstoupila jste kvůli tomu pěkně velké riziko.“

„Usoudila jsem, že mi za to stojíte.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Přestaňte se s ním stýkat. Ve vlastním zájmu. Nešpiňte si ruce jeho obchody. Ty zatím nikdy nepřinesly nic dobrého.“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„A je nebezpečný,“ dodala Patti. „Nebezpečnější, než si dokážete představit. Není moudré zdržovat se v jeho blízkosti.“

„Budu opatrný,“ ujistil ji Reacher.

„Všichni jsou nebezpeční.“

„Budu opatrný,“ zopakoval Reacher. „Jako vždycky. Nyní se k němu ale vrátím. Opustím ho, až se sám rozhodnu.“

Patti Josephová neodpověděla.

„Rád bych se však sešel s tím Brewerem,“ požádal Reacher.

„Proč? Protože si s ním chcete utahovat z bláznivé malé sestry?“

„Ne, kvůli tomu ne,“ popřel Reacher. „Jestli je alespoň trochu dobrý policajt, určitě se radil s detektivy a agenty FBI, kteří na případu pracovali. Získal možná ucelenější obrázek.“

„V jakém směru ucelenější?“

„V jakémkoliv,“ opáčil Reacher. „Prostě bych rád znal jeho názor.“

„Patrně dneska večer přijde.“

„Sem k vám?“

„Podala jsem mu hlášení. A to se pak většinou staví.“

„Vždyť jste říkala, že nic nepodniká.“

„Myslím, že jenom potřebuje společnost. Připadá si osamělý. Chodí ke mně, když mu skončí pracovní doba, po cestě domů.“

„Kde bydlí?“

„Na Staten Island.“

„Kde pracuje?“

„Kousek od centra.“

„Takže to nemá moc po cestě.“

Patti Josephová neodpověděla.

„Kdy mu končí pracovní doba?“ zeptal se Reacher.

„O půlnoci.“

„To vás chodí navštěvovat o půlnoci? I když to k vám nemá zrovna po cestě?“

„Nic spolu nemáme,“ pravila Patti. „Je osamělý. Já jsem taky osamělá. To je všechno.“

Reacher neodpověděl.

„Najděte si nějakou výmluvu, abyste mohl odejít,“ poradila Patti. „Podívejte se na mé okno. Pokud Brewer přijde, bude se v něm svítit. Jestli nepřijde, budu mít zhasnuto.“

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

PATTI JOSEPHOVÁ ZAHÁJILA DALŠÍ OSAMĚLOU HLÍDKU u okna a Reacher vyšel z bytu a nechal ji pracovat. Obešel po směru hodinových ručiček její blok a z bezpečnostních důvodů se přiblížil k Dakotě ze západu. Bylo tři čtvrtě na deset. A teplo. Odkudsi z parku zaznívala hudba. Lidé a hudba. Dokonalý letní večer. V Bronxu nebo v Shea se možná hrál baseball, rozehřívaly se tisíce barů a klubů, osm milionů lidí vzpomínalo na uplynulý den nebo se těšilo na další.

Reacher vstoupil do budovy.

Vrátný zavolal do bytu a pustil ho k výtahu. Reacher vystoupil, zahnul za roh a zjistil, že v chodbě na něj čeká Gregory.

„Mysleli jsme, že jste dal výpověď,“ pravil Gregory.

„Šel jsem se projít,“ oznámil Reacher. „Něco nového?“

„Na to je příliš brzy.“

Reacher ho následoval do bytu. Byt kysele páchl. Čínou, potem, strachy. Edward Lane seděl v křesle vedle telefonu. Zíral do stropu. Tvářil se vyrovnaně. Na konci pohovky vedle něj bylo prázdné místo. A pomačkaný polštářek. Místo, kde nedávno seděl Gregory, usoudil Reacher. Potom následoval Burke, nehybná sedící socha. A Addison, Perez a Kowalski. Carter Groom se opíral o stěnu, obličejem ke dveřím, ostražitý. Jako hlídka. Jsem připravený, hlásal svým postojem.

„Kdy zavolají?“ zeptal se Lane.

Dobrá otázka, pomyslel si Reacher. Zavolají vůbec? Nebo zavoláš ty jim? A vydáš rozkaz, stisknout kohoutek?

Nahlas ale řekl: „Před osmou ranní se neozvou. Potřebují čas na jízdu a počítání. Dřív to nestihnou.“

Lane pohlédl na hodinky.

„Od teď za deset hodin,“ oznámil.

„Ano,“ souhlasil Reacher.

Od teď za deset hodin někdo někomu zavolá.

První z deseti hodin proběhla v tichosti. Telefon nezazvonil. Nikdo nepronesl ani slovo. Reacher klidně seděl a uvažoval o tom, jak se rychle zmenšuje naděje na šťastný konec. Před očima měl fotografii z ložnice a připadalo mu, že se od něj Kate s Jade vzdalují. Jako kometa, která se na okamžik přiblížila k Zemi, slabě zazářila, ale pak se vrhla na novou oběžnou dráhu a zamířila do mrazivých dálav vesmíru, mrňavá tečka svěda, jež se brzy navždy vytratí.

„Udělal jsem všechno, co chtěli,“ prohodil Lane spíš sám k sobě než k ostatním.

Nikdo neodpověděl.

Osamělý muž překvapil své dočasné hosty tím, že nepřistoupil ke dveřím, ale k oknu. Pak je překvapil ještě jednou. Nehty odloupl lepicí pásku, stáhl kousek látky na okně a odhalil úzký obdélník newyorské noční scenérie. Onen známý pohled. Stovky tisíc osvětlených oken na pozadí temné oblohy, připomínající malé diamanty na černém sametu. Scenérie, jaká se nevidí nikde jinde na světě.

Řekl: „Vím, že tenhle pohled miluješ.“

Pak dodal: „Budeš se s ním ale muset rozloučit.“

Nakonec pravil: „Protože ho už nikdy neuvidíš.“

Uprostřed druhé hodiny se Lane podíval na Reachera a nabídl: „V kuchyni je jídlo, jestli máte hlad.“ Pak se nepatrně pousmál, svým typickým neveselým způsobem, a opravil se: „Nebo lépe řečeno, v kuchyni je jídlo, ať chcete nebo nechcete.“

Reacher nechtěl. Neměl hlad. Teprve nedávno si dal párek v rohlíku. Potřeboval ale uniknout z pekla obývacího pokoje. Velice nutně. Všech osm mužů působilo jako hlídka u smrtelného lože. Postavil se.

„Děkuju,“ pravil.

Potichu odešel do kuchyně. Nikdo ho nenásledoval. Na kuchyňském stole se válely špinavé talíře a krabičky od číny. Nedojezené, studené, oschlé a odpudivé. Nechal je bez povšimnutí a posadil se na stoličku. Podíval se doprava k otevřeným dveřím kanceláře. Zaznamenal fotografie na psacím stole. Anne Laneová, úplně stejná jako její sestra Patti. Kate Laneová láskyplně se usmívající na dítě, které odstřihli.

Pozorně se zaposlouchal. V obývacím pokoji stále panovalo ticho. Nikdo za ním nešel. Vstal ze stoličky a vstoupil do kanceláře. Na okamžik se zastavil. Psací stůl, počítač, fax, telefony, skříně, police.

Dohromady zhruba šest metrů polic. S telefonními seznamy, návody na obsluhu střelných zbraní, jednodílnou historií Argentiny a knihou nazvanou Glock Nová vlna v bojových jednoručních zbraních, budíkem, hrnky plnými tužek a per a atlasem světa. Atlas byl starý. Ještě s mapou Sovětského svazu. A Jugoslávie. Některé africké státy měly ještě svá původní koloniální jména a hranice. Vedle atlasu stála velká otočná kartotéka s pěti sty kartičkami uvádějícími jména, telefonní čísla a identifikační kódy. Vojenští specialisté. Většinou 11-Bravo. Pěšáci. Bojové zbraně. Reacher nalistoval písmeno G, jestli nenajde Cartera Grooma. Nenašel ho. Potom B. Nenašel ani Burka. Takže se muselo jednat o tým B. Některá jména byla černě přeškrtnutá a v rozích kartiček stály zkratky. Pohřešovaný, zabit v akci. Zbytek jmen však zůstal ve hře. Téměř pět set mužů a možná několik žen, připravených, plně k dispozici a nedočkavých začít pracovat.

Reacher zasunul kartotéku zpátky na místo a dotkl se myši u počítače. Počítač zapředl a okénko na obrazovce požádalo o heslo. Reacher střelil očima po dveřích a zkusil Kate. Neplatné heslo. Zkusil 05LANE jako plukovník Edward Lane. Se stejným výsledkem. Neplatné heslo. Reacher pokrčil rameny a vzdal další pokusy. Heslo patrně tvořilo Laneovo datum narození, jeho staré vojenské identifikační číslo nebo jméno školního fotbalového družstva. Bez podrobnějšího průzkumu ho neměl šanci zjistit.

Přistoupil ke kancelářským skříním.

Byly celkem čtyři, standardní krabice z nalakované oceli. Přibližně osmdesát čísel vysoké. Každá měla dvě zásuvky. Osm zásuvek celkem. Neoznačených. Nezamčených. Reacher zůstal tiše stát, znovu se zaposlouchal a zatáhl za první zásuvku. Vyjela nehlučně po kuličkových ložiscích. Obsahovala dvě zkosené přihrádky rozdělené šesti lístky ze slabého žlutého kartonu. Přihrádky přetékaly papíry. Reacher je projel palcem. Finanční záznamy. Příliv a odliv peněz. Všechny částky nanejvýš šestimístné a nejméně čtyřmístné. Tudíž nezařaditelné. Reacher je zase zasunul.

Otevřel spodní levou zásuvku. Stejná zkosená oddělení. Stejné žluté lístky. Nadouvaly se však velkými plastikovými obálkami, jaké se dávají do přihrádek na rukavice v nových autech. Manuály, záruční listy, servisní knížky. Doklady o zaplacení pojištění. Značky. BMW, mercedes, BMW, jaguár, mercedes, land rover. U některých byly klíčky pro šoféra v průhledných sáčcích. U jiných náhradní klíčky a dálková ovládání na reklamních kroužcích od dealera. Stvrzenky o zaplaceném mýtném. Účtenky od benzinových pump. Vizitky prodejců a mechaniků.

Reacher zavřel zásuvku. Ohlédl se ke dveřím. Na prahu stál Burke a upřeně ho pozoroval.

DVACÁTÁ KAPITOLA

BURKE HODNOU CHVÍLI MLČEL. Potom oznámil: „Jdu se projít.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher.

Burke neodpověděl.

„Přejete si společnost?“ otázal se Reacher.

Burke pohlédl na obrazovku počítače. Potom dolů na zásuvky kancelářských skříní.

„Doprovodím vás,“ nabídl se Reacher.

Burke pokrčil rameny. Reacher ho následoval přes kuchyni do předsíně. Lane se po nich podíval z obývacího pokoje, jen krátce, zabraný do myšlenek. Nic neřekl. Reacher vyšel za Burkem ven do chodby. V tichosti sjeli společně výtahem. Vykročili na ulici a zamířili na východ k Central Parku. Reacher vzhlédl k oknu Patti Josephové. Bylo temné. Místnost za ním neosvětlená. Takže byla sama. Představil si, jak sedí v přítmí na židli u okenního parapetu. Jak si dělá tužkou poznámku. Čas 23:27, Burke a Venti opouštějí TDA, odcházejí pěšky na východ k Central Parku. Nebo CP. Osoba, která používá pro Dakotu TDA, by místo Central Park určitě napsala CP. A možná mu přestala říkat Venti a zapsala si jeho skutečné jméno. Řekl jí, jak se jmenuje. Možná si poznamenala Burke a Reacher opouštějí TDA.

Nebo možná spala. Někdy spát musí.

„Ta otázka, co jste položil,“ ozval se Burke.

„Jaká otázka?“ opáčil Reacher.

„Kdo věděl, že paní Laneová miluje Bloomingdale’s.“

„Co je s ní?“

„Byla to dobrá otázka,“ sdělil Burke.

„Jak zní odpověď?“

„Souvisí s ní další otázka,“ oznámil Burke.

„Jaká?“

„Kdo věděl, že tam jede právě ono ráno.“

„Předpokládám, že jste to věděli vy všichni,“ nadhodil Reacher.

„Ano, to jsme patrně více méně věděli.“

„Takže proč vám na té otázce záleží?“

„Domnívám se, že existuje napojení zevnitř,“ prohlásil Burke. „Někdo dal někomu hlášku.“

„Byl jste to vy?“

„Ne.“

Reacher se zastavil u přechodu na Central Park West. Burke se zastavil vedle něho. Byl černý jako uhel a malý. Velikostí a postavou připomínal druhou metu ze starých časů první ligy. Hvězdu z Dvorany slávy. Například Joea Morgana. Pohyboval se se stejnou fyzickou sebejistotou.

Semafor vypustil chodce. Červená vztyčená ruka na semaforu blikla a naskočil předkloněný bílý mužíček. Reacher se pořád ještě nesmířil se ztrátou nápisů WALK a DONT WALK. Slova měl daleko radši než piktogramy. A jako dítě ho pobuřovala nesprávná interpunkce. V každém americkém městě chybělo deset tisíc apostrofů. V duchu ho těšilo, že on umí psát lépe.

Vstoupil do vozovky.

„Co se stalo poté, co našli Anne?“ zeptal se.

„S těmi čtyřmi chlapy, kteří ji unesli?“ opáčil Burke. „Radši se neptejte.“

„Předpokládám, že jste s nimi pomohl.“

„Bez komentáře.“

„Přiznali se?“

„Nepřiznali,“ odpověděl Burke. „Tvrdili, že s tím únosem nemají nic společného.“

„Vy jste jim ale nevěřili.“

„Co jiného měli říct?“

Došli na druhou stranu ulice. Vepředu se v přítmí nejasně rýsoval park, temný a opuštěný. Hudba už nehrála.

„Kam jdeme?“ otázal se Reacher.

„To je úplně jedno,“ sdělil Burke. „Jenom jsem si chtěl promluvit.“

„O tom napojení zevnitř?“

„Ano.“

Zahnuli doleva a pokračovali směrem ke Columbus Circle. Vstříc zářivým světlům a hustému provozu. A davům lidí na chodnících.

„Kdo si myslíte, že to byl?“ zeptal se Reacher.

„Nemám tušení,“ odbyl ho Burke.

„V tom případě to bude pěkně krátký rozhovor,“ poznamenal Reacher. „Chtěl jste si promluvit, ale nemáte o čem.“

Burke neodpověděl.

„Kdo dostal hlášku?“ nenechal se odradit Reacher. „Neptám se, kdo ji dal. Ta první otázka je podle mě důležitější. A mám pocit, že se se mnou chcete podělit o odpověď.“

Burke jen mlčky pokračoval v chůzi.

„Vytáhl jste mě ven,“ postěžoval si Reacher. „A určitě ne kvůli tomu, abych se dostal na čerstvý vzduch a protáhl se.“

Burke dál mlčel.

„To chcete, abych si hrál na Dvacet otázek?“ rozhořčil se Reacher.

„Dobrý nápad,“ souhlasil Burke.

„Myslíte, že jde o peníze?“ podřídil se Reacher.

„Ne,“ odpověděl Burke.

„Takže peníze jsou jenom kouřová clona?“

„Nejméně z poloviny. Možná jen posloužily jako souběžný cíl.“

„Z druhé poloviny jde o trest?“

„Správně.“

„Vy se domníváte, že Lane má nepřátele, kteří se mu chtějí pomstít?“

„Ano.“

„Jedna osoba?“

„Ne.“

„Tak kolik?“

„Teoreticky stovky,“ pravil Burke. „Nebo tisíce. Klidně celý národ. Střetli jsme se se spoustou lidí, všude možně.“

„Realisticky?“

„Víc než jedna osoba,“ sdělil Burke.

„Dvě?“

„Ano.“

„Co je důvodem nenávisti?“

„Jakou nejhorší věc může udělat jeden muž druhému?“

„Záleží na tom, o jaké muže se jedná.“

„Přesně tak,“ potvrdil Burke. „A kdo jsme my?“

Reacherovi hned prolétlo hlavou: týmy SEAL válečného námořnictva, jednotka Delta, průzkumníci námořní pěchoty, Zelené barety, britská SAS. Nejlepší na světě.

„Vojáci zvláštních jednotek,“ řekl.

„Přesně tak,“ odsouhlasil Burke. „Takže co neděláme?“

„Nenecháváte těla na válečném poli.“

Burke mlčel.

„Lane to ale udělal,“ pokračoval Reacher. „Nechal v poli dvě těla.“

Burke se zastavil na Columbus Circle, v jeho severním oblouku. Okolo se valila auta. Z reflektorů vystřelovaly divoké tečny světel. Napravo se tyčila stříbrná stěna zbrusu nové výškové budovy. Široká základna zastiňovala Padesátou devátou ulici a nad ní stoupaly k nebi dvě identické věže.

„Co tím chcete říct?“ otázal se Reacher. „Měli bratry nebo syny? Někdo vstal z hrobu, aby se pomstil? Konečně? Za utrpěnou křivdu?“

„Nemuseli mít nutně bratry či syny,“ namítl Burke.

„Kamarády?“

„Nemuseli mít nutně ani kamarády.“

„Tak kdo by to byl?“

Burke neodpověděl. Reacher na něj vytřeštil oči.

„Kristepane,“ zalapal po dechu. „Vy jste je tam nechali živé?“

„Já ne,“ ohradil se Burke. „Nikdo z nás. Nechal je tam Lane.“

„A vy si myslíte, že se jim podařilo vrátit domů?“

„Rozhodně by udělali všechno pro to, aby se jim to podařilo.“

„Hobart a Knight,“ konstatoval Reacher.

„Vy znáte jejich jména.“

„Jistě.“

„Odkud? S kým jste mluvil? V těch kartotékách, co jste si prohlížel, o nich nic není. Ani v počítači. Byli vymazáni. Jako by nikdy neexistovali. Stali se jen malým nepříjemným tajemstvím. Kterým také jsou.“

„Co se s nimi stalo?“

„Dostali zásah. Podle Lanea. My jsme je neviděli. Dělali předsunutou hlídku a k nám se donesla jen krátká střelba. Lane se proplížil do přední linie, vrátil se a oznámil, že to koupili a nemají šanci. Tvrdil, že je nemůžeme přinést, protože bychom při tom ztratili příliš mnoho mužů. Rozkázal nám, abychom se stáhli. Je jsme tam nechali.“

„Co se s nimi podle vás stalo?“

„Předpokládali jsme, že je zajali. V takovém případě se jejich pravděpodobná délka života smrskla na minutu a půl.“

Lane se postaral, aby se nevrátili.

„Kde k tomu došlo?“ zeptal se Reacher.

„To vám nemůžu říct,“ odmítl Burke. „Šel bych do vězení.“

„Proč pro Lanea dál pracujete?“

„Proč bych pro něj neměl pracovat?“

„Tváříte se, jako byste tehdejší vývoj událostí příliš neschvaloval.“

„Poslouchám rozkazy. A nechávám rozhodovat důstojníky. Tak to vždycky bylo a tak to také bude.“

„Ví Lane, že se vrátili?“

„Neposloucháte, co vám říkám,“ rozhořčil se Burke. „Nikdo neví, že se vrátili. Nikdo dokonce ani neví, jestli zůstali naživu. Jenom jsem dospěl k jistým domněnkám. Založeným na tom, co jsem si dal dohromady.“

„Udělali by to? Hobart s Knightem? Ublížili by ženě a dítěti, jenom aby potrestali Lanea?“

„Ptáte se, jestli by to bylo ospravedlnitelné? Samozřejmě že nebylo. Ale udělali by to? Jistě, udělali. Pragmatičtí lidé dělají, co funguje. Zejména po tom, co Lane provedl jim.“

Reacher přikývl. „Kdo by jim dal typ? Kdo z vašich lidí?“

„Nevím.“

„Kde sloužili?“

„U mariňáků.“

„Jako Carter Groom.“

„Ano,“ přisvědčil Burke. „Jako Carter Groom.“

Reacher na to nic neřekl.

„Námořní pěchota přesně tohle nenávidí,“ podotkl Burke. „Zejména průzkumníci námořní pěchoty. Nenávidí, když někdo zůstane na bojišti. Víc než cokoliv jiného. Je to jejich kód.“

„Tak proč pracuje pro Lanea on?“

„Ze stejného důvodu jako já. My se neptáme proč. To je také kód.“

„Možná v armádě,“ namítl Reacher. „Ale ne v nějaké pitomé soukromé organizaci.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl.“

„To byste měl, vojáku.“

„Dávejte si pozor na ústa, kamaráde. Právě vám pomáhám vydělat milion dolarů. Když najdete Hobarta a Knighta, najdete taky Kate a Jade.“

„Myslíte?“

„Klidně se s vámi vsadím. O milion dolarů, tak si dávejte pozor na ústa.“

„Nemusím si dávat pozor na ústa,“ upozornil Reacher. „Jestli pořád platí kód, tak já jsem stále důstojník. Můžu si říkat, co se mi líbí, a vy budete stát, poslouchat a salutovat.“

Burke se odvrátil od vlnící se řeky aut před sebou a vykročil zpátky na sever. Reacher ho nechal ujít pět metrů a pak ho dohonil a zařadil se vedle něho. Pak už mezi nimi nepadlo ani slovo. Po deseti minutách zabočili do Sedmdesáté druhé ulice. Reacher pohlédl vzhůru a doleva. V okně Patti Josephové se svítilo.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

REACHER ŘEKL: „Běžte napřed. Půjdu se ještě trochu projít.“

„Proč?“ podivil se Burke.

„Poskytl jste mi spoustu materiálu k přemýšlení.“

„Nedokážete snad přemýšlet v sedě?“

„V bytě nemá cenu po Hobartovi a Knightovi pátrat.“

„To máte pravdu. Byli vymazáni.“

„Ještě jedna věc,“ požádal Reacher. „Kdy se Lane a Kate seznámili?“

„Brzy po Anneině smrti. Lane není rád sám.“

„Vycházejí spolu dobře?“

„Stále jsou manželé,“ opáčil Burke.

„Což znamená?“

„To znamená, že spolu vycházejí.“

„Jak dobře?“

„Poměrně.“

„Stejně dobře, jako vycházel Lane s Anne? S první manželkou?“

Burke přikývl. „Zhruba stejně.“

„Uvidíme se později,“ rozloučil se Reacher.

Reacher počkal, až Burke zmizí v budově Dakoty, a pak vykročil na západ, opačným směrem, než bydlela Patti Josephová. Rutinní opatrnost, která se mu vyplatila. Když se totiž ohlédl, zjistil, že ho Burke sleduje. Musel se ve vestibulu Dakoty otočit, vyrazit za ním a teď se pokoušel dělat nenápadný stín. Velice neúspěšně. Plížil se u stěn domů a jeho černá pokožka a černé oblečení krásně splývaly s temnotou, ale pokaždé, když prošel pod pouliční lampou, zazářil jako světlice.

Nedůvěřuje mi, pomyslel si Reacher.

Roťák z Delty nedůvěřuje vojenskému policistovi.

To není žádné velké překvapení.

Reacher dorazil na konec bloku a sešel po schodech do podzemky. Na nástupiště, kde stavěly soupravy jedoucí na sever. Zasunul do turniketu svou jízdenku. Předpokládal, že Burke žádnou nevlastní. Laneovi muži jezdili všude autem. Takže Burke se zdrží u automatu, protože bude muset vyndat kreditní kartu nebo spočítat drobné. V tom případě ho setřese na první pokus. Pokud přijede souprava.

Souprava nepřijela.

Byla půlnoc a podzemka měla dlouhé intervaly. V průměru patnáct až dvacet minut. Reacher doufal, že se na něj usměje štěstí, ale neusmálo. Otočil se a zahlédl, jak Burke vytahuje z automatu zbrusu novou jízdenku a ustupuje stranou.

Reacher si pomyslel: Nechce se se mnou setkat na nástupišti. Turniketem se prožene až na poslední chvíli.

Reacher čekal. Společně s dalšími dvanácti pasažéry. Jeden hlouček po třech, jedna dvojice a sedmičlenná skupinka lidí. Většina z nich dobře oblečená. Vraceli se z kina nebo restaurace, zpátky do laciných podnájmů za stovku až daleko v Hudson Heights.

V tunelu stále panovalo ticho. Bylo teplo. Reacher se opřel o sloup a pokračoval v čekání. Pak zaslechl, jak se koleje tichounce rozezpívaly svým nezaměnitelným kovovým tónem. Souprava, půl kilometru daleko. V temnotě tunelu zahlédl slabounkou záři a do obličeje ho udeřil poryv horkého vzduchu. Pak nabral hluk na síle a všech dvanáct čekajících pasažérů se posunulo dopředu.

Reacher ustoupil dozadu.

Vtlačil se do služebního výklenku údržby velikosti telefonní budky. Zůstal tiše stát. Souprava se vynořila z tunelu, rychlá, dlouhá a hlučná. Se sykotem a kvílením zastavila u nástupiště. Souprava číslo jedna, místní. Naleštěný hliník, jasně ozářená okna. Ze dveří se vyvalili lidé a noví nastoupili dovnitř. Pak turniketem proběhl Burke a skočil do vlaku těsně před tím, než se za ním zavřely dveře. Souprava se dala do pohybu, zleva doprava. Reacher viděl Burkea. Kráčel za okny, pohled upřený dopředu, a hledal svou kořist, vagón po vagónu.

Dojede až do Bronxu, na Dvě stě čtyřicátou druhou ulici k Van Cortlandt Parku, než zjistí, že jeho kořist do podzemky vůbec nenastoupila.

Reacher vylezl z výklenku a oprášil si ramena. Zamířil k východu a nahoru na ulici. Přišel o dva dolary, ale nikdo ho nesledoval, což bylo přesně to, co potřeboval.

Vrátný v Majesticu zatelefonoval nahoru a pokynul Reacherovi k výtahu. O tři minuty později si Reacher třásl rukou s Brewerem, oním detektivem. Patti Josephová stála v kuchyni a vařila kávu. Převlékla se. Nyní na sobě měla kalhotový kostým, patřičně elegantní a upjatý. A obula se. Ale z kuchyně vyšla se stejnými obřími hrnky od firmy Wedgwood, které použila poprvé. Jeden podala Brewerovi, druhý Reacherovi a řekla: „Nechám vás o samotě, abyste si mohli popovídat. Beze mě vám to třeba půjde líp. Trochu se projdu. Noc je jediná doba, kdy se můžu bez nebezpečí pohybovat venku.“

Reacher sdělil: „Zhruba za hodinu vyjde z podzemky Burke.“

„Neuvidí mě,“ ujistila ho Patti.

Potom se ještě jednou nervózně ohlédla přes rameno, jako by se v obýváku rozhodovalo o její budoucnosti, a odešla. Reacher počkal, až se za ní zavřou dveře, a pak se obrátil k Brewerovi a pořádně si ho prohlédl. Vypadal přesně tak, jak by si každý představoval newyorského detektiva, jen ve všem trochu zvětšený. O něco vyšší, o něco udělanější, s delšími vlasy, méně udržovaný, energičtější. Bylo mu zhruba padesát. Nebo přes čtyřicet a předčasně zešedivěl.

„Co vás sem přivedlo?“ zeptal se.

„Připletl jsem se do cesty Edwardu Laneovi,“ pravil Reacher. „A vyslechl jsem si Pattiinu historku. Tak jsem chtěl vědět, do čeho jsem se namočil. To je všechno.“

„Jakým způsobem jste se mu připletl do cesty?“

„Chce mě najmout.“

„Čím se zabýváte?“

„Jsem bývalý voják,“ objasnil Reacher.

„Tohle je svobodná země,“ opáčil Brewer. „Můžete pracovat, pro koho chcete.“

Pak se posadil na Pattiinu pohovku, jako by mu patřila. Reacher se držel dál od okna. V místnosti se svítilo, takže by ho někdo mohl zahlédnout zvenčí. Opřel se o stěnu u předsíně a usrkával kávu.

„Také jsem byl u policie,“ sdělil. „U vojenské.“

„Má to na mě udělat dojem?“

„Spousta lidí od vás začínala jako já. Dělají na vás dojem?“

Brewer pokrčil rameny.

„Myslím, že bych vám mohl věnovat pět minut,“ usoudil milostivě.

„Spodní hranice,“ upozornil Reacher. „K čemu došlo před pěti lety?“

„To vám nemůžu říct,“ odpověděl Brewer. „Neřekl by vám to nikdo v newyorském policejním oddělení. Pokud se jednalo o únos, je to záležitost FBI, protože únosy spadají pod federální zločiny. Pokud to byla obyčejná vražda, spadá pod kompetenci New Jersey, protože tělo našli na druhé straně mostu George Washingtona a nikdo jím po smrti nehýbal. Proto to nikdy nebyl náš případ. A z toho důvodu jsme si nikdy neutvořili vlastní názor.“

„Tak proč jste tady?“

„Přišel jsem na společenskou návštěvu. Ta holka trpí a potřebuje se někomu vypovídat. Kromě toho je hezká a vaří dobrou kávu. Proč bych se u ní čas od času nestavil?“

„Vaši lidé museli dostat kopie protokolů.“

Brewer přikývl.

„Jedna složka existuje,“ připustil.

„Co obsahuje?“

„Většinou pavučiny a prach. Jistá je jedině skutečnost, že Anne Laneová zemřela před pěti lety v New Jersey. Když ji našli, ležela tam už měsíc. Údajně na ni nebyl moc hezký pohled. Ale i přes pokročilý stupeň rozkladu ji identifikovali podle zubů. Zcela jednoznačně.“

„Kde ji našli?“

„Na prázdném pozemku nedaleko od Turnpike.“

„Příčina smrti?“

„Střelná rána zezadu do hlavy. Velký kalibr, patrně devítimilimetr, ale to se nedalo přesně určit. Ležela venku. V díře po kulce si zařádili drobní hlodavci. A drobní hlodavci nejsou hloupí. Vědí, že z dobrot uvnitř ztloustnou, tak si cestu nejdřív pěkně rozšíří, aby se dostali ven. Okousali i kost. Nejspíš to byla ale devítka, pravděpodobně s pláštěm.“

„Doufám, že tohle jste Patti nevyprávěl.“

„Kdo si myslíte, že jste? Její velký bratr? Samozřejmě že jsem jí tohle nevyprávěl.“

„Našli na místě činu ještě něco jiného?“

„Hrací kartu. Křížovou trojku. Zastrčenou zezadu pod výstřih košile. Nebyly na ní žádné stopy a nikdo nevěděl, co znamená.“

„Něco jako podpis?“

„Nebo jenom legrácka. Úplná pitomost, která měla všechny zaslepit, protože si kvůli ní budou lámat hlavu.“

„Takže co si myslíte?“ otázal se Reacher. „Únos, nebo vražda?“

Brewer zívl. „Nemá cenu vyhledávat zbytečné komplikace. Když slyšíte dusot kopyt, počítáte s koněm, ne se zebrou. A když zavolá manžel, že mu unesli manželku, předpokládáte, že je to pravda. Nezačnete hned spekulovat, jestli únos nenarafičil, aby se jí zbavil. A všechno proběhlo věrohodně. Opravdové telefonáty, opravdové peníze v tašce.“

„A?“

Brewer se na okamžik odmlčel. Zhluboka se napil kávy, polkl, vydechl, opřel si hlavu o pohovku.

„Patti dokáže být velice sugestivní,“ pravil. „Rozumíte, jak to myslím? Po čase vás přesvědčí, že její verze je stejně přijatelná jako ta oficiální.“

„Co vám napovídá instinkt?“

„Prostě nevím,“ přiznal Brewer. „Což je pro mě velice zvláštní pocit. Protože občas se samozřejmě mýlím, ale vždycky vím.“

„Co s tím tedy děláte?“

„Nic,“ řekl Brewer. „Je to k ledu uložený případ, který nespadá pod naši pravomoc. To by dřív zamrzlo peklo, než aby newyorské policejní oddělení dobrovolně převzalo další nevyřešený případ.“

„Pořád sem ale chodíte.“

„Už jsem vám řekl, že se ta holka potřebuje vypovídat. Žal je zdlouhavý a komplikovaný proces.“

„Děláte tohle pro všechny příbuzné?“

„Jenom pro ty, kteří vypadají, jako by sestoupili z obálky Playboye.“

Reacher neodpověděl.

„Co vás sem přivedlo?“ zeptal se Brewer ještě jednou.

„Jak jsem říkal.“

„Blbost,“ zavrčel Brewer. „Lane sloužil v bojové jednotce. Teď je žoldák. Vůbec vám nezáleží na tom, jestli před pěti lety spáchal něco, co neměl. Najděte mi podobného chlapa, který to nikdy neudělal.“

Reacher neodpověděl.

„Jde vám o něco jiného,“ konstatoval Brewer.

V místnosti se na okamžik rozhostilo ticho.

„Patti mi pověděla jednu věc,“ pokračoval Brewer. „Už několik dní neviděla paní Laneovou. Ani její dceru.“

Reacher neodpověděl.

Brewer nadhodil: „Možná se ztratila a vy hledáte paralely v minulosti.“

Reacher stále zachovával mlčení.

„Nechtěl byste mi něco prozradit?“ vyzval ho Brewer.

„Ptám se,“ opáčil Reacher. „Nesděluji informace.“

Opět ticho. Dlouhý upřený pohled, policajt na policajta.

„Jak si přejete,“ rezignoval Brewer. „Tohle je svobodná země.“

Reacher dopil kávu a vešel do kuchyně. Opláchl pod vodovodem hrnek a nechal ho v dřezu. Potom se opřel lokty o linku a zadíval se přímo před sebe. Dohlédl až na židli u okna. Na parapetu ležely úhledně vyrovnané pomůcky na pozorování. Zápisník, tužka, fotoaparát, dalekohled.

„Tak co děláte s hlášeními, která vám podává? Pálíte je?“

Brewer zavrtěl hlavou.

„Předávám je dál,“ pravil. „Mimo policejní oddělení. Někomu, pro koho jsou zajímavé.“

„Kdo to je?“

„Jeden soukromý detektiv v centru města. Žena. Také hezká. Postarší, ale má šmrnc.“

„Od které doby spolupracuje newyorské policejní oddělení se soukromými detektivy?“

„Tahle žena má trochu zvláštní postavení. Pracovala dřív u FBI.“

„Všichni soukromí detektivové dřív někde pracovali.“

„Ona ale vedla případ Anne Laneové.“

Reacher neodpověděl.

Brewer se usmál. „Takže jak jsem říkal, projevuje zájem.“

Reacher se otázal: „Ví o tom Patti?“

Brewer zavrtěl hlavou. „Je lepší, když o tom neví. A bylo by dobré, kdyby se to nikdy nedozvěděla. Vznikla by nepříjemná kombinace.“

„Jak se ta žena jmenuje?“

„Už jsem myslel, že se nikdy nezeptáte,“ odtušil Brewer.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

REACHER ODCHÁZEL Z BYTU PATTI JOSEPHOVÉ s dvěma vizitkami. Jedna byla Brewerova, oficiální laciná kartička newyorského policejního oddělení, a druhá elegantní záležitost se jménem Lauren Paulingová vytlačeným v horní půlce. Pod jménem stálo: Soukromá vyšetřovatelka. Potom následovalo: Bývalá zvláštní agentka, FBI. Dole byla uvedena adresa v centru města, s telefonními čísly 212 a 917 na pevnou linku a na mobil. A také e-mailová a webová adresa. Opravdu spousta údajů. Vizitka však působila draze, profesionálně a spolehlivě. Daleko lépe než Brewerova pracovní a dokonce lépe než Gregorova.

Reacher odhodil Brewerovu vizitku do koše v Central Parku a vizitku Lauren Paulingové si zastrčil do boty. Pak se vypravil bezpečnostní oklikou k Dakotě. Vnitřní hodinky mu napovídaly, že se blíží jedna hodina v noci. Obešel blok a zahlédl policejní auto na Columbus Avenue. Policajti, pomyslel si. To slovo mu zavířilo v hlavě stejně jako tenkrát v Soho. Jako větvička kroužící v proudu, která se na okamžik dotkne břehu. Zastavil se, zavřel oči a pokusil se ho zachytit. Opět ale odplulo. Rezignovaně zabočil do Sedmdesáté druhé ulice. Nočního vrátného dělal důstojný stařík. Zavolal nahoru a přátelsky pokynul, jako by vítal návštěvu. Gregory čekal v pátém patře u otevřených dveří, bdělý a připravený k akci. Reacher ho následoval dovnitř a Gregory oznámil: „Zatím nic. Zbývá nám ale ještě sedm hodin.“

Byt byl nočně tichý a stále páchl po číně. Všichni čekali nehybně v obývacím pokoji. Až na Burkea. Ten se ještě nevrátil. Z Gregoryho sálala energie, Lane seděl vzpřímeně v křesle, ale ostatní se sesuli do nejrůznějších unavených poloh. Světlo slabě žlutě žhnulo, okna zakrývaly závěsy a vzduch se tetelil horkem.

„Počkejte s námi,“ pravil Lane.

„Musím se vyspat,“ odmítl Reacher. „Tři čtyři hodiny.“

„Lehněte si do Jadeina pokoje,“ svolil Lane.

Reacher přikývl a prošel vnitřní chodbou do Jadeina pokoje. Lampička stále svítila. Místnost slabě voněla dětským zásypem a vymydlenou pokožkou. Postel byla na chlapa Reacherovy velikosti příliš malá. Vlastně by byla malá pro každého chlapa. Museli ji pořídit ve specializovaném butiku pro děti. S pokojem sousedila koupelna, další přestavěná mansarda pro služku. Umyvadlo, záchod, vana se sprchovým koutem. Hlavice sprchy se dala vertikálně posunovat. Zůstala nastavená devadesát čísel nad odtokem. Plastikový závěs sprchy zdobily roztomilé žluté kachničky.

Reacher vysunul hlavici až nahoru, svlékl se a rychle se osprchoval. Půjčil si růžové mýdlo ve tvaru jahody a dětský šampon. Zaručeně bez slz, hlásala lahvička. Kéž by, pomyslel si Reacher. Pak se utřel mrňavým růžovým ručníkem, odložil na křeslo malé provoněné pyžamo, stáhl z postele polštář, prošívanou přikrývku, prostěradlo a ustlal si na zemi. Musel přemístit medvídky a panenky, aby měl dost místa. Medvídci byli noví, krásně načechraní a panenky vypadaly zcela nedotčeně. Odsunul i psací stůl a na zem se sesypaly obrázky. Kresby pastelovými tužkami na laciném papíře. Stromy připomínající zelená lízátka na hnědých tyčkách a za nimi velká šedivá budova. Dakota, nejspíš od Central Parku. Na dalším obrázku zase tyčky, celkem tři, jedna o hodně menší. Patrně rodina. Matka, dcera, nevlastní otec. Matka s dcerou se usmívaly, ale Lane měl místo úst jen černé díry, jako by mu někdo vymlátil zuby. Obrázek letadla nízko na obloze. Pod ním zelená zem a nahoře modrý pruh oblohy a žlutá koule představující slunce. Letadlo vypadalo jako párek a mělo tři okýnka a za nimi obličeje. Křídla byla namalovaná zespodu a letadlo působilo, jako by nouzově přistávalo. Poslední obrázek představoval opět rodinu, tentokrát ale v dvojím provedení. Dva Laneové těsně bok po boku, dvě Kate, dvě Jade. Úplně stejné postavy jako na druhé kresbě, jen rozmnožené.

Reacher srovnal papíry úhledně na stůl a zhasl lampičku. Zavrtal se pod pokrývku. Sahala mu od prsou po kolena. V nose ho šimrala vůně dětského šamponu. Možná vycházela z jeho vlastních vlasů, možná z Jadeina polštáře. Tím si nebyl jistý. Nastavil vnitřní budík na pět hodin ráno. Zavřel oči, nadechl se, vydechl a usnul, na tvrdé, zvukotěsné, metr silné podlaze vyrobené z jílu pocházejícího z Central Parku.

Reacher se probudil přesně v pět ráno, rozlámaný, prokřehlý a stále unavený. Bytem se linula vůně kávy. V kuchyni narazil na Cartera Grooma. Stál vedle velkého překapávače značky Krups.

„Ještě tři hodiny,“ prohodil Groom. „Myslíte, že zavolají?“

„Nevím,“ opáčil Reacher. „Co myslíte vy?“

Groom neodpověděl. Jen bubnoval prsty o pult a čekal, až bude překapávač hotový. Reacher se rozhodl počkat s ním. Pak se k nim připojil Burke. Vypadal, že vůbec nespal. Nic neřekl. Nic příjemného, nic nepřátelského. Choval se, jako by k předešlému večeru nikdy nedošlo. Groom nalil kávu do tří hrnků. Jeden si vzal a odešel. Burke popadl druhý a následoval ho. Reacher vypil svou kávu vsedě u pultu. Hodiny zabudované ve sporáku ukazovaly pět deset. Reacher usoudil, že jdou trochu pozdě. Na jeho vlastních už stálo čtvrt na šest.

Nejvyšší čas probudit bývalou zvláštní agentku Lauren Paulingovou.

Po cestě se zastavil v obývacím pokoji. Lane stále seděl ve stejném křesle. Nehybně. Pořád vzpřímeně. Klidně a stoicky. Ať už to hrál nebo ne, jednalo se o neskutečnou ukázku výdrže. Gregory, Perez a Kowalski spali na pohovkách. Addison byl vzhůru, ale netečný. Groom s Burkem popíjeli kávu.

„Jdu ven,“ oznámil Reacher.

„Už zase na procházku?“ ucedil otráveně Burke.

„Na snídani,“ upřesnil Reacher.

Stařík ve vestibulu měl stále službu. Reacher mu kývl na pozdrav, zahnul na Sedmdesáté druhé doprava a zamířil k Broadwayi. Nikdo za ním nešel. Našel telefonní budku, vytáhl z kapsy čtvrťák, z boty vizitku a vytočil číslo mobilu agentky Paulingové. Předpokládal, že ho bude mít zapnutý, na nočním stolku, kousek od polštáře.

Ozvala se po třetím zazvonění.

„Haló?“ pravila.

Ochraptělým hlasem, ne ospalým, jenom ten den ještě nepoužitým. Možná žila sama.

Reacher se zeptal: „Slyšela jste v poslední době jméno Reacher?“

„Měla bych ho slyšet?“ odpověděla Paulingová otázkou.

„Ušetříte nám hodně času, když řeknete ano. Od Patti, sestry Anne Laneové, přes policajta jménem Brewer.“

„Ano,“ připustila Paulingová. „Včera pozdě večer.“

„Musím se s vámi co nejdřív sejít.“

„Jste Reacher?“

„Ano. Za půlhodiny u vás v kanceláři?“

„Odkud víte, kde ji mám?“

„Brewer mi dal vaši vizitku.“

„Za půl hodiny,“ souhlasila Paulingová.

A tak stál Reacher o půl hodiny později na chodníku Západní čtvrté ulice, s kávou v jedné ruce a koblihou ve druhé, a pozoroval, jak se k němu blíží Lauren Paulingová.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER POZNAL, že je to Lauren Paulingová, podle toho, jak mu upírala pohled do obličeje. Patti Josephová očividně nezprostředkovala jen jeho jméno, ale i popis. Tak se Paulingová zaměřila na vysokého, udělaného, světlovlasého, neupraveného muže čekajícího před dveřmi její kanceláře a Reacher byl jediný, kdo to ráno připadal na Západní čtvrté ulici v úvahu.

Samotná Paulingová byla elegantní žena na prahu padesátky. Nebo o něco starší, což by znamenalo, že o sebe dbá. Brewer ji označil za také hezkou a nemýlil se. O pár čísel vyšší než průměr, v úzké černé sukni sahající po kolena. Černé punčocháče, černé boty na podpatcích. Smaragdově zelená blůza, nejspíš hedvábná. Kolem krku šňůra velkých nepravých perel. Světlé vlasy, vkusně obarvené do stříbrnozlata. Spadaly jí ve volných vlnách na ramena. Zelené usmívající se oči. V obličeji výraz, kterým říkala: Jsem ráda, že vás poznávám, ale pojďme přejít rovnou k věci. Reacher si dokázal představit, jak za časů FBI řídila poradu svého týmu.

„Jack Reacher, předpokládám,“ pravila.

Reacher si strčil koblihu mezi zuby, otřel si prsty o kalhoty a podal jí ruku. Potom počkal, až odemkne domovní dveře. Sledoval, jak deaktivuje poplašné zařízení ve vestibulu. Pomocí klasické destičky se třemi čísly vodorovně, třemi čísly svisle a nulou dole uprostřed. Byla pravačka. Použila prostředníček, ukazováček, prsteníček, ukazováček a sotva při tom pohnula rukou. Rychle a rozhodně. Jako by psala na stroji. Patrně 8461, usoudil Reacher. Hloupá nebo myšlenkami jinde, protože ji vůbec nevadí, že jsem ji viděl. Nejspíš myšlenkami jinde. Protože hloupá být nemůže. Byl to ale jen domovní kód. Nevymyslela ho. Neprozradila mu svůj osobní kód od bytu ani pin karty ATM.

„Pojďte,“ vyzvala ho.

Reacher za ní vyšel po úzkém schodišti do druhého patra. Po cestě dojedl koblihu. Paulingová odemkla dveře a uvedla ho do kanceláře. Kancelář sestávala ze dvou místností. Vepředu byla čekárna a vzadu pracovna s psacím stolem a dvěma křesly pro návštěvníky. Dost nahuštěná, ale hezky zařízená. Pečlivě a s vkusem. Plná luxusních předmětů, jaké si samostatní profesionálové půjčují, aby v klientovi vzbudili pocit důvěry. Jen o trochu větší a mohla by být kanceláří právníka nebo plastického chirurga.

„Mluvila jsem s Brewerem,“ oznámila. „Po hovoru s vámi jsem mu zavolala domů. Vzbudila jsem ho. Nebyl dvakrát nadšený.“

„To si dokážu představit,“ opáčil Reacher.

„Umírá zvědavostí, co vás žene.“

Lauren Paulingová měla hluboký ochraptělý hlas, jako by již třicet let zápasila se zánětem hrtanu. Reacher by dokázal celý den sedět a naslouchat mu.

„Proto také umírám zvědavostí,“ dodala.

Ukázala na kožené křeslo pro návštěvníky. Reacher se do něj posadil. Paulingová se protáhla kolem rohu psacího stolu. Byla štíhlá a pohybovala se s grácií. Otočila své křeslo čelem k Reacherovi. Sedla si.

„Jenom sháním informace,“ pravil Reacher.

„Ale proč?“

„Počkejme, jestli se dostaneme do bodu, kdy budu cítit potřebu, abych vám to sdělil.“

„Brewer říkal, že jste byl vojenský policista.“

„Kdysi dávno.“

„Byl jste dobrý?“

„Existují snad nějací jiní?“

Paulingová se pousmála, trochu smutně a trochu nostalgicky.

„V tom případě byste měl vědět, že se se mnou nesmíte bavit,“ pravila.

„Proč?“

„Protože nejsem důvěryhodný svědek. Jsem beznadějně zaujatá.“

„Jak to?“

„Přemýšlejte,“ poradila. „Copak to není jasné? Pokud Edward Lane nezabil svou manželku, tak kdo to udělal? Byla jsem to já. Zabila jsem ji svou vlastní neopatrností.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER SE ZAVRTĚL V KRESLE a pravil: „Nikdo neskóruje se stoprocentní úspěšností. Ne ve skutečném světě. Ani já, ani vy, ani kdokoliv jiný. Tak se zbytečně netrapte.“

„Nic jiného mi na to nepovíte?“ podivila se Paulingová.

„Já jsem patrně zavinil smrt více lidí, než jste kdy potkala. A neužírám se kvůli tomu. Maléry se stávají.“

Paulingová přikývla. „Je to tou sestrou. Pořád sedí v tom svém podivném orlím hnízdě. Jako věčná připomínka.“

„Setkal jsem se s ní,“ připustil Reacher.

„Tíží moje svědomí.“

„Povězte mi o té křížové trojce,“ požádal Reacher.

Paulingová se zarazila, jako by řadila rychlost.

„Došli jsme k závěru, že nemá žádný význam,“ pravila. „Tenkrát byl populární nějaký film nebo kniha, kde po sobě vrazi nechávali karty. Takže jsme se setkávali se spoustou podobných případů. Obvykle se však jednalo o karty s obrázky. Většinou o esa a piky. O trojce jsme v databázi nic nenašli. A jen málo o křížích. Pak nás napadlo, že trojka označuje jeden ze tří spolu souvisejících případů, ale nenarazili jsme na žádné dva podobné. Prostudovali jsme symbolismus a numeriku. Spojili jsme se s Kalifornskou univerzitou v Los Angeles, mluvili s lidmi, kteří se zabývají kulturou gangů. Bezvýsledně. Konzultovali jsme sémiology z Harvardu, Yaleu a Smithsonova institutu. Požádali jsme o pomoc Wesleyan v Connecticutu, najali lingvisty. Marně. Pracoval na tom pro nás jeden postgraduant na Columbii. Oslovili jsme lidi s mozkem velkým jako zeměkoule. Nikam jsme se nedostali. Takže ta křížová trojka neměla žádný význam. Někdo jenom chtěl, abychom se honili za vlastními ocasy. Což byl naprosto zbytečný poznatek. Potřebovali jsme vědět, kdo chtěl, abychom se za nimi honili.“

„Posvítili jste si tenkrát i na Lanea? Než jste se dozvěděla o Pattiiných teoriích?“

Paulingová přikývla. „Posvítili jsme si na něj velice pečlivě a také na všechny jeho muže. Tenkrát spíš z hlediska stávající hrozby. Kdo ho znal? Kdo věděl, že má peníze? Kdo vůbec věděl, že má manželku?“

„A co jste zjistili?“

„Není to zrovna příjemný člověk. Je duševně nemocný. S psychotickou potřebou velet.“

„To samé mi řekla Patti.“

„Měla pravdu.“

„A víte co?“ prohodil Reacher. „Jeho mužům také straší ve věži. Trpí psychotickou potřebou nechat si velet. S několika z nich jsem mluvil. Jsou civilisté, ale zuby nehty se drží starých vojenských kódů. Jako záchranných kruhů. Dokonce i když nejsou dvakrát nadšení z výsledků.“

„Skutečně jsou podivná parta. Všichni bývalí členové zvláštních jednotek, kteří se účastní nelegálních operací, takže Pentagon nám moc nepomohl. Všimli jsme si ale dvou věcí. Většina z nich bojovala po celém světě, ale dohromady získali daleko méně medailí, než by člověk čekal. A většinu z nich jenom normálně propustili. Ne se ctí. Včetně samotného Lanea. Co si myslíte, že to znamená?“

„Předpokládám, že přesně víte, co to znamená.“

„Ráda bych to slyšela z vaší profesionální perspektivy.“

„Znamená to, že byli lumpové. Buď neukáznění a neschopní, nebo se dopustili horších zločinů, které se nepodařilo dokázat.“

„A ten nedostatek medailí?“

„Nečisté vojenské akce,“ pravil Reacher. „Zbytečné vedlejší ztráty, plenění, týraní vězňů. Pár vězňů možná dostalo kulku do hlavy. Nebo shořelo pár budov.“

„A co Lane?“

„Vydal k týrání příkaz nebo mu nezabránil. Nebo se ho možná sám zúčastnil. Pověděl mi, že skončil po prvním kole v Perském zálivu. Také jsem tam byl. Kázeňské přestupky jsme řešili dennodenně.“

„Takové věci se nedají dokázat?“

„Zvláštní jednotky operují na vlastní pěst kilometry daleko. Pohybují se v tajném světě. Občas se vynoří nějaké pověsti, ale nic víc. Nanejvýš zazpívají jeden dva práskači. O pádných důkazech však nemůže být řeč.“

Paulingová opět přikývla. „Došli jsme ke stejným závěrům. Vlastnoručně jsme se k nim dopracovali. FBI zaměstnává spoustu bývalých vojáků.“

„Vy zaměstnáváte ty dobré,“ podotkl Reacher. „Ty, které propustili se ctí, medailemi a doporučeními.“

„Vás se to také týká?“

„Ve všech bodech, které jsem vyjmenoval. Párkrát mě však degradovali a potom zase povýšili, protože jsem ne vždy ochotně spolupracoval. Gregory se mě na to ptal. Poprvé, když jsme spolu mluvili. Během našeho prvního rozhovoru. Zeptal se mě, jestli jsem měl služební problémy. Potěšilo ho, když jsem odpověděl kladně.“

„Ocitl jste se s ním na jedné lodi.“

Reacher přikývl. „A vysvětluje to, proč všichni tak visí na Laneovi. Kde jinde by si přišli na dvacet pět tisíc měsíčně, s takovými posudky?“

„Oni berou dvacet pět tisíc měsíčně? To dělá tři sta tisíc ročně.“

„Rozhodně to tolik dělalo, když jsem ještě chodil do školy.“

„Nabídl vám Lane také tolik? Tři sta tisíc?“

Reacher neodpověděl.

„Kvůli čemu vás chce najmout?“

Reacher neodpověděl.

„Co vás znepokojuje?“

„Ještě jsem nezískal potřebné informace.“

„Anne Laneová zemřela před pěti lety na prázdném pozemku u dálnice v New Jersey. To je všechno, co jsme kdy měli v ruce.“

„Instinkt?“

„Co váš?“

Reacher pokrčil rameny. „Brewer mi cosi prozradil. Řekl, že prostě neví, což je pro něj velice zvláštní pocit, protože i když se občas zmýlil, vždycky věděl. A mně se vede podobně. Vždycky vím. Jenom tentokrát prostě nevím. Takže nejvíc mě znepokojuje, že mě nic nenapadá.“

„Myslím, že to byl normální únos,“ pravila Paulingová. „A já jsem ho zvorala.“

„Vážně?“

Paulingová se zarazila. Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ přiznala. „Popravdě řečeno prostě nevím. Nesmírně si přeju, aby to Lane udělal. Z očividných důvodů. A možná to také udělal. V zájmu vlastního zdravého rozumu však musím mít na paměti, že si to jen přeju, abych se očistila. A mentálně musím celou tu záležitost uložit do šanonu. Abych nezačala omlouvat samu sebe a nezapletla se do laciných slov útěchy. A prosté řešení je obvykle stejně to nejsprávnější. Takže to byl prachobyčejný únos a ne komplikovaná šaráda. A já jsem ho zbodala.“

„Co jste zbodala?“

„Nevím. Kvůli téhle otázce jsem strávila stovky bezesných nocí. Nepodařilo se mi přijít na to, kde jsem udělala chybu.“

„Tak jste ten únos možná nezbodala. Třeba se skutečně jednalo o komplikovanou šarádu.“

„Co vás znepokojuje, Reachere?“

Reacher se na ni podíval.

„Ať už tenkrát došlo k čemukoliv, zase se to opakuje,“ sdělil.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

LAUREN PAULINGOVA SE PŘEDKLONILA v křesle a vydechla: „Povídejte.“ Tak jí Reacher všechno pověděl, od prvního večera v kavárně, prvního dvojitého espresa v umělohmotném pohárku, špatně zaparkovaného mercedesu, anonymního řidiče, který se pěšky propletl mezi auty projíždějícími po Šesté Avenue a pak odjel s mercedesem. Popsal druhý den, kdy Gregory hledal svědky. Třetí den s neotevřenými červenými dveřmi a modrým BMW. A hlas ze zlého snu, který dovedl černé BMW k úplně stejnému požárnímu hydrantu.

„Pokud je to šaráda, tak je neskutečně propracovaná,“ odtušila Paulingová.

„Sdílím váš názor,“ potvrdil Reacher.

„A šíleně drahá.“

„Ne bezpodmínečně,“ namítl Reacher.

„Protože se peníze zase vrátí k majiteli?“

„Žádné peníze jsem neviděl. Jen zavřené tašky.“

„Nastříhané noviny?“

„Možná,“ přisvědčil Reacher. „Pokud se jedná o šarádu.“

„A pokud se o šarádu nejedná?“

„No právě.“

„Nepřipadá mi to jako šaráda.“

„A pokud by to šaráda byla, nedokážu si představit, kdo by byl do ní zapojený. Lane by potřeboval muže, kterým důvěřuje, což znamená členy týmu A, z těch však nikdo neopustil nepovoleně posádku.“

„Vycházeli spolu? Coby manžel a manželka?“

„Nikdo nepotvrdil opak.“

„Takže se jedná o opravdový únos.“

Reacher přikývl. „Existuje ovšem napojení na Laneovy muže. Zajetí rukojmích proběhlo na základě tipu, kam Kate s Jade pojedou a v kolik. A pro napojení zevnitř hovoří ještě dvě další skutečnosti. Za prvé, tihle lidé Lanea dost dobře znají. Například přesně vědí, jaká má auta.“

„A za druhé?“

„Něco, co mi celou dobu strašilo v hlavě. Cosi s policajty. Požádal jsem Lanea, aby mi zopakoval celý počáteční telefonát. Což také udělal, slovo od slova. A únosci vůbec nepronesli žádní policajti. To je přece standardní věta. Něco v duchu: Ať vás ani nenapadne volat policajty. Ale tahle věta vůbec nepadla. Jako by únosci věděli, k čemu došlo před pěti lety. Věděli, že Lane se na policajty stejně neobrátí. Tak to nemuseli říkat.“

„Z čehož by vyplývalo, že ten únos před pěti lety byl skutečný.“

„Ne nevyhnutelně. Jen možná reagovali na to, co Lane předložil veřejnosti.“

„Pokud se tentokrát jedná o skutečný únos, je tím pádem pravděpodobnější, že ten první byl také skutečný?“

„Možná ano, možná ne. Přestaňte se tím trápit.“

„Připadám si jako v zrcadlovém bludišti.“

Reacher přikývl. „Jedna věc mi však nepasuje ani do jednoho z možných scénářů. Počáteční přepadení. Dalo se provést jediným přijatelným způsobem, rychle a brutálně v autě, jakmile zastavilo. Na tom se všichni shodli. Zeptal jsem se několika Laneových mužů, jak by to teoreticky provedli, pro jistotu kdybych něco opomněl. Nic jsem však neopomněl. A problém spočívá v tom, že Bloomingdale’s se táhne přes celý blok. Jak si mohl někdo vypočítat, kde přesně Taylor na Lexington Avenue zastaví? A kdyby se nestrefili přesně na metr, celý plán by se jim rozpadl pod rukama, přímo tam na místě. Kate s Jade by buď stačily vystoupit, nebo by Taylor viděl, jak se k nim někdo žene, a stačil by zareagovat. Dupl by na plyn nebo při nejmenším zamkl dveře.“

„Co tím chcete naznačit?“

„Ať už se jednalo o skutečný únos, nebo o divadlo, něco na celé věci nesedí. Nedokážu si představit, k čemu došlo. Pohybuju se v kruzích. Poprvé v životě prostě nevím. Jak řekl Brewer, mnohokrát jsem se mýlil, ale vždycky jsem věděl.“

„Měl byste si s Brewerem oficiálně promluvit.“

„To by nemělo cenu. Newyorské policejní oddělení nemůže nic podniknout. Potřebovali by, aby Lane podal žalobu. Nebo aby alespoň někdo nahlásil Kate jako pohřešovanou.“

„Tak co hodláte podniknout?“

„Použiju krajní prostředky,“ oznámil Reacher.

„Co to znamená?“

„Tenhle termín jsme používali v armádě, když jsme si nemohli dovolit oddech. Když jsme museli napnout opravdu všechny síly. Víte, jak to myslím? Když jsme museli začít znovu od začátku, na prvním čtverečním metru, všechno znovu přehodnotit, makat na detailech a zpracovávat vodítka.“

„Kate s Jade jsou už pravděpodobně mrtvé.“

„V tom případě někdo zaplatí.“

„Můžu vám pomoct?“

„Potřebuju informace o mužích jménem Hobart a Knight.“

Paulingová přikývla. „Knight dělal Anne v den únosu řidiče a Hobart byl ve Filadelfii. Patti Josephová o nich často mluví. Zemřeli v zámoří.“

„Možná nezemřeli v zámoří. Opustili je tam zraněné, ale živé. Potřebuju vědět, kde, kdy a co se s nimi pravděpodobně stalo.“

„S Hobartem a Knightem jsem se setkala. Před pěti lety. Při vyšetřování.“

„Vypadal jeden z nich podobně jako muž, kterého jsem zahlédl?“

„Středně velký a obyčejný? Tomuhle popisu přesně odpovídají oba dva.“

„Výborně.“

„Co uděláte teď?“

„Vrátím se do Dakoty. Možná zavolají a bude brzy po všem. Nebo nezavolají a všechno teprve začíná.“

„Dejte mi tři hodiny,“ požádala Paulingová. „Pak mi zavolejte na mobil.“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

KDYŽ SE REACHER VRÁTIL DO DAKOTY, bylo už sedm hodin a svítání přešlo do jasného rána. Obloha zářila bledou modří. Ale vzduch v bytě v pátém patře byl vydýchaný a horký a závěsy byly stále zatažené. Reacher se nemusel ptát, jestli telefon zazvonil. Očividně to neudělal. Scéna v obývacím pokoji zůstala beze změny. Lane vzpřímený v křesle. Pak Gregory, Groom, Burke, Perez, Addison, Kowalski, všichni tiší, zachmuření, roztroušení po místnosti, oči zavřené, oči otevřené, upřené do prázdna, tichý dech.

Bez nároku na medaile.

Jen propuštění, ne se ctí.

Lumpové.

Lane otočil pomalu hlavu, podíval se zpříma na Reachera a pravil. „Kde jste, krucinál, byl?“

„Na snídani,“ podal vysvětlení Reacher.

„Pěkně dlouhá snídaně. Co jste si dal, pět chodů ve Four Seasons?“

„Byl jsem v bistru,“ opáčil Reacher. „Pěkně mizerném. S hrozně pomalou obsluhou.“

„Platím vám za práci. Ne abyste se cpal k prasknutí.“

„Zatím jste mi vůbec nezaplatil,“ upozornil Reacher. „Neviděl jsem ani desetník.“

Lane zůstal sedět směrem k němu a otočil hlavu o devadesát stupňů. Jako nevrlý mořský pták. S temnýma, vlhkýma a lesklýma očima. „V tom spočívá problém?“ pravil. „V penězích?“

Reacher neodpověděl.

„To se dá snadno vyřešit,“ dodal Lane.

Zadíval se Reacherovi do obličeje, zapřel se do opěradla křesla, dlaněmi dolů, bledou pergamenovou pokožku zbrázděnou šlachami a žílami, děsivě vystouplými v žlutém světle. Vytáhl se s námahou nahoru, jako by se celých devět hodin nepohnul, což byla asi také pravda. Nejistě se postavil a vykročil k předsíni, vrávoravě a ztuhle jako vratký stařík.

„Pojďte za mnou,“ rozkázal. Hlasem plukovníka, kterým kdysi býval. Reacher ho následoval do ložnice pána domu. Sloupková postel, komoda, psací stůl. Ticho. Fotografie. Lane otevřel svou šatnu. Užší z obojích dveří. Odhalil mělký výklenek a za ním další dveře. Nalevo od vnitřních dveřích zahlédl Reacher destičku bezpečnostního zařízení. Stejnou, jakou měla Lauren Paulingová v domě s kanceláří, řady čísel třikrát na tři a nula dole uprostřed. Lane použil levačku. Ukazováček, skrčený. Prsteníček, narovnaný. Prostředníček, narovnaný. Prostředníček, skrčený. 3785, pomyslel si Reacher. Hloupý nebo myšlenkami jinde. Bezpečnostní zařízení zapípalo a Lane otevřel vnitřní dveře. Napřáhl ruku a zatáhl za řetízek. Rozsvítila se žárovka a odhalila komoru zhruba dva metry na metr. Plnou hranatých balíků zatavených v silné plastové fólii. Pokryté prachem a cizími nápisy. Reacher zprvu nepochopil, na co se dívá.

Pak mu to došlo: Nápisy byly ve francouzštině a hlásaly Banque Centrale.

Centrální banka.

Peníze.

Americké dolary, v cihličkách, ovázaných, vyrovnaných a zabalených. Některé balíky zůstaly úhledné a nedotčené. Jeden byl roztržený a valily se z něj cihličky bankovek. Na podlaze se válely prázdné plastikové obaly. Silná fólie, která se jen těžko trhá. Musíte ji nejprve prorazit nehtem na palci, nacpat do otvoru prsty, ohnout je a pořádně zabrat. Fólie se pak natáhne a jen velice neochotně povolí.

Lane se ohnul v pase a vyvlekl otevřený balík do ložnice. Pak ho pozvedl a hodil ho malým obloukem Reacherovi k nohám. Balík se svezl po naleštěném tvrdém dřevě a vypadly z něj dvě útlé cihličky bankovek.

„Tady máte,“ prohlásil Lane. „První plat.“

Reacher neodpověděl. Jen zamířil ke dveřím.

„Vezměte si ho,“ nařídil Lane.

Reacher se zastavil.

Lane se znovu sklonil a popadl jednu z vypadlých cihliček. Potěžkal ji v ruce. Deset tisíc dolarů. Sto stovek.

„Vezměte si ho,“ zopakoval.

Reacher opáčil: „O platu si promluvíme, až dosáhnu nějakého výsledku.“

„Vezměte si ho!“ zaječel Lane. Pak mrštil cihličku Reacherovi přímo do hrudníku. Odrazila se od prsní kosti, kompaktní a překvapivě těžká. S žuchnutím dopadla na zem. Lane popadl další volnou cihličku a hodil ji. Trefil se do stejného místa.

„Vezměte si ho!“ zařval. Pak se sehnul, narval ruce do plastikového obalu a začal vrhat jednu cihličku za druhou. Divoce, bez přestávky, stále sehnutý, poslepu, bez míření. Bušily Reacherovi do nohou, do žaludku, do hrudi, do hlavy. Neřízené náhodné salvy, v každé dávce deset tisíc dolarů. Příval peněz. Z každého prudkého hodu čišela intenzivní bolest. Pak se Laneovi vyřinuly slzy z očí. Vezměte si ho, vezměte si, vezměte si ho, rozvřískal se. Pak: Vraťte mi ji! Vraťte mi ji! Vraťte mi ji! Potom: Prosím! Prosím! S každým výkřikem dával průchod hněvu, utrpení, strachu, zlobě a beznaději.

Reacher tam stál, zlehka se otřásal v krupobití cihliček a pod nohama se mu vršily tisíce a tisíce dolarů. Takhle dobrý herec nemůže nikdo být, prolétlo mu hlavou.

Pak si pomyslel: Tentokrát je to doopravdy.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

REACHER ČEKAL VE VNITŘNÍ CHODBĚ a naslouchal, jak se Lane uklidňuje. Zaslechl zurčení vody v umyvadle. Myje si obličej, pochopil. Studenou vodou. Pak se ozvalo šustění papíru na dřevě a tiché praskání umělohmotné fólie, jak Lane sbíral peníze. Potom je odvlekl do komory. Zavřely se dveře a zapípání bezpečnostního zařízení oznámilo, že jsou zamčené. Reacher se vrátil do obývacího pokoje. Po minutě se objevil Lane a usedl do křesla, klidně a vyrovnaně, jako by se nic nestalo, a upřel pohled na mlčící telefon.

Telefon zazvonil krátce před tři čtvrtě na osm. Lane ho vytrhl z vidlice a pravil: „Ano?“ hlasem, který připomínal výkřik téměř udušený nesmírným napětím. Pak nasadil prázdný výraz a potřásl hlavou, netrpělivě a podrážděně. Nesprávný volající. Deset vteřin naslouchal a zavěsil.

„Kdo to byl?“ zeptal se Gregory.

„Jeden přítel,“ odpověděl Lane. „Chlap, se kterým jsem se nedávno spojil. Slíbil, že bude mít ucho při zemi. Policajti prý dneska ráno našli tělo v Hudson River. Plavalo na hladině. U přístaviště člunů nedaleko Sedmdesáté deváté ulice. Běloch neznámé totožnosti, přibližně čtyřicetiletý. Zastřelený.“

„Taylor?“

„Určitě,“ potvrdil Lane. „Je to tiché zákoutí. A jenom kousek od West Side Highway. Ideální místo pro někoho, kdo jede na sever.“

Gregory se otázal: „Co podnikneme?“

„Teď?“ opáčil Lane. „Nic. Počkáme tady. Počkáme na správný telefonát. Na ten, který potřebujeme.“

K onomu telefonátu však nedošlo. Deset předpokládaných hodin vypršelo v osm ráno a aparát stále mlčel. Nezazvonil ve čtvrt na devět, v půl deváté ani ve tři čtvrtě na devět. Nezazvonil ani v devět. Bylo to jako čekání na odklad popravy, který guvernér nikdy nevydá. Reachera napadlo, že obhájci nevinného klienta musí procházet stejnou škálou pocitů: nevíra, napětí, šok, ohromení, zklamání, bolest, zloba, vztek.

Potom zoufalství. Telefon nezazvonil ani v půl desáté.

Lane zavřel oči a vydechl: „Špatné znamení.“

Nikdo neodpověděl.

Ve tři čtvrtě na deset opustilo Lanea veškeré odhodlání, jako by se smířil s nevyhnutelným. Zabořil se do čalounění křesla, zvrátil hlavu, otevřel oči a zadíval se do stropu.

„Je po všem,“ oznámil. „Ztratil jsem ji.“

Nikdo nepromluvil.

„Ztratil jsem ji,“ zopakoval Lane. „Že je to tak?“

Nikdo neodpověděl. V místnosti panovalo naprosté ticho. Jako na krví potřísněném místě tragické dopravní nehody, na pohřbu, při zádušní mši nebo v nemocničním pokoji po nezdařilé nouzové operaci. Jako by právě zmlkl monitor sledující činnost srdce, který až doposud statečně a pravidelně pípal navzdory bezvýchodné situaci.

Plochý nepřerušovaný zvuk.

V deset hodin ráno zvedl Lane hlavu z opěradla křesla a prohlásil: „Dobře.“ Pak to ještě jednou zopakoval: „Dobře.“ Potom rozhodl: „Teď budeme jednat. Uděláme, co musíme udělat. Najdeme je a zničíme. I kdyby nám to mělo trvat celou věčnost. Ale učiníme spravedlnosti zadost. Naším způsobem. Bez policajtů, právníků, soudu. Bez nekonečných odvolání. Bez procesu, vězení, bezbolestné smrtící injekce.“

Nikdo nepromluvil.

„Pro Kate,“ dodal Lane. „A pro Taylora.“

Gregory prohlásil: „Jdu do toho.“

„Já taky,“ připojil se Groom.

„Jako vždycky,“ potvrdil Burke.

Perez přikývl. „Na život a na smrt.“

„Jsem připravený,“ oznámil Addison.

„Budou litovat, že se narodili,“ přislíbil Kowalski.

Reacher si prohlédl jejich obličeje. Šest mužů, méně než střelecká rota, ale se smrtonosným potenciálem celé armády.

„Děkuju,“ pravil Lane.

Pak se naklonil dopředu, s novou energií. Otočil se tváří přímo k Reacherovi. „Jako téměř první věc jste v téhle místnosti prohlásil, že moji muži jsou proti nim schopni rozpoutat válku, nejdřív je ale musí najít. Pamatujete se?“

Reacher přikývl.

„Tak je najděte,“ požádal Lane.

Reacher se vrátil do ložnice a zvedl z psacího stolu zarámovanou fotografii. Nekvalitní kopii. Tu, na které byla i Jade. Držel ji opatrně, aby neušpinil sklo. Dlouho a upřeně se na ni díval. Pro tebe, pomyslel si. Pro vás obě. Ne pro něho. Pak odložil fotografii zpátky na místo a tiše opustil byt.

Najít a zničit.

Začal ve stejné telefonní budce, ze které volal už předtím. Vytáhl z boty vizitku a vytočil číslo na mobil Lauren Paulingové. Řekl: „Tentokrát je to doopravdy a nevrátí se.“

Paulingová požádala: „Můžete se za půl hodiny dostavit ke Spojeným národům?“

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

REACHER SE NEODVÁŽIL PŘIBLÍŽIT až ke vchodu do budovy Spojených národů, protože ho střežila bezpečnostní služba, ale zjistil, že Lauren Paulingová na něj čeká uprostřed chodníku na První Avenue. Očividně se potýkala se stejným problémem. Neměla k dispozici průkaz, propustku ani magická slůvka. Kolem ramen si přehodila šálu s tištěným vzorem. Vypadala dobře. Byla o deset let starší, ale Reacherovi se přesto líbila. Vyrazil k ní, Paulingová si ho všimla a setkali se na půl cesty.

„Požádala jsem o laskavost,“ oznámila. „Sejdeme se s armádním důstojníkem z Pentagonu, který spolupracuje s jednou z komisí Spojených národů.“

„Čím se ta komise zabývá?“

„Žoldáky,“ sdělila Paulingová. „Máme je odsuzovat. Podepsali jsme nejrůznější dohody.“

„Pentagon je ale miluje. Neustále je zaměstnává.“

„Přeje si ale, aby šli, kam je pošle. Nelíbí se mu, když ubíjí prostoje nedovolenými vojenskými potyčkami.“

„Takže takhle přišli o Knighta a Hobarta? V nepovolené vojenské potyčce?“

„Někde v Africe,“ potvrdila Paulingová.

„Zná ten váš muž podrobnosti?“

„Některé. Pracuje na dost vysokém postu, ale je nový. Neprozradí vám své jméno a vy se ho na něj nesmíte zeptat. Platí?“

„Ví, jak se jmenuju já?“

„Neřekla jsem mu to.“

„Dobře, to zní fér.“

Pak jí zazvonil mobil. Paulingová přijala volání, chvíli naslouchala a rozhlédla se okolo.

„Je na náměstí,“ oznámila. „Vidí nás, ale nechce, abychom se k němu přibližovali. Máme jít do kavárny na Druhé. Staví se za námi.“

Kavárna byl jeden z úplně obyčejných podniků, které přežívají díky pultovému prodeji, pár boxům a kávou do ruky v povoskovaných kelímcích s řeckým vzorem. Paulingová zavedla Reachera do zadního boxu a posadila se tak, aby viděla na dveře. Reacher se zasunul vedle ní. Jinak než zády ke stěně nikdy neseděl. Dělal to ze starého zvyku, dokonce i v místnostech se zrcadly, jichž měla kavárna spoustu. Byla zabarvená do bronzova a rozšiřovala úzký prostor. Všichni v nich vypadali opáleně, jako by se právě vrátili z pláže. Paulingová zamávala na servírku, naznačila ústy kávu a zvedla tři prsty. Servírka k nim přistoupila, postavila na stůl tři bytelné hnědé hrnky a nalila do nich kávu z termosky. Reacher se napil. Horká, silná a ucházející.

Muže z Pentagonu poznal, ještě než prošel dveřmi. Na první pohled bylo jasné, kdo je. Voják, ale ne nutně bojovník. Možná jen byrokrat. Přitroublý. Ani mladý, ani starý, světlé vlasy vybrané strojkem, levný modrý vlněný oblek, levná bílá košile z jemné bavlny, proužkovaná kravata, dobré boty vyleštěné do oslnivé záře. Jiný druh uniformy. Takový oblek by si na sebe vzal kapitán nebo major na druhou svatbu své švagrové. Dotyčný si ho možná právě k tomuhle účelu koupil, dávno před tím, než se mu naskytla možnost detašované služby v reprezentativní budově v New Yorku.

Muž se zastavil těsně za dveřmi a rozhlédl se. Ne kvůli nám, usoudil Reacher. Dívá se, jestli tady není někdo, kdo ho zná. Kdyby někoho zahlédl, zahraje, že mu zvoní telefon, otočí se a odejde. Chce se vyhnout nepříjemným otázkám. Přece jenom není přitroublý.

Pak si pomyslel: Paulingová také není přitroublá. Zná lidi, kteří by se mohli dostat do maléru jenom tím, že je zahlédnou s nesprávnými osobami.

Muž ale očividně nenašel nikoho, koho by se musel bát. Prošel kavárnou, posadil se naproti Paulingové a Reacherovi, krátce je přejel očima a pak se zadíval do zrcadla mezi jejich hlavami. Zblízka si Reacher všiml, že má v klopě zapíchnutý černý odznak se zkříženými pistolemi a nenápadnou jizvu na jedné tváři. Možná po granátu nebo bombě, která vybuchla hodně daleko. Třeba přece jenom válečník. Nebo si hrál jako malé dítě se střelnou zbraní.

„Moc vám toho nepovím,“ oznámil. „Soukromé americké vojenské organizace operující v zámoří jsou pro nás velice nepříjemné, zejména když bojují v Africe. Takže touhle záležitostí se zabývalo zvláštní oddělení, je velice delikátní a došlo k ní, ještě než jsem nastoupil. Takže o ní prostě skoro nic nevím. Můžu vám poskytnout pouze informace, ke kterým jste se pravděpodobně už sami dobrali.“

„Kde k tomu došlo?“ zeptal se Reacher.

„Ani tím si nejsem úplně jistý. Patrně v Burkina Fasu nebo Mali. Každopádně v jednom z malých západoafrických států. Zmítá jimi tolik konfliktů, že je těžké udržet si přehled. Jednalo se o obvyklý scénář. Občanská válka. Vyděšená vláda, skupinka rebelů připravená vyrazit z džungle. Nespolehlivá armáda. Tak vláda zaplatí přemrštěnou částku a koupí si jakoukoli ochranu, která je na mezinárodním trhu k sehnání.“

„Mluví se v jedné z těch zemí francouzsky?“

„Máte na mysli oficiální jazyk? V obou. Proč?“

„Viděl jsem peníze. Zabalené v plastikových fóliích popsaných francouzsky. Banque Centrale, centrální banka.“

„Kolik?“

„Víc než si my dva dohromady vyděláme za celý život.“

„Americké dolary?“

Reacher přikývl. „Spousta amerických dolarů.“

„Někdy to vyjde, někdy nevyjde.“

„Vyšlo to tenkrát?“

„Ne,“ odpověděl neznámý. „Povídalo se, že Edward Lane vzal peníze a zdrhnul. To se mu patrně nedá vyčítat. Stáli proti obrovské přesile a neměli vypracovanou strategii.“

„Nezdrhli však úplně všichni.“

Muž přikývl. „Vypadá to tak. Získat ale informace z těchhle míst je jako pokoušet se zachytit signál z odvrácené strany Měsíce. Buď neslyšíte vůbec nic, nebo jenom statickou elektřinu. A i ta je slabá a zkreslená. Takže se většinou spoléháme na Červený kříž a Lékaře bez hranic. Nakonec se nám podařilo zjistit, že dva Američané upadli do zajetí. Po roce jsme získali i jména. Knight a Hobart. Bývalí průzkumníci námořní pěchoty s pochybnou služební minulostí.“

„Překvapuje mě, že zůstali naživu.“

„Rebelové vyhráli. Vytvořili novou vládu. Vyprázdnili věznice, protože v nich seděli jejich kamarádi. Vláda však potřebuje věznice plné, aby se obyvatelstvo nepřestalo bát. Takže z bývalých kladných hrdinů se stali záporní. Všichni, kdo pracovali pro starý režim, se najednou ocitli ve velkém maléru. A Američané představovali něco jako trofeje. Tak je nechali naživu. Ale prošli si peklem. Zprávy od Lékařů bez hranic jsou příšerné. Hrůzostrašné. Zohavování patřilo k běžné zábavě.“

„Podrobnosti?“

„Předpokládám, že si dokážete představit, co všechno se dá provést nožem.“

„Neuvažovali jste o tom, že byste se je pokusili zachránit?“

„Nedáváte pozor,“ pravil muž. „Ministerstvo zahraničí nemůže připustit, že ví o skupince odpadlých amerických žoldáků, kteří řádí v Africe. A jak jsem vám říkal, z rebelů se stala nová vláda. Převzali moc. A my na ně musíme být hodní. Protože všechny tyhle státy mají suroviny, které potřebujeme. Ropu, diamanty, uran. Alcoa chce cín, bauxit a měď. Halliburton tam touží proniknout a vydělat jmění. Texaské korporace chtějí převzít a řídit tamější proklaté věznice.“

„Tušíte, jak nakonec dopadli?“

„Mám jen velice kusé informace, ale můžete si je zkusit poskládat dohromady. Jeden umřel v zajetí, druhý se ale dostal ven, alespoň podle Červeného kříže. Jednalo se o cosi jako humanitární gesto, které se Červenému kříži podařilo prosadit u příležitosti oslav pátého výročí puče. Pustili celou skupinku. Konec příběhu. To jsou veškeré novinky, které mám z Afriky. Jeden umřel, druhý unikl, poměrně nedávno. Když se budete trochu snažit a podíváte se do záznamů INS, zjistíte, že krátce poté dorazila do Spojených států z Afriky osamělá osoba s papíry od Červeného kříže. V údajích Správy válečných vysloužilců byste se dozvěděli, že existuje zpráva o komsi, kdo se právě vrátil z Afriky a dostává se mu ambulantní lékařské péče, která by mohla souviset s tropickými nemocemi nebo zmrzačeními, o kterých mluvili Lékaři bez hranic.“

Reacher se zeptal. „Který z nich unikl?“

„Nevím,“ opáčil muž. „Jenom jsem se doslechl, že jeden zemřel a druhý vyvázl.“

„Musím se dozvědět víc.“

„Už jsem vám vysvětlil, že k celé události došlo, než jsem nastoupil. V podstatě se mě vůbec netýká. Všechno, co vím, jsem se dozvěděl u automatu na chlazenou vodu.“

„Potřebuju jméno,“ požádal Reacher. „A získat od Správy válečných vysloužilců jeho adresu.“

„To je dost náročný požadavek. Přesahuje hranice mé pravomoci. Musel bych mít hodně dobrý důvod, abych něco takového udělal.“

„Podívejte se na mě,“ vyzval ho Reacher.

Muž odtrhl oči od zrcadla a pohlédl na Reachera.

Reacher pravil: „Deset-šedesát-dva.“

Žádná reakce.

Reacher řekl: „Tak nedělejte drahoty. Projevte trochu snahy.“

Muž se zadíval opět do zrcadla. V obličeji naprosto neutrální výraz.

„Zavolám paní Paulingové na mobil,“ pravil. „Nemohu slíbit kdy. Vážně nemám tušení. Může to trvat několik dnů. Zjistím však, co bude v mých silách, a pospíším si.“

Pak vyklouzl z boxu a vykročil přímo ke dveřím. Otevřel je, zahnul doprava a zmizel z dohledu. Lauren Paulingová vydechla.

„Tlačil jste na něj,“ řekla. „Ne zrovna laskavým způsobem.“

„Ale pomůže nám.“

„Jak to? Co měla znamenat ta čísla deset-šedesát-dva?“

„Měl v klopě odznak vojenské policie. Zkřížené pistole. Normálně se živí jako vojenský policista. Deset-šedesát-dva je rádiový kód, který v řeči vojenské policie znamená kolega důstojník se ocitl v zapeklité situaci a nutně potřebuje pomoct. Takže nám pomůže. Musí. Kdyby jeden vojenský policajt nepomohl druhému, kdo jiný by to udělal?“

„To je nečekaný obrat k lepšímu. Možná nakonec nebudete muset použít krajní prostředky,“ podotkla Paulingová.

„Možná. Dá si ale načas. Připadal mi poněkud nesmělý. Já bych se okamžitě vloupal někomu do kanceláře. On použije komunikační kanály a slušně se zeptá.“

„Možná proto ho povýšili a vás ne.“

„Slušňáci jako on se nepovyšují. Dál než na majora to nedotáhne.“

„Už to dotáhl na brigádního generála,“ sdělila Paulingová.

„Tenhle chlap?“ vytřeštil Reacher oči na dveře, jako by v nich ještě mohl zahlédnout jeho odraz. „Není na to trochu mladý?“

„Ne, to vy jste trochu starý,“ opravila ho Paulingová. „Vše je relativní. Ale to, že Spojené státy nasadily brigádního generála, dokazuje, jak vážně tu záležitost s žoldáky berou.“

„Dokazuje to, jak usilovně se ji snaží ututlat.“

Na okamžik zavládlo ticho.

„Zohavování jako zábava?“ podotkla Paulingová. „To zní strašně.“

„Jistě.“

Opět ticho. Přistoupila k nim servírka a nabídla, že dolije kávu. Paulingová odmítla, Reacher přijal. Pravil: „Newyorské policejní oddělení našlo dneska ráno v řece tělo, které se jim ještě nepodařilo identifikovat. Běloch, zhruba tak čtyřicetiletý. U přístaviště člunů. Zastřelený. Lane už dostal hlášku.“

„Taylor?“

„Téměř určitě.“

„Co teď?“

„Budeme pracovat s tím, co máme v ruce,“ pravil Reacher. „Přistoupíme na teorii, že se Knight nebo Hobart vrátili pomstít.“

„Jak budeme postupovat?“

„Pilně a usilovně,“ opáčil Reacher. „Rozhodně nehodlám spoléhat pouze na toho chlapa z Pentagonu. Klidně může mít spoustu jizev a hvězdiček, ale srdcem je byrokrat.“

„Nechcete si o tom popovídat? Kdysi jsem bývala vyšetřovatelkou. A dobrou. Alespoň myslím. Do té doby, než došlo k tamté věci.“

„Povídáním se nikam nedostaneme. Potřebuju přemýšlet.“

„Tak přemýšlejte nahlas. Co nesedí? Co vyčnívá z řady? Co vás jakýmkoli způsobem překvapuje?“

„Počáteční přepadení. To vůbec nesedí.“

„Ještě něco jiného?“

„Úplně všechno. Překvapuje mě, že se nedokážu pohnout z místa. Buď je chyba ve mně, nebo nesouhlasí celá ta situace.“

„To je příliš všeobecné,“ namítla Paulingová. „Začněte drobnostmi. Uveďte jednu věc, která vás udivila.“

„Takhle jste to dělali? U FBI? Při spontánních diskusích o nových nápadech?“

„Jasně. Vy jste to snad nedělali?“

„Byl jsem u vojenské policie. Mohl jsem mluvit o štěstí, když se mi podařilo najít jediný mozek, ve kterém se zrodil nový nápad.“

„Vážně. Jmenujte jednu věc, která vás překvapila.“

Reacher se napil kávy. „Poté, co Burke přeložil tašku do jaguáru, jsem vystoupil z černého BMW a překvapilo mě, jak rychle se ten chlap posadil za volant. Předpokládal jsem, že budu mít čas obejít roh a zaujmout pozici. Už tam ale byl, v podstatě přede mnou. Během několika vteřin. Sotva jsem se na něj stihl podívat.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že čekal přímo na ulici.“

„To by neriskoval. Jestli to je Knight nebo Hobart, Burke by je okamžitě poznal.“

„Možná se schoval do vchodu.“

„Třikrát po sobě? Při třech různých příležitostech použil stejný požární hydrant. V různou dobu. Pozdě večer, brzy ráno, v době špičky. A možná je nápadný, podle toho, jak ho zmrzačili.“

„Chlap, kterého jsem viděl, byl zcela nenápadný. Prostě jenom chlap.“

„Přesto by se mu pokaždé těžko hledala vhodná skrýš. Tuhle práci jsem dělala. Mnohokrát. Včetně oné památné noci před pěti lety.“

Reacher poradil: „Přestaňte se kvůli ní trápit.“

Hlavou se mu však honilo: Vhodná skrýš.

Vzpomněl si, jak se natřásal vzadu v autě a naslouchal hlasu ze zlého snu. Jak si s úžasem pomyslel: Stejný požární hydrant?

Skutečně ten samý požární hydrant.

Vhodný úkryt.

Odložil hrnek s kávou, jemně, pomalu, opatrně, a uchopil do pravačky ruku Lauren Paulingové. Přiložil si ji k ústům a něžně ji políbil. Měla studené, štíhlé, voňavé prsty. Líbily se mu.

„Děkuju,“ pravil. „Mockrát děkuju.“

„Za co?“

„Použil ten hydrant třikrát po sobě. Proč? Protože u požárního hydrantu je skoro vždycky volné místo. Protože se u něj nesmí parkovat. Zákaz parkování u požárních hydrantů. To každý zná. Pokaždé si ale vybral stejný hydrant. Proč? Měl jich na výběr spoustu. Nejméně jeden u každého bloku. Tak proč zrovna tamten? Prostě proto, že se mu líbil. Ale proč se mu líbil? Proč se někdo zamiluje do jednoho určitého hydrantu?“

„Proč?“

„Žádný důvod neexistuje,“ opáčil Reacher. „Všechny jsou stejné. Masová výroba. Nejsou jen stejné, jsou dokonce identické. Tomu chlapovi se líbilo jeho postavení. Nejprve si vybral výhodné postavení a teprve potom nejbližší hydrant. Nejlépe viditelný z místa, kde se nacházel. Jak jste správně upozornila, potřeboval úkryt, spolehlivý a nenápadný, pozdě večer, brzy ráno a v době dopravní špičky. A musel počítat s tím, že se v něm zdrží. Gregory měl štěstí a přijel pokaždé načas, klidně ale také mohl uvíznout v dopravní zácpě. A nikdo netušil, kde bude Burke, až mu zavolá do auta. Nikdo netušil, jak dlouho mu to bude trvat na místo určení. Takže ať už čekal kdekoliv, bylo to na bezpečném místě.“

„Pomůže nám to?“

„To si pište, že pomůže. Našli jsme první spojovací článek. Čekal na dopředu vybraném a daném místě. Potřebujeme jen zajet na Šestou Avenue a najít, kde se schoval. Někdo ho možná zahlédl. Někdo by třeba dokonce věděl, kdo to je.“

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER A PAULINGOVÁ CHYTILI na Druhé Avenue taxík a nechali se odvézt na jih do Houston Street a potom na západ na Šestou. Vystoupili na jihovýchodním rohu a ohlédli se dozadu na prázdnou oblohu, kde stávala Dvojčata. Potom společně zamířili na sever, mezi odpadky a prachem zvířeným teplým větrem.

„Tak mi teď ukažte ten vyhlášený požární hydrant,“ vyzvala Paulingová Reachera.

Pokračovali ještě chvíli na sever a pak k němu došli. Dřepěl uprostřed bloku na pravé straně ulice. Tlustý, malý, vertikální, natřený oprýskanou vybledlou barvou a chráněný dvěma kovovými sloupky umístěnými metr dvacet od sebe. Obrubník před ním zel prázdnotou. Všechna ostatní povolená místa na parkování byla plná. Paulingová se k němu postavila a opsala pomalou piruetu. Podívala se na východ, sever, západ a jih.

„Jaké místo by se líbilo vojenskému mozku?“ zeptala se.

Reacher odchoval: „Voják ví, že uspokojivé místo k pozorování poskytuje otevřený výhled dopředu a adekvátní bezpečnost ze stran a zezadu. Ví, že chrání před živly a zrakem protivníka. Ví, že zaručuje nerušenou činnost po celou dobu operace.“

„Jak dlouho by ta operace trvala?“

„Řekněme, že pokaždé maximálně hodinu.“

„Jak to provedl, při dvou prvních předáních?“

„Pozoroval, jak Gregory parkuje, a pak za ním šel k Spring Street.“

„Takže nečekal uvnitř té opuštěné budovy?“

„Ne pokud pracoval sám.“

„Ale pořád předpokládáme, že použil zadní dveře.“

„Přinejmenším podruhé.“

„Proč ne přední?“

„To nevím.“

„Dospěli jsme k definitivnímu přesvědčení, že pracoval sám?“

„Živý se vrátil jenom jeden.“

Paulingová opsala ještě jeden pomalý kruh. „Takže kde si to místo vybral?“

„Západně odtud,“ opáčil Reacher. „Potřeboval otevřený výhled.“

„Přes ulici?“

Reacher přikývl. „Uprostřed bloku, ani příliš na sever, ani příliš na jih. Ne příliš kosý úhel. Rozpětí maximálně třicet metrů. Víc ne.“

„Mohl používat dalekohled. Stejně jako Patti Josephová.“

„Přesto by potřeboval výhodný úhel. Přesně jako Patti. Ta se dívá více méně rovně přes ulici.“

„Tak zadejte hranice.“

„Maximálně pětačtyřicetistupňová výseč. Což dělá něco přes dvacet stupňů na sever a něco přes dvacet stupňů na jih. Maximální rádius kolem třiceti metrů.“

Paulingová se otočila kolmo k chodníku. Napřáhla paže dopředu, v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. Prsty natáhla jako bojovník karate chystající se k drtivému úderu. Zadívala se pozorně před sebe. Výseč čtyřicet pět stupňů a rádius třicet metrů jí poskytly přibližně dvacet tři metrů k prozkoumání. Víc než tři šestimetrové výlohy typické pro Greenwich Village a méně než čtyři. V úvahu připadalo celkem pět obchodů. Tři uprostřed nejpravděpodobnější. Jeden na severu a jeden na jihu jen okrajové možnosti. Reacher se postavil těsně za Paulingovou a podíval se jí přes hlavu. Levačkou ukazovala na květinářství. Pak následovala jeho nová oblíbená kavárna. Potom obchod, kde rámovali obrazy. Potom prodejna vína s dvojitou výkladní skříní, širší než ostatní. Pravačkou mířila na obchod s vitaminy.

„Květinářství by k ničemu nebylo,“ pravila. „Měl by stěnu za sebou a výklad před sebou, ale nebylo by otevřené v jedenáct večer.“

Reacher neodpověděl.

„Obchod s vínem by pravděpodobně otevřeno měl,“ pokračovala. „Ale zase ne v sedm ráno.“

Reacher pravil: „V květinářství ani v obchodu s vínem nemůžete hodinu postávat. Nezaručují nerušenou činnost po celou dobu operace.“

„To samé platí i pro ostatní obchody,“ upozornila Paulingová. „Kromě kavárny. Ta měla otevřeno ve všech třech případech. A můžete tam klidně hodinu sedět.“

„Kavárna by byla moc riskantní. Po třech delších návštěvách by si ho někdo určitě zapamatoval. Mě si zapamatovali po jedné kávě.“

„Chodilo okolo hodně lidí, když jste tam seděl?“

„Poměrně.“

„Tak možná skutečně jenom postával na chodníku. Nebo ve dveřích. Ve stínu. Mohl si to dovolit. Hydrant byl na druhé straně ulice.“

„Žádná ochrana před živly a zrakem protivníka. Byla by to velice nepříjemná hodina, třikrát za sebou.“

„Sloužil u průzkumníků námořní pěchoty. A strávil pět let ve vězení v Africe. Je na nepohodlí zvyklý.“

„Myslím to z taktického hlediska. V téhle části města by se musel bát, že ho zatknou jako obchodníka s drogami. Nebo teroristu. Na jih od Dvacáté třetí ulice není v současné době radno postávat.“

„Tak kde byl?“

Reacher pohlédl doleva a pak doprava.

Potom pohlédl vzhůru.

„Zmínila jste se o bytě Patti Josephové,“ pravil. „Nazvala jste ho orlím hnízdem.“

„Kam míříte?“

„Proč jste zvolila zrovna takový výraz?“

„Protože tam dřepí jako dravec číhající na kořist.“

„Přesně tak. Patti sedí krásně vysoko. Sedm předválečných podlaží nad zemí, přímo nad vrcholky stromů. Takže má zcela volný výhled. Průzkumníci námořní pěchoty volný výhled zbožňují. A v úrovni ulice nikdy nemáte záruku, že vám ho něco nezakryje. Stačí jedna dodávka v nesprávný okamžik.“

Lauren Paulingová se opět otočila obličejem k chodníku a rozpřáhla paže. Tentokrát je víc pozvedla. Rukama naznačila známý úder karate. Mířila jimi do horních pater stejných pěti budov.

„Odkud poprvé přišel?“ zeptala se.

„Z jihu,“ odpověděl Reacher. „Z mé pravé strany. Díval jsem se nepatrně na severovýchod, na konec stolu. Když jsem ho zahlédl, přicházel od Spring Street. Neměl jsem však šanci zjistit, odkud přesně vyšel. Posadil jsem se, objednal si kávu, a než mi ji přinesli, seděl v autě.“

„Ale podruhé, poté co Burke naložil tašku do jaguáru, musel přicházet přímo z pozorovacího stanoviště.“

„Už byl skoro u auta, když jsem ho zahlédl.“

„Pořád se pohyboval?“

„Udělal dva závěrečné kroky.“

„Z jakého směru?“

Reacher poodešel k místu, kde se nacházel, když se vynořil zpoza rohu z Bleecker. Postavil před Paulingovou pomyslný zelený jaguár a představil si mužovy poslední plynulé kroky. Pak je sledoval do dálky a vytyčil teoretický vektor. Podržel ho před očima a vrátil se k Paulingové.

„V podstatě ze stejného jako poprvé,“ oznámil. „Severovýchodně přes projíždějící auta. Z mého místa z jihu.“

Paulingová posunula pravačku. Napřáhla ruku na jih a proťala vzduch kousek vlevo od nejsevernějšího stolu kavárny. Označila tak jen úzký proužek ulice. Polovinu budovy s květinářstvím a téměř celou budovu s kavárnou. Budova s květinářstvím měla ještě tři patra. Okna zastiňovaly žaluzie a za nimi se rýsovaly tiskárny, hromady papíru a nenáročné květiny na parapetech. Na stropech svítily zářivky.

„Kanceláře,“ oznámila Paulingová.

Budova s kavárnou byla také třípatrová, ale okna vypadala úplně jinak. S červenou indiánskou látkou, krajkovanými záclonami, s provázky ověšenými barevnými sklíčky. Jedno úplně holé. Další zakryté novinovým papírem. Další přelepené plakátem Che Guevary, obličejem do ulice.

„Byty,“ usoudila Paulingová.

Mezi květinářstvím a kavárnou se tísnily modré dveře. Nalevo visela nehezká stříbrná krabice s tlačítky, jmény a mřížkou domácího telefonu. Reacher pravil: „Osoba, která by vyšla z těchto dveří a chtěla se dostat k hydrantu, by musela prokličkovat na severovýchod mezi projíždějícími auty.“

Paulingová oznámila: „Našli jsme ho.“

TŘICÁTÁ KAPITOLA

STŘÍBRNÁ KRABICE NALEVO od modrých dveří měla šest tlačítek seřazených svisle pod sebou. U horního stálo jméno úhledně napsané vybledlým inkoustem. Kublinski. Ke spodnímu kdosi černým fixem načmáral správce. Ostatní čtyři jmenovky zůstaly prázdné.

„Nízká činže,“ poznamenala Paulingová. „Krátkodobé smlouvy. Rychle se měnící nájemníci. Až na pana Kublinského, možná s manželkou. Podle stylu písma tady bydlí už celou věčnost.“

„Nebo se před padesáti lety odstěhovali na Floridu,“ dodal Reacher. „Nebo zemřeli. A nikdo se neobtěžoval vyměnit jmenovku.“

„Zkusíme toho správce?“

„Ukažte mu svou vizitku. Zakryjte prstem bývalá. Tvařte se, jako byste pořád pracovala pro FBI.“

„Myslíte, že to bude nutné?“

„Potřebujeme veškerou pomoc, kterou se nám podaří získat. Tohle je budova radikálních názorů. Dívá se na nás Che Guevara. A krajkové záclony.“

Paulingová přiložila elegantní nehet na tlačítko správce a zmáčkla. Po minutě zachrčelo v domácím telefonu. Někdo možná pronesl ano nebo kdo nebo co. Nebo jen zapraskala statická elektřina.

„Federální agenti,“ oznámila Paulingová. Což byla částečně pravda. Oba kdysi pracovali pro strýčka Sama. Paulingová vytáhla z kabelky vizitku. Z mikrofonu se vyvalily další nerozluštitelné zvuky.

„Už jde,“ přeložil Reacher. Takových budov viděl spoustu, v dávných dobách, kdy honil vojáky, kteří nedovoleně opustili posádku. Všichni platili rádi v hotovosti a jen na krátkou dobu. A ze zkušenosti věděl, že správci obvykle spolupracují. Těší je bezplatné bydlení a neradi by o něj přišli. Lepší poslat do vězení někoho jiného než ztratit dobré bydlo.

Pokud ovšem není správcem hledaný muž.

Tenhle se však tvářil, že nemá co skrývat. Modré dveře se otevřely a stanul v nich vysoký vyzáblý chlap ve špinavé teplákové soupravě. Měl plochý poďobaný slovanský obličej a na hlavě černou pletenou čepičku.

„Ano?“ pravil. Se silným ruským přízvukem. Znělo to téměř jako Da?

Paulingová zamávala vizitkou, tak aby si ji stačil přečíst, ale zase ne úplně.

„Povězte nám o vašem posledním nájemníkovi,“ požádala.

„O posledním nájemníkovi?“ zopakoval správce. Mírumilovně. Zněl jako poměrně chytrý chlap, který jen zápasí s cizím jazykem.

Reacher se ho zeptal: „Přistěhoval se k vám v posledních pár týdnech někdo nový?“

„Do pětky,“ sdělil správce. „Před týdnem. Ozval se na inzerát, který jsem dal na pokyn družstva do novin.“

„Ukažte nám jeho byt,“ nařídila Paulingová.

„Nejsem si jistý, jestli vás tam smím pustit,“ zaváhal správce. „V Americe platí přísná pravidla.“

„Bezpečnost vlasti,“ opáčil Reacher. „Nový protiteroristický zákon. Stará pravidla už v Americe neplatí.“

Správce jen pokrčil rameny a otočil se klátivě v úzkém prostoru. Zamířil ke schodům. Reacher s Paulingovou ho následovali. Stěnami pronikala lákavá vůně z kavárny. Byt číslo jedna ani dvě neexistoval. První dveře, ke kterým přišli, byla čtyřka na konci prvního úseku schodiště vzadu v domě. Trojka se nacházela na stejném patře, jen přes chodbu vepředu. Což znamenalo, že pětka bude přímo nad ní, ve třetím patře, směrem do ulice. Paulingová pohlédla na Reachera a Reacher přikývl.

„Ten byt s holým oknem,“ prohodil.

Ve třetím patře minuli šestku v zadní části a vykročili chodbou k pětce. Libou vůni kávy nahradil univerzální zápach vařené zeleniny.

„Je doma?“ zeptal se Reacher.

Správce zavrtěl hlavou. „Viděl jsem ho jen dvakrát. Doma určitě není. Právě jsem ve všech bytech kontroloval potrubí.“ Použil univerzální klíč ze svazku zavěšeného na opasku kalhot a odemkl dveře. Otevřel je a ustoupil stranou.

Agent z realitní kanceláře by takový byt nazval garsoniérou. Sestával z jediné místnosti a výklenku ve tvaru L, do kterého by se teoreticky vešla postel, kdyby byla dostatečně malá. Zařízení doplňoval kuchyňský kout a mrňavá koupelna s otevřenými dveřmi. Pak by už agent mohl ukázat jen prach a podlahová prkna.

Protože byt byl úplně prázdný.

Až na jedinou kuchyňskou židli. Ne příliš starou, ale často používanou. Přesně takovou, jaké na Browery podomně prodávají obchodníci nábytkem ze zkrachovalých restaurací. Stála před oknem, lehce natočená na severovýchod. Zhruba šest metrů nad místem, kam si Reacher dvakrát za sebou zašel na kávu, a necelý metr za ním.

Reacher k ní přistoupil, posadil se a zapřel se nohama, uvolněný, ale ve střehu. Do zorného pole mu automaticky padl požární hydrant na druhé straně Šesté. Díval se na něj z nadhledu, takže by mu ho nemohla zakrýt žádná dodávka. Ani malý náklaďák. Téměř třicetimetrové rozpětí. Žádný problém. Snad jedině pro úplného slepce. Postavil se a otočil se kolem své osy. Dveře, které se dají zamknout. Tři pevné stěny. Okno bez záclon. Voják ví, že uspokojivé místo k pozorování poskytuje volný výhled dopředu a adekvátní bezpečnost ze stran a zezadu. Ví, že chrání před živly a zrakem protivníka. Ví, že zaručuje nerušenou činnost po celou dobu operace.

„Připadám si jako v bytě Patti Josephové,“ poznamenala Paulingová.

„Vy jste tam už někdy byla?“

„Popsal mi ho Brewer.“

„V tom případě opravdu důkladně,“ vyslovil pochvalu Reacher.

Pak se obrátil k správci a vyzval ho: „Povězte nám o tom nájemníkovi.“

„Nemluví,“ sdělil správce.

„Jak to myslíte?“

„Prostě nemůže mluvit.“

„Je němý?“

„Ne od narození. Oněměl tím, co ho potkalo.“

„Zažil takové hrůzy, že přišel o hlas?“

„Ne emocionální,“ vysvětlil správce. „Fyzické. Komunikoval se mnou písemně. Psal celé věty, velice trpělivě, do zápisníku. Prý utrpěl zranění při výkonu vojenské služby. Válečné zranění. Nevšiml jsem si však žádných jizev. Jenom toho, že drží pevně zavřená ústa. Jako by se styděl. A to mi cosi připomnělo. Příšernou věc, kterou jsem viděl před víc než dvaceti lety.“

„Co to bylo?“

„Jsem Rus. Za své hříchy jsem se dostal s Rudou armádou do Afghánistánu. Jednou nám místní vrátili vězně. Jako varování. Měl vyříznutý jazyk.“

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

SPRÁVCE VZAL REACHERA A PAULINGOVOU k sobě do bytu, což byla pravoúhlá díra v suterénu vzadu v domě. Otevřel skříň a vytáhl poslední nájemní smlouvu týkající se bytu číslo pět. Přesně před týdnem ji podepsal jakýsi Leroy Clarkson. Použil falešné jméno, což se dalo čekat. Clarkson a Leroy jsou první dvě ulice severně od Houston, které vedou z West Side Highway, jen o pár bloků dál. Na konci Clarkson nabízí služby bar nahoře bez. Na konci Leroy je myčka aut. Mezi nimi stojí malé plechové bistro pro řidiče náklaďáků, kde Reacher jednou jedl.

„Vy tady nepožadujete po nájemnících průkaz totožnosti?“ podivila se Paulingová.

„Ne, jenom když chtějí platit šekem,“ vysvětlil správce. „Tenhle platil hotovostí.“

Podpis byl nečitelný. Na rozdíl od úhledně vyplněného čísla sociálního pojištění, devíti očividně namátkou zvolených čísel.

Správce nájemníka poměrně dobře popsal, ale nesdělil nic jiného, než co Reacher sám dvakrát viděl. Čtyřicátník, možná o něco mladší, běloch, středně vysoký a těžký, hladce oholený, krátké vlasy. Modré džíny, modrá košile, baseballová čapka, tenisky, vše obnošené a pohodlné.

„Jak na tom byl se zdravím?“ zeptal se Reacher.

„Kromě toho, že nemohl mluvit?“ opáčil správce. „Připadal mi v pořádku.“

„Řekl něco o tom, že na čas odjede?“

„Neřekl vůbec nic.“

„Na jak dlouho zaplatil?“

„Na měsíc. To je minimální částka. Nenávratná.“

„Tenhle nájemník se už neukáže,“ upozornil Reacher. „Mě byste si pospíšit a zavolat ještě jednou do Village Voice. Aby znovu otiskli váš inzerát.“

„Jak dopadl váš kamarád z Rudé armády?“ vložila se do rozhovoru Paulingová.

„Žije,“ odpověděl správce. „Ne příliš šťastně, ale žije.“

Reacher s Paulingovou vyšli z modrých dveří a po třech krocích na sever se zastavili na espreso. Vybrali si poslední stůl na chodníku a Reacher se posadil na židli, kde už dvakrát seděl.

Paulingová poznamenala: „Takže nepracuje sám.“

Reacher neodpověděl.

Paulingová doplnila: „Protože by nezvládl ty telefonáty.“

Reacher na to nic neřekl.

Paulingová požádala: „Povězte mi o tom hlase, co jste slyšel.“

„Američan,“ opáčil Reacher. „Rušička nedokáže zkreslit volbu slov, kadenci a rytmus. A tenhle hlas byl trpělivý. Inteligentní, vyrovnaný, klidný, velitelský. Orientuje se v New Yorku. Možná voják, podle pár frází. Zeptal se, kdo řídí, což naznačuje, že zná Laneovy muže. Nebo jen nastavoval detektor lži. Všechno ostatní jsou jen moje dohady. Rušička zkreslila hlas do nepoznání. Nepřišel mi ale starý. Zněl lehce. Téměř svižně. Jako by mluvil drobný muž.“

„Například veterán ze zvláštní jednotky.“

„Například.“

„Mluvil klidně a velitelsky. Což patrně znamená, že se jedná o šéfa, ne o podřízeného.“

Reacher přikývl. „Dobrý postřeh. Také mi to tak připadalo, když jsem ho poslouchal. Jako by určoval pravidla hry. Přinejmenším coby rovnocenný partner.“

„Tak kdo to, krucinál, je?“

„Kdyby váš muž z Pentagonu netvrdil opak, řekl bych, že přežili oba, Hobart i Knight, a pracují společně.“

„To ale není možné,“ pravila Paulingová. „Můj muž z Pentagonu by se takhle nezmýlil.“

„Takže ať už se vrátil kterýkoliv z nich, našel si nového partnera.“

„Někoho, komu důvěřuje,“ doplnila Paulingová. „A našel si ho skutečně rychle.“

Reacher se zadíval na hydrant. Ve vlnách mu ho zastiňovala auta, jak je pouštěl semafor na Houston.

„Fungovalo by na takovou vzdálenost dálkové ovládání?“ zeptal se.

„Na otvírání auta?“ ujistila se Paulingová. „Řekla bych, že ano. Nejspíš by záleželo na značce. Proč?“

„Poté co Burke přemístil tašku, jsem zaslechl cvaknutí, jako by se zamkla dvířka. Ten chlap to patrně udělal ze svého bytu. Z pozorovatelny. Nechtěl nechat peníze v nezamčeném autě ani o vteřinu déle, než bylo nezbytné.“

„Rozumné.“

Reacher se na okamžik zarazil. „Víte ale, co není rozumné? Proč byl vůbec nahoře v bytě?“

„To přece víme.“

„Ne, myslím to jinak. Proč tam byl on a ne ten druhý? Ve hře jsou dva chlapi. Jeden může mluvit a druhý nemůže. Proč si pronajal byt ten, který nemluví? Všichni, kdo s ním přišli do styku, na něj jen tak nezapomenou. A k čemu vůbec slouží pozorovací stanoviště? K řízení akce. Podle toho, jak se viditelná situace vyvíjí, vydává pozorovatel rozkazy a upřesnění. Tenhle muž ale nemohl použít ani mobil. K čemu přesně došlo, tenkrát když přijel poprvé a podruhé Gregory? Náš muž je nahoře, vidí Gregoryho parkovat a co udělá? Nemůže ani zatelefonovat a poslat svého partnera do Spring Street.“

„Textová zpráva,“ upozornila Paulingová.

„Co to je?“

„Mobilem můžete poslat psanou zprávu.“

„Kdy tohle začalo?“

„Před lety.“

„Co se dá dělat,“ povzdechl si Reacher. „Člověk se pořád učí.“ Potom dodal: „Stále ale nechápu, proč se správcem jednal ten, co nemůže mluvit.“

„Já taky ne,“ potvrdila Paulingová.

„Ani proč řídil operaci. Daleko větší smysl by dávalo, kdyby byl na druhé straně telefonu. Nemůže mluvit, ale může poslouchat.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Co dál?“ otázala se Paulingová.

„Krajní prostředky,“ oznámil Reacher. „Jdete do toho se mnou?“

„Najímáte mě?“

„Ne, odložíte všechno, na čem děláte, a budete pracovat zadarmo. Protože jestli budeme postupovat správně, zjistíme, co se před pěti lety stalo s Anne Laneovou. Zase budete moct klidně spát.“

„Pokud nezjistíme, že se před pěti lety jednalo o opravdový únos. Pak by se mi třeba už nikdy nepodařilo usnout.“

„Život je hazardní hra,“ prohodil Reacher. „Což je dobře, protože jinak by byl pěkně nudný.“

Paulingová chvíli mlčela.

„Dobře,“ pravila. „Hlásím se dobrovolně do služby.“

Reacher odpověděl: „Tak ještě jednou zajděte za sovětským domovníkem. Získejte od něj tu židli. Pořídili ji minulý týden. Tak si projdeme Bowery a zjistíme, odkud pochází. Možná ji kupoval ten nový parťák. A třeba si ho bude někdo pamatovat.“

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

REACHER NESL ŽIDLI V RUCE jako tašku a kráčel společně s Paulingovou na východ. Jižně od Houston se Bowery dělí do malých, zřetelně ohraničených prodejních prostor. Připomínají šňůru miniaturních tržnic. Elektrospotřebiče, svítidla, použité kancelářské potřeby, zařízení do velkých závodních kuchyní a okénka s občerstvením. Reacher měl Bowery rád. Byla to jeho ulice.

Židle, kterou držel v ruce, se podobala spoustě ostatních, ale měla pár drobností, podle kterých se dala odlišit. Člověk ji vypustil z hlavy, hned jak za ní zavřel dveře, ale určitě existovala další do páru. Začali v nejsevernějším ze šesti chaotických krámků. Zabíraly jen sto metrů ulice, ale pokud se někdo na Manhattanu rozhodne koupit si obstarožní židli, udělá to pravděpodobně právě na oněch sto metrech.

Dej nejlepší, co máš, do výlohy, zní obvykle mantra všech prodejců. Ale na Bowery hrají výlohy jen podřadnou roli, daleko důležitější je zboží vystavené na chodníku. A židle v Reacherově ruce nepatřila k parádním kouskům. V tom smyslu, že nemohla být součástí velké soupravy, protože jinak by ji neprodali samostatně. Žádný majitel dvaceti čtyř stejných židlí si nenechá jen dvacet tři. Tak se Reacher s Paulingovou protáhli kolem skvostů na chodníku, protlačili se úzkými dveřmi a rozhlédli se po zaprášeném interiéru. Po smutných zbytcích, neúplných sadách, plonkových kouscích. Pak zahlédli židle. Všechny stejné, ale přesto trochu jiné. Čtyři nohy, sedadlo, opěradlo, ale ohromující škála nejrůznějších tvarů a detailů. Ani jedna nepůsobila zvlášť pohodlně. Reacher se kdesi dočetl, že existuje samostatný vědní obor, který se věnuje konstrukci restauračních židlí. Musí samozřejmě něco vydržet, stát přiměřeně a vypadat dostatečně lákavě, ale nesmí být zase příliš pohodlné, protože hosté by na nich dřepěli celý večer, u stolu by se místo tří kol otočila jen dvě kola zákazníků a restaurace by přicházela o peníze.

V prvních třech obchodech nenašli žádné optické dvojče a nikdo nepřipustil, že by prodal židli, co Reacher drží.

Hledané našli ve čtvrtém obchodě.

Dvakrát širším než ostatní. Na chodníku měl pochromovaný kuchyňský nábytek a vzadu štěbetala skupinka čínských majitelů. Za vypolštářovanými vysokými stoličkami na chodníku se vršily staré stoly a sady židlí vyrovnaných po šesti na sebe. Za hromadami a pyramidami se povalovaly nejrůznější předměty. A vysoko na zdi visely dvě židle, úplně stejné jako ta v Reacherově ruce. Stejný styl, stejná konstrukce, stejná barva, stejný materiál.

„Pojďme si nechat poradit,“ prohlásil.

Odnesl židli ze Šesté Avenue do zadní části obchodu, kde za chatrným stolem seděl Číňan se zavřenou plechovou krabicí na peníze. Starý a netečný. Patrně majitel. Všechny transakce rozhodně procházely jeho rukama. Držel pokladnu.

„Prodal jste tuhle židli.“ Reacher ji pozvedl a kývl na zbylé sourozence na stěně za sebou. „Přibližně před týdnem.“

„Pět dolarů,“ opáčil Číňan.

„Nechci ji koupit,“ namítl Reacher. „A nemáte ji co prodávat. Už jste ji jednou prodal. Chci vědět komu. Víc nic.“

„Pět dolarů,“ zopakoval Číňan.

„Vy mi nerozumíte.“

Starý Číňan se usmál. „Naopak, rozumím vám velice dobře. Chcete získat informaci o prodeji židle. A já vám říkám, že každá informace má svou cenu. V tomto případě ta cena obnáší pět dolarů.“

„Co když vám tu židli vrátím? Pak ji můžete prodat podruhé.“

„Prodal jsem ji už daleko víckrát. Místa se zavírají, místa se otvírají, zboží koluje. Nekonečný běh života.“

„Kdo ji před týdnem koupil?“

„Pět dolarů.“

„Jste si jistý, že máte informaci v hodnotě pěti dolarů?“

„Mám, co mám.“

„Dvě padesát plus židle.“

„Židli tady stejně necháte. Už se vám ji nechce nosit.“

„Můžu ji nechat ve vedlejším obchodě.“

Číňan poprvé za celou dobu pohnul očima. Vzhlédl ke stěně. Reacher viděl, jak přemýšlí: Sada tří je lepší než jenom dvě.

„Čtyři dolary a židle,“ pravil.

„Tři a židle,“ opáčil Reacher.

„Tři dolary, jeden čtvrťák a židle.“

Žádná odpověď.

„Pánové, prosím vás,“ zaúpěla Paulingová.

Přistoupila k rozviklanému stolu a otevřela kabelku. Vytáhla tlustou černou peněženku a z balíčku silného jako levný paperback odloupla zbrusu novou desetidolarovku. Umístila ji na poškrábané dřevo, roztočila ji a nechala ležet.

„Deset dolarů,“ oznámila. „Plus zatracená židle. Tak se snažte.“

Starý Číňan přikývl.

„Ženy,“ pravil. „Ty mají.“

„Povězte nám, kdo si koupil tu židli,“ vyzvala ho Paulingová.

„Nemohl mluvit,“ sdělil stařík.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

STAŘÍK VYSVĚTLIL: „Nejdřív mi to nepřišlo divné. Přijde Američan, slyší nás mluvit naším jazykem a usoudí, že neumíme anglicky. Tak zahájí transakci pomocí gest a znaků. Je to trochu nezdvořilé, protože tím naznačuje, že nás považuje za hloupé, ale už jsme si zvykli. Většinou takového zákazníka nechám, aby se snažil, a potom mu odpovím dokonale správnou anglickou větou, lehce vyčítavou.“

„Jako jste to udělal se mnou,“ podotkl Reacher.

„Ano. A jako jsem to udělal s tím mužem, kterého očividně hledáte. Nedokázal mi ale vůbec odpovědět. Jen držel zavřená ústa a lapal po dechu jako ryba. Usoudil jsem, že má znetvoření, které mu brání v řeči.“

„Popis?“ požádal Reacher.

Číňan se na chvíli zarazil, aby si uspořádal myšlenky, a potom podal stejný stručný přehled jako správce na Šesté Avenue. Běloch, čtyřicátník, možná trochu mladší, středně vysoký a středně těžký, čistý a upravený, bez plnovousu, bez kníru. Modré džíny, modrá košile, baseballová čapka, tenisky, vše obnošené a pohodlné. Nic zvláštního či pozoruhodného, až na skutečnost, že byl němý.

„Kolik za tu židli zaplatil?“ zeptal se Reacher.

„Pět dolarů.“

„Nepřišlo vám neobvyklé, že si chlap kupuje jednu jedinou židli?“

„To si myslíte, že bych měl pokaždé zavolat policii, když u mě nakupuje někdo, kdo není majitelem restaurace?“

„Kdo si kupuje židle po jedné?“

„Spousta lidí,“ odpověděl stařík. „Lidé, kteří jsou krátce po rozvodu, přišli na mizinu nebo nedávno zahájili samotářský život v malém bytě v East Village. Některé byty jsou tak mrňavé, že se tam víc než jedna židle nevejde. Většinou k psacímu stolu sloužícímu zároveň jako jídelní.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „To chápu.“

Stařík se obrátil k Paulingové a zeptal se: „Pomohla vám moje informace?“

„Možná,“ připustila Paulingová. „Ale nezjistili jsme nic nového.“

„Vy už jste věděli, že nemůže mluvit?“

Paulingová přikývla.

„V tom případě je mi líto,“ opáčil stařík. „Můžete si nechat tu židli.“

„Už jí mám plné zuby,“ prohlásil Reacher.

Stařík naklonil hlavu. „Přesně jak jsem si myslel. V tom případě si prosím poslužte a nechte ji tady.“

Paulingová vyšla na Bowery a Reacher ji následoval. Poslední, co ze židle zahlédl, bylo, jak ji mladík, patrně vnuk, věší tyčí na stěnu k jejím dvěma družkám.

„Krajní prostředky,“ pravila Paulingová.

„Nedává to smysl,“ poznamenal Reacher. „Proč se všemi komunikuje ten, který nemůže mluvit?“

„Ten druhý musí být ještě nápadnější.“

„Nechci si představit, jak vypadá tamten.“

„Lane ty muže opustil. Tak proč mu pomáháte?“

„Nepomáhám jemu. Pomáhám Kate a její dceři.“

„Jsou mrtvé. Sám jste to řekl.“

„V tom případě si zaslouží pravdu. Vysvětlení. Kdo to udělal, kde a proč. Všichni se musí dozvědět, co se s nimi stalo. Nejde, aby jen tiše zmizely. Někdo se za ně musí postavit.“

„A to jste vy?“

„Hraju s kartami, které mám v ruce. Nemá cenu, abych nad nimi naříkal.“

„A potom?“

„Potom se pomstím. Protože to nebyla jejich bitva. A Jade už s ní neměla vůbec nic společného. Kdyby Hobart, Knight, nebo kdo to je, zaútočili přímo na Lanea, možná bych stál na postranní čáře a nadšeně tleskal. Oni to však neudělali. Vybrali si Kate s Jade. A ze dvou špatných činů nemůže vzniknout jeden dobrý.“

„Stejně jako ze tří špatných činů.“

„To je v tomhle případě možné.“

„Nikdy jste Kate ani Jade nepotkal.“

„Viděl jsem jejich fotografie. To mi stačí.“

„Velice nerada bych si vás proti sobě poštvala,“ poznamenala Paulingová.

„Ne,“ opáčil Reacher. „To radši nedělejte.“

Vykročili na sever k Houston Street, bez jasného cíle. Po cestě musel Paulingové zavibrovat mobil, protože ho vytáhla z kapsy dřív, než ho Reacher zaslechl zazvonit. Tiché mobily ho znervózňovaly. Pocházel z prostředí, kde náhlý hmat do kapsy znamenal spíš zbraň než telefon. Pokaždé, když to někdo udělal, musel potlačit lehkou vlnu nepatřičného adrenalinu.

Paulingová se zastavila na chodníku, křikla do hluku projíždějících aut své jméno a potom minutu naslouchala. Poděkovala a zaklapla telefon. Obrátila se k Reacherovi a usmála se.

„Můj kamarád z Pentagonu,“ oznámila. „Velice zajímavé informace. Možná se přece jen vloupal k někomu do kanceláře.“

„Má pro nás jméno?“ otázal se Reacher.

„Zatím ne. Ale lokalitu. Odehrálo se to v Burkina Fasu. Už jste tam někdy byl?“

„V Africe jsem nebyl vůbec nikde.“

„Dřív se to jmenovalo Horní Volta. Je to bývalá francouzská kolonie. Zhruba velká jako Colorado, se třinácti miliony obyvatel a hrubým domácím produktem zhruba ve výši čtvrtiny toho, co vlastní Bill Gates.“

„Ale povaluje se tam dost hotovosti na zaplacení Laneových mužů.“

„Podle mého známého údajně nepovaluje,“ opáčila Paulingová. „To je na tom nejzvláštnější. Knight a Hobart tam padli do zajetí, ale neexistuje záznam o tom, že by vláda najala Lanea.“

„Copak váš známý předpokládá, že takový záznam existuje?“

„Tvrdí, že vždycky nějaký existuje.“

„Potřebujeme jméno,“ pravil Reacher. „To nám stačí. Nemusíme znát celou historii světa.“

„Pracuje na tom.“

„Ale pomalu. A my si nemůžeme dovolit čekat. Musíme se pokusit jednat na vlastní pěst.“

„Například?“

„Náš muž použil jméno Leroy Clarkson. Možná se jedná o soukromý vtip nebo ho použil podvědomě, protože tam někde bydlí.“

„U Clarkson nebo Leroy?“

„Možná na Hudson nebo Greenwich.“

„To je teď hrozně drahá oblast. Muž, který se právě vrátil po pěti letech z afrického vězení, by si ji nemohl dovolit.“

„Ale muž, který si před tím pětiletým martyriem dobře vydělával, si tam možná koupil byt už dřív.“

Paulingová přikývla. „Měli bychom zajít ke mně do kanceláře. Podívat se do telefonního seznamu.“

V manhattanských Bílých stránkách našli pět Hobartů a půl strany Knightů, ale ani jeden nebydlel ve vhodné části West Village. Ani jeden by si nevybral jako pseudonym Leroy Clarkson. Jeden z Knightů by si mohl říkat Horatio Gansevoort a jeden z Hobartů Christopher Perry, ale kromě těchhle dvou bydleli všichni ostatní v místech, kde byly ulice číslované, nebo tak daleko na východě, že by se podprahově pojmenovali Henry Madison či Allen Eldridge. Nebo Stanton Rivington.

„To bylo stejně užitečné, jako kdybychom se dívali přes den na televizi,“ poznamenala Paulingová.

Měla ještě další databáze, takové, jaké se podaří nashromáždit svědomitému soukromému vyšetřovateli s přáteli v policejních silách a s napojením na internet. Ale ani v nich nenarazili na podezřelé Knighty nebo Hobarty.

„Byl pryč pět let,“ upozornila Paulingová. „Doslova zmizel z povrchu zemského. Určitě mu museli odpojit telefon a ve schránce se kupily nezaplacené složenky.“

„Patrně,“ souhlasil Reacher. „Ale ne bezpodmínečně. Tihle chlapi jsou zvyklí cestovat. Odjakživa, dokonce ještě v armádě. Obvykle si nechávají platby strhávat automaticky z bankovního účtu.“

„Bankovní účet se rychle vyprázdní.“

„Záleží na tom, kolik na něm měl. Jestli vydělával tolik, co v současné době ostatní, stačilo by mu to na spoustu účtů za elektřinu. Zejména když nebyl doma a vůbec nesvítil.“

„Lane nepodnikal před pěti lety tak ve velkém. Stejně jako všechny podobné korporace. Na nohy jim pomohlo až vítězné tažení teroristů. Ať už byl únos Anne Laneové fingovaný nebo skutečný, šlo tenkrát o sto tisíc dolarů a ne o deset a půl milionu. Tenhle chlap nebude bohatý.“

Reacher přikývl. „Přesto měl patrně pronajatý nějaký byt. Majitel mu už před lety vyházel veškerý majetek na ulici.“

„Tak co podnikneme?“

„Počkáme,“ navrhl Reacher. „Až zavolá váš byrokrat. Doufám, že do té doby nezešedivíme věkem a neumřeme žízní.“

O minutu později se ale ozval mobil Paulingové. Tentokrát ležel na stole, dobře viditelný i slyšitelný. Vibrace zlehka rezonovaly na dřevě. Paulingová se ohlásila jménem a minutu naslouchala. Pak telefon pomalu zavřela a odložila zpátky na stůl.

„Ani jsme nemuseli moc zestárnout,“ poznamenala.

„Co zjistil?“ otázal se Reacher.

„Hobart,“ oznámila Paulingová. „Živý se vrátil Hobart.“

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER SE OTÁZAL: „Křestní jméno?“

Paulingová odpověděla: „Clay. Clay James Hobart.“

Reacher se zeptal: „Adresa?“

Paulingová opáčila: „Čekáme na odpověď ze Správy válečných vysloužilců.“

„Tak se pojďme ještě jednou podívat do telefonních seznamů.“

„Staré seznamy vyhazuju. Neukládám je do archivu. Rozhodně nemám pět let staré.“

„Třeba najdeme jeho příbuzné. Ke komu jinému by se vrátil?“

V telefonním seznamu stálo sedm Hobartů, ale jeden dvakrát. Zubař, číslo domů a do ordinace, různé adresy, stejný člověk.

„Zavolejte jim,“ požádal Reacher. „Představte se jako úřednice ze Správy válečných vysloužilců, která si dělá pořádek v papírech.“

Paulingová nastavila na svém telefonu na psacím stole hlasitý odposlech. Na dvou číslech naskočil záznamník a na třetím se rozpoutal falešný poplach. Jakýsi stařík pobírající dávky od Správy válečných vysloužilců se vyděsil, že mu je chtějí sebrat. Paulingová ho uklidnila a stařík sdělil, že o člověku jménem Clay James Hobart nikdy neslyšel. Čtvrté a páté číslo také nic nepřineslo. Šesté bylo do ordinace zubaře. Odjel na dovolenou do Antiguy. Recepční oznámila, že nemá žádného příbuzného, který by se jmenoval Clay James. Jistota v jejím hlase přiměla Reachera k zamyšlení, jestli je pouze recepční. Ale na dovolenou ji nevzal. Tak pro něj možná jen dlouho pracovala.

„Co teď?“ zeptala se Paulingová.

„První dvě čísla zkusíme později,“ rozhodl Reacher. „Do té doby budeme společně stárnout a šedivět.“

Ale kamarád z Pentagonu musel mít skutečně konexe, protože po jedenácti minutách znovu zavolal na mobil a podělil se o další informace. Paulingová si je zapsala do poznámkového bloku, tak rychle, že je Reacher nedokázal vzhůru nohama přečíst. Celkem vyšly na dvě stránky. Byl to dlouhý telefonát. Když Paulingová zavěsila, zkontrolovala, jestli nemá vybitou baterii, a pro jistotu napojila mobil do sítě.

„Hobartova adresa?“ zeptal se Reacher.

„Na to je ještě příliš brzy,“ zchladila ho Paulingová. „Správa vysloužilců se staví na zadní. Údajně se jedná o důvěrné informace.“

„Adresa, na které bydlí, není lékařská diagnóza.“

„Na to náš přítel hraje.“

„Tak co pro nás zjistil?“

Paulingová otočila stránku v bloku na začátek poznámek.

„Lane stojí v Pentagonu na oficiálním seznamu nežádoucích osob,“ sdělila.

„Proč?“

„Víte, co byla operace Just Cause?“

„Proběhla v Panamě,“ pravil Reacher. „Proti Manuelů Noriegovi. Před více než patnácti lety. Sám jsem se jí krátce zúčastnil.“

„Lane tam také byl. Tenkrát ještě v uniformě americké armády. Vedl si velice dobře. Dokonce ho povýšili na plukovníka. Pak ho převeleli do prvního kola v Perském zálivu a tam si trochu zavařil. Ale ne natolik, aby ho Pentagon odmítl najmout jako soukromého podnikatele. Vyslali ho do Kolumbie, protože se těšil pověsti odborníka na Střední a Jižní Ameriku, díky výkonu v operaci Just Cause. Vzal s sebou první členy svého současného mužstva a měli za úkol bojovat proti jednomu z kokainových kartelů. Dostal na to peníze od vlády, ale také si vzal peníze od onoho kartelu, aby místo něj bojoval proti konkurenčnímu. Pentagonu to moc nevadilo, protože všechny kartely jsou stejně špatné, ale přestali Laneovi důvěřovat a už ho nikdy nenajali.“

„Jeho muži tvrdili, že byli v Iráku a Afghánistánu.“

Paulingová přikývla. „Po Dvojčatech se do světa rozjeli nejrůznější lidé. Včetně Lanea a jeho mužů. Ale jenom jako subdodavatelé. Jinými slovy řečeno, Pentagon najal někoho jiného, komu důvěřoval, a ten dotyčný zaměstnal Lanea.“

„Je něco takového povolené?“

„Pentagon neztratil tvář. Po událostech v Kolumbii už nikdy nevystavil šek na Laneovo jméno. Ale později potřeboval všechny dostupné muže a našel si svou cestu.“

„Lane musel mít práce nad hlavu,“ upozornil Reacher. „Pravidelný příjem. Žije si jako král a většina afrických peněz ještě leží zatavená v původních obalech.“

„To jen dokazuje, jak velkých rozměrů tyhle kšefty dosáhly. Můj muž tvrdí, že od Kolumbie se Lane živil jen drobky od stolů jiných. Je o tom dost přesvědčený. Nejdřív padaly velké drobky a potom stále menší. Údajně zbohatl při té jednorázové akci v Africe a peníze, které mu z ní zbyly, jsou jeho jediným kapitálem.“

„Tváří se jako velké zvíře. Řekl mi, že nemá konkurenty ani partnery.“

„V tom případě lhal. Nebo si podvědomě přiznal pravdu. Protože se ocitl na samém dně pyramidy. Skutečně nemá nikoho sobě rovného. Jen nadřízené.“

„Do Burkina Fasa se dostal také jako subdodavatel?“ otázal se Reacher.

„Určitě,“ potvrdila Paulingová. „Proč by jinak nestál v záznamech jako šéf?“

„Byla do té akce zapletená vláda?“

„Nejspíš ano. Můj přítel z Pentagonu se o tomhle bodu v každém případě nerad baví.“

Reacher přikývl. „Proto nám také pomáhá. Nejde o službu jednoho vojenského policajta druhému. Byrokracie se snaží udržet vládu nad situací. Řídí tok informací. Kdosi rozhodl, že nás váš kamarád bude informovat soukromě, abychom nezačali srkat nos do věcí, do kterých nám nic není, a nerozvířili stojaté vody.“

Paulingová na to nic neřekla. Pak se opět ohlásil její telefon. Pokusila se ho zvednout s nabíječkou v zásuvce, ale zjistila, že kabel je příliš krátký. Odpojila ho a ohlásila se. Patnáct vteřin poslouchala, nalistovala čistou stránku, nakreslila znak dolaru a k němu dvě čísla a pak šest nul. Zaklapla telefon a obrátila blok k Reacherovi, aby do něj viděl.

„Dvacet jedna milionů dolarů,“ sdělila. „V hotovosti. Přesně tak zbohatl Lane v Africe.“

„Měla jste pravdu,“ pravil Reacher. „Velké drobky. Na subdodavatele rozhodně ne špatné.“

Paulingová přikývla. „Celý obchod vynesl sto pět milionů. Amerických dolarů, v hotovosti ze státní rezervy místní vlády. Laneovi slíbili dvacet procent, když dodá muže a vyřídí většinu špinavé práce.“

„Darovanému koni na zuby nehleď,“ podotkl Reacher.

Pak dodal: „Dobře.“

„Dobře co?“

„Co je polovina z dvaceti jedné?“

„Deset a půl.“

„Správně. Výkupné za Kate je přesně polovina peněz vydělaných v Burkina Fasu.“

Ticho v místnosti.

„Deset a půl milionů dolarů,“ ozval se Reacher. „Tahle suma mě od začátku mátla. Teď jí rozumím. Lane patrně shrábl padesát procent zisku. Takže Hobart se vrátil domů a usoudil, že má za své utrpení nárok na Laneův podíl.“

„To zní rozumně,“ potvrdila Paulingová.

„Já bych chtěl víc,“ namítl Reacher. „Požadoval bych celou sumu.“

Paulingová přejela nehtem po drobných písmenkách na straně H v telefonním seznamu a zkusila znovu první dva z Hobartů. Opět se ozvaly jen záznamníky. Zavěsila. V její malé kanceláři zavládlo ticho. Potom opět zavrněl mobil. Tentokrát ho vytáhla nejdřív ze zdi a teprve potom otevřela. Představila se, chvíli naslouchala a pak obrátila stránku a zapsala si do bloku jen tři řádky.

Zaklapla telefon.

„Máme adresu,“ oznámila.

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

PAULINGOVÁ ŘEKLA: „Hobart se nastěhoval ke své sestře. Do domu na Hudson Street a vsadím se, že do bloku mezi Clarkson a Leroy.“

„K vdané sestře,“ dodal Reacher. „Jinak bychom ji našli v telefonním seznamu.“

„Ne, je to vdova,“ opravila ho Paulingová. „Patrně si nechala manželovo jméno, ale žije teď sama. Nebo alespoň žila, než se vrátil její bratr z Afriky.“

Ovdovělá sestra se jmenovala Dee Marie Grazianová. Našli ji v telefonním seznamu, včetně adresy na Hudson. Paulingová se podívala do databáze poplatníků daní a ověřila její bydliště.

„Regulovaný nájem,“ sdělila. „Bydlí tam už deset let. Je to sice levný dům, ale byt bude přesto malý.“ Opsala číslo sociálního pojištění Dee Marie Grazianové a zadala ho do okénka další databáze. „Věk třicet osm. Minimální příjem. Moc nepracuje. Dokonce vydělává tak málo, že nemusí platit federální daně. Její zesnulý manžel sloužil také u námořní pěchoty. Svobodník Vincent Peter Graziano. Zemřel před třemi lety.“

„V Iráku?“

„To jsem nenašla.“ Paulingová zavřela databázi, otevřela Google a napsala Dee Marie Grazianová. Stiskla enter, prohlédla si výsledky vyhledávání a cosi ji přimělo ukončit Google a přejít do Lexis-Nexis. Na obrazovce naskočila celá stránka citací.

„Podívejte se na to,“ vyzvala Reachera.

„Spíš mi řekněte, co to znamená,“ opáčil Reacher.

„Zažalovala vládu. Stát a ministerstvo obrany.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli svému bratrovi.“

Paulingová klikla na tisk a podávala Reacherovi jednu stránku za druhou, jak lezly z tiskárny. Pak se Reacher začetl do papírů a Paulingová procházela obrazovku. Dee Marie Grazianová vedla pět let válku, aby zjistila, co se stalo s jejím bratrem Clayem Jamesem Hobartem. Byl to dlouhý, tvrdý a zatrpklý boj. Zcela očividně. Na počátku podepsal Hobartův zaměstnavatel Edward Lane z Poradců v otázkách bezpečnosti přísežné prohlášení, že Hobart byl v dané době subdodavatelem vlády Spojených států. Tak Dee Marie pokračovala dál a poslala petici svému kongresmanovi i senátorům. Předsedy komisí pro službu v ozbrojených silách jak ve sněmovně, tak i v senátu požádala o zprávu o stavu situace. Napsala do novin a mluvila s novináři. Chystala se do Larry King Show, ale její vystoupení těsně před vysíláním zrušili. Najala vyšetřovatele, jen krátce. Nakonec našla bezplatného právníka a zažalovala ministerstvo obrany. Pentagon popřel, že by věděl cokoliv o činnosti Claye Jamese Hobarta ode dne, co odložil uniformu armády Spojených států. Pak Dee Marie zažalovala ministerstvo zahraničí. Jakýsi podřadný státní právník slíbil, že Hobarta povedou jako amerického turistu pohřešovaného v Africe. Tak Dee Marie zase začala dotírat na novináře a podala řadu stížností na porušování zákona o svobodě informací. Víc než polovina už byla zamítnuta a ostatní stále semílala kola byrokracie.

„Opravdu se snažila,“ podotkla Paulingová. „Obrazně řečeno zapalovala za svého bratra každý den svíčku.“

„Jako Patti Josephová,“ upozornil Reacher. „Tohle je příběh dvou sester.“

„Pentagon se po dvanácti měsících dozvěděl, že Hobart je naživu. A taky věděl, kde se nachází. Čtyři roky ale mlčel. Nechal toho chudáka ženskou trpět.“

„Co by však mohla udělat? Vzít spravedlnost do vlastních rukou, vypravit se do Afriky a zachránit ho úplně sama? Přivézt ho zpátky, aby stanul před soudem kvůli obvinění z vraždy Anne Laneové?“

„Neexistovaly proti němu žádné důkazy.“

„Udržovat ji v nevědomosti bylo přesto patrně nejlepší řešení.“

„Teď mluvíte jako pravý voják.“

„Je snad FBI zřídlem volně dostupných informací?“

„Mohla se tam rozjet a obrátit se osobně na novou vládu Burkina Fasa.“

„To funguje jedině ve filmech.“

„Jste děsný cynik, víte o tom?“

„Nemám v sobě ani špetku cynismu. Jsem pouze realista. Maléry se stávají.“

Paulingová se odmlčela.

„Co vás napadlo?“ zeptal se jí Reacher.

„Použil jste výraz vzít spravedlnost do vlastních rukou. Řekl jste, že Dee Marie mohla vzít spravedlnost do vlastních rukou a vypravit se do Afriky.“

„Ne, řekl jsem, že právě tohle nemohla.“

„Shodli jsme se ale na tom, že Hobart přibral nového partnera,“ pokračovala Paulingová. „Souhlasíte? Jakmile se vrátil zpátky? Někoho, komu důvěřuje? A pospíšil si?“

„Ano,“ potvrdil Reacher.

„Nemohla by to být jeho sestra?“

Reacher neodpověděl.

„Důvěru by v ni měl,“ pravila Paulingová. „Jsou sourozenci. A byla tady, což by vysvětlovalo tu rychlost. A má svého bratra nesmírně ráda. Je mu oddaná a zmítá jí vztek. Nebylo by tedy možné, že ten hlas, co jste slyšel, patřil ženě?“

Reacher okamžik mlčel.

„Možné by to bylo,“ připustil. „Alespoň myslím. Tohle mě nenapadlo. Jenom jsem však uvízl ve vyjetých kolejích. Automaticky jsem počítal s mužem. Ta rušička je ale velice účinná. Minnie Mouse by přes ni zněla jako Darth Vader.“

„Tvrdil jste, že hlas působil lehce. Jako by mluvil malý muž.“

Reacher přikývl. „Ano, přesně tak mi připadal.“

„Takže to klidně mohla být žena. Rušička jí jenom posunula hlas o oktávu níž.“

„To by šlo,“ potvrdil Reacher. „Dotyčný se každopádně velice dobře vyznal ve West Village.“

„Hobartova sestra tam bydlí už deset let. A zmínil jste se o vojenském žargonu. Ten mohla pochytit od bratra nebo manžela. Oba sloužili u námořní pěchoty.“

„Možná,“ opáčil Reacher. „Gregory mi vyprávěl, že se v Hamptonsu objevila nějaká tlustá ženská.“

„Tlustá?“

„Gregory řekl zavalitá.“

„Tajně špehovala?“

„Ne, chtěla mluvit s Kate. Šly se spolu projít na pláž.“

„Třeba to byla Dee Marie. Možná je tlustá. Chtěla peníze, Kate ji poslala k čertu a to bylo poslední stéblo.“

„V tomhle případě jde o víc než o peníze.“

„Což ale neznamená, že peníze nehrají žádnou roli,“ namítla Paulingová. „Podle toho, kde Dee Marie bydlí, je nutně potřebuje. Její podíl by činil přes pět milionů dolarů. Možná se na ně dívá jako na kompenzaci. Za pět let odmítání a obstrukcí. Jeden milion za každý rok.“

„Možná,“ zopakoval Reacher.

„Je to jenom hypotéza,“ prohlásila Paulingová. „Ale měli bychom ji ověřit.“

„Ano,“ souhlasil Reacher. „To bychom měli.“

Paulingová sundala z police mapu města a našla danou adresu na Hudson Street.

„Na jih od Houston,“ oznámila. „Mezi Vandam a Charlton. Ne mezi Clarkson a Leroy. Mýlili jsme se.“

„Možná mají oblíbený bar o pár bloků na sever,“ navrhl Reacher. „A nemohl si dát jméno Charlton Vandam. To zní příliš podezřele.“

„V každém případě bydlí jenom patnáct minut odtud.“

„Nedělejte si moc velké naděje. Patrně je to jenom další slepá ulička. Museli vzít dávno nohy na ramena. Byli by blázni, kdyby se tady motali.“

„Myslíte?“

„Mají ruce potřísněné krví a peníze v kapse. Dřepí touhle dobou už na Kajmanských ostrovech. Nebo na Bermudách nebo ve Venezuele. Kdekoliv, kam se dneska utíká.“

„Tak co podnikneme?“

„Podíváme se do Hudson Street a budeme se úpěnlivě modlit, aby byla stopa ještě alespoň trochu teplá.“

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER A PAULINGOVÁ za svůj život vstoupili již do nejméně tisíce budov, ve kterých se mohl skrývat nebezpečný podezřelý. Tak přesně věděli, jak se to dělá. Jen stručně probrali taktiku. Nacházeli se v nevýhodě, protože nebyli ozbrojení a Hobart už Paulingovou dvakrát potkal. Když zmizela Anne Laneová, vyslýchala všechny Laneovy muže. Hrozilo, že si ji bude i po pěti traumatických letech pamatovat. Tyto nevýhody vyvažovalo Reacherovo nezvratné přesvědčení, že najdou byt na Hudson Street prázdný. Objeví v něm jen ve spěchu vyházené skříně a odpadky hnijící v koši.

Dům byl bez vrátného. Nepatřil k těm, které by nějakého měly. Pětipatrový, s vybledlou fasádou z červených cihel a černým kovovým požárním schodištěm. Stál jako poslední mohykán na konci bloku přecpaného drahými kancelářemi a pobočkami bank.V rámu otlučených černých dveří našli zapuštěné hliníkové mluvítko. S deseti černými knoflíky. A s deseti jmenovkami. Graziono bylo úhledně napsáno u bytu 3L.

„Byt ve třetím patře bez výtahu,“ přeložila Paulingová. „Ústřední schodiště. Dlouhé úzké byty, dva na patře, jeden vlevo, druhý vpravo. Tři-L bude ve třetím patře vlevo.“

Reacher zkusil dveře. Byly zavřené a bytelné.

„Co je vzadu?“ zeptal se.

„Patrně světlík mezi tímhle domem a zadním traktem domu na Greenwich.“

„Mohli bychom se slanit ze střechy a proniknou k ní kuchyňským oknem.“

„To jsem trénovala v Quanticu,“ řekla Paulingová. „Nikdy jsem to ale nezkoušela ve skutečnosti.“

„Já taky ne,“ přiznal Reacher. „Alespoň ne do kuchyně. Jednou jsem se takhle dostal do koupelny.“

„Byla to fuška?“

„Docela ano.“

„Tak co uděláme?“

Normálně by Reacher stiskl namátkou tlačítko a představil se jako kurýr od UPS nebo FedEx. Nebyl si ale jistý, jestli by to fungovalo v tomhle domě. Kurýři sem zásilky patrně moc často nenosili. A už byly téměř čtyři hodiny odpoledne. Ne příliš pravděpodobná doba na čínu přes ulici. Na oběd příliš pozdě a na večeři příliš brzy. Tak prostě zmáčkl všechna tlačítka kromě 3L a opileckým hlasem zašumloval: „Nemůžu najít klíč.“ Alespoň ve dvou domácnostech museli postrádat nějakého člena, protože se ozvalo dvojí zabzučení, Paulingová zatlačila a dveře se otevřely.

Uvnitř je uvítala potemnělá hala s úzkým schodištěm napravo. Schodiště vedlo do prvního patra, tam se lámalo a zepředu domu zase pokračovalo nahoru. Pokrývalo ho popraskané linoleum. Osvětlovaly ho slabé žárovky. Působilo jako životu nebezpečná past.

„Co teď?“ otázala se Paulingová.

„Teď počkáme,“ opáčil Reacher. „Alespoň dva lidé vystrčí hlavu a podívají se, kdo ztratil klíč.“

Tak počkali. Jednu minutu. Dvě. Kdesi nahoře se v přítmí otevřely dveře. Potom se opět zavřely. Pak klaply další dveře. O něco níž. Nejspíš v druhém patře. O třicet vteřin později se zase zapráskly.

„Teď,“ zavelel Reacher. „Jdeme na věc.“

Reacher se postavil na první stupeň a schodiště pod jeho vahou hlasitě zavrzalo. To samé se stalo na druhém stupni. I na třetím. Paulingová počkala, až došlápne na čtvrtý, a pak vyrazila za ním. Když se Reacher dostal doprostřed, celé schodiště se už chvělo a praskalo, jako by někdo střílel z pistole.

Na odpočívadlo v prvním patře se dostali, aniž by vzbudili něčí pozornost.

Měli před sebou dvoje naprosto stejné dveře, jedny vlevo a druhé vpravo. 1L a 1P. Za nimi se očividně skrývaly dva průchozí byty s chodbičkou. Hned za dveřmi se věšely na háčky na zdi kabáty a pak chodbička uhýbala k obývacímu pokoji. Kuchyně byla vzadu. Když jste se za dveřmi otočili, měli jste před sebou koupelnu a ložnici vedoucí na ulici.

„To není špatné,“ šeptl Reacher.

Paulingová poznamenala: „Nechtěla bych nosit nákupy do pátého patra.“

Reacher od dětství žádné nákupy domů nenosil. Poradil: „Mohla byste spustit lano z požárního schodiště. Vytáhnout nákup do ložnice.“

Paulingová na to nic neřekla. Otočili se o sto osmdesát stupňů a prošli kolem dveří k úpatí dalšího úseku schodiště. Hlasitě vystoupali do druhého patra. Přímo před sebou měli 2L a 2P, úplně stejně jako v předchozím patře a s velkou pravděpodobností jako v patře nad sebou.

„Jdeme na věc,“ zavelel Reacher.

Prošli kolem dveří, otočili se a pohlédli do přítmí ve třetím patře. Rýsovaly se v něm dveře 3P. Nikoliv 3L. Reacher šel první. Bral schody po dvou, aby omezil praskání a vrzání na polovinu. Paulingová ho následovala. Kladla nohy co nejvíc na hrany stupňů, kde schody dělají nejmenší rámus. Dorazili nahoru. Zastavili se. Dům rezonoval matným hlukem, typickým pro každý lidský příbytek ve velkoměstě. Tlumené zvuky aut z ulice. Houkání klaksonů a kvílení sirén otupělé tloušťkou stěn. Deset zapnutých ledniček, klimatizační zařízení na oknech, větráky v místnostech, televize, rádio, bzučení nekvalitních zářivek, voda protékající trubkami.

Dveře 3L byly natřené matnou zelenou barvou charakteristickou pro všechny velké instituce. Nátěr byl hodně starý, ale dobře provedený. Patrně na něm zapracoval odborově organizovaný malíř, vytrénovaný dlouhými a bolestnými učňovskými léty. Pečlivě nanesenou plochu pokrývaly věkovité vrstvy špíny. Olej z autobusů, kuchyňská mastnota, špína z podzemky. Zhruba v úrovni Reacherových prsou měly dveře kukátko. 3 a L tvořily samostatné mosazné destičky připevněné nefalšovanými mosaznými šrouby.

Reacher se natočil bokem a předklonil se v pase. Přiložil ucho na mezeru mezi panty. Chvíli naslouchal.

Pak se narovnal.

„Někdo je doma,“ oznámil šeptem.

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

REACHER SE PŘEDKLONIL a znovu se zaposlouchal. „Žena. S někým mluví.“ Pak se opět narovnal a ustoupil dozadu. „Jak podle vás ten byt vypadá?“

„Krátká chodbička,“ šeptla Paulingová. „Po dvou metrech se z ní vchází do koupelny a pak vede nejspíš do obývacího pokoje. Obývací pokoj bude tři a půl metru dlouhý. Vlevo má na zadní stěně okno do světlíku. Vpravo dveře do kuchyně. Kuchyně je nacpaná vzadu. Nanejvýš dva metry hluboká.“

Reacher přikývl. V horším případě bude ta žena v kuchyni, maximálně sedm a půl metrů daleko v dokonalé záměrné přímce ke dveřím. V ještě horším případě bude mít na pultu položenou nabitou zbraň a bude vědět, jak se s ní zachází.

Paulingová se otázala: „S kým mluví?“

Reacher šeptl: „Nevím.“

„Jsou to oni?“

„Byli by blázni, kdyby tady zůstali.“

„Kdo jiný by to mohl být?“

Reacher neodpověděl.

Paulingová se zeptala: „Co chcete udělat?“

„Co byste udělala vy?“

„Získala povolení k domovní prohlídce. Povolala SWAT. V neprůstřelných vestách a s beranidlem.“

„Tyhle časy jsou dávno pryč.“

„To mi povídejte.“

Reacher udělal další krok dozadu. Ukázal na dveře 3P.

„Počkejte tady,“ nakázal. „Když uslyšíte střelbu, zavolejte záchranku. Když ji neuslyšíte, vyrazte dva metry za mnou.“

„Hodláte prostě zaklepat?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Ne tak úplně.“

Udělal ještě jeden krok dozadu. Byl sto devadesát pět čísel vysoký a vážil téměř sto deset kilo. Jeho boty ručně vyrobila firma Cheaney z Northamptonu v Anglii. Lepší koupě než Church’s, které jsou v podstatě stejné, jen dražší kvůli značce. Reacherův model se jmenoval Tenterden, což byly hnědé polobotky ze silné šagrénové kůže. Velikost dvanáct. Masivní syntetické podrážky dodala firma Dainite. Reacher nenáviděl kožené podrážky. Příliš rychle se ochodily a po dešti zůstávaly příliš dlouho mokré. Podrážky od Dainite byly lepší. Podpatek tvořil plátek složený z pěti vrstev a tři čísla silný. Kožený okolek od Cheaney, okolek od Dainite, dva kusy pevné kůže od Cheaney a tvrdá špička od Dainite.

Každá bota vážila téměř kilo.

Dveře 3L měly tři klíčové dírky. Tři zámky. Pravděpodobně kvalitní. Uvnitř patrně řetěz. Ale i sebelepší zámky vydrží jen to, co vydrží dřevo, do něhož jsou zasazené. Dveře byly nejspíš ze sto let staré douglasky. Stejně jako rám. Z levného materiálu, který přežil sto zim a sto let, bobtnal a sesychal se. Možná si v něm i trochu zařádili červi.

„Připravte se,“ zašeptal Reacher.

Přenesl váhu na zadní nohu, zadíval se na dveře a napjal se jako skokan do výšky chystající se zlomit rekord. Potom vyrazil. Jeden krok, dva kroky. Kopl pravou patou do dveří, těsně nad kulovitou kliku. Dřevo zapraštělo, vyvalil se oblak prachu a dveře se rozletěly. Reacher pokračoval plynule dál. Pod dvou krocích se ocitl uprostřed obývacího pokoje. Tam strnul jako zasažený bleskem. Jenom stál a zíral. Lauren Paulingová se vynořila za jeho zády.

Vytřeštila oči.

Byt vypadal přesně, jak předvídala. Zanedbaná kuchyně přímo vepředu, vlevo tři a půl metru dlouhý obývací pokoj s temným oknem vedoucím do světlíku. Horký, nehybný, smrdutý vzduch. Ve dveřích kuchyně stála zavalitá žena v beztvarých bavlněných šatech. S dlouhými hnědými vlasy rozdělenými uprostřed pěšinkou. V jedné ruce držela otevřenou plechovku s polévkou a v druhé dřevěnou míchačku. Oči a ústa měla rozevřené úžasem a překvapením. Pokusila se zaječet, ale šok jí vyrazil veškerý vzduch z plic.

Na ošoupané pohovce v obývacím pokoji seděl muž.

Takového muže Reacher ještě neviděl.

Byl nemocný. Předčasně zestárlý. Příšerně vychrtlý. Bezzubý. Žlutá pokožka se mu leskla horečkou. Z vlasů mu zbyly jen dlouhé šedivé chomáče.

Neměl ruce.

Neměl chodidla.

Paulingová vydechla: „Hobarte?“

Muže na pohovce nemohlo nic překvapit. Už vůbec nic. S obrovským úsilím jen pohnul hlavou a pravil: „Zvláštní agentka Paulingová. Nesmírně rád se s vámi zase setkávám.“

Měl jazyk. Ale s holými dásněmi bez zubů jen nezřetelně mumlal. Slabě. Mdle. Ale mohl mluvit. Poměrně slušně mluvil.

Paulingová pohlédla na ženu: „Dee Marie Grazianová?“

„Ano,“ potvrdila žena.

„Moje sestra,“ dodal Hobart.

Paulingová se otočila zpátky k němu: „Co se vám, proboha, stalo?“

„Afrika,“ opáčil Hobart. „Byl jsem v Africe.“

Měl na sobě nové tuhé džíny, tmavomodré. A košili. Vyhrnuté rukávy a nohavice odhalovaly pahýly zápěstí a holení natřené jakousi bezbarvou mastí. Amputace musely proběhnout brutálně a primitivně. Žlutá loketní kost vystupovala jako ulomená klávesa klavíru. Ani stopa po stezích. Po ošetření. Jen silná vrstva znetvořeného masa. Jakoby popálená.

„Co se stalo?“ zeptala se Paulingová ještě jednou.

„To je dlouhý příběh,“ odpověděl Hobart.

„Musíme si ho vyslechnout,“ požádal Reacher.

„Proč? FBI mi teď chce pomoct? Poté co vykopla mé sestře dveře?“

„Nepracuju pro FBI,“ opáčil Reacher.

„Já už také ne,“ dodala Paulingová.

„Tak co teď děláte?“

„Jsem soukromá vyšetřovatelka.“

Hobart se podíval Reacherovi do obličeje. „A vy?“

„To samé,“ sdělil Reacher. „Více méně. Vyšetřovatel na volné noze. Nemám licenci. Býval jsem vojenský policista.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Právě jsem dělala polévku,“ oznámila Dee Marie Grazianová.

Paulingová pravila: „Tak ji dodělejte. Prosím. Nenechte se rušit.“

Reacher ustoupil do chodbičky a zavřel vylomené dveře. Co nejvíc se daly.

Když se vrátil do obýváku, měla už Dee Marie zapálený sporák v kuchyni, nalévala polévku do hrnce a zároveň ji míchala. Paulingová stále zírala na zlomeného zkráceného muže na pohovce.

„Co se stalo?“ zeptala se potřetí.

„Nejdřív se nají,“ křikla Dee Marie.

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

SESTRA SI K NĚMU SEDLA NA POHOVKU, podepřela mu hlavu dlaní a začala ho krmit lžící, pomalu a opatrně. Hobart si po každém soustu olízl rty a čas od času pozvedl chybějící ruce, aby si otřel kapky na bradě. Vteřinu se na ně zadíval, nejdřív zmateně a potom smutně, jako by nevěřil, jak dlouho přetrvá vzpomínka na prosté fyzikální úkony, které už nejsou možné. Sestra pokaždé trpělivě počkala, až si položí amputovaná zápěstí do klína, a pak mu otřela bradu hadříkem, něžně, láskyplně, jako by pečovala o své dítě a ne bratra. Polévka byla hustá a z nějaké světlé zeleniny, možná z celeru nebo chřestu, a když lžíce zacinkala o dno misky, byl hadřík plný skvrn.

Paulingová pravila: „Musíme si promluvit.“

„O čem?“ otázal se Hobart.

„O vás.“

„O mně se toho moc říct nedá. Podstatné jste už viděla.“

„A o Edwardu Laneovi,“ dodala Paulingová. „Musíme si promluvit o Edwardu Laneovi.“

„Kde je?“

„Kdy jste ho naposledy viděl?“

„Před pěti lety,“ odpověděl Hobart. „V Africe.“

„K čemu tam došlo?“

„Nechal jsem se zajmout živý. Což nebylo dvakrát chytré.“

„Knight taky?“

Hobart přikývl.

„Knight taky,“ potvrdil.

„Jak?“ vložil se do vyptávání Reacher.

„Byl jste někdy v Burkina Fasu?“

„V Africe jsem nebyl vůbec nikde.“

Hobart se na dlouhou chvíli odmlčel. Vypadalo, že se rozhoduje, zda zmlknout či pokračovat. Nakonec usoudil, že bude vyprávět dál.

„Řádila tam občanská válka,“ sdělil. „Ta tam ostatně řádí skoro neustále. Měli jsme bránit město. Jako obvykle. Tentokrát to bylo hlavní město. Nedokázali jsme ani vyslovit jeho jméno. Později jsem se ho naučil. Jmenuje se Ouagadougou. Tenkrát jsme mu říkali město O. Dělal jste vojenského policajta. Víte, jak to chodí. Vojáci se rozmístí v zámoří a změní jména. Myslíme si, že to děláme kvůli srozumitelnosti, ale ve skutečnosti ta místa zbavujeme identity. Psychologicky je přejímáme za vlastní, aby nás netrápily výčitky svědomí, až je zničíme.

Město O bylo velké zhruba jako Kansas City v Missouri. Veškeré akce probíhaly na severovýchodě. Hranice lesa se táhla přibližně kilometr a půl od kraje města. Sbíhaly se tam dvě silnice, jako paprsky kola. Jedna vedla od severovýchodu na sever a druhá od severovýchodu na východ. Říkali jsme jim silnice Jedna hodina a silnice Dvě hodiny. Dokážete si představit ciferník hodinek? Pokud je sever na dvanáctce, vede jedna cesta od jedničky a druhá od dvojky. Starosti nám dělala cesta Jedna hodina. Po té měli přijít rebelové. Ale ne přímo po ní. Čekali jsme, že ji obejdou džunglí. Šest metrů od vozovky a my je ani nezahlédneme. Byli to jenom pěšáci s lehkými zbraněmi. Proplížili by se porostem a my bychom si jich všimli, teprve až by překonali hranici lesa a vyšli do volného prostoru.“

„Hranice lesa byla kilometr a půl daleko?“ ujistil se Reacher.

„Přesně tak,“ potvrdil Hobart. „Žádný problém. Museli by překonat kilometr a půl volného prostoru a my jsme měli těžké kulomety.“

„Tak v čem spočíval problém?“

„Co byste udělal na místě rebelů?“

„Přemístil bych se doleva a obešel vás z východu. Alespoň s polovinou mužů, možná i s více. Zůstal bych v porostu, opsal oblouk a vyrazil proti vám přibližně z místa odpovídajícího čtyřem hodinám. Koordinované útoky. Ze dvou směrů. Nevěděli byste, kde máte frontu a kde bok.“

Hobart přikývl. Nepatrně trhl hlavou, s takovou bolestí a námahou, že mu na hubeném krku naskočily šlachy.

„Přesně s tím jsme počítali,“ potvrdil. „Usoudili jsme, že polovina mužů bude sledovat silnici Jedna hodina zleva a druhá zprava. A pět kilometrů před hranicí lesa se pravá polovina, viděno z našeho pohledu, odpojí, zahne devadesát stupňů doleva a pokusí se o obchvatný manévr. Což by ale znamenalo, že pět tisíc mužů bude muset překročit silnici Dvě hodiny. Paprsek kola. A my je uvidíme. Měli jsme silnici Dvě hodiny přímo před sebou. Táhla se jasně až k horizontu. Rebelové by po ní přešli jako po přechodu pro chodce na Times Square.“

„K čemu došlo?“ otázala se Paulingová.

„S Knightem jsem pracoval celou věčnost. Oba jsme sloužili u průzkumníků námořní pěchoty. Tak jsme se dobrovolně přihlásili na hlídku dopředu. Odplížili jsme se zhruba tři sta metrů a našli pár vhodných proláklin na pozorování. Staré díry po granátech z předchozích bojů. V těchhle oblastech se neustále válčí. Knight měl dobrý výhled na silnici Jedna hodina a já na silnici Dvě hodiny. Plán zněl následovně: Pokud se nás nepokusí obejít, zaútočíme na ně zpříma, a když budeme úspěšní, naše hlavní síla se k nám připojí. Když se budou bránit příliš urputně, ustoupíme s Knightem na okraj města a zaujmeme tam druhou obrannou linii. A pokud uvidíme, že nás obcházejí, okamžitě se stáhneme a rozdělíme se na dvě fronty.“

Reacher se zeptal: „Tak proč se to celé zhatilo?“

„Udělal jsem dvě chyby,“ pronesl Hobart. Jen čtyři slova, ale zdálo se, že vypětí, se kterým je ze sebe vypravil, ho najednou úplně vyčerpalo. Zavřel pevně oči, přitiskl rty na bezzubé dásně a z hrudi se mu vydraly sípavé zvuky.

„Má malárii a tuberkulózu,“ upozornila sestra. „Hrozně ho namáháte.“

„Dostává se mu lékařské péče?“ zeptala se Paulingová.

„Nemáme nárok na dávky zdravotního pojištění. Trochu pomáhá Správa vysloužilců. Jinak ho občas vezmu na pohotovost do St. Vincent’s.“

„Jak? Jak ho dopravujete do schodů a ze schodů?“

„Nosím ho,“ vysvětlila Dee Marie. „Na zádech.“

Hobart chrčivě zakašlal a na bradu mu skanul hlen smíšený s krví. Pozvedl amputované zápěstí a otřel si ho zbytkem paže. Pak otevřel oči.

Reacher se ho zeptal: „Jaké dvě chyby?“

„Objevil se první předvoj,“ sdělil Hobart. „Kilometr a půl před Knightem se z porostu vynořilo deset mužů. Deset bojovníků za slávu jdoucích dobrovolně na smrt. Běželi a bez míření kolem sebe pálili. Knight je nechal uběhnout patnáct set metrů a pak je skolil puškou. Neviděl jsem ho. Ležel jen sto metrů ode mě, ale zakrýval ho nerovný terén. Přeplazil jsem se k němu, abych zjistil, jestli je v pořádku.“

„A byl v pořádku?“

„V naprostém.“

„Ani jeden z vás nebyl zraněn?“

„Zraněn? Vůbec ne.“

„Ozvala se ale střelba z ručních zbraní?“

„Párkrát.“

„Pokračujte.“

„Když jsem se doplazil k Knightovi, zjistil jsem, že z jeho pozice je na silnici Dvě hodiny daleko lepší výhled než z mojí. A napadlo mě, že jestli začne střelba, bude lepší, když zůstaneme spolu. Budeme se vzájemně krýt při nabíjení a kdyby se některému zasekla zbraň. To byla moje první chyba. Vlezl jsem do stejné díry, ve které dřepěl Knight.“

„A vaše druhá chyba?“

„Věřil jsem tomu, co mi řekl Edward Lane.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER SE ZEPTAL: „Co vám řekl Edward Lane?“

Ale Hobart nedokázal minutu odpovědět. Postihl ho další záchvat kašle. Propadlá hruď se mu divoce zvedala. Bezmocně máchal zmrzačenými končetinami. Na rtech mu pěnila krev a žlutý hlen. Dee Marie odběhla do kuchyně, namočila hadřík a natočila vodu do sklenice. Opatrně otřela Hobartovi obličej a dala mu napít. Potom ho popadla v podpaží a narovnala ho do vzpřímené pozice. Hobart ještě dvakrát zakašlal a pak přestal, jak se mu tekutina usadila dole v plicích.

„Jde o rovnováhu,“ poznamenala Dee Marie k nikomu konkrétně. „Musí odkašlávat, aby si uvolnil plíce, ale příliš mnoho kašle ho vyčerpává.“

Reacher pravil: „Hobarte? Co vám Lane řekl?“

Hobart ještě chvíli lapal po dechu a prosil očima o trpělivost. Pak odpověděl: „Zhruba třicet minut po prvním předvoji se objevil v Knightově skrýši. Byl překvapený, že jsem tam taky. Zkontroloval, jestli je Knight v pořádku, a nařídil mu pokračovat v úkolu. Pak se obrátil ke mně a sdělil mi, že má zaručené nové zprávy. Silnici Dvě hodiny přejdou vojáci, ale budou to vládní síly, které nás obejdou a podpoří zezadu. Mají za sebou celonoční pochod a budou postupovat opatrně, protože jsou blízko rebelům. Obě strany se pohybují jen čtyřicet metrů od sebe. Kryje je vegetace, ale musí dávat pozor, aby je neprozradil hluk. Tak nám Lane rozkázal jen tiše sedět, počítat, kolik jich přejde, a radovat se, jestli jich napočítáme hodně, protože všichni jsou na naší straně.“

„A viděli jste je?“

„Tisíce a tisíce. Špatně vycvičená lůza pohybující se pěšky, poměrně dobře ozbrojená, se spoustou automatických browningů, s několika M60 a pár lehkými minomety. Přecházeli ve dvojicích a trvalo jim to hodiny.“

„Co se stalo potom?“

„Tiše jsme seděli. Celý den až dlouho do noci. Pak se rozpoutalo peklo. Měli jsme noční teleskopy a viděli jsme, co se děje. Z džungle vystoupilo pět tisíc mužů, shromáždili se na silnici Jedna hodina a začali pochodovat směrem k nám. Zároveň se vynořilo z křovin dalších pět tisíc mužů kousek na jih od bodu Čtyři hodiny a vyrazili také k nám. Stejní mužové, které jsem předtím počítal. Nebyly to vládní jednotky. Byli to rebelové. Lane získal špatné zprávy. Alespoň to jsem si zpočátku myslel. Později jsem zjistil, že mě obelhal.“

„K čemu došlo?“ zeptala se Paulingová.

„Nejdřív k ničemu pozoruhodnému. Rebelové začali pálit z příliš velké dálky. Afrika je obrovský kontinent, ale většina z nich ji patrně nezasáhla. V tu chvíli jsme byli s Knightem pořád klidní. Plány se vždycky zvrtnou. Ve válce jde o improvizaci. Tak jsme čekali na podpůrnou palbu zezadu, abychom se mohli stáhnout. Nikdy však nepřišla. Ležel jsem otočený směrem k městu. Bylo jen tři sta metrů daleko. Ale celé temné a tiché. Pak jsem se obrátil a spatřil, jak se těch deset tisíc mužů valí přímo na mě. Ze dvou různých směrů v úhlu devadesát stupňů. Uprostřed noci. Najednou mi připadalo, že jsme s Knightem jediní obyvatelé Západu, kteří v zemi zůstali. A jak se ukázalo, měl jsem patrně pravdu. Později jsem si dal dohromady, že Lane s ostatními se museli stáhnout už před dvanácti hodinami. Lane se vrátil ze zdvořilostní návštěvy v našem úkrytu a naskočil rovnou do džípu. Naložil zbytek výpravy a vyrazil na jih k hranici s Ghanou. Pak na letiště v Tamale, kde jsme přistáli.“

Reacher pravil: „Potřebujeme vědět, proč to udělal.“

„To je jednoduché,“ odpověděl Hobart. „Měl jsem spoustu času, abych o tom přemýšlel. To mi můžete věřit. Lane nás opustil proto, že chtěl, aby Knight zemřel. Já jsem se jen připletl do jeho skrýše. Stal jsem se náhodnou obětí.“

„Proč chtěl Lane, aby Knight zemřel?“

„Protože Knight zabil Laneovu manželku.“

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

PAULINGOVÁ SE ZEPTALA: „Přiznal se vám k tomu Knight přímo?“

Hobart neodpověděl. Jen udělal pahýlem pravé ruky chabé, nejasné, odmítavé gesto.

„Přiznal se Knight, že zabil Anne Laneovou?“

Hobart pravil: „Přiznal se k sto tisícům nejrůznějších věcí.“ Pak se lítostivě pousmál. „Měla jste tam být. Pak byste věděla, jaké to bylo. Knight čtyři roky blouznil. Tři roky šílel. Já patrně taky.“

„Jaké to bylo?“ zeptala se Paulingová. „Povězte nám o tom.“

Dee Marie Grazianová se ohradila: „Tohle už nechci poslouchat. Nemůžu to znovu slyšet. Jdu ven.“

Paulingová otevřela kabelku a vytáhla peněženku. Odloupla několik bankovek ze svého svazku. Bez počítání je podala rovnou Dee Marii. „Tady máte,“ řekla. „Na jídlo, léky, na cokoliv, co potřebujete.“ Dee Marie namítla: „Nemůžete si jeho svědectví koupit.“

„O to se vůbec nepokoušíme,“ ujistila ji Paulingová. „Jenom se vám snažím pomoct, to je všechno.“

„Nesnáším charitu.“

„Tak se zkuste nějak přemoct,“ poradil jí Reacher. „Váš bratr toho spoustu potřebuje.“

„Vezmi si je, Dee,“ vyzval ji Hobart. „A kup si také něco pro sebe.“

Dee Marie pokrčila rameny a poslechla. Nacpala si peníze do kapsy šatů, popadla klíče a vyšla z bytu. Reacher zaslechl, jak se otevřely dveře. Zavrzaly v poničených pantech. Reacher k nim přistoupil.

„Měli bychom je nechat opravit,“ ozvala se mu za zády Paulingová.

„Požádejte toho domovníka ze Šesté Avenue,“ napadlo Reachera. „Byl s Rudou armádou v Afghánistánu. Neomdlí, až uvidí muže bez rukou a nohou.“

„Bavíte se o mně?“ křikl Hobart.

Reacher se vrátil s Paulingovou do obývacího pokoje a pravil: „Opravdu je štěstí, že máte takovou sestru.“

Hobart přikývl. Stejný pomalý, bolestivý pohyb.

„Je to ale vůči ní pěkně drsné,“ podotkl. „Všechna ta pomoc s koupelnou a podobně. Vidí věci, které by měly zůstat sestrám utajené.“

„Povězte nám o Knightovi. Povězte nám celý ten příběh do konce.“

Hobart si položil hlavu na polstrované opěradlo pohovky. Zadíval se do stropu. Když sestra odešla, působil méně napjatě. Jeho poničené tělo se uvolnilo a uklidnilo.

„Byl to okamžik, na jaký se nezapomíná,“ pravil. „Najednou nám bylo naprosto jasné, že jsme úplně sami, proti deseti tisícům mužů, uprostřed noci, v zemi nikoho, ve státě, kde jsme neměli žádné právo pobývat. Už mnohokrát před tím jsem si myslel, že jsem v maléru, ale nikdy jsem si nedokázal představit, jak obrovský může malér být. Nejdřív jsme neudělali vůbec nic. Jen jsme se na sebe podívali. To byla poslední chvíle naprostého klidu, jakou jsem od té doby zažil. Dívali jsme se jeden na druhého a společně jsme dospěli k nevyslovenému rozhodnutí, že zemřeme v boji. Smrt nám připadala nejlepší. Všichni musíme jednou umřít a usoudili jsme, že nastal nejvhodnější okamžik. Tak jsme začali bojovat. Počítali jsme s tím, že nás zastřelí a budeme mít po starostech. Oni to však neudělali. Valili se na nás, po deseti, dvaceti, a my jsme do nich pálili a kosili je k zemi. Stovky a stovky rebelů. Oni se však hrnuli dál. Teď si myslím, že to byla taktika. Začali jsme mít problémy s výzbrojí, přesně jak očekávali. Přehřály se nám hlavně u M60. Začala nám docházet munice. Vzali jsme jí s sebou jen tolik, kolik jsme dokázali unést. Když to vytušili, zahájili útok. Dobře, jen do toho, prolétlo mi hlavou. Kulky a bajonety přímo v díře jsou stejně dobré jako smrtonosné dávky z velké dálky.“

Zavřel oči a v místnosti se rozhostilo ticho.

„Ale?“ vyzval ho Reacher.

Hobart otevřel oči. „Proběhlo to úplně jinak. Dospěli k okraji jámy, zastavili se a zůstali prostě stát. Čekali v měsíčním světle. Sledovali, jak zoufale hledáme plné zásobníky. Žádné jsme už neměli. Pak se dav rozestoupil a prošel jím jakýsi důstojník. Podíval se dolů na nás a usmál se. Černý obličej a bílé zuby v měsíčním světle. V tu chvíli nám to došlo. Domnívali jsme se předtím, že jsme v obrovském maléru, ale hluboce jsme se mýlili. Tohle byl obrovský malér. Právě jsme zabili stovky jejich mužů a oni se nás chystají zajmout.“

„Jak to proběhlo?“

„Na začátku překvapivě dobře. Okamžitě nám ukradli veškeré cennosti. Pak do nás minutu trochu bušili, ale to nic nebylo. Ve výcvikovém táboře pro nováčky jsem od poddůstojníků schytal daleko horší nakládačky. Na maskáčích jsme měli malé nášivky s hvězdami a pruhy a myslel jsem si, že něco znamenají. První dny probíhaly naprosto chaoticky. Celou dobu jsme byli spoutaní řetězem, spíš ale z nutnosti než z krutosti. Neměli žádná vězení. Neměli vůbec nic. Roky žili v džungli. Chyběla jim infrastruktura. Ale krmili nás. Strašlivým jídlem, sami však nejedli nic jiného, takže se o nás vlastně starali. Po týdnu bylo jasné, že se puč vydařil, tak se všichni přesunuli do města O, vzali nás s sebou a vsadili do městského vězení. Zhruba čtyři týdny nás drželi v odděleném křídle. Představovali jsme si, že vyjednávají s Washingtonem. Dávali nám najíst a nechávali nás na pokoji. Slyšeli jsme, jak se v budově odehrávají nepěkné věci, ale mysleli jsme si, že se těšíme zvláštnímu postavení. Takže první měsíc se v porovnání s tím, co přišlo později, podobal dovolené na pláži.“

„Co přišlo později?“

„Očividně vzdali vyjednávání s Washingtonem a přestali nás považovat za zvláštní, protože nás vyvlekli z odděleného křídla a hodili k ostatním. A to bylo zlé. Opravdu zlé. Neskutečně přeplněné cely, špína, nemoci, žádná čistá voda, téměř žádné jídlo. Během měsíce se z nás staly kostry. Během dvou měsíců divoši. Cela byla tak plná, že jsem si celých šest měsíců nelehl. Stáli jsme po kotníky v exkrementech. Všude se hemžili červi, zejména v noci. Lidé umírali na nemoci a hlady. Pak nás postavili před soud.“

„Oni vás postavili před soud?“

„Předpokládám, že to byl soud. Patrně kvůli válečným zločinům. Vůbec jsem nerozuměl, co říkají.“

„Copak nemluvili francouzsky?“

„Francouzština je pro diplomacii a vládu. Zbytek mluví kmenovými jazyky. Dvě hodiny jsme jen naslouchali nesrozumitelnému přívalu slov a pak nás shledali vinnými. Vzali nás zpátky do vězení a tam jsme zjistili, že jsme si dosud žili jako VIP. Vrazili nás totiž mezi prostý lid, což bylo ještě mnohem horší. Po dvou měsících jsem si myslel, že jsem se ocitl na samotném dně. Bohužel jsem se mýlil. Protože pak jsem měl narozeniny.“

„Co se o vašich narozeninách stalo?“

„Dali mi dárek.“

„Jaký?“

„Volbu.“

„Čeho?“

„Vytáhli zhruba tucet chlapů. Předpokládám, že všichni měli narozeniny. Vyvedli nás na dvůr. Jako první jsem zaznamenal velký kýbl asfaltu na propanbutanovém hořáku. Asfalt bublal. Byl opravdu horký. Na tu vůni si pamatuji z dětství, když u nás asfaltovali silnice. Matka věřila na starou pověru, že když se dítě nadýchá pachu asfaltu, nedostane rýmu a kašel. Tak nás posílala za náklaďáky, které ho převážely. Pamatuju si na ten zápach opravdu velice dobře. Vedle kýble stál velký kamenný kvádr zčernalý krví. Pak jakýsi obrovský strážce popadl mačetu a začal ječet na prvního chlapa v řadě. Netušil jsem, co po něm chce. Muž vedle mě uměl trochu anglicky a přeložil mi to. Máme volbu. Vlastně tři volby. Na oslavu svých narozenin přijdeme o nohu. První volba, levá nebo pravá. Druhá volba, krátká nohavice nebo dlouhá. To bylo něco jako vtip. Znamenal, že si máme vybrat, jestli chceme přijít o nohu nad kolenem nebo pod ním. Jak je ctěná libost. Třetí volba, kýbl nebo ne. Záleží na vás. Když strčíte pahýl do kýble, vroucí asfalt uzavře arterie a vypálí ránu. Když ho do něj nestrčíte, vykrvácíte a umřete. Vaše rozhodnutí. Strážný ale oznámil, že se musíme rozhodnout rychle. Nesmíme otálet a zdržovat frontu.“

Ticho v místnosti. Nikdo nepromluvil. Neozval se jediný zvuk, jen nepatřičné kvílení sirén v dálce.

Hobart pravil: „Vybral jsem si levou nohu, dlouhou nohavici a kýbl.“

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

MALÁ MÍSTNOST ZŮSTALA NA DLOUHOU DOBU tichá jako hrobka. Hobart pohyboval hlavou ze strany na stranu, aby si uvolnil krk. Reacher se posadil do malého křesla u okna.

Hobart řekl: „Za dvanáct měsíců jsem měl opět narozeniny. Vybral jsem si pravou nohu, dlouhou nohavici a kýbl.“

Reacher se otázal: „Dělali to samé s Knightem?“

Hobart přikývl. „Vždycky jsem si myslel, že jsme si blízcí. Ale jisté zážitky vás stmelí.“

Paulingová se opírala o rám kuchyňských dveří, bledá jako křída. „Knight vám pověděl o Anne Laneové?“

„Pověděl mi ještě spoustu dalších věcí. Nezapomínejte ale, že jsme procházeli peklem. Byli jsme nemocní a hladoví. Měli jsme infekční choroby. Malárii a úplavici. Týdny jsme blouznili v horečkách.“

„Co vám pověděl?“

„Pověděl mi, že zastřelil Anne Laneovou v New Jersey.“

„Prozradil vám proč?“

„Uvedl celou řadu nejrůznějších důvodů. Jiný den, jiný důvod. Občas tvrdil, ze s ní měl poměr, ona ho ukončila a jemu ruplo v kouli. Další verze zněla, že se na ni Lane rozzlobil a požádal ho, aby ji oddělal. Přišel i s tím, že pracoval pro CIA. Jednou mi sdělil, že byla vetřelec z jiné planety.“

„Unesl ji?“

Hobart přikývl, pomalu, s bolestí. „Odvezl ji k tomu obchodu, ale vůbec před ním nezastavil. Jen vytáhl zbraň a pokračoval v jízdě, až do New Jersey. Tam ji zastřelil.“

„Okamžitě?“ zeptala se Paulingová.

Hobart odpověděl: „Ano, okamžitě. Byla mrtvá den před tím, než jste se vůbec dozvěděla o jejím zmizení. Nedopustila jste se žádné chyby. Hned první den ráno ji zastřelil, vrátil se a počkal před obchodem, až nastane čas spustit poplach.“

„To není možné,“ namítla Paulingová. „Nenašli jsme žádný záznam, že by ten den použil placenou dálnici nebo tunel.“

„To je snadné,“ opáčil Hobart. „Sloupnete nálepku z předního skla a dáte ji do průhledné fólie, ve které vám ji poslali. Potom zaplatíte v hotovosti.“

„Opravdu jste byl ve Filadelfii?“ otázal se Reacher.

„Ano, opravdu jsem tam byl,“ potvrdil Hobart.

„Věděl jste, co Knight ten den udělal?“

„Ne, to jsem opravdu nevěděl.“

„Kdo napodobil Annein hlas v telefonu?“ ozvala se Paulingová. „Kdo domluvil předání peněz?“

„Knight občas tvrdil, že to byli jeho dva kámoši. Jindy říkal, že se o všechno postaral Lane.“

„Které verzi jste věřil?“

Hobart nechal klesnout hlavu na prsa a naklonil ji doleva. Zadíval se na podlahu. Reacher nabídl: „Mohu pro vás něco udělat?“

„Jenom si prohlížím vaše boty,“ sdělil Hobart. „Také mám rád hezké boty. Nebo jsem alespoň míval.“

„Necháte si udělat protézy. Budete na nich zase nosit boty.“

„Nemůžu si je dovolit. Protézy ani boty.“

Paulingová se zeptala: „Jaká je pravda o Anne Laneové?“

Hobart si zase opřel hlavu o pohovku, aby se mohl podívat přímo na Paulingovou. Smutně se pousmál.

„Pravda o Anne Laneové?“ opáčil. „Hodně jsem o tom přemýšlel. Věřte mi, byl jsem tou otázkou úplně posedlý. Stala se ústředním bodem mého života. Protože kvůli ní došlo ke všemu, co se mi stalo. V den třetích narozenin, které jsem tam slavil, mě zase vyvedli na dvůr. Druhá volba zněla poněkud jinak. Dlouhý rukáv, nebo krátký? Což je vážně pitomost. Protože kdo by si vybral krátký? Viděl jsem v tamějším vězení tisíce mužů s amputovanýma rukama, ale žádný si je nenechal useknout nad loktem.“

Ticho v místnosti.

„Věci, na které si pamatuju,“ prohodil Hobart. „Pamatuju si na zápach krve, kýbl s asfaltem a hromadu oddělených rukou za velkým kamenným kvádrem. Spousta černých a jedna malá bílá.“

Paulingová se zeptala: „Jaká je pravda o Anne?“

„Nejhorší bylo čekání. Celý rok jsem strávil tím, že jsem se díval na svou pravou ruku. Používal jsem ji. Svíral v pěst, natahoval prsty, škrábal se nehty.“

„Proč zabil Knight Anne Laneovou?“

„Neměli spolu poměr. To není možné. Knight by něco takového nedokázal. Neříkám, že měl zábrany. Jenom se ženských trochu bál. S bílou lůzou v barech nebo s děvkami si poradil bez problémů, ale Anne Laneová daleko převyšovala jeho ligu. Měla úroveň, osobnost, energii a sebevědomí. Byla inteligentní. Nestačilo by jí, co mohl Knight nabídnout. Ani náhodou. A Knight by jí stejně nic nenabídl, protože byla manželkou velícího důstojníka. To je odjakživa největší tabu pro všechny americké vojáky. Ve filmech takové příběhy ukazují, ale skutečný život nemá s filmy nic společného. A i kdyby k něčemu takovému došlo, Knight by byl poslední námořní pěšák na světě, který by připadal v úvahu.“

„Jste si jistý?“

„Znal jsem ho velice dobře. A neměl kámoše, kteří by uměli napodobit cizí hlas. Rozhodně ne ženský hlas. Neměl žádné kamarádky. Kromě mě a jednotky neměl vůbec žádné přátele. Ne opravdové. Rozhodně ne takové, kteří by něco podobného zvládli. Čím se zabývají námořní pěšáci? Tehdy jsem pochopil, že kecá. Neexistoval nikdo, koho by mohl oslovit a požádat: Hej, pomoz mi sehrát fingovaný únos.“

„Proč se vám to tedy pokoušel namluvit?“

„Protože lépe než já pochopil, že jsme se ocitli mimo realitu. Že se vytratil rozdíl mezi pravdou a fantazií. Staly se naprosto stejnými pojmy. Jenom se utěšoval. Možná chtěl utěšit i mě. Já jsem se však stále pokoušel analyzovat. Poskytl mi širokou škálu důvodů, podrobností, faktů a scénářů a já jsem je celých těch pět let v duchu rozebíral. Nakonec jsem dospěl k názoru, že únos zorganizoval Lane, protože Anne toužila uniknout z manželství. Chtěla se rozvést a žádala výživné a s tím se nedokázalo Laneovo ego smířit. Tak ji nechal zabít.“

„Proč by si Lane přál, aby zemřel i Knight, když plnil jen jeho rozkazy?“

„Lane jednal v zájmu vlastní bezpečnosti. Potřeboval zahladit stopy. A nechtěl nikomu nic dlužit. To byl podle mě hlavní, rozhodující důvod. Člověk jako Lane by nepřenesl přes srdce, kdyby musel být někomu zavázaný.“

Ticho v místnosti.

„Jak umřel Knight?“ zeptal se Reacher.

„Při čtvrté oslavě svých narozenin,“ pravil Hobart. „Nezvolil kýbl. Už neměl vůbec sílu pokračovat. Ten srab mě nechal ve štychu. Mariňák jeden zatracený.“

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

O DESET MINUT POZDĚJI SE vrátila Dee Marie Grazianová. Zapraskal mikrofon v chodbičce a Dee Marie požádala, jestli by jí nepomohli s nákupy. Reacher sešel dolů po schodišti a odnesl jí tašky do bytu. Dee Marie je vybalila v kuchyni. Čtyři nákupní tašky se spoustou polévky, želatiny, léků proti bolesti a antiseptických krémů.

Reacher prohlásil: „Slyšeli jsme, že Kate Laneová měla v Hamptonsu návštěvu.“

Dee Marie neodpověděla.

„Byla jste to vy?“ zeptal se Reacher.

„Nejdřív jsem zašla do Dakoty,“ přiznala Dee Marie. „Vrátný mi ale sdělil, že odcestovaly.“

„Tak jste se za nimi vypravila.“

„O dva dny později. Dospěla jsem k rozhodnutí, že to musím udělat. Byl to dlouhý den. Velice drahý.“

„Rozjela jste se varovat následnici Anne Laneové.“

„Usoudili jsme, že by měla vědět, čeho je její manžel schopen.“

„Jak reagovala?“

„Vyslechla mě. Procházely jsme se po pláži, já jsem vyprávěla a ona poslouchala.“

„Nic víc?“

„Vzala mě na vědomí. Nedala najevo žádnou velkou reakci.“

„Mluvila jste hodně otevřeně?“

„Řekla jsem, že nemáme důkaz. Ale stejně tak jsem zdůraznila, že nemáme žádné pochybnosti.“

„A ona nereagovala?“

„Jen mi věnovala čas. Pozorně mě vyslechla.“

„Pověděla jste jí o svém bratrovi?“

„Je součástí příběhu. Nechala mě mluvit. Téměř nic neřekla. Je krásná a bohatá. Takoví lidé jsou jiní. Když se hrůzy nedějí jim, nedějí se vůbec.“

„Co se stalo s vaším manželem?“

„S Vinniem? Zahynul v Iráku. Fallujah. Bomba nastražená na silnici.“

„To je mi líto.“

„Prý zemřel okamžitě. Ale to říkají vždycky.“

„Občas je to pravda.“

„Doufám, že alespoň tentokrát to pravda byla.“

„Armáda, nebo soukromá organizace?“

„Vinnie? Armáda. Vinnie soukromníky nenáviděl.“

Reacher nechal Dee Marii v kuchyni a vrátil se do obýváku. Hobart měl zvrácenou hlavu a rty stisknuté do podivného úšklebku. Na hubeném krku mu vystupovaly vazy. Jeho zbědované torzo vypadalo bizarně dlouhé v poměru k pahýlům končetin.

„Potřebujete něco?“ zeptal se ho Reacher.

Hobart zavrčel: „Pitomá otázka.“

„Co by pro vás znamenala křížová trojka?“

„Knighta.“

„Proč?“

„Trojka bylo jeho šťastné číslo. Křižák jeho přezdívka v armádě. Protože miloval večírky a pak si to po nich křižoval domů. A také se hodila k jeho profesi. Křižák jako účastník křížových výprav. Za starých časů mu všichni říkali Křižák.“

„Nechal na Anneině mrtvém těle hrací kartu. Křížovou trojku.“

„Vážně? Povídal mi o tom. Nevěřil jsem mu. Myslel jsem si, že si vymýšlí. Že se podobné věci dělají jen ve filmech a knihách.“

Reacher neodpověděl.

„Musím do koupelny,“ oznámil Hobart. „Řekněte Dee.“

„Pomůžu vám,“ prohlásil Reacher. „Nechte Dee trochu odpočinout.“

Přistoupil k Hobartovi, vzal ho zepředu za košili a narovnal. Pak mu jednu ruku zastrčil pod záda, sehnul se, popadl ho pod koleny a zvedl z pohovky. Téměř nic nevážil. Sotva pětačtyřicet kilo. Moc z něho nezbylo.

Reacher odnesl Hobarta do koupelny, opět ho jednou rukou popadl za předek košile a podržel ho vertikálně jako hadrovou panenku. Rozepnul mu kalhoty a stáhl je dolů.

„Už jste něco takového dělal,“ poznamenal Hobart.

„Byl jsem vojenský policista,“ opáčil Reacher. „Dělal jsem úplně všechno na světě.“

Reacher posadil Hobarta zpátky na pohovku a Dee Marie do něj zase vpravila trochu polévky. Bradu mu otírala stejným vlhkým hadříkem.

Reacher pravil: „Musím vám oběma položit jednu důležitou otázku. Potřebuju vědět, kde jste byli a co jste dělali během uplynulých čtyř dnů.“

Dee Marie odpověděla. Nezáludně, bez zaváhání a přirozeně. Podala jen trochu nesouvislé, nepřipravené, a proto věrohodné vylíčení čtyř náhodných dnů z nekonečné noční můry. První den začal Hobartovým pobytem v nemocnici St. Vincenťs. Dee Marie ho tam musela předcházející večer odvézt s dalším ze závažných záchvatů malárie. Lékař ho přijal na dvacet čtyři hodiny na pohotovost a napojil ho na kapačku. Dee Marie u něj směla zůstat. Pak ho dopravila taxíkem domů a odnesla na zádech do třetího patra. Od té doby seděli sami v bytě, živili se zbytky zásob z kuchyně, nic nedělali, s nikým se nesetkali, až se rozletěly dveře a Reacher stanul uprostřed jejich obývacího pokoje.

„Proč se ptáte?“ otázal se Hobart.

„Unesli novou paní Laneovou. A její dceru.“

„A vy jste si myslel, že jsem to byl já?“

„Nějakou dobu.“

„Uvažujte znovu.“

„Už jsem se o to pokoušel.“

„Proč bych to udělal?“

„Abyste se pomstil. Pro peníze. Výkupné přesně odpovídá polovině peněz utržených v Burkina Fasu.“

„Já bych chtěl všechny.“

„Já taky.“

„Nikdy bych však nevztáhl ruku na ženu a dítě.“

„Já také ne.“

„Tak proč jste si mě vybrali?“

„Získali jsme nejasnou zprávu o vás a o Knightovi. Doslechli jsme se o zmrzačení. Bez podrobností. Pak jsme se dozvěděli o muži bez jazyka. Dali jsme si dvě a dvě dohromady a vyšly nám tři. Považovali jsme vás za pachatele.“

„Bez jazyka?“ opáčil Hobart. „Kéž by. To bych bral.“ Potom dodal: „Jazyk se ale vyřezává v Jižní Americe. V Brazílii, Kolumbii, v Peru. V Evropě možná na Sicílii. Ne v Africe. Mačetou se nevejdete do úst. Šly by useknout rty. To jsem několikrát viděl. Nebo uši. Ale ne jazyk.“

„Omlouváme se,“ pravila Paulingová.

„Nic se nestalo,“ odpověděl jí Hobart.

„Necháme opravit dveře.“

„To by nebylo špatné.“

„A pokusíme se vám pomoct.“

„To by také nebylo špatné. Nejdřív se ale postarejte o tu ženu a dítě.“

„Obáváme se, že je už příliš pozdě.“

„Neházejte flintu do žita. Záleží na tom, kdo ji unesl. Naděje umírá poslední. Naděje mě udržovala těch příšerných pět let naživu.“

Reacher s Paulingovou zanechali Hobarta a Dee Marii sedět na jejich ošoupané pohovce s nedojezenou miskou polévky. Sešli po schodišti na ulici a vkročili do odpoledního stínu nádherného letního dne. Po ulici se sunula hustá šňůra aut. Řidiči hněvivě troubili a zaznívalo kvílení sirén. Po chodníku se proplétali uspěchaní chodci.

Reacher poznamenal: „Město plné příběhů.“

Paulingová dodala: „A my jsme se nikam nedostali.“

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER PŘEVZAL VEDENÍ. Zamířil s Paulingovou po Hudson na sever, přes Houston, k bloku mezi Clarkson a Leroy. Řekl: „Myslím, že muž bez jazyka bydlí někde tady.“

„Někde tady bydlí dvacet tisíc lidí,“ opáčila Paulingová.

Reacher neodpověděl.

„Co teď?“ otázala se Paulingová.

„Zpátky ke krajním prostředkům. Ztratili jsme trochu času, víc nic. Promrhali jsme trochu energie. Naprosto moje chyba. Byl jsem pitomý.“

„V jakém směru?“

„Viděla jste, jak byl Hobart oblečený?“

„Levné nové džíny.“

„Chlap, kterého jsem viděl dvakrát odjet v autě, měl staré džíny. Pokaždé. Staré, měkké, oprané, obnošené, vybledlé, pohodlné. Sovětský domovník tvrdil to samé. I starý Číňan. Člověk, který se právě vrátil z Afriky, by je na sobě nikdy neměl. A nemusel by se vrátit jenom z Afriky. Uvést džíny do takového stavu nějakou dobu trvá. Náš muž seděl pět let pěkně doma, měl po ruce pračku a neválel se v nějakém příšerném vězení.“

Paulingová mlčela.

„Můžete teď skončit,“ navrhl Reacher. „Dozvěděla jste se, co jste potřebovala. Smrt Anne Laneové jste nezavinila. Byla mrtvá dřív, než jste o ní slyšela. Nehrozí vám bezesné noci.“

„Nebudu ale spát klidně. Protože nemůžu Edwardu Laneovi nic dokázat. Hobartovo svědectví nemá žádnou váhu.“

„Protože je z druhé ruky?“

„Svědectví z druhé ruky někdy projdou. Prohlášení učiněné Knightem těsně před smrtí by soud přijal, protože by předpokládal, že neměl důvod, aby na smrtelné posteli lhal.“

„V čem tedy spočívá problém?“

„Žádné prohlášení na smrtelné posteli neučinil. Během čtyř let předložil spoustu divokých fantasmagorií. Hobart si jen vybral jednu z nich. A upřímně přiznává, že byli s Knightem většinu času nepříčetní. U soudu by se mi doslova vysmáli.“

„Vy mu ale věříte.“

Paulingová přikývla. „Naprosto.“

„Tak se můžete spokojit aspoň s půlkou bochníku. Patti Josephová taky. Stavím se u ní a povím jí, co jsme se dozvěděli.“

„Spokojí se ona s půlkou bochníku?“

„Řekl jsem, že můžete skončit. Já ne. Já jsem ještě neskončil. Na mém programu přibývají každou minutou nové položky.“

„Zůstanu s vámi.“

„Vaše rozhodnutí.“

„Já vím. Chcete mě vůbec?“

Reacher se na ni podíval. Odpověděl upřímně. „Ano, chci.“

„V tom případě se mnou můžete počítat.“

„Nečekejte ale, že si budu brát servítky. Tahle záležitost se nevyřeší před žádným soudem prohlášením učiněným na smrtelné posteli.“

„Jak se tedy vyřeší?“

„Prvního plukovníka, který vystoupil z řady, jsem střelil do hlavy. A Lanea mám v současné chvíli daleko méně rád než toho prvního. Ten byl v porovnání s Lanem úplný světec.“

„Půjdu s vámi k Patti Josephové.“

„Ne. Sejdu se s vámi přímo na místě,“ odmítl Reacher. „Za dvě hodiny. Musíme se pohybovat odděleně.“

„Proč?“

„Pokusím se nechat zabít.“

Paulingová přislíbila, že bude za dvě hodiny ve vestibulu Majesticu, a vydala se k podzemce. Reacher zamířil na sever po Hudson, ani rychle, ani pomalu, prostředkem levého chodníku. Dvanáct podlaží nad sebou a deset metrů za svým levým ramenem měl okno vedoucí na sever. Přelepené silnou černou látkou. Nahoře kousek odchlípnutou, jako by se osoba v místnosti chtěla naposledy podívat na panoráma města.

Reacher přešel Morton, pak Barrow a potom Christopher. Na Západní desáté začal kličkovat úzkými uličkami lemovanými stromy ve Village. Jeden blok na východ, na sever, na západ a opět na sever. Vyšel na dolním konci Osmé Avenue a chvíli kráčel na sever a potom opět začal kličkovat tichými ulicemi v Chelsea. Zastavil se ve skrytu honosného vstupního schodiště do budovy z načervenalého pískovce, sklonil se a zavázal si tkaničku. Pokračoval dál, zastavil se za velkou umělohmotnou popelnicí a zkoumal cosi na zemi. Na Západní dvacáté třetí ulici zahnul na východ a potom opět na sever na Osmou. Držel se prostředku levého chodníku a pomalu pochodoval vpřed. Patti Josephová a Majestic ležely pět kilometrů v přímé přímce před ním a on měl celou hodinu, aby se k nim dostal.

O třicet minut později vstoupil Reacher z Columbus Circle do Central Parku. Padal soumrak. Dlouhé stíny ztrácely na obrysech. Bylo stále teplo. Reacher se držel chvíli chodníku a pak z něj sešel a začal se nazdařbůh procházet mezi stromy. Zastavil se a opřel se o kmen, tváří k severu. Pak o další, tváří na východ. Vrátil se na chodník, našel prázdnou lavičku a posadil se zády k proudu lidí, kteří ho míjeli. Počkal tam, až mu hodiny v hlavě oznámily, že nadešel čas.

Paulingová na něj čekala v jednom ze skupinky křesel ve vestibulu Majesticu. Převlékla se a osprchovala. Vypadala dobře. Měla formát. Reacher se přistihl, jak si říká, že za dvacet let by takhle určitě vypadala Kate Laneová.

„Zastavila jsem se u toho sovětského správce,“ oznámila. „Dneska večer zajde k Hobartovi a spraví mu dveře.“

„Výborně,“ opáčil Reacher.

„Nenechal jste se zabít.“

Reacher si k ní přisedl.

„Další věc, ve které jsem se mýlil,“ prohlásil. „Předpokládal jsem, že pomáhá někdo z Laneových mužů. Teď jsem však změnil názor. Lane mi včera ráno nabídl milion dolarů. Dneska ráno ztratil naději a nařídil mi najít pachatele. Najít a zničit. Myslel to smrtelně vážně. Kdokoliv zasvěcený uvnitř by usoudil, že mám obrovskou motivaci. A už předtím se přesvědčil, že nejsem neschopný. Nikdo se mě však nepokusil zarazit. A to by přece musel udělat. Každý zakuklený spojenec v Laneových řadách by cítil potřebu zhatit mi plány. Nic takového se však nestalo. Právě jsem se procházel dvě hodiny po Manhattanu. Postranními ulicemi, opuštěnými místy, Central Parkem. Zastavoval jsem se a otáčel zády. Poskytl jsem případnému útočníkovi tucet šancí, aby mě dostal. Nikdo se však o to nepokusil.“

„Sledovali by vás?“

„Proto jsem chtěl začít mezi Clarkson a Leroy. Musí to být něco jako výchozí tábor. Mohl jsem jim tam padnout do oka.“

„Jak by ten únos dokázali provést bez pomoci uvnitř?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Přijdeme na to.“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Proč? Potřebujete inspiraci?“

„Líbí se mi váš hlas.“

„Přijdeme na to,“ zopakovala Paulingová hlubokým a lehce ochraptělým hlasem, jako by už třicet let bojovala se zánětem hrtanu.

Ohlásili se u vrátného a vyjeli výtahem do sedmého patra. Patti Josephová na ně čekala na chodbě. První okamžiky byly trochu rozpačité. Patti si pět let myslela, že Paulingová má na svědomí její sestru, a Paulingová si pět let předhazovala úplně to samé. Tak se potřebovaly oťukat. Při zmínce o případných novinkách však Patti trochu roztála. A Reacher předpokládal, že Paulingová má spoustu zkušeností s truchlícími příbuznými. Jako každý vyšetřovatel.

„Nedali byste si kávu?“ nabídla Patti, ještě než prošli dveřmi.

„Už jsem se bál, že se nikdy nezeptáte,“ opáčil Reacher.

Patti odešla do kuchyně a zapnula kávovar. Paulingová přistoupila k oknu. Prohlédla si vybavení na parapetu a zkontrolovala výhled. Otočila se k Reacherovi, povytáhla obočí a pokrčila nenápadně rameny. Jako by říkala: Zvláštní, ale viděla jsem zvláštnější.

„Tak co jste zjistili?“ křikla Patti z kuchyně.

Reacher pravil: „Počkejte, až si všichni sedneme.“

O deset minut později všichni seděli a Patti ronila slzy. Slzy smutku, slzy úlevy, slzy definitivní jistoty.

Slzy hněvu.

„Kde je Knight teď?“ zeptala se.

„Knight zemřel,“ odpověděl Reacher. „Ne zrovna hezkým způsobem.“

„To jsem ráda.“

„Souhlasím.“

„Co podnikneme s Lanem?“

„To zbývá vyřešit.“

„Měli bychom informovat Brewera.“

„Brewer nemůže nic udělat. Známe pravdu, ale nemáme důkazy. Rozhodně ne takové, o které by se mohl policajt či prokurátor opřít.“

„Měl byste povědět ostatním mužům o Hobartovi. Vysvětlit jim, co Lane provedl jejich kámošovi. Poslat je, aby se na něj podívali.“

„To by asi k ničemu nebylo. Jenom by zavřeli oči. Protože muži se svědomím by neposlechli tenkrát v Africe. A jestli se v nich probudilo nyní, nejlépe si s pocitem viny poradí tak, že ji popřou. Cvičili si to pět let.“

„Možná by to ale stálo za pokus. Aby ho viděli na vlastní oči.“

„To nemůžeme riskovat. Rozhodně ne do té doby, než si budeme jisti jejich reakcí. Protože Lane dojde k závěru, že Knight ve vězení kápnul božskou. Takže se bude na Hobarta dívat jako na potenciálního svědka. Jako na hrozbu. A bude se ho chtít zbavit. Laneovi muži provedou, co jim rozkáže. Takže skutečně nemůžeme vystavit Hobarta takovému nebezpečí. Sedí tam doslova v pasti. Odfoukl by ho sebemenší závan větru. A jeho sestra by se ocitla v křížové palbě.“

„Proč jste tady?“

„Abych vám oznámil, co jsme zjistili.“

„Ne tady u mě. V New Yorku. V Dakotě.“

Reacher neodpověděl.

„Nejsem hloupá,“ podotkla Patti. „Mám přehled. Větší než kdokoliv jiný. Objevil jste se den poté, co jsem přestala vídat Kate s Jade, a pak jste začali strkat tašky do aut a schovávat se na zadních sedadlech a vy jste přišel vyzpovídat Brewera, jak zmizela Laneova první manželka.“

Reacher se zeptal: „Proč si myslíte, že jsem tady?“

„Udělal to znovu.“

Reacher pohlédl na Paulingovou a ta pokrčila rameny, jako by dávala svolení, že Patti má nárok dozvědět se i zbytek. Zasloužila si to ostatně věrností, kterou zachovávala pět let sestře. Tak jí Reacher pověděl všechno, co věděl. Vyčíslil veškerá fakta, domněnky, předpoklady i závěry. Když skončil, Patti na něj zůstala zírat.

Pravila: „Vy se domníváte, že tentokrát je to doopravdy, protože je tak dobrý herec?“

„Ne, nikdo nemůže být tak dobrý herec.“

„Prosím? Co Adolf Hitler? Ten dokázal zahrát nejrůznější záchvaty.“

Patti vstala, přešla k zásuvce komody a vytáhla obálku s fotografiemi. Zkontrolovala její obsah a hodila ji Reacherovi do klína. Zbrusu novou obálku. Z obchodu, kde vyvolávají fotografie na počkání. Třicet šest snímků. Reacher je prolistoval palcem. Na horním snímku byl on sám. Vycházel z Dakoty a chystal se zahnout k podzemce na Central Park West. Brzy dneska ráno, pomyslel si. Linie B ke kanceláři Paulingové.

„Proč mi je ukazujete?“

„Prohlídněte si všechny.“

Reacher ještě jednou prolistoval balíček a na jedné z posledních fotografií objevil Dee Marii Grazianovou, jak opouští vestibul Dakoty. Slunce na západě. Odpoledne. Na spodnějším snímku vcházela dovnitř.

„To je přeci Hobartova sestra?“ ujistila se Patti. „Na základě toho, co jste vyprávěl. Mám ji také v záznamech. Na prahu čtyřicítky, tělnatá, ne bohatá. Tenkrát jsem nevěděla, kdo to je. Teď už to vím. Vrátný v Dakotě jí sdělil, že rodina odjela do Hamptonsu. Potom zase odešla.“

„A co má být?“

„Vám to není jasné? Kate Laneová vzala tuhle podivnou ženskou na procházku na pláž, vyslechla si její neuvěřitelnou historku, považovala ji za absurdní, ale nedokázala ji vypustit z hlavy. Znala svého manžela a usoudila, že by na ní mohlo být zrnko pravdy. Tak ho požádala o vysvětlení.“

Reacher mlčel.

Patti pokračovala: „Pak se rozpoutalo peklo. Kate najednou přestala být loajální a poslušnou manželkou. Stala se stejně špatnou jako Anne. A najednou také potencionální svědkyní. Možná i vážnou hrozbou.“

„Lane by se vypořádal i s Hobartem a Dee Marií. Nejenom s Kate.“

„Kdyby je dokázal najít. Vy jste je objevili díky kontaktům na Pentagon.“

„A Pentagon Lanea nenávidí,“ dodala Paulingová. „Nehnul by pro něj ani prstem.“

„Dvě otázky,“ ozval se Reacher. „Pokud se historie opakuje a Lane nechal unést i Kate, proč na mě tlačí, abych mu pomohl?“

„Jenom vás vodí za nos,“ řekla Patti. „Je tak domýšlivý, že si myslí, že si to může dovolit. Hraje představení pro své muže a považuje se za daleko chytřejšího, než jste vy.“

„Druhá otázka,“ pokračoval Reacher. „Kdo by tentokrát převzal Knightovu roli?“

„Záleží na tom?“

„Ano, záleží. Je to důležitý detail. Nemáte pocit?“

Patti se odmlčela. Uhnula pohledem.

„Rozhodně nepříjemný detail,“ připustila. „Protože žádný z nich nechybí.“ Pak řekla: „Dobře, omlouvám se. Možná máte pravdu. To, že byl Annein únos fingovaný, ještě neznamená, že je fingovaný i únos Kate.“ Potom požádala: „Mějte ale na paměti jednu věc. Nepomáháte mu najít ženu, kterou miluje. Hledáte cenný majetek. Jako by přišel o zlaté hodinky a s jejich ztrátou se nedokáže smířit.“

Pak Patti přešla k oknu, propletla si prsty za zády a zadívala se dolů na ulici. Reacher usoudil, že z čirého zvyku.

„Pro mě to ještě neskončilo,“ oznámila. „Neskončí to pro mě do té doby, než Lane dostane, co si zaslouží.“

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER A PAULINGOVÁ SJELI v tichosti do vestibulu Majesticu. Vyšli na chodník. Do příjemného podvečera. Čtyři dopravní pruhy plné aut, milenci v parcích. Psi na vodítkách, hluboké houkání požárních vozů.

Paulingová se otázala: „Kam teď?“

„Udělejte si volný večer,“ navrhl Reacher. „Já se vrátím do jámy lvové.“

Paulingová vykročila k podzemce a Reacher k Dakotě. Vrátný ho pustil, aniž by zavolal nahoru. Lane buď Reachera zařadil na seznam povolených hostů, nebo si vrátný pamatoval jeho obličej. Reacherovi se nelíbila ani jedna z variant. Nedostatečná bezpečnost ani skutečnost, že ho považují za člena Laneova týmu. Do Dakoty se už ale stejně nikdy nepodívá. Ležela vysoko nad jeho finančními možnostmi.

V chodbě v pátém patře na něj nikdo nečekal. Dveře bytu byly zavřené. Reacher zaklepal a potom našel tlačítko zvonku a stiskl ho. O minutu později mu otevřel Kowalski. Největší z Laneových mužů, ale žádný obr. Necelých sto osmdesát pět čísel a něco přes devadesát pět kilo. Vypadalo, že je sám. Za zády mu panoval naprostý klid a ticho. Ustoupil stranou, podržel dveře a Reacher vešel dovnitř.

„Kde všichni jsou?“ zeptal se.

„Třesou stromy.“

„Jakými stromy?“

„Burke má teorii. Domnívá se, že nás navštívili duchové z minulosti.“

„Jací duchové?“

„Moc dobře víte jací,“ opáčil Kowalski. „Burke se vám s tou teorií svěřil jako prvnímu.“

„Knight a Hobart,“ pravil Reacher.

„Přesně oni dva.“

„Mrháte časem,“ upozornil Reacher. „Oba zemřeli v Africe.“

„To není pravda,“ namítl Kowalski. „Přítel jednoho přítele zavolal svému známému, úředníkovi na Správě válečných vysloužilců. V Africe zemřel pouze jeden.“

„Který z nich?“

„Zatím nevíme. Brzy to ale zjistíme. Víte, kolik si úředníci na Správě válečných vysloužilců vydělají?“

„Moc asi ne.“

„Každý má svou cenu. A úředníci na Správě ji mají hodně nízkou.“

Prošli halou do opuštěného obývacího pokoje. Fotografie Kate Laneové pořád stála na čestném místě na stole. Dopadalo na ni matné světlo z lampy zapuštěné ve stropě.

„Znal jste je?“ otázal se Reacher. „Knighta a Hobarta?“

„Jasně,“ odpověděl Kowalski.

„Byl jste v Africe?“

„Jasně.“

„Tak na čí straně jste? Na jejich, nebo Laneově?“

„Lane mi platí. Oni ne.“

„Takže také máte svou cenu.“

„Jenom blbci ji nemají.“

„Kde jste dřív sloužil?“

„U SEAL válečného námořnictva.“

„Takže umíte plavat.“

Reacher vstoupil do vnitřní chodby a zamířil k ložnici pána domu. Kowalski se mu držel v patách.

„To za mnou hodláte pořád chodit?“ ohradil se Reacher.

„Ano,“ potvrdil Kowalski. „A kam vůbec jdete?“

„Spočítat peníze.“

„Lane vám to dovolil?“

„Kdyby mi to nedovolil, neprozradil by mi číselný kód.“

„On vám prozradil číselný kód?“

Doufám, pomyslel si Reacher. Levá ruka. Ukazováček, skrčený. Prsteníček, natažený. Prostředníček, natažený. Prostředníček, pokrčený. 3785. Doufám.

Otevřel dveře šatny a zadal 3785. Následovala nekonečná vteřina a potom povolila západka na vnitřních dveřích.

„Mně číselný kód nikdy neřekl,“ postěžoval si Kowalski.

„Vsadím se ale, že vás nechává dělat plavčíka v Hamptonsu.“

Reacher otevřel vnitřní dveře, zatáhl za řetízek a rozsvítil. Šatna byla přibližně dva metry hluboká a metr široká. Úzký průchod vlevo, peníze vpravo. Balíky peněz. Všechny nedotčené, až na jeden otevřený a poloprázdný. Peníze, které po něm Lane metal a potom zase sesbíral. Reacher je vytáhl ven. Přešel k posteli a odhodil je na ni. Kowalski se mu díval přes rameno.

„Umíte počítat?“ zeptal se ho Reacher.

„Vážně vtipné,“ zavrčel Kowalski.

„Tak spočítejte tyhle peníze.“

Reacher se vrátil k šatně, natočil se a přikrčil. Sundal horní neporušený balík, několikrát ho obrátil v ruce a prohlédl si všechny strany. Pod Banque Centrale bylo drobnějším písmem napsáno: Gouvernement National, Ouagadougou, Burkina Faso. Pod tím stálo: USD 1 000 000. Plastikový obal byl starý, silný a zaprášený. Reacher si naslinil palec, vyčistil malé okénko a zahlédl obličej Bena Franklina. Stodolarové bankovky. Deset tisíc bankovek v jednom balíku. Stále převázané originální páskou. Celkem milion dolarů, pokud ovšem bankovní úředníci národní vlády Burkina Fasa ve Městě O nepodváděli, což Reacherovi nepřipadalo moc pravděpodobné.

Milion dolarů v balících těžkých zhruba jako plný cestovní kufr.

Dohromady deset nedotčených balíků. A deset prázdných obalů.

Kdysi celkem dvacet milionů dolarů.

„Padesát balíčků,“ zavolal Kowalski od postele. „V každém deset tisíc dolarů.“

„Kolik tedy dohromady?“ křikl Reacher v odpověď.

Ticho.

„Cože, vy jste chyběl, když se probíralo násobení?“

„Je to spousta peněz.“

To máte pravdu, pomyslel si Reacher. Pět set tisíc dolarů. Půl milionu. Celkem deset a půl milionu pořád tady a celkem deset a půl milionu fuč.

Původně jednadvacet milionů dolarů.

Odměna z Burkina Fasa, Laneův kapitál, pět let nedotčený.

Nedotčený ještě před třemi dny.

Kowalski se objevil ve dveřích šatny se svěřeným balíkem. Vyrovnal zbývající peníze do dvou stejně vysokých hraniček a jednu cihličku položil napříč nahoru. Silný umělohmotný obal pečlivě složil a uhladil, takže balík byl o polovinu menší než původně a téměř neprůhledný.

Reacher pravil: „Chyběl jste, i když jste se učili o číslech?“

Kowalski neodpověděl.

„Já jsem naštěstí nechyběl,“ oznámil Reacher. „Přišel jsem ten den do školy.“

Ticho.

„Takže vím, že existují lichá a sudá čísla. Sudá čísla se dají rozdělit do dvou stejně vysokých hromádek. Jsou dělitelná dvěma. S lichými čísly to nejde udělat. Vždycky vám zbyde balíček, který je třeba položit napříč nahoru.“

Kowalski neodpověděl.

„Padesát je sudé číslo,“ pokračoval Reacher. „Ale například čtyřicet devět je liché.“

„A co má být?“

„Tak vyndejte z kapsy těch deset tisíc, co jste ukradl, a vraťte mi je.“

Kowalski zůstal nepohnutě stát.

„Rozhodnutí záleží na vás,“ prohlásil Reacher. „Jestli si těch deset tisíc chcete nechat, budete mě muset nejdřív přeprat. Když se vám to podaří, zachce se vám dalších balíčků, vezmete si je a zdrhnete. A tím se z vás stane černá ovce, poštvete si proti sobě Lanea a jeho muži začnou setřásat ze stromu vás. Přejete si, aby to takhle dopadlo?“

Kowalski neodpověděl.

„Stejně byste mě nepřepral,“ poznamenal Reacher.

„Myslíte?“

„Nakládačku by vám dala i Demi Mooreová.“

„Jsem trénovaný.“

„Trénovaný v čem? V plavání? Vidíte tady nějakou vodu?“

Kowalski neodpověděl.

„První rána rozhodne,“ oznámil Reacher. „Jako vždycky. A kdo podle vás vyhraje? Záprtek nebo obr?“

„Přece si ze mě nechcete udělat nepřítele,“ pokusil se o kompromis Kowalski.

„Rozhodně bych vás nechtěl za přítele,“ ujistil ho Reacher. „Za nic na světě. A rozhodně bych s vámi nechtěl do Afriky. Jen velice nerad bych se plížil tři sta metrů dopředu s vědomím, že mi kryjete záda. Mohlo by se mi stát, že bych se otočil a jen bezmocně pozoroval, jak mizíte za zapadajícím sluncem.“

„Nevíte, jaké to bylo.“

„Vím přesně, jaké to bylo. Zanechali jste dva muže tři sta metrů v přední linii. Jste nechutní.“

„Nebyl jste tam.“

„Děláte ostudu uniformě, kterou jste kdysi nosil.“

Kowalski neodpověděl.

„Vyznáte se ale v tlačenici,“ prohodil Reacher. „Že je to tak? A určitě byste se nenechal chytit, jak koušete do ruky, která vás krmí. Nemám pravdu?“

Kowalski hodnou chvíli jenom stál a potom odložil úhledný balík s penězi, zašátral v zadní kapse kalhot a vytáhl přelepené stodolarovky. Byly přeložené na půlku. Kowalski je hodil na zem a bankovky se zase narovnaly do původního tvaru, jako květina rozevírající okvětní lístky. Reacher je zastrčil do balíku a pak vrátil balík nahoru k ostatním. Zatáhl za řetízek, zhasl světlo a zavřel dveře. Elektronický zámek zaklapl a zapípal.

„V pořádku?“ otázal se Kowalski. „Nic se nestalo?“

„Vše v naprostém pořádku,“ ujistil ho Reacher.

Vykročil před Kowalskim zpátky do obývacího pokoje, po cestě se zastavil v kuchyni a pohlédl do kanceláře. Na počítač. Na zásuvky v kancelářské skříni. Něco ho na nich znepokojovalo. Vteřinu zůstal tiše stát. Pak ho napadla nová myšlenka. Projela mu hlavou jako kostka ledu po zádech pod košilí.

„Kde přesně s těmi stromy třesou?“ zeptal se.

„V nemocnicích,“ odpověděl Kowalski. „Ať už se vrátil kterýkoliv z nich, musí být nemocný.“

„Kde v nemocnicích?“

„Nevím,“ opáčil Kowalski. „Předpokládám, že všude.“

„Nemocnice nesmí nic prozradit.“

„Myslíte? Víte, kolik vydělávají sestry na pohotovosti?“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Jdu zase ven,“ oznámil Reacher. „Vy zůstanete tady.“

Za tři minuty už stál v telefonní budce a vytáčel číslo Lauren Paulingové.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

PAULINGOVÁ SE OZVALA PO DRUHÉM ZAZVONĚNÍ. Nebo po druhém zavibrování, opravil se Reacher v duchu. Ohlásila se jménem a Reacher se zeptal: „Máte auto?“

Paulingová odpověděla: „Ne.“

„Tak naskočte do taxíku a jeďte k Dee Marii. Lane ověřuje nemocnice a hledá Knighta nebo Hobarta. Zatím neví, který z nich vyvázl. Je ale jen otázkou času, kdy dospějí do St. Vincent’s, získají Hobartovo jméno a koupí si jeho adresu. Tak se sejdeme u něj v bytě. Musíme je oba přestěhovat.“

Pak zavěsil a chytil na Deváté Avenue také taxík. Řidič byl rychlý, avšak provoz hustý. Za Broadwayí trochu prořídl. Ale ne o moc. Reacher se natočil bokem a opřel si hlavu o okénko. Pomalu a klidně oddechoval. Proč se rozčilovat kvůli věcem, na které stejně nemáš vliv, usoudil. A na manhattanský provoz žádný vliv neměl. Řídila ho světla. Přibližně dvaasedmdesát semaforů mezi Dakotou a Hobartovým útočištěm.

Hudson Street je od Západní čtrnácté z jihu na sever jednosměrná, a tak řidič taxíku zvolil trasu přes Bleecker, Sedmou Avenue a Varick. Potom zabočil doprava do Charlton. Reacher se nechal vysadit uprostřed bloku a zbytek došel pěšky. U domu Dee Marie stála tři auta. Ani jedno však nebyl drahý sedan s poznávací značkou OSC. Reacher pohlédl na jih na valící se plechovou lavinu a stiskl zvonek u bytu 3L. Ozvala se Paulingová. Reacher sdělil své jméno a Paulingová ho pustila nahoru.

Dveře ve třetím patře se stále nedaly zavřít. Vyvrácené panty, roztříštěné dřevo. Za nimi se ozývaly hlasy z obývacího pokoje. Dee Marie a Paulingová. Reacher vešel dovnitř a hlasy okamžitě ztichly. Obě ženy se upřeně podívaly na dveře za jeho zády. Reacher pochopil, na co myslí. Tyhle trosky rozhodně neposkytují dostatečnou ochranu před vnějším světem. Dee Marie na sobě stále měla bavlněné šaty, ale Paulingová se převlékla. Do džin a trička. Velice jí slušely. Hobart seděl na stejném místě jako posledně, podepřený na pohovce. Vypadal špatně. Bledý a nemocný. V očích se mu však blýskalo. Soptil hněvem.

„Lane se sem chystá?“ zeptal se.

„Patrně,“ přisvědčil Reacher. „Rozhodně tu možnost nemůžu vyloučit.“

„Tak co podnikneme?“

„Budeme chytří. Postaráme se, aby našel jenom prázdný byt.“

Hobart neodpověděl. Pak přikývl, trochu váhavě.

„Kde byste měl být?“ zeptal se ho Reacher. „Z lékařského hlediska?“

„Z lékařského hlediska?“ opáčil Hobart. „Nemám tušení. O tyhle věci se stará Dee Marie.“

Dee Marie vysvětlila: „V Birminghamu v Alabamě nebo Nashvillu v Tennessee. V jedné z těch velkých univerzitních nemocnic na jihu. Obstarala jsem brožurky. Tam by byl bratr opravdu v dobrých rukách.“

„Ne Walter Reed?“ ujistil se Reacher.

„Walter Reed je dobrý, když je přivezou rovnou z bojiště. O levou nohu ale přišel před pěti lety. A dokonce i pravé zápěstí se už zahojilo. Sice špatně, ale je zahojené. Takže potřebuje veškerou předběžnou péči. Rekonstrukci kostí a tkáně. Nejdřív je však třeba začít léčit malárii a tuberkulózu. A zbavit ho parazitů a následků podvýživy.“

„Dneska večer ho do Birminghamu ani do Nashvillu nedopravíme.“

„To by stejně k ničemu nebylo. Jen samotná operace by stála dvě stě tisíc dolarů. Protézy patrně ještě víc.“ Sebrala ze stolu dvě brožurky a podala je Reacherovi. Nákladná grafika a lesklé fotografie na přední straně. Modrá obloha, zelené trávníky, teplé cihlové budovy. Uvnitř podrobné informace o chirurgických zásazích a modelech protéz. Další barevné fotografie. Laskaví bělovlasí muži láskyplně objímající mechanické končetiny. Jednonozí lidé v atletických nátělnících pyšně vypjatí na štíhlých titanových oporách na startovní čáře maratónského běhu. Popisky pod fotografiemi plné optimismu.

„To nevypadá špatně,“ vyslovil pochvalu Reacher. Podal jí brožury zpátky. Dee Marie je vrátila na přesně stejné místo na stolku.

„Vzdušné zámky,“ opáčila.

„Dneska večer přespíte v motelu,“ rozhodla Paulingová. „Někde blízko. Možná bychom vám mohli půjčit auto. Umíte řídit?“

Dee Marie neodpověděla.

„Přijmi tu nabídku,“ vyzval ji Hobart. „Usnadní ti život.“

„Mám řidičák,“ připustila Dee Marie.

„Třeba by se nám podařilo půjčit i kolečkové křeslo.“

„To by nebylo špatné,“ pravil Hobart. „Místnost v přízemí a kolečkové křeslo. Ušetřilo by ti to spoustu práce, Dee.“

„Nejlepší by byla malá bytová jednotka,“ pokračovala Paulingová. „S kuchyňkou, kde byste mohla vařit.“

„To si nemůžu dovolit,“ namítla Dee Marie.

V místnosti se rozhostilo ticho. Reacher vyšel na odpočívadlo a zkontroloval schodiště. Nic se na něm nedělo. Vrátil se dovnitř a co nejlépe zavřel rozbité dveře. Otočil se doleva a prošel kolem koupelny do ložnice. Téměř celý malý prostor zabírala manželská postel. Patrně v ní spal Hobart, protože na nočním stolku se kupily antiseptické krémy a lahvičky s léky proti bolesti. Postel byla vysoká. Reacher si představil, jak Dee Marie přináší bratra na zádech, otáčí se, couvá a spouští ho na matraci. Pak ho narovnává a přikrývá. Odchází strávit další noc na pohovce.

Okno ložnice mělo dřevěný rám a tabulky pokrývala špína. Z jedné čtvrtiny ho zakrývaly vybledlé závěsy. Na parapetu tretky a barevná fotografie svobodníka námořní pěchoty. Vinnie, pochopil Reacher. Zesnulý manžel. Rozmetaný na kusy bombou nastraženou u okraje silnice. Okamžitě mrtvý, nebo možná také ne. Vojenskou čapku měl staženou hluboko do čela a pastelové barvy zářily nepřirozeným jasem. Posádkový fotograf, usoudil Reacher. Dvě kopie v ceně jednodenního platu, včetně dvou obálek z tvrdého kartonu, jedna pro matku a druhá pro manželku či přítelkyni. Někde ve světě existovaly podobné, na kterých byl zachycený Reacher. Pokaždé, když ho povýšili, se nechal vyfotografovat a poslal jeden snímek matce. Matka si je nikdy nevystavila, protože se na nich neusmíval. Reacher se do fotoaparátu nikdy neusmíval.

Přistoupil k oknu a pohlédl na sever. Auta se od něj vzdalovala jako řeka. Podíval se na jih. Stejná řeka aut, jen plynoucí směrem k němu.

A pak spatřil, jak u chodníku brzdí černý range rover.

Poznávací značka: OSC 19.

Reacher se otočil na patě a třemi dlouhými kroky vyšel z ložnice. Další tři ho donesly do obývacího pokoje.

„Už jsou tady,“ oznámil. „Právě parkují.“

Přistoupil k pohovce, popadl Hobarta za předek košile a zvedl ho do vzduchu. Odnesl ho do koupelny a položil jemně do vany. Dee Marie a Paulingová se vtlačily za Reacherem. Reacher se kolem nich protáhl a vyšel zpátky do chodbičky.

„Tam nemůžete zůstat,“ napomenula ho Paulingová.

„Musím,“ opáčil Reacher. „Jinak prohledají celý byt.“

„Nesmí vás tady najít.“

„Zamkněte se,“ nařídil Reacher. „A buďte úplně zticha.“

Reacher zůstal v chodbičce. Z koupelny se ozvalo cvaknutí zámku a o vteřinu později se rozřinčel zvonek od venkovních dveří. Reacher okamžik počkal a potom zmáčkl tlačítko domácího telefonu. „Ano?“ pravil. V mikrofonu zašuměl hluk z ulice a pak zaskřehotal hlas. Nedalo se poznat, komu patří.

„Zdravotní sestra ze Správy válečných vysloužilců,“ představil se.

Reacher se usmál. Hezké, pomyslel si.

Opět stiskl tlačítko a pravil: „Pojďte nahoru.“

Pak se vrátil do obývacího pokoje, usadil se na pohovku a čekal.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Z ÚTROB DOMU SE OZVALO PRASKÁNÍ SCHODIŠTĚ. Tři lidé, usoudil Reacher. Pak zaslechl, jak zahnuli a vyrazili do třetího patra. Zastavili se nahoře na schodech, překvapení, že vidí rozbité dveře. Potom je otevřeli. Kovově zaskřípal poškozený pant a pak už bylo slyšet jen kroky v chodbičce.

První vešel do obývacího pokoje Perez, mrňavý Latinoameričan.

Po něm Addison s jizvou po noži nad okem.

Nakonec sám Lane.

Perez udělal krok doleva, Addison krok doprava a Lane prošel do středu malého nehybného oblouku, který vytvořili, zastavil se a vytřeštil oči.

„Co tady, krucinál, děláte?“ vyštěkl.

„Vyhrál jsem,“ oznámil Reacher.

„V čem?“

„Jak jsem vám říkal. Vydělával jsem si tímhle na živobytí. Můžu vám dát zrcátko na tyči a stejně vás o hodiny předhoním.“

„Tak kde je Hobart?“

„Tady ne.“

„Ty dveře jste vyrazil vy?“

„Neměl jsem klíč.“

„Kde je?“

„V nemocnici.“

„Blbost. V nemocnicích jsme se právě ptali.“

„Ne v New Yorku. Je v Birminghamu v Alabamě nebo v Nashvillu v Tennessee.“

„Jak to víte?“

„Potřebuje specializovanou péči. V St. Vincent’s doporučili jednu z velkých univerzitních nemocnic na jihu. Dokonce ho vybavili literaturou.“

Reacher ukázal na brožury a Edward Lane porušil formaci, přistoupil ke stolku a popadl je do ruky. Obě prolistoval a zeptal se: „Která z nich?“

Reacher opáčil: „Není to jedno?“

„Samozřejmě že není,“ odsekl Lane.

„Hobart Kate neunesl.“

„Myslíte?“

„Ne, vím to.“

„Jak to?“

„Měl jste si koupit víc informací než jenom jeho adresu. Měl jste se nejdřív zeptat, proč ho vůbec v St. Vincent’s přijali.“

„Ptali jsme se. Prý má malárii. Napojili ho na kapačku.“

„Víc nic?“

„Ne, víc nic. U chlapa, který se právě vrátil z Afriky, se dá malárie čekat.“

„Škoda že jste si nevyslechl i zbytek.“

„Jaký zbytek?“

Reacher pravil: „Za prvé, na kapačku byl napojený přesně ve chvíli, kdy unesli Kate. A za druhé, je poněkud indisponovaný.“

„Co tím chcete říct?“

Reacher posunul pohled a zadíval se zpříma na Pereze a Addisona. „Amputovali mu končetiny,“ sdělil. „Nemá ruce, nemá chodidla, nemůže chodit, nemůže řídit, neudrží zbraň ani nevytočí telefonní číslo.“

Nikdo nepromluvil.

„Provedli mu to ve vězení,“ pokračoval Reacher. „V Burkina Fasu. Nový režim si s ním trochu pohrál. Vždycky jednou za rok, na jeho narozeniny. Levé chodidlo, pravé chodidlo, levá ruka, pravá ruka. Mačetou. Sek, sek, sek, sek.“

Nikdo nepromluvil.

„Poté, co jste všichni utekli a nechali ho ve štychu,“ upřesnil Reacher.

Žádná reakce. Ani vina, ani soucit.

Ani hněv.

Prostě vůbec nic.

„Nebyl jste tam,“ upozornil Lane. „Nevíte, jaké to bylo.“

„Vím ale, jaké je to teď,“ opáčil Reacher. „Hobart není pachatel, kterého hledáme. Nebyl by něčeho takového fyzicky schopen.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Přesto ho chci najít,“ prohlásil Lane.

„Proč?“

Bez odpovědi. Šachmat. Lane nemohl vysvětlit proč, aniž by se vrátil do minulosti a přiznal, co nařídil provést před pěti lety Knightovi. Odhalil by se tím před svými muži.

„Takže jsme zpátky na začátku,“ pravil. „Víme, kdo to neudělal. Skvělá práce, majore. Opravdu jste se dostal daleko.“

„Nemusím se vracet na začátek,“ opáčil Reacher.

„Jak to?“

„Máte pravdu, opravdu jsem se dostal daleko,“ oznámil Reacher. „Brzy vám sdělím jméno.“

„Kdy?“

„Až mi dáte peníze.“

„Jaké peníze?“

„Nabídl jste mi milion dolarů.“

„Když najdete mou manželku. Na to je teď příliš pozdě.“

„Jak myslíte,“ odtušil Reacher. „Ale v tom případě se ode mě nedozvíte to jméno. Dám vám jen zrcátko na tyči.“

Lane nakázal: „Dejte mi toho chlapa.“

„Tak mi zaplaťte.“

„Vážně jste tak prodejný?“

„Každý má svou cenu.“

„Vy ji máte hodně vysokou.“

„Zcela oprávněně.“

„Mohl bych z vás to jméno vymlátit.“

„To byste nemohl,“ sdělil Reacher. Vůbec se nepohnul. Seděl na pohovce, uvolněný, rozvalený, paže položené na opěradle, nohy natažené, sto devadesát pět čísel, téměř sto deset kilo, dokonalé ztělesnění neskutečné fyzické sebedůvěry. „Zkuste na mě sáhnout a ohnu vás přes koleno a zatluču vám Pereze Addisonovou hlavou jako hřebík do prdele.“

„Nemám rád výhrůžky.“

„To říká muž, který tvrdil, že mě nechá oslepit?“

„Byl jsem rozrušený.“

„Já byl švorc. A pořád ještě jsem.“

Ticho v místnosti.

„Dobře,“ oznámil Lane.

„Dobře co?“ zeptal se Reacher.

„Dobře, milion dolarů. Kdy se dozvím to jméno?“

„Zítra,“ přislíbil Reacher.

Lane přikývl. Otočil se. Přikázal svým mužům: „Odcházíme.“

Addison namítl. „Potřebuju do koupelny.“

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

HORKÝ VZDUCH V POKOJI SE ANI NEPOHNUL. Addison pravil: „Kde je koupelna?“

Reacher se pomalu postavil. Pravil: „Jak to mám vědět, copak jsem architekt?“ Podíval se mu však přes rameno, ke dveřím do kuchyně. Addison sledoval jeho pohled a udělal krok naznačeným směrem. Reacher ustoupil na opačnou stranu. Jen nepatrná ukázka psychologické choreografie, ale obývací pokoj byl tak malý, že se jejich pozice obrátily. Nyní stál Reacher blíž ke koupelně.

Addison namítl: „To je, myslím, kuchyně.“

„Možná,“ opáčil Reacher. „Běžte se podívat.“

Přesunul se k ústí chodbičky a sledoval, jak Addison otvírá dveře do kuchyně. Addison se podíval dovnitř, zjistil, že se nejedná o koupelnu, a zase vycouval. Potom se zastavil a předvedl lehce opožděnou reakci. Ještě jednou se podíval.

„Kdy odjel Hobart na jih?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl Reacher. „Patrně dneska.“

„Rozhodně odjel hodně narychlo. Na sporáku stojí polévka.“

„To měl podle vás umýt nádobí?“

„Většina lidí ho po sobě myje.“

„Většina lidí bez rukou?“

„Tak jak si vůbec uvařil polévku?“

„Tipoval bych, že mu někdo pomohl,“ navrhl řešení Reacher. „Patrně nějaký sociální pracovník. Pak pro Hobarta přijela sanitka, naložila ho a mizerně placená státní síla se rozhodla neobtěžovat se s úklidem. Vy byste se s ním snad obtěžoval? Já rozhodně ne.“

Addison pokrčil rameny a zavřel dveře kuchyně.

„Tak kde je koupelna?“ otázal se.

Reacher ho odbyl: „Běžte domů a použijte vlastní.“

„Cože?“

„Hobart se sem jednoho dne vrátí s kovovýma rukama, kterýma si dokáže rozepnout poklopec, a určitě by se mu nelíbila představa, že jste se mu vychcal do záchodové mísy.“

„Proč?“

„Protože si nezasloužíte chcát do stejné mísy jako on. Opustil jste ho na bojišti.“

„Nebyl jste tam.“

„To můžete být jedině rád. Protože bych vás nakopal do prdele a dovlekl za uši přímo do přední linie.“

Edward Lane vystoupil dopředu. „Ta oběť byla nezbytná v zájmu záchrany zbytku jednotky.“

Reacher mu pohlédl zpříma do očí. „Obětování a záchrana jsou dvě úplně odlišné věci.“

„Nemáte právo pochybovat o mých příkazech.“

„A vy zase o mých,“ odvětil Reacher. „Seberte ty své roťáky a vypadněte. Ať se vychčijou do kanálu.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Perez se tvářil neutrálně, Addison se mračil a Lane se rozhodoval. V očích se mu zračila vychytralost.

„Jméno,“ prohlásil. „Zítra.“

„Jak si přejete,“ přislíbil Reacher.

Lane kývl na své muže a ti vyklusali ve stejném pořadí, v jakém přišli. Nejprve Perez, potom Addison a nakonec Lane. S dusotem seběhli po schodišti. Reacher počkal, až bouchnou hlavní dveře, a potom přešel do ložnice. Oknem sledoval, jak nastupují do černého range roveru. Dal jim minutu, a když usoudil, že projeli přes semafor na Houston, vrátil se do chodbičky a zaklepal na dveře koupelny.

„Vzduch je čistý,“ oznámil.

Reacher odnesl Hobarta zpátky na pohovku a posadil ho jako malé dítě. Dee Marie zmizela v kuchyni a Paulingová se zadívala do země a řekla: „Všechno jsme slyšeli.“

Dee Marie oznámila: „Polévka je ještě teplá. Štěstí že nesáhl na hrnec.“

„Štěstí pro něj,“ opáčil Reacher.

Hobart se zavrtěl na pohovce a upozornil: „Nezahrávejte si s nimi. Nejsou to žádná neviňátka. Šlo vám o život. Lane zaměstnává pěkné lotry.“

„Zaměstnal i vás.“

„Ano, to zaměstnal.“

„Proč?“

„Jsem lotr,“ vysvětlil Hobart. „Krásně jsem do jeho týmu zapadl.“

„Přijdete mi v pořádku.“

„Jenom proto, že se mnou soucítíte.“

„Co jste tedy provedl?“

„Propustili mě pro hrubý trestný čin. Vykopli mě z armády.“

„Proč?“

„Neuposlechl jsem rozkaz. A pak zmlátil toho, kdo ho vydal.“

„Jak ten rozkaz zněl?“

„Zahájit palbu na civilní vozidlo. V Bosně.“

„To je protiprávní rozkaz.“

Hobart zavrtěl hlavou. „Ne, můj nadporučík měl pravdu. V tom autě seděli nepřátelé. Ještě ten den zranili dva z našich mužů. A byla to moje vina.“

Reacher se zeptal: „Co kdyby v Africe leželi v přední linii Perez a Addison? Nechal byste je tam?“

„Úkolem námořní pěchoty je poslouchat rozkazy,“ pravil Hobart. „A bohužel jsem na vlastní kůži poznal, že důstojníci jsou občas chytřejší než obyčejní vojáci.“

„A kdybyste se měl skutečně rozhodnout? Podle svého nejlepšího svědomí?“

Hobart se zadíval do prázdna. „Nenechal bych je tam. V žádném případě. Nechápu, jak to mohli udělat. Skutečně mi nejde na rozum, že toho byli schopni. A do smrti budu litovat, že uposlechli.“

„Polévka,“ oznámila Dee Marie. „Konec řečem, je čas jídla.“

Paulingová namítla: „Nejdřív bychom vás měli přestěhovat.“

„To už není třeba,“ pravila Dee Marie. „Nevrátí se. V současné chvíli se nacházíme na nejbezpečnějším místě ve městě.“

„Ulehčilo by vám to život.“

„Nejde mi o lehčí život. Jde mi o pravdu.“

Pak se rozezněl bzučák a do domácího telefonu se představil hlas s ruským přízvukem. Správce ze Šesté Avenue. Přišel spravit dveře. Reacher na něj počkal v chodbě. Správce nesl brašnu s nástroji a kus nového dřeva.

„Teď jsme rozhodně v pořádku,“ usoudila Dee Marie.

Tak Paulingová Rusovi jen zaplatila a sešla s Reacherem dolů na ulici.

Paulingová mlčela a tvářila se poněkud nepřátelsky. Pohled upírala přímo před sebe. Jen tiše kráčela a odmítala se podívat na Reachera.

„Co se děje?“ zeptal se jí.

„Všechno jsme v koupelně slyšeli,“ oznámila.

„Řekl jsem něco špatného?“

„Uzavřel jste dohodu s Lanem. Zaprodal jste se. Teď pro něj pracujete.“

„Pracuju pro Kate a Jade.“

„To byste mohl zadarmo.“

„Chtěl jsem ho vyzkoušet,“ vysvětlil Reacher. „Pořád mi chyběl důkaz, že tentokrát se jedná o skutečný únos. Kdyby byl fingovaný, Lane by vycouval. Namítl by, že žádné peníze nevysolí, protože jsem si dostatečně nepospíšil. Nic takového však neudělal. Pořád chce pachatele. Takže nějaký pachatel musí opravdu existovat.“

„Nevěřím vám. Takový test nic nedokazuje. Jak Patti Josephová správně řekla, Lane hraje hazardní hru. Přetvařuje se před svými muži a počítá s tím, že je chytřejší než vy.“

„Právě ale zjistil, že není chytřejší. Našel jsem Hobarta dřív, než se to podařilo jemu.“

„Přesto vám jde v první řadě o peníze.“

„Ano,“ potvrdil Reacher. „V první řadě mi jde o peníze.“

„Alespoň se to nesnažíte popírat.“

Reacher se usmál a pokračoval v chůzi.

„Už jste někdy viděla milion dolarů v hotovosti?“ zeptal se. „Už jste je někdy držela v ruce? Mně se to dneska podařilo. Je to naprosto skvělý pocit. Neskutečná váha, neskutečná hutnost. Neskutečná moc. Úplně hřály. Jako malá atomová bomba.“

„Určitě silný zážitek.“

„Chtěl jsem je. Opravdu hodně. A můžu je získat. Toho chlapa chci stejně najít. Kvůli Kate a Jade. A proč bych jeho jméno neprodal Laneovi? Výchozí situace se tím přece vůbec nezmění.“

„Samozřejmě že změní. Stane se z vás žoldák. Úplně stejný jako on.“

„Peníze otevírají netušené možnosti.“

„Co byste si počal s milionem dolarů? Koupil si dům? Auto? Novou košili? Prostě vás nechápu.“

„To není nic nového. Nechápe mě hodně lidí,“ opáčil Reacher.

„Chyba je na mé straně. Připadal jste mi sympatický. Považovala jsem vás za daleko lepšího člověka.“

„Vždyť také pracujete pro peníze.“

„Ale vybírám si zákazníky, velice pečlivě.“

„Je to spousta peněz.“

„Špinavých peněz.“

„Ale přesto se dají utratit.“

„Dobře, tak si je užijte.“

„To také udělám.“

Paulingová neodpověděla.

Reacher zaprosil: „Dejte mi šanci.“

„Nevím, proč bych to dělala.“

„Protože vám nejdřív uhradím ušlý čas a výlohy a potom pošlu Hobarta na jih do Birminghamu nebo Nashvillu, aby ho dali do pořádku. Pořídím mu zásoby náhradních končetin, které mu vystačí do konce života, pronajmu mu slušný byt a založím konto v bance, protože si nedokážu představit, že by ho někdo v takovém stavu zaměstnal. Rozhodně ne v jeho starém oboru. A jestli mi pak něco zbyde, koupím si novou košili.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. Novou košili nutně potřebuju.“

„Ne, myslíte to vážně s Hobartem?“

„Smrtelně vážně. Potřebuje pomoct. Zaslouží si to. Víc než kdokoliv jiný. A je jedině správné, že peníze na to poskytne Lane.“

Paulingová se zastavila. Popadla Reachera za paži a přitáhla ho k sobě.

„Omlouvám se,“ pravila. „Byla jsem vůči vám nespravedlivá.“

„Tak to odčiňte.“

„Jak?“

„Pomozte mi. Zbývá mi toho ještě spousta udělat.“

„Slíbil jste Laneovi, že zítra dodáte jméno.“

„Něco jsem říct musel. Potřeboval jsem ho dostat z bytu.“

„Podaří se vám dostát slovu?“

„Nevidím důvod, proč by se mi to nemělo podařit.“

„Kde začneme?“

„Nemám nejmenší tušení.“

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

ZAČALI DOMA U LAUREN PAULINGOVÉ. Bydlela v malém družstevním bytě na Barrow Street, poblíž Západní čtvrté. V budově bývalé továrny, s klenutými cihlovými stropy a šedesát čísel silnými stěnami. Byt měla vymalovaný teplou, přátelskou žlutí. Sestával z ložnice ve výklenku bez oken, z koupelny, kuchyně a místnosti s pohovkou, křeslem, televizí a spoustou knih. Zdobily ho koberečky v tlumených barvách, měkké látky a tmavé dřevo. Typické útočiště osamělé ženy. Zcela očividně. Zařízení navrhla a uskutečnila jediná mysl. Reacher si všiml zarámovaných dětských fotografií, ale i bez ptaní pochopil, že se jedná o synovce a neteře. Posadil se na pohovku, opřel si hlavu o čalounění a zadíval se do klenutého stropu. Věřil, že všechno se dá vystopovat na počátek. Pokud jeden člověk nebo skupina lidí něco sestavila, jiný člověk či jiná skupina to může zase rozebrat. Základní princip veškerého dění. Stačí jen dostatek empatie, nápadů a představivosti. A miloval tlak. Lhůty. Krátký čas vyhrazený na rozlousknutí problému. Tiché místo, kde se mohl soustředit. Spřízněnou duši, se kterou mohl pracovat. Nepochyboval, že s Paulingovou do rána celou záležitost vyřeší.

To přesvědčení mu vydrželo třicet minut.

Paulingová ztlumila světlo, zapálila svíčku a objednala jídlo z indické restaurace. Ručička Reacherových pomyslných hodinek se přehoupla k půl desáté. Obloha za okny se změnila z tmavomodré v černou a město se rozzářilo elektrickým jasem. Barrow Street byla klidná, ale na Západní čtvrté troubily taxíky. O pár bloků dál čas od času zakvílela sanitka uhánějící do St. Vincent’s. Místnost patřila k velkoměstu, ale zase ne tak úplně. Zachovala si jistou nezávislost. Jako napůl odsvěcená svatyně.

„Udělejte to ještě jednou,“ požádal Reacher.

„Co?“

„Pokuste se ze mě vymáčknout nové nápady. Klaďte mi zase otázky.“

„Dobře. Tak co zatím máme?“

„Neproveditelné přepadení a muže bez jazyka.“

„A vyřezávání jazyka nepatří k africkým zvyklostem.“

„Ale peníze k Africe patří, protože se jedná přesně o polovinu částky, kterou tam Lane získal.“

Ticho v místnosti. Jen vzdálené houkání sanitek spěchajících na jih po Sedmé Avenue.

„Začněme na samém začátku,“ navrhla Paulingová. „Co vás udivilo jako úplně první? Kdy se vám v hlavě poprvé rozsvítilo červené varovné světýlko? Zkuste si vzpomenout na sebemenší maličkost, klidně i zdánlivě nesouvisející.“

Reacher zavřel oči a vybavil si začátek: vůně espresa, umělohmotný pohárek v ruce, hebký na omak, ani teplý, ani studený. Gregory vystupující z auta, ostražitý a výkonný. Způsob, jakým se vyptával číšníka. Věcně a pozorně, jako správný veterán elitní jednotky. Jeho přímý přístup ke stolku na chodníku.

Reacher oznámil: „Gregory se mě zeptal na auto, které jsem viděl předchozí večer, já jsem mu sdělil, že odjelo ve tři čtvrtě na dvanáct, a on namítl, že to muselo být víc k půlnoci.“

„Diskuse o čase?“

„Žádná opravdová diskuse. Jen bezvýznamná maličkost, přesně jak jste říkala.“

„Co by znamenala?“

„Jeden z nás se spletl.“

Paulingová upozornila: „Nenosíte hodinky.“

„Dřív jsem je nosil. Ale rozbily se. Tak jsem je vyhodil.“

„Takže pravdu měl spíš Gregory.“

„Až na to, že obvykle přesně vím, kolik je.“

„Zavřete oči.“

„Dobře.“

„Kolik je hodin?“

„Devět třicet šest.“

„Výborně,“ vyslovila pochvalu Paulingová. „Já mám na hodinkách devět třicet osm.“

„V tom případě vám jdou napřed.“

„To myslíte vážně?“

Reacher otevřel oči. „Naprosto.“

Paulingová zašátrala mezi věcmi na konferenčním stolku a vytáhla dálkové ovládání k televizi. Pustila počasí. Čas stál v rohu obrazovky, patrně řízený nějakou oficiální meteorologickou družicí, na vteřinu přesný. Paulingová se ještě jednou podívala na hodinky.

„Měl jste pravdu,“ připustila. „Jdou mi o dvě minuty napřed.“

Reacher neodpověděl.

„Jak to děláte?“

„Nevím.“

„Gregory se vás ale zeptal dvacet čtyři hodiny poté, co jste to auto viděl. Utkvělo vám opravdu tak přesně v paměti?“

„Nejsem si jistý.“

„Co by znamenalo, kdyby se Gregory zmýlil a vy jste měl pravdu?“

„Něco rozhodně,“ opáčil Reacher. „Jen mě nenapadá, co by to mohlo být.“

„Další věc?“

V současnou chvíli jde spíš o otázku smrti než života, prohlásil Gregory. To byla další věc. Reacher se podíval znovu do pohárku, zjistil, že v něm zbývá jen vlažná sedlina, hustá a s hrudkami espresa. Odložil ho a pravil: Dobře, tak tedy pojďme.

„Gregoryho auto,“ řekl. „Jeho modré BMW. Něco mi na něm nesedělo. Ne v onen okamžik, ale později. Ze zpětného pohledu.“

„Víte co?“

„Ne.“

„A dál?“

„Potom jsme dorazili do Dakoty a velení převzal Lane.“

Fotografie, napadlo Reachera. Pak se všechno točilo kolem fotografie.

Paulingová pravila: „Potřebujeme přestávku. Tyhle věci se nedají uspěchat.“

„Máte v ledničce pivo?“

„Bílé víno. Nedal byste si?“

„Chovám se jako sobec. Před pěti lety jste nic nezvorala. Udělala jste všechno správně. Měli bychom to oslavit.“

Paulingová chvíli mlčela. Potom se usmála.

„To bychom měli,“ prohlásila. „Protože abych byla upřímná, mám z toho opravdu radost.“

Odešli spolu do kuchyně. Paulingová vyndala z ledničky láhev vína a Reacher ji otevřel vývrtkou ze zásuvky. Paulingová postavila na pult dvě skleničky a Reacher je naplnil. Pozvedli je a připili si.

„Spokojený život je nejlepší pomsta,“ prohlásil Reacher.

Pak se každý ještě jednou napil a odnesli si skleničky do obývacího pokoje. Usadili se na pohovku. Reacher se zeptal: „Skončila jste kvůli Anne Laneové?“

Paulingová odpověděla. „Ne přímo. Chci říct, ne hned po jejím únosu. Nakonec jsem se ale rozhodla k odchodu. Víte přece, jak to chodí. Přesně jako v námořním konvoji. Jedna z lodí dostane zásah, pod čáru ponoru, takže škoda není vidět. Stále víc však zaostává, stáčí se z kurzu, a když dojde k rozhodující bitvě, je daleko za obzorem. Nějak tak se mi vedlo.“

Reacher neodpověděl.

Paulingová dodala: „Možná jsem se ale podvědomě rozhodla už před tím. Miluju tohle město a nechtělo se mi z něj odcházet. Ale vedoucí newyorské pobočky hraje jenom druhé housle, bez velké naděje na úspěch.“

Paulingová se znovu napila vína, skrčila pod sebe nohy a natočila se bokem, aby na Reachera lépe viděla. Reacher se také natočil, takže je dělilo jen necelých třicet čísel.

„Proč jste odešel vy?“ zeptala se.

Reacher odpověděl: „Protože mi řekli, že můžu odejít.“

„Měl jste to v plánu?“

„Ne, měl jsem v plánu zůstat. Jakmile mi však oznámili, že mám i jinou možnost, ztratil jsem motivaci. Zjistil jsem, že mě nepotřebují konkrétně jako člověka. Patrně by byli rádi, kdybych zůstal, ale nezlomilo jim srdce, když jsem je opustil.“

„Potřebujete být potřebný?“

„To ani ne. Spíš mi vzali vítr z plachet. Nedokážu to pořádně vysvětlit.“ Reacher se zarazil a jen ji mlčky pozoroval. Ve světle svíčky vypadala skvěle. Jasné oči, hebká pokožka. Reacher měl ženy rád stejně jako každý jiný muž, ale vždycky na nich dokázal najít něco nepatřičného. Tvar uší, silný kotník, výšku, váhu, tvar. A každá nepatřičnost ho odradila. Lauren Paulingová však odpovídala všem parametrům. Nebylo na ní vůbec nic rušivého. Ani v nejmenším.

„Každopádně gratuluju,“ pravil. „Doufám, že se vám bude dneska v noci dobře spát.“

„Určitě,“ opáčila.

Pak dodala: „Pokud se k tomu vůbec dostanu.“

Krásně voněla. Jemný parfém, mýdlo, čistá pokožka, čistá bavlna. Vlasy jí spadaly na klíční kosti. Stehy na ramenech jejího trička lehce vystupovaly a vytvářely temné svůdné tunýlky. Byla sportovně štíhlá a vypracovaná, ale na správných místech zaoblená. „Proč byste se k tomu neměla dostat?“

„Možná budu celou noc pracovat.“

„Člověk by neměl jenom pracovat,“ namítl Reacher. „Při samé práci a žádné zábavě jedině zhloupne.“

„Vy mně moc hloupý nepřipadáte.“

„Děkuju,“ odpověděl Reacher, naklonil se a políbil ji jemně na rty. Měla je zlehka pootevřené a chutnala po víně. Reacher jí zasunul ruku pod vlasy na zátylku. Přitáhl ji k sobě a políbil o něco vášnivěji. Ona udělala to samé. Celou dlouhou minutu se drželi a líbali, skleničky s vínem pozdvižené ve vzduchu. Pak se od sebe odtáhli, odložili skleničky na stolek a Paulingová se zeptala: „Kolik je hodin?“

„Devět padesát jedna.“

„Jak to víš?“ přešla na tykání.

„Nemám tušení.“

Paulingová zůstala okamžik sedět a pak se předklonila a znovu ho políbila. Jednu ruku mu položila na zátylek a druhou na záda. Reacher ji objal úplně stejně, jen symetricky obráceně. Měla rychlý, chladivý jazyk. Úzká záda. Teplou pokožku. Zajel jí rukou pod tričko. Ucítil, jak mu vytahuje košili z opasku. Zlehka mu přejíždí nehty po kůži.

„Tohle obvykle nedělám,“ vydechla mu do úst. „Ne s lidmi, se kterými pracuju.“

„My ale nepracujeme,“ namítl Reacher. „Děláme si přestávku.“

„A slavíme.“

„To rozhodně.“

„Slavíme, že nejsme Hobart? Nebo Kate Laneová?“

„Slavíme skutečnost, že jsi taková, jaká jsi.“

Paulingová pozvedla paže a vypjala se. Reacher jí stáhl tričko. Odhalil mrňavou černou podprsenku. Také pozvedl paže, Paulingová si klekla na pohovku a osvobodila ho z košile. Potom z trička. Přejela mu rozevřenými dlaněmi po širokém hrudníku. Zastavila se u opasku a rozepnula mu pásek. Reacher jí rozepnul podprsenku. Zvedl ji, položil na pohovku a políbil na nahá ňadra. Když mu vnitřní hodiny oznámily pět minut po desáté, leželi už v objetí na posteli, nazí pod přikrývkou a milovali se s trpělivostí a něhou, jakou ještě nikdy nepoznal.

„Starší ženy,“ poznamenala. „Máme své výhody.“

Reacher neodpověděl. Jen se usmál, sklonil hlavu a vtiskl jí polibek do vlhké a slané prohlubně za uchem.

Potom se společně osprchovali, dopili víno a vrátili se do postele. Reacher byl příliš unavený, než aby dokázal přemýšlet, a tak spokojený, že mu to vůbec nevadilo. Jen vychutnával teplo, klid a pohodu. Paulingová se k němu přitulila a oba slastně usnuli.

O mnohem později se Paulingová zavrtěla a zakryla Reacherovi rukou oči. „Kolik je hodin?“ zašeptala.

„Šest čtyřicet dva.“

„Jsi neuvěřitelný.“

„Tenhle talent mi k ničemu není. Jedině snad ušetřím za nové hodinky.“

„Co se stalo s tvými starými?“

„Rozšlápl jsem je. Položil jsem si je k posteli a postavil se na ně, když jsem vstával.“

„A tím jsi je rozbil?“

„Byl jsem obutý.“

„V posteli?“

„Člověk je pak rychleji oblečený.“

„Vážně jsi neuvěřitelný.“

„Nedělám to pořád. Záleží na tom, v jaké posteli ležím.“

„Co by znamenalo, kdyby se Gregory spletl s časem a tys měl pravdu?“

Reacher se nadechl a otevřel ústa, aby odpověděl: Nevím.

Pak je ale zase zavřel.

Protože najednou věděl.

„Počkej,“ požádal.

Položil hlavu zpátky na polštář a zadíval se do temného stropu.

„Máš ráda čokoládu?“ zeptal se.

„Ano.“

„Vlastníš baterku?“

„V kabelce nosím malou Maglite.“

„Tak ji vyndej,“ nařídil Reacher. „Kabelku nech doma. A oblíkni si kalhoty. Sukně by ti bránila v pohybu.“

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

ŠLI PĚŠKY, protože se udělalo nádherné ráno a Reacher potřeboval klid na přemýšlení, který by v podzemce ani v taxíku nenašel. Barrow, Bleecker a pak na jih po Šesté Avenue. Už bylo teplo. Kráčeli pomalu, aby dorazili na čas. Přesně v půl osmé zabočili na východ do Spring Street. Přešli Sullivan a Thompson.

„Jdeme do té opuštěné budovy?“ zeptala se Paulingová.

„Ano, ale trochu oklikou,“ opáčil Reacher.

Zastavil se před cukrárnou. Přiložil dlaně na výkladní skříň a nakoukl dovnitř. V kuchyni se svítilo. Pohybovala se po ní majitelka, malá, tmavá, unavená, otočená zády. Šestnáctihodinová pracovní doba, řekla. Jsem přesná jako hodinky, sedm dnů v týdnu, malý obchod, odpočinek si nemůžeme dovolit.

Zaklepal hlasitě na sklo a majitelka se zastavila, obrátila a nasadila podrážděný výraz, když ho poznala. Pak pokrčila rameny, přiznala porážku a přešla k předním dveřím. Odemkla, pootevřela a pozdravila: „Dobré ráno.“

Na Reachera se vyvalila hořká vůně čokolády.

Požádal: „Pustíte nás zase přes obchod do průchodu?“

„Kdo je s vámi tentokrát?“

Paulingová udělala krok dopředu a představila se.

Majitelka zapochybovala: „Jste skutečně deratizéři?“

„Vyšetřovatelé,“ opravila ji Paulingová. V ruce už držela připravenou vizitku.

„Co vyšetřujete?“

„Zmizela jedna žena,“ oznámil Reacher. „A její dcera.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Majitelka se zeptala: „Vy si myslíte, že je drží ve vedlejším domě?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „V tom domě nikdo není.“

„To je dobře.“

„Jenom provádíme běžné šetření.“

„Nechcete čokoládu?“

„Ne k snídani,“ odmítl Reacher.

„Já bych si dala,“ přijala Paulingová.

Majitelka jim otevřela a Reacher s Paulingovou vstoupili do obchodu. Paulingová si chvíli vybírala. Rozhodla se pro malinový fondán velikosti golfového míčku. Kousla do něj a vydala pochvalný zvuk. Potom prošla za Reacherem kuchyní a krátkou vykachlíčkovanou chodbou. Zadními dveřmi ven do průchodu.

Zadní trakt domu vypadal úplně přesně tak, jak si ho Reacher pamatoval. Matné červené dveře, zčernalá kulovitá klika, špinavé okno v přízemí. Pro jistotu otočil klikou a zatáhl, dveře však byly opravdu zamčené. Sklonil se a rozvázal si tkaničky. Sundal si botu, uchopil ji za špičku a rozmáchl se s ní jako s kilovým kladivem. Rozbil okno v přízemí, vlevo dole, blízko u zámku dveří.

Ještě trochu poklepal na sklo, rozšířil otvor a zase se obul. Zastrčil paži do otvoru, objal stěnu a šátral tak dlouho, až nahmatal vnitřní kliku. Uvolnil západku a vytáhl opatrně paži.

„Výborně,“ podotkl.

Otevřel dveře, ustoupil stranou a nechal Paulingovou nahlédnout do domu.

„Přesně jak jsi říkal,“ potvrdila Paulingová. „Neobyvatelný. Bez podlah.“

„Chce se ti udělat si výlet po žebříku?“

„Proč mně?“

„Protože jestli se mýlím, mohl bych ztratit naději a zůstat navždy dole.“

Paulingová natáhla hlavu a podívala se na žebřík. Stál pořád na stejném místě, ve strmém úhlu, opřený vpravo o úzkou stěnu mezi oknem a dveřmi.

„V Quanticu jsem lezla po horších překážkách,“ oznámila. „Ale to už je pěkně dávno.“

„Spadneš nanejvýš ze tří a půl metru,“ utěšil ji Reacher.

„Děkuju.“ Paulingová se otočila a postavila se zády k jámě. Reacher ji vzal za pravou ruku a Paulingová se posunula doleva, zhoupla se a došlápla levou nohou na žebřík. Chytila se ho levačkou, počkala, až se ustálí, a začala lézt dolů do temnoty. Žebřík se trochu kolébal a praskal a potom se ozvalo žuchnutí, jak z něj seskočila.

„Je tady spousta špíny,“ zavolala.

„To je mi líto,“ opáčil Reacher.

„Mohly by tu žít krysy.“

„Rozsviť baterku.“

„Světlo je zažene?“

„Ne, ale uvidíš, až na tebe zaútočí.“

„Děkuju mockrát.“

Reacher se naklonil nad jámu a zahlédl paprsek baterky. „Kam mám jít?“ křikla Paulingová.

„Dopředu. Přesně pod vstupní dveře.“

Paprsek baterky se napřímil a vyrazil komíhavě vpřed. Stěny sklepa kdosi kdysi dávno natřel bílým vápnem, které zlehka odráželo světlo. Všude se povalovaly odpadky. Papíry, lepenkové krabice, hnijící hromady neidentifikovatelných předmětů.

Paulingová se dostala k přední stěně. Světlo z baterky vystřelilo nahoru a odhalilo vstupní dveře. Paulingová se posunula malinko doprava a postavila se přímo pod ně.

„Teď se podívej dolů,“ zavolal Reacher. „Co vidíš?“

Světlo poskočilo dolů. Těsně k zemi, překvapivě jasné.

„Hnusné odpadky,“ oznámila Paulingová.

„Podívej se pořádně,“ poradil jí Reacher. „Možná se od něčeho odrazily.“

„Co se mělo odrazit?“

„Trochu zahrab a hned to zjistíš. Alespoň doufám.“

Paprsek z baterky opsal malý kruh. Potom o něco širší. Pak se zastavil a zůstal svítit do jednoho místa.

„Už to vidím,“ sdělila Paulingová. „Jak jsi to věděl?“

Reacher neodpověděl. Paulingová chvíli jenom stála a potom se sehnula. Narovnala se a pozvedla ruce nad hlavu. V pravačce držela baterku. V levačce dvoje klíče od auta, jedny od mercedesu a druhé od BMW.

PADESÁTÁ KAPITOLA

PAULINGOVÁ SE PROPLETLA MEZI ODPADKY zpátky k úpatí žebříku a hodila klíče Reacherovi. Reacher je chytil, jedny do pravé ruky a jedny do levé. Visely na pochromovaném kroužku s černými koženými přívěsky znázorňujícími emblémy výrobců. Trojcípou hvězdu mercedesu a modrobílou hřídel BMW. Na každém kroužku byl jen jeden klíč a dálkové ovládání. Reacher odfoukl prach, odstranil zbytky špíny a zastrčil si je do kapsy. Pak se natáhl nad jámu, popadl Paulingovou za paži a pomohl jí ze žebříku a do bezpečí průchodu. Paulingová se oprášila a oklepala si z bot nalepené odpadky.

„Tak co jsme zjistili?“ otázala se.

„To bych také rád věděl,“ opáčil Reacher.

Zavřel matné červené dveře, protáhl paži otvorem v okně, opět objal stěnu a zajistil zámek. Opatrně se vyprostil a vyzkoušel kulovitou kliku. Držela. Zcela pevně.

„Celá ta záležitost se škvírou na dopisy byla jenom finta,“ pravil. „Měla posloužit k odvrácení pozornosti. Náš muž už klíče měl. Náhradní z Laneovy kanceláře. V zásuvce jsem jich tam našel celou sbírku. Uložené v plastikových pouzdrech. Pár jich chybělo.“

„Takže s tím časem jsi se nemýlil.“

Reacher přikývl. „Náš muž čekal v bytě nad kavárnou. Seděl na židli a díval se z okna. Viděl, jak Gregory v jedenáct čtyřicet zaparkoval a zamířil do Spring Street, ale nesledoval ho. Protože nemusel. Celá Spring Street mu byla srdečně ukradená. Jen vyklouzl ze dveří, přešel na druhou stranu Šesté Avenue a vytáhl z kapsy náhradní klíč. Okamžitě, mnohem blíž k jedenácti čtyřiceti než k půlnoci.“

„To samé ono druhé ráno s modrým mercedesem.“

„Úplně to samé,“ potvrdil Reacher. „Dvacet minut jsem ty zatracené dveře pozoroval a on se k nim ani nepřiblížil. Vůbec se nevzdálil na jih od Houston Street. Dvě minuty poté, co Gregory vystoupil, už seděl v BMW.“

„A proto požadoval konkrétní auta. Potřeboval, aby do nich pasovaly ukradené klíče.“

„A to mě také upoutalo, když mě Gregory nechal první večer nastoupit. Odemkl auto ze tří metrů dálkovým ovládáním, jako by to udělal každý jiný. Večer předtím to ale onen muž neudělal. Došel až k mercedesu a zastrčil klíček do zámku. Takhle se přece auta už dávno neotvírají. Jemu ale nic jiného nezbývalo, protože neměl dálkové ovládání. To se k náhradním klíčům nedává. A je tím pádem také jasné, proč si k poslednímu předání vybral zase jaguár. Chtěl ho zamknout ještě z druhé strany ulice, jakmile do něj Burke naloží peníze. Z důvodu bezpečnosti. A to mohl udělat jen s jaguárem, protože k němu měl jako k jedinému dálkové ovládání. Zmocnil se ho při počátečním přepadení.“

Paulingová neodpověděla.

Reacher dodal: „Pověděl jsem Laneovi, že dotyčný použil jaguár symbolicky. Jako upomínku. Ve skutečnosti však jednal z praktického důvodu, ne z psychologického.“

Paulingová ještě okamžik mlčela. „Takže se vracíš k teorii, že musí existovat pomocník mezi Laneovými muži? Jinak by to přece nešlo. Kdo by ukradl náhradní klíče? Teorii se zrádcem jsi však už jednou zavrhl. Usoudil jsi, že zevnitř nikdo nepomohl.“

„To je pravda.“

„Tak kdo to byl?“

„Muž bez jazyka. On je klíčová postava.“

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

PAULINGOVÁ S REACHEREM propochodovali cukrárnou a před půl devátou už zase stáli na ulici. Do kanceláře Paulingové na Západní čtvrté dorazili před devátou.

„Teď zapojíme Brewera,“ oznámil Reacher. „A Patti Josephovou.“

„Brewer ještě spí,“ namítla Paulingová. „Pracuje až odpoledne.“

„Dneska začne pracovat brzy ráno. Musí pohnout zadkem a zjistit totožnost toho utopence z Hudson River.“

„Taylor?“

„Potřebujeme mít jistotu, že je to on. Patti má určitě jeho fotografii. Vsadím se, že vyfotografovala každého, kdo někdy vystrčil nos z Dakoty. Když dá nějaký dobrý snímek Brewerovi, Brewer s ním může zajít do márnice a provést identifikaci.“

„Patti není v tomhle ohledu nejlepší spojenec. Chce Lanea dostat, ne mu pomoct.“

„Nepomáháme Laneovi. To přece víš.“

„Nejsem si jistá, že Patti ten rozdíl pochopí.“

„Chceme po ní jenom jednu mizernou fotografii. To by pro nás snad mohla udělat.“

Tak Paulingová zavolala Patti Josephové. Patti potvrdila, že za čtyři roky, co bydlí v Majesticu, posbírala celou galerii Laneových mužů. Zpočátku se o ni zdráhala podělit. Pak však usoudila, že potvrzení Taylorovy totožnosti Laneovi v ničem neprospěje. Tak slíbila, že vybere nejlepší portrét a připraví ho pro Brewera. Pak zavolala Paulingová Brewerovi a vzbudila ho.

Brewer byl pěkně naštvaný, ale souhlasil, že fotografii vyzvedne. Jednal i ve vlastním zájmu. Identifikací neznámé mrtvoly si na policejním oddělení vyslouží pár plusových bodů.

„Co dál?“ otázala se Paulingová.

„Dáme si snídani,“ rozhodl Reacher.

„Máme na ni čas? Slíbil jsi, že Laneovi dneska dodáš jméno.“

„Dnešek potrvá až do půlnoci.“

„Co podnikneme po snídani?“

„Možná se budeš chtít osprchovat.“

„Nepotřebuju se sprchovat. Tak hrozný ten sklep zase nebyl.“

„Neměl jsem na mysli sklep. Napadlo mě, že bychom si mohli koupit kávu a croissanty a odnést si je k tobě do bytu. A když jsme u tebe byli naposledy, skončili jsme ve sprše.“

Paulingová podotkla: „Chápu.“

„Ale jenom jestli chceš.“

„Znám jednu pekárnu, kde prodávají báječné croissanty.“

O dvě hodiny později si Reacher drhl mokré vlasy zapůjčeným ručníkem a zvažoval, jestli se opět vrátit k předtuchám. Předtuchám normálně moc nevěřil. Příliš často se jednalo pouze o divoké domněnky, které nikam nevedly a stály spoustu času. Ale Brewer se ještě neozval, tak neměl co na práci a mohl si dovolit trochu času obětovat. Paulingová vyšla z ložnice a vypadala skvěle. Boty, punčochy, úzká sukně, hedvábná blůza, vše v černé barvě. Vykartáčované vlasy, lehký make-up. Nádherné oči, velké, upřímné, inteligentní.

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

„Třináct minut po jedenácté. Naprosto přesně.“

„Jednou mi musíš prozradit, jak to děláš.“

„Až na to přijdu, budeš první, kdo se to dozví,“ přislíbil Reacher.

„Vážně dlouhá snídaně,“ poznamenala Paulingová. „Ale hezká.“

„Plně s tebou souhlasím.“

„Co dál?“

„Mohli bychom si dát oběd.“

„Zatím nemám hlad.“

„Tak vynecháme jídlo.“

Paulingová se usmála.

„Vážně,“ napomenula ho. „Musíme se pustit do práce.“

„Můžeme zajít k tobě do kanceláře? Rád bych se na něco podíval.“

* * *

Na Barrow Street panoval klid, ale na Západní první právě začínala polední špička. Po chodnících proudily davy lidí spěchajících na oběd. Reacher s Paulingovou se museli přizpůsobit jejich tempu, takže se pohybovali pomaleji, než by si přáli. Ale nic jiného jim nezbývalo. Provoz na chodníku se řídí stejnými pravidly jako na ulici. Vznikají zácpy a obvyklých pět minut najednou trvá deset. Dolní dveře v domě s kanceláří už byly odjištěné. Ostatní nájemníci měli dávno otevřeno a několik hodin pilně pracovali. Reacher následoval Paulingovou nahoru po schodišti, počkal, až najde klíče, a pak společně vstoupili do její čekárny. Reacher okamžitě pokračoval do zadní místnosti s knihami a počítačem.

„Na co se chceš podívat?“ zeptala se Paulingová.

„Začneme telefonním seznamem. Písmenem T jako Taylor.“

Paulingová sundala z police Bílé stránky a otevřela je na psacím stole. V seznamu stála spousta Taylorů. Jednalo se o běžné jméno.

Paulingová se zeptala: „Nějaké iniciály?“

„Nemám tušení. Postupuj podle ulic. Hledáme soukromou osobu ve West Village.“

Paulingová se zatvářila jako obchodník s realitami a soustředila se na požadovanou oblast. Po chvíli měla zaškrtnuto sedm možností. Západní osmá ulice, Bank, Perry, Sullivan, Západní dvanáctá, Hudson a Waverly Place.

Reacher rozhodl: „Nejdřív Hudson Street. Podívej se do mapy a zjisti, ve kterém bloku bydlí.“

Paulingová otevřela mapu, přiložila ji těsně pod telefonní číslo Taylora na Hudson Street a vyhledala příslušnou lokalitu.

Vzhlédla.

„Přesně mezi Clarkson a Leroy,“ oznámila.

Reacher neodpověděl.

„Co to má znamenat?“

„Máš nějaký návrh?“

„Muž bez jazyka znal Taylora? Bydlel u něj? Pracoval s ním? Zabil ho?“

Reacher neodpověděl.

„Už to mám,“ zajásala Paulingová. „Taylor byl ten zrádce v Laneových řadách. Ukradl náhradní klíče k autům. Zastavil před Bloomingdale’s přesně tam, kde únosce potřeboval. To počáteční přepadení se ti přece od začátku nezdálo. Tímhle by se vysvětlilo.“

Reacher neodpověděl.

Paulingová zapochybovala: „Je ten mrtvý z řeky vůbec Taylor?“

„To se dozvíme, až se ozve Brewer.“

„Přístaviště člunů leží hodně severně od centra. A kolem centra se všechno točí.“

„Hudson je až k Tappan Zee přílivová. Technicky vzato je to mořská zátoka a ne řeka. Mrtvolu mohla odplavit na sever i na jih.“

„Co přesně se tady odehrává?“

„Makáme na detailech a ověřujeme vodítka. Používáme krajní prostředky. Krok za krokem. Jako další nás čeká návštěva Taylorova bytu.“

„Hned teď?“

„Samozřejmě, kdy jindy?“

„Dostaneme se dovnitř?“

„Kadí medvědi v lese?“

Paulingová popadla kus papíru a opsala na něj adresu z telefonního seznamu. „G. Taylor,“ poznamenala. „Zajímalo by mě, co znamená to G.“

„Nezapomeň, že byl Brit. Mohl se jmenovat Geoffrey, Gerald, Gareth, Glynn, Gervaise, Godfrey nebo Galahad.“

Šli pěšky. Z odpadkových košů a kanálů stoupal v poledním horku kyselý zápach mléka z odhozených obalů. Ulice blokovaly náklaďáky a taxíky. Řidiči rozčileně troubili v naději, že se jim podaří zkrátit hrozící zpoždění. Z klimatizačních zařízení v oknech odkapávaly obrovské kapky vody. Podomní obchodníci nabízeli falešné hodinky, deštníky a vybavení k mobilům. New York v plné vřavě. Reacher ho měl radši než většinu jiných měst. Líbila se mu jeho rozevlátá lhostejnost, uspěchaná horečnatost a naprostá anonymita.

Hudson Street měla mezi Clarkson a Leroy na západní straně budovy a na východní James. J. Walker Park. Taylor bydlel v šestnáctipodlažní cihlové krychli s prostým, ale decentním vestibulem. Bez portýra na chodníku. Což celou akci usnadňovalo. Jeden člověk je vždycky lepší než dva. Nemůže svědčit sám proti sobě.

„Přístup?“ otázala se Paulingová.

„Nejjednodušší řešení,“ opáčil Reacher. „Přímý přístup.“

Otevřeli vstupní dveře a vešli do vestibulu. Zdobily ho tmavé vápencové obklady a naleštěné kovové detaily. Žulová podlaha. Kdysi velice moderní dekor, nyní poněkud zastaralý. Reacher přistoupil rovnou k pultu vrátného, vrátný vzhlédl a Reacher ukázal na Paulingovou.

„Pojďme uzavřít obchod,“ navrhl. „Tahle dáma vám dá čtyři sta dolarů a vy nás pustíte do bytu pana G. Taylora.“

Nejjednodušší řešení. Přímý přístup. Vrátní jsou lidské bytosti. A byla to dobře zvolená suma. Čtyři sta zní zajímavě. Ani příliš přehnaně, ani příliš lakotně. Neproletí jedním uchem dovnitř a druhým ven. Vzbudí pozornost. A důvěru, že se jedná o seriózní obchod. Kromě toho Reacher ze zkušenosti věděl, že u dotyčného vyvolá neodolatelné pokušení usmlouvat ji na pět set. A jakmile tomuhle pokušení jednou propadne, je vyhráno. Úplně stejně funguje prostituce. Jakmile padnou zábrany, záleží vše jenom na ceně.

Vrátný se podíval doleva, potom doprava. Nikoho nezahlédl.

Žádní svědkové. Výborně.

„Samotné?“ otázal se vrátný.

„To je úplně jedno,“ odpověděl Reacher. „Můžete jít s námi. Nebo poslat opraváře.“

Vrátný zaváhal. Pravil: „Dobře, pošlu opraváře.“

Peníze si ale necháš pro sebe, pomyslel si Reacher.

„Pět set,“ přihodil vrátný.

Reacher opáčil: „Platí.“

Paulingová otevřela kabelku a peněženku, olízla si palec a odpočítala pět set dolarů. Přehnula je přes ukazováček a posunula přes pult.

„Dvanácté patro,“ poradil vrátný. „Zabočte doleva a projděte chodbou k posledním dveřím vpravo. Opravář přijede za vámi.“ Ukázal k výtahu a popadl vysílačku, aby se spojil s opravářem. Reacher s Paulingovou přistoupili k výtahu a stiskli šipku směřující nahoru. Dveře se otevřely, jako by na ně výtah celou dobu čekal.

„Dlužíš mi fůru peněz,“ upozornila Paulingová.

„Neboj, všechny ti vrátím,“ ujistil ji Reacher. „Dneska večer zbohatnu.“

„Doufám, že zaměstnanci v mé budově mají daleko vyšší morální zásady.“

„O tom si můžeš nechat jedině zdát. Za svůj život jsem se dostal už do pěkné řádky budov.“

„Měl jsi zvláštní rozpočet na úplatky?“

„Obrovský. Ještě před mírovou dividendou. Ta zmrazila spoustu rozpočtů.“

Výtah zastavil ve dvanáctém patře a dveře se otevřely. Do chodby z holých cihel, částečně vymalované bílou barvou. Jediné světlo vycházelo z televizních obrazovek umístěných za sklem ve výši pasu. Žhnuly matně purpurovou barvou.

„Hezké,“ pravila Paulingová.

Reacher opáčil: „U tebe se mi líbí víc.“

Zabočili doleva a našli poslední dveře vpravo. Ve výši očí na nich byla připevněná schránka s kukátkem, číslem bytu a černou páskou hlásající Taylor. Severovýchodní roh budovy. Tichá chodba voněla slabě po osvěžovači vzduchu a čisticím prostředku na koberce.

Reacher se zeptal: „Kolik může takový byt stát?“

„Myslíš nájem?“ upřesnila Paulingová. Změřila pohledem vzdálenost mezi dveřmi, odhadla velikost bytu a usoudila: „Malý byt s dvěma ložnicemi, přibližně čtyři tisíce měsíčně. V takovémhle domě možná i čtyři a půl.“

„To je spousta peněz.“

„Ne když vyděláváš dvacet pět táců.“

Vpravo cinkl zvonek výtahu a vystoupil muž v zelené uniformě obtočené koženým pásem s nářadím. Opravář. Došel k Reacherovi a Paulingové a vytáhl klíč. Nepoložil jedinou otázku. Odemkl Taylorovy dveře, otevřel je a ustoupil stranou.

Reacher vstoupil jako první. Byt působil prázdně. Vzduch byl horký a nehybný. Za dveřmi se nacházela předsíňka velikosti telefonní budky, nalevo kuchyně z nerez oceli a vpravo zabudovaná šatna. Obývací pokoj rovně vepředu a nalevo vedle sebe dvě ložnice, jedna větší a jedna menší. Kuchyně a obývací pokoj zářily čistotou a panoval v nich naprostý pořádek. Výzdoba odpovídala stylu moderny padesátých let, umírněná, vkusná, mužná. Podlahy z tmavého dřeva, světlé stěny, vysoké vlněné koberce. Javorový psací stůl. Lenoška od Eamese a otoman naproti pohovce od Florence Knoll. Dlouhé křeslo s podnožkou od Le Corbusiera a nízký stolek od Noguchiho. Stylové. Ne levné. Klasické kusy. Reacher je poznal podle obrázků v časopisech, které četl. Na stěně visel originál. Městská scéna, rušná, jasná, plná života, akrylové barvy na plátně. Množství knih vyrovnaných spořádaně podle abecedy na policích. Malá televize. Spousta cédéček a kvalitní hudební souprava napojená pouze na sluchátka. Bez zesilovačů. Ohleduplný člověk. Dobrý soused.

„Velice elegantní,“ prohodila Paulingová.

„Angličan v New Yorku,“ poznamenal Reacher. „Patrně pil čaj.“

Větší ložnice byla tak strohá, že téměř připomínala klášterní celu. Bílé stěny, velikánská postel, šedivé ložní prádlo, italská lampa na nočním stolku, další knihy, další obraz od stejného umělce. Šatna měla tyč na ramínka a svislou řadu polic. Na tyči visely obleky, saka, košile a kalhoty, pečlivě uspořádané podle roční doby a barev. Oblečení bylo čisté a vyžehlené. Každé ramínko dělily přesně tři centimetry. Na policích se vršila trička, spodní prádlo a ponožky. Každá hranička byla vzorně zarovnaná a přesně stejně vysoká jako vedlejší. Spodní police obsahovala boty. Přesně takové, jaké miloval Reacher. Výhradně anglické a kvalitní, černé a hnědé, vyleštěné jako zrcadlo. Všechny napnuté na cedarových kopytech.

„To je neuvěřitelné,“ vydechla Paulingová. „Tohohle chlapa bych chtěla za muže.“

Reacher neodpověděl a přešel k druhé ložnici. Tam musely dojít peníze, vůle nebo entuziasmus. Byla to jen malá nezařízená kobka. Nepoužívaná. Tmavá, rozpálená a vlhká. V objímce na stropě chyběla žárovka. Stály tam pouze dvě úzké železné postele. Přisunuté k sobě. Se zmuchlanými pokrývkami. Prolezenými polštáři. Okno zakrývala černá látka. Přilepená páskou ke stěnám, nahoře, dole a po stranách. V jednom rohu ji však někdo odloupl a odhrnul úzký trojúhelník látky. Buď kvůli výhledu, nebo vzduchu.

„Tady to je,“ prohlásil Reacher. „Sem schoval Kate a Jade.“

„Ale kdo? Ten muž, co nemůže mluvit?“

„Ano,“ potvrdil Reacher. „Schoval je sem muž, co nemůže mluvit.“

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

PAULINGOVÁ PŘISTOUPILA K PŘIRAŽENÝM POSTELÍM, sklonila se a prozkoumala polštáře. „Dlouhé tmavé vlasy,“ oznámila. „Ženské a dívčí. Musely se celou noc vrtět a otáčet.“

„To se jim vůbec nedivím,“ poznamenal Reacher.

„Možná dvě noci.“

Reacher se vrátil do obývacího pokoje a prohledal psací stůl. Opravář ho pozoroval ode dveří. V psacím stole panoval stejně vzorný pořádek jako v šatně, moc toho však neobsahoval. Pár osobních dokumentů, papírů z banky, nájemní smlouvu na byt. Taylor se prvním jménem jmenoval Graham. Byl britský občan a cizinec s povolením k trvalému pobytu. Měl číslo sociálního pojištění. Životní pojistku a důchodové zabezpečení. Reacher se zahleděl na konzolový telefon na stole. Moderní, od firmy Siemens. Vypadal zbrusu nový a teprve nedávno instalovaný. Měl deset tlačítek rychlé volby s papírovými proužky za umělohmotnou fólií. Na prvním stálo L. Patrně Lane, usoudil Reacher. Stiskl odpovídající tlačítko a na malé digitální obrazovce naskočilo 212. Manhattan. S největší pravděpodobností Dakota. Vyzkoušel všechna ostatní tlačítka, v řadě za sebou. Obrazovka ukázala třikrát 212, třikrát 917, dvakrát 718 a jedno dlouhé číslo začínající 01144. Všechny dvěstědvanáctky budou Manhattan. Nejspíš kamarádi, možná včetně Gregoryho, protože na jednom papírku stálo G. Devětsetsedmnáctky budou na mobil, patrně stejných kamarádů, aby se dali zastihnout i mimo domov, nebo lidí bez pevné linky. Sedmsetosmnáctky budou Brooklyn. Pravděpodobně kamarádi, kteří nemají na nájem na Manhattanu.

Dlouhé číslo bude do Velké Británie. Patrně rodina. Na papírku stálo S. Možná máma nebo táta.

Reacher ještě chvíli mačkal tlačítka a pak skončil s psacím stolem a vrátil se do druhé ložnice. Paulingová stála u okna, natočená bokem a dívala se úzkou štěrbinou.

„Zvláštní,“ pravila. „Nepřipadá ti? Ležely právě v téhle místnosti. A ten výhled byl možná poslední, co viděly.“

„Nezemřely tady. Pachateli by se špatně odstraňovala těla.“

„Ne doslova poslední výhled. Mám na mysli poslední kousek starého života.“

Reacher neodpověděl.

„Cítíš je tady?“

Reacher odpověděl: „Ne.“

Proklepal kotníky stěny a potom si klekl a proklepal podlahu. Stěny působily silně a masivně a pod dřevem podlahy se musel skrývat beton. Schovat vězně do bytu v činžáku je dost neobvyklé, ale tenhle působil jako dostatečně chráněný. Přinuťte vězně, aby byli zticha, a obyvatelé sousedních bytů si ničeho nevšimnou. Vůbec ničeho. Celý příběh jim zůstane navždy utajený. Jak řekla Patti Josephová: Tohle město je neskutečně anonymní. Můžete v něm strávit roky, aniž byste potkal souseda.

Nebo jeho hosty, dodal Reacher v duchu.

„Myslíš, že vrátní jsou tady celých čtyřiadvacet hodin?“ zeptal se.

„Pochybuju,“ odpověděla Paulingová. „Ne takhle daleko od centra. V mém domě přes noc nezůstávají. A tady to bude podobné. Budou nejspíš pracovat jen do osmi.“

„To by vysvětlovalo ty prodlevy. Nemohl je provést kolem vrátného. Ne jestli kopaly a vřískaly. První den musel počkat celé hodiny. A pak jen dodržoval zaběhnutý odstup, kvůli věrohodnosti.“

„A aby vzbudil dojem, že jezdí daleko.“

„To tvrdil Gregory. Měl pravdu a já jsem se mýlil. Tipoval jsem na Catskillské hory.“

„Patrně bych na ně také tipovala.“

Reacher neodpověděl.

Paulingová se otázala: „Co podnikneme teď?“

„Rád bych se ještě jednou sešel s tvým kamarádem z Pentagonu.“

„Nejsem si jistá, jestli bude souhlasit. Mám pocit, že jsi mu moc nepadl do oka.“

„Já z něj také nejsem blázen. Ale mohli bychom uzavřít obchod. Učiň mu nabídku.“

„Copak mu můžeme něco nabídnout?“

„Řekni mu, že odstraníme z cesty Laneovu skupinu, když nám pomůže získat jednu malou informaci. Určitě po té nabídce skočí. Deset minut s námi v kavárně mu přinese víc než deset let žvanění ve Spojených národech. Navždy se zbaví celé tlupy skutečných živých žoldáků.“

„Dokážeme něco takového splnit?“

„Stejně nám nic jiného nezbyde. Dříve nebo později to bude buď oni, nebo my.“

Vrátili se do kanceláře Paulingové, stejnou cestou jako předtím, jen v opačném pořadí. St. Luke’s PlAce, Sedmá Avenue, Cornelia Street, Západní čtvrtá. Pak sebou Reacher hodil do jednoho z křesel pro návštěvníky a čekal, až se Paulingová probojuje sítí v budově Spojených národů a dostane se ke svému kámošovi. Podařilo se jí to po hodině zuřivého telefonování. Kámošovi se moc nechtělo, ale souhlasil, že se s nimi sejde ve tři ve stejné kavárně.

„Čas běží,“ upozornila Paulingová.

„To není nic nového. Zkus ještě jednou Brewera. Potřebujeme vědět, co zjistil.“

Brewer se však ještě nevrátil domů a měl vypnutý mobil. Reacher se zaklonil a zavřel oči. Proč se rozčilovat kvůli věcem, na které stejně nemáš vliv.

Ve dvě hodiny vyrazili chytit taxík, v dostatečném předstihu. Měli ale štěstí a vzal je hned první, takže do kavárny na Druhé Avenue se dostali o čtyřicet minut dřív. Paulingová znovu zavolala Brewerovi. Bezúspěšně. Zavřela mobil, položila ho na stůl a roztočila ho jako láhev. Zastavil se s anténou namířenou na Reacherova prsa.

„Máš nějakou teorii,“ pravila Paulingová. „Že je to tak? Jako fyzik. Sjednocenou teorii úplně všeho.“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Ne úplně všechno. Od toho jsem ještě hodně daleko. Moje teorie je jen částečná. Chybí mi velký komponent. Můžu však Laneovi dodat jméno.“

„Jak zní?“

„Počkejme na Brewera,“ zarazil ji Reacher. Zamával na servírku. Stejnou, jaká je obsluhovala předtím. Objednal kávu. Ve stejných hnědých hrncích, ze stejné termosky. Horkou, silnou, ucházející.

* * *

Mobil Paulingové zabzučel třicet minut před domluvenou schůzkou. Paulingová se ohlásila jménem, chvíli naslouchala a potom vysvětlila, kde se nacházejí. Kavárna, východní strana Druhé mezi Čtyřicátou čtvrtou a Čtyřicátou pátou, zadní box.

„Brewer,“ oznámila. „Konečně. Přijde sem. Chce si s námi promluvit z očí do očí.“

„Proč?“

„To neřekl.“

„Kde je?“

„Právě odchází z márnice.“

„Bude tady dost narváno. Dorazí zároveň s tvým kamarádem.“

„To se mému kamarádovi nebude líbit. Mám pocit, že davy nesnáší.“

„Když uvidím, že chce zdrhnout, promluvím si s ním venku.“

Ale kamarád z Pentagonu se ukázal o něco dřív. Patrně se chtěl před schůzkou ujistit, že mu nic nehrozí. Reacher viděl, jak se blíží po chodníku, rozhlíží se a kontroluje obličeje zákazníků v kavárně. Trpělivě jeden po druhém. Důkladně. Výsledek ho očividně uspokojil, protože nakonec otevřel dveře, prošel rychle místností a vklouzl do boxu. Měl na sobě stejný modrý oblek. Stejnou kravatu. Patrně čistou košili, i když to se nedalo moc poznat. Všechny bílé košile na knoflíčky vypadají stejně.

„Vaše nabídka mě hluboce znepokojila,“ pravil. „Nemohu tolerovat nelegální akce.“

Přestaň si hrát na svatouška, pomyslel si Reacher. Projev alespoň jednou v životě vděčnost. Možná jsi teď generál, víš ale, jak to chodí. Nahlas však řekl: „Plně vaše obavy chápu, pane. Naprosto. A máte mé slovo, že moje akce nevzbudí nejmenší pozornost jediného policisty či státního zástupce kdekoliv v Americe.“

„Opravdu mi na to dáváte slovo?“

„Slovo důstojníka.“

Kamarád z Pentagonu se usmál. „A co takhle slovo džentlmena?“

Reacher úsměv neopětoval. „Za džentlmena se bohužel nemohu označit.“

„Ani jediný policajt nebo státní zástupce kdekoliv v Americe?“

„Za to vám ručím.“

Kamarád se odmlčel. „Tak co ode mě potřebujete?“

„Ušetřete mi čas a peníze a ověřte pro mě jednu věc.“

„Jakou věc?“

„Projděte seznamy cestujících ve všech letadlech, která během posledních čtyřiceti osmi hodin opustila zdejší oblast, a zjistěte, zda na nich nestojí jisté jméno.“

„Vojenské lety?“

„Ne, civilní.“

„Ty spadají pod Homeland Security.“

Reacher přikývl. „Proto vás o to žádám. Nevím, komu bych měl zavolat. Dřív bych to věděl. A předpokládám, že vy to pořád víte.“

„Které letiště? Jaká společnost?“

„Tím si nejsem jistý. Budete se muset trochu poptat. Já bych začal s JFK. British Airways. United nebo American do Londýna v Anglii. Od pozdního večera předpředevčírem. Kdyby to nevyšlo, zkusil bych lety z Newarku. Pokud bych neuspěl ani tam, zkusil bych znovu JFK, včera ráno.“

„Pouze zaoceánské lety?“

„V současné chvíli se domnívám, že pouze zaoceánské.“

„Dobře,“ opáčil kamarád pomalu, jako by si v duchu dělal poznámky. Potom se otázal: „Koho hledám? Někoho z členů Laneova týmu?“

Reacher přikývl. „Nedávno se stal bývalým.“

„Jméno?“

Reacher odpověděl: „Taylor. Graham Taylor. Je britským občanem.“

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

KAMARÁD Z PENTAGONU ODEŠEL SE SLIBEM, že se spojí přes mobil s Paulingovou. Reacher si nechal dolít kávu a Paulingová konstatovala: „Nenašel jsi v bytě Taylorův pas.“

„Ne, to jsem nenašel,“ potvrdil Reacher.

„Takže je buď naživu, nebo si někdo přivlastnil jeho totožnost.“

Reacher neodpověděl.

Paulingová pokračovala: „Dejme tomu, že Taylor pracoval pro toho muže bez jazyka. Pak se pohádali, třeba kvůli tomu, co nakonec provedli Kate a Jade, nebo kvůli penězům nebo kvůli obojímu. Jeden zabil druhého a utekl, na Taylorův pas, se všemi penězi.“

„Pokud to udělal ten muž bez jazyka, proč by použil Taylorův pas?“

„Možná žádný nevlastní. Spousta Američanů nemá pasy. Nebo je na seznamu hledaných osob. Nedostal by se na vlastní jméno přes kontrolu na letišti.“

„V pasech jsou fotografie.“

„Většinou hodně staré a neurčité. Jseš si na fotografii v pase podobný?“

„Poměrně ano.“

Paulingová upozornila: „Poměrně často úplně stačí. Při odletech dávají daleko menší pozor než při příletech.“

Reacher přikývl, vzhlédl a zjistil, že ve dveřích se zjevil Brewer. Velký, rychlý, energický. Cosi se mu zračilo v obličeji, možná frustrace, možná obavy. Reacher to nedokázal rozluštit. Nebo byl jenom unavený. Vzbudili ho brzy ráno. Brewer se prohnal místností a posadil se na stejné místo, které teprve před chvilkou uvolnil kamarád z Pentagonu.

Oznámil: „Mrtvola z řeky není muž na Pattiině fotografii.“

„Jste si jistý?“ otázal se Reacher.

„Nemůžu si být jistější. Pattiin chlap je sto sedmdesát pět centimetrů vysoký a atletický. Utopenec sto devadesát centimetrů a neudržovaný. To snad k rozlišení stačí, nemáte pocit?“

Reacher přikývl: „Naprosto.“

Paulingová se otázala: „Má ten utopenec jazyk?“

„Co je to za otázku? Jazyk snad mají úplně všichni?“

„Hledáme chlapa s vyříznutým jazykem.“

Brewer ji probodl pohledem. „V tom případě není utopenec váš muž. Právě se vracím z márnice. Nechybí mu vůbec nic, až na tlukot srdce.“

„Jste si jistý?“

„Soudní lékaři si obvykle takových věcí všímají.“

„Dobře,“ prohlásil Reacher. „Děkujeme za pomoc.“

„Ještě jsem ale neskončil,“ upozornil ho Brewer. „Rád bych si s vámi popovídal.“

„O čem?“

„Povězte mi, proč se o toho chlapa zajímáte.“

Cosi se mu zračí v obličeji.

Reacher se zeptal: „Zjistil jste, o koho se jedná?“

Brewer přikývl. „Podle otisků prstů. Byly trochu rozmáčené, ale k identifikaci stačily. Newyorské policejní oddělení ho má vedeného jako práskače. Poměrně cenného. Pár mých kolegů ve vzdálenějších čtvrtích města zapláče.“

„Na koho práskal?“

„Na prodejce metamfetaminu na Long Islandu. Měl zrovna svědčit.“

„Kde byl?“

„Právě ho pustili z kriminálu. Zavřeli ho s partičkou podobných výlupků, aby působil věrohodně. Po několika dnech ho zase nechali běžet.“

„Kdy?“

„Právě teď. Podle doktorů zemřel tři hodiny poté, co prošel vězeňskou bránou.“

„V tom případě o něm nic nevíme,“ pravil Reacher. „Nemá s naším případem vůbec nic společného.“

Tentokrát to byl Brewer, kdo se otázal: „Jste si jistý?“

Reacher přikývl. „Přísahám.“

Brewer se na něj upřeně zadíval, pohledem policajta na policajta. Pak jen pokrčil rameny a utrousil: „Co se dá dělat.“

Reacher řekl: „Mrzí mě, že vám nemůžeme pomoct.“

„Stávají se i horší věci.“

„Máte pořád tu fotografii od Patti?“

„Fotografie,“ opravil ho Brewer. „Dala mi dvě. Nemohla se rozhodnout, která je lepší.“

„Máte je pořád u sebe?“

„V kapse.“

„Mohl bych si je půjčit?“

Brewer se usmál, muž na muže. „Chystáte se jí je vrátit osobně?“

„Možná. Nejdřív bych se na ně ale rád podíval.“

Fotografie byly v klasické bílé obálce. Brewer ji vytáhl z vnitřní kapsy saka a položil na stůl. Na obálce stálo úhledným písmem modře napsáno: Taylor. Na další řádce: Pro Brewera. Potom Brewer odešel. Prostě se zvedl a vyrazil na ulici, se stejným spěchem, energií a urputností, s jakou přišel. Reacher se za ním chvíli díval, pak obálku otočil lícem dolů a přitáhl si ji k sobě. Upřeně se na ni zadíval, ale nechal ji neotevřenou.

„Co zde máme?“ zeptal se.

„To samé, co jsme věděli i předtím,“ opáčila Paulingová. „Máme Taylora a chlapa, který nemluví.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Taylor je ten chlap, co nemluví.“

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

PAULINGOVÁ NAMÍTLA: „Lane by nezaměstnal někoho, kdo nemůže mluvit. Proč by to dělal? A ostatní by se o tom zmínili. Mnohokrát jste se jich na Taylora ptal. Řekli, že byl dobrý voják. Neřekli byl dobrý voják, až na to, že nemohl mluvit. Takovou podstatnou informaci by neopomenuli.“

„Dvě slova,“ pravil Reacher. „Stačí spojit dvě slova a všechno bude dávat dokonalý smysl.“

„Jaká dvě slova?“

„Celou dobu se bavíme o muži, který nemluví. Pravdou však je, že si nemůže dovolit mluvit.“

Paulingová se na hodnou dobu odmlčela.

Pak řekla: „Kvůli přízvuku.“

Reacher přikývl. „Přesně tak. Neustále jsme tvrdili, že nikdo nechybí, ale Taylor chyběl v pravém slova smyslu od začátku. A vězí za celým tím únosem. Naplánoval ho, připravil a uskutečnil. Pronajal byt a koupil židli. Patrně provedl ještě spoustu dalších věcí, které se nám zatím nepodařilo zjistit. A všude, kde se objevil, si nemohl dovolit otevřít ústa. Ani jednou jedinkrát. Protože je Brit. Mluví s britským přízvukem. Uvažuje realisticky. Věděl, že by po sobě zanechal stopu. A každý, kdo by se později doslechl o průměrně vypadajícím čtyřicátníkovi s britským přízvukem, by okamžitě pochopil, o kom je řeč. Přišel by na to i úplný pitomec. Nikdo jiný nepřipadá v úvahu. Kate a Jade s ním odjely živé a potom zmizely.“

„Udělal to samé, co před pěti lety Knight. Přesně tak se jich zmocnil.“

„Správně,“ potvrdil Reacher. „Jiné vysvětlení neexistuje. Možná je skutečně dovezl k Bloomingdale’s, ale rozhodně tam nezastavil. Jen vytáhl zbraň a pokračoval v jízdě. Možná Kate pohrozil, že ji zastřelí před dcerou. To ji rozhodně umlčelo. Pak se jen vytratil z radaru a začal těžit z připravených alibi. Za prvé, všichni ho považovali za mrtvého. A za druhé, každý si ho pamatoval jako muže, který nemůže mluvit. Muže bez jazyka. Což je dokonalá finta. Působí bizarně, exoticky a přesně podle očekávání nás navedla úplně špatným směrem.“

Paulingová přikývla. „Svým způsobem geniální.“

„Nic jiného si nikdo nepamatoval,“ upozornil Reacher. „Vzpomínáš na toho starého Číňana? Mluvil jen o muži, který lapal po vzduchu jako ryba. A ten domovník na Šesté Avenue. Řekl nám, že dotyčný držel pevně zavřená ústa, protože se styděl, že nemůže mluvit. To byl veškerý popis. Všichni se soustředili na jedinou skutečnost. Ostatní jim přišly triviální.“

„Otevři obálku,“ požádala Paulingová. „Ať máme jistotu.“

Reacher poslechl a vytáhl dvě fotografie, lícem dolů. Poklepal na ně jako pověrčivý hráč pokeru.

Pak je otočil.

Byl to onen muž, kterého dvakrát viděl.

Stoprocentně.

Taylor.

Běloch, lehce opálený, štíhlý, atletický, hladce oholený, s pevně semknutou čelistí, bez jakéhokoliv náznaku úsměvu na rtech, zhruba čtyřicetiletý. Modré džíny, modrá košile, modrá baseballová čapka, bílé tenisky. Všechno oblečení obnošené a pohodlné. Rozhodně fotografie z nedávné doby. Patti Josephová ho zachytila, jak vychází z Dakoty, ráno, v pozdním létě. Vypadal, jako by se zastavil na chodníku a pohlédl vzhůru, aby zjistil počasí. Přesně se tím dostal do úhlu Pattiina objektivu.

„Bezpochyby je to on,“ oznámil Reacher. „Chlap, kterého jsem viděl nastupovat do mercedesu a jaguáru.“

Otočil druhou fotografii. Patti ji zabrala z maximální blízkosti. Přitáhla si Taylora objektivem, a proto byl trochu rozmazaný. Nepodařilo se jí ho pořádně zaostřit. Pořád se dal ale dobře rozeznat. Stejná lokalita, stejný úhel, jiný den. Stejný muž. Tentokrát však s otevřenými ústy. Roztaženými rty. Neusmíval se. Jen se možná šklebil do sluníčka. Oslnilo ho, když vyšel z temného vestibulu Dakoty. Měl příšerné zuby. Pár jich chybělo. Zbývající byly polámané a křivé.

„Takže je to jasné,“ podotkl Reacher. „Tohle je další důvod. Není divu, že celou dobu držel ústa pevně zavřená. Není hloupý. Neschovával jeden důkaz, ale hned dva. Britský přízvuk a ukázku britské stomatologie. Protože to by došlo opravdu úplně každému. Představ si, že by se Laneovi muži doslechli o Britovi se špatnými zuby. To si rovnou mohl pověsit jmenovku na krk.“

„Kde je teď? V Anglii?“

„Patrně. Odletěl domů, protože se tam cítí bezpečně.“

„S penězi?“

„Ve třech taškách.“

„Odbavili by mu je na letišti? Vždyť teď všechna zavazadla rentgenují.“

„Nevidím důvod, proč by je neodbavili. Jednou jsem byl na přednášce o papírových penězích. Shodou okolností tady v New Yorku. Na Columbijské univerzitě. Odborník vysvětlil, že vlastně nejsou moc z papíru. Spíš ze lněných a bavlněných vláken. Víc se podobají košili než novinám. Podle mě by pod rentgenem vypadaly jako oblečení.“

Paulingová si přitáhla fotografie po stole, položila je vedle sebe a zadívala se na ně. Reacher sledoval, jak přemýšlí a připravuje si rozumné vysvětlení. Sestavuje analýzu a převádí ji do slov.

„Opálil se v Hamptonsu,“ pravila. „Strávil tam s Laneovou rodinou celé léto. A pak se bál, aby někdo z ulice nezkontroloval jeho byt. Proto vyšrouboval žárovku v pokoji pro hosty a zakryl okno. Chtěl, aby vypadal jako prázdný.“

„Je velice pečlivý.“

„A velice nesentimentální. Opustil skvělý byt.“

„Může si jich teď pronajmout deset.“

„To rozhodně.“

„Škoda,“ podotkl Reacher. „Dokud jsem ho považoval za mrtvého, byl mi sympatický. Všichni o něm mluvili velice dobře.“

„Uvědom si, kdo o něm mluvil. Doporučení od těchhle chlapů bych ani trochu nevěřila.“

„Asi máš pravdu. Brity mám ale normálně rád. A Gregory mi přijde v pohodě.“

Paulingová namítla: „Nejspíš bude úplně stejný křivák jako ostatní.“

Potom dala fotografie na sebe a zastrčila je zpátky do obálky.

„Takže máš pro Lanea jméno,“ pravila.

Reacher neodpověděl.

„Sjednocená teorie všeho,“ dodala Paulingová. „Jsi skutečný fyzik, nechápu, proč jsi tvrdil, že je ta teorie jenom částečná. Za vším vězí Taylor.“

„Nevězí,“ opravil ji Reacher. „Neuskutečnil ty telefonáty. Do telefonu mluvil Američan.“

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

„TAYLOR MĚL SPOLEČNÍKA,“ pravil Reacher. „Zcela určitě. Potřeboval ho kvůli přízvuku. Nejdřív jsem si myslel, že by to mohl být ten chlap z řeky. Jak jsi říkala, po únosu se pohádali. Nebo Taylor dostal zálusk na všechny peníze. Brewer však tuhle verzi vyvrátil. Chlap z řeky je normální newyorská mrtvola. Oběť vraždy, která nemá s naším únosem nic společného. V kritickou dobu seděl ve vězení. Takže nevím, kdo telefonoval Laneovi. Proto je moje teorie jen částečná.“

„Lane bude požadovat i jméno společníka. Nespokojí se s půlkou bochníku.“

„Jasně že nespokojí.“

„Nezaplatí.“

„Zaplatí polovinu. Zbytek si vyberu později. Až mu povím, kdo byl Taylorovým společníkem.“

„Jak to chceš zjistit?“

„Existuje jediný možný způsob. Najít Taylora a zeptat se ho.“

„Zeptat se ho?“

„Přinutit ho, aby nám to prozradil.“

„V Anglii?“

„Pokud tvůj kamarád z Pentagonu potvrdí, že tam odletěl. Patrně by pro nás mohl také zjistit, vedle koho seděl. Není to moc pravděpodobné, ale třeba cestovali spolu.“

„To opravdu není moc pravděpodobné.“

„Stojí to však za pokus.“

Tak Paulingová popadla telefon, deset minut se snažila zvítězit nad linkami v budově Spojených národů a pak to vzdala a nechala svému kamarádovi zprávu v hlasové schránce. Požádala ho, aby zjistil, jestli neměl Taylor doprovod.

„Co teď?“ zeptala se.

„Počkáme, až se ozve kamarád,“ rozhodl Reacher. „Potom si zamluvíme auto na letiště a letenky do Londýna, pokud tam Taylor utekl, o čemž jsem dost přesvědčený. Nejlepší by bylo odletět ještě dneska večer. Vsadím se, že mě o to Lane požádá. Bude chtít, abych připravil půdu. Potom dopraví všechny své zabijáky. A já si tam s nimi poradím.“

Paulingová vzhlédla. „Tak proto jsi slíbil, že se o tebe nebude zajímat jediný policajt či státní zástupce kdekoliv v Americe.“

Reacher přikývl. „Jejich protějšky v Anglii však budou vyšilovat. Na to můžeš vzít jed.“

Reacher si zastrčil obálku s fotografiemi od Patti Josephové do kapsy košile. Políbil na chodníku Paulingovou a vykročil k podzemce. Krátce před pátou odpoledne dorazil k Dakotě.

Jméno. Zítra.

Mise splněna.

Dovnitř však nevstoupil. Pokračoval rovně, přešel Central Park West a vstoupil bránou na Strawberry Field. K pomníku Johna Lennona v parku. Kousek od místa, kde ho zavraždili. Reacherovi stejně jako většině lidí jeho věku připadalo, že Beatles patří k jeho životu. Byli hudbou jeho mládí, kouskem vlastní minulosti. Možná proto měl tak rád Angličany.

Možná proto se mu nechtělo do toho, co teď musel udělat.

Přejel si rukou po kapse košile, nahmatal fotografie a ještě jednou si v hlavě přehrál celé vyprávění, podobně jako Paulingová před chvílí v kavárně. Všechno do sebe zapadalo. Byl to Taylor. Bezesporu. Reacher ho viděl na vlastní oči. Nejdřív u mercedesu a potom u jaguáru.

Zcela jednoznačně.

Možná se mu jen nechce vydat jednoho lumpa druhému.

Děláš to ale pro Kate, pomyslel si. Pro Jade. Kvůli penězům pro Hobarta.

Ne pro Lanea.

Zhluboka se nadechl a zůstal chvíli stát se zvrácenou hlavou, aby vychutnal poslední paprsky slunce nořícího se za budovy na západě. Pak se otočil a vyšel zase z parku.

* * *

Edward Lane podržel obě fotografie Taylora jako vějíř mezi ukazováčkem a palcem a položil jedinou prostou otázku: „Proč?“

„Ze zištnosti,“ navrhl Reacher. „Z nepřátelství, žárlivosti nebo ze všeho dohromady.“

„Kde je teď?“

„Předpokládám, že v Anglii. Brzy to budu vědět jistě.“

„Jak?“

„Mám své zdroje.“

„Jste dobrý.“

„Nejlepší, jakého jste kdy potkal.“ Jinak by se ti dostali na kobylku už v armádě.

Lane vrátil fotografie a pravil: „Musel mít společníka.“

„Očividně.“

„Na ty telefonáty. Někoho s americkým přízvukem. Kdo to byl?“

„Budete se muset zeptat Taylora.“

„V Anglii?“

„Nepředpokládám, že by se v dohledné době vrátil.“

„Chci, abyste ho našel.“

„Já chci peníze.“

Lane přikývl. „Dostanete je.“

„Chci je teď.“

„Deset procent. Zbytek vám dám, až se sejdu Taylorem.“

„Dvacet procent.“

Lane neodpověděl.

Reacher řekl: „Nebo ukončím spolupráci a vypařím se. A vy můžete zajít do Barnes and Noble a koupit si mapu Velké Británie a špendlík. Nebo zrcátko na tyči.“

Lane opáčil: „Patnáct procent.“

„Dvacet,“ trval na svém Reacher.

„Sedmnáct a půl.“

„Dvacet. Nebo odcházím.“

„Kristepane,“ zaúpěl Lane. „Dobře, dvacet procent. Ale stejně odejdete. Ještě dneska večer odletíte do Anglie. Dám vám den náskok. To by mělo chytrákovi, jako jste vy, stačit. Pak se za vámi vypravíme, o čtyřiadvacet hodin později. Nás sedm. Já, Gregory, Groom, Burke, Kowalski, Addison a Perez. V plné síle. Vyznáte se v Londýně?“

„Už jsem tam byl.“

„Ubytujeme se v Park Lane Hilton.“

„Se zbytkem peněz?“

„Do posledního centu,“ přislíbil Lane. „Ukážu vám je, až se sejdeme v hotelu a vy nám povíte, kde najdeme Taylora. Dám vám je, až ho poprvé spatřím na vlastní oči.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Platí.“ A o deset minut později už seděl v podzemce a ujížděl na jih, se dvěma sty tisíci amerických dolarů zabalenými v igelitové tašce s nápisem Whole Foods.

Reacher se sešel s Paulingovou u ní v bytě, předal jí tašku a prohlásil: „Vezmi si, co ti dlužím, a zbytek schovej pro Hobarta. Bude si z něj moct zaplatit alespoň předběžnou péči.“

Paulingová popadla tašku a podržela ji od těla, jako by se bála, že od ní chytne nějakou strašlivou chorobu. „To jsou peníze z Afriky?“

Reacher přikývl. „Přímo z Ouagadougou. S mezipřistáním v šatně Edwarda Lanea.“

„Jsou špinavé.“

„Už jsi někdy viděla peníze, které by nebyly?“

Paulingová se na okamžik zarazila a potom tašku otevřela, odloupla svazek bankovek a položila je na kuchyňský pult. Pak tašku zase zabalila a strčila ji do trouby.

„Nemám tady trezor,“ pravila.

„Trouba bude stačit,“ uklidnil ji Reacher. „Jenom nesmíš zapomenout a začít péct.“

Paulingová vzala pár bankovek z hromádky na pultu a podala mu je.

„Na oblečení,“ vysvětlila. „Budeš ho potřebovat. Dneska večer odlétáme do Anglie.“

„Ozval se kamarád z Pentagonu?“

Paulingová přikývla. „Taylor odletěl s British Airways do Londýna necelé čtyři hodiny poté, co Burke naložil peníze do jaguáru.“

„Sám?“

„Vypadá do tak. Nebo alespoň podle toho, co se mu podařilo zjistit. V letadle seděl vedle nějaké Britky. Což neznamená, že se jeho společník nezaregistroval k letu samostatně a neseděl někde jinde. Já bych tak rozhodně postupovala. Z bezpečnostních důvodů. Na palubě bylo šedesát sedm dospělých Američanů bez doprovodu.“

„Tvůj kamarád si dal opravdu záležet.“

„Ano, je velice pečlivý. Nechal si poslat celý seznam cestujících. Faxem. Včetně seznamu zavazadel. Taylor měl tři tašky.“

„Platil poplatek za nadváhu?“

„Ne. Cestoval obchodní třídou. Patrně projevili jistou kulantnost.“

Reacher namítl: „Nepotřebuju čtyři sta dolarů na oblečení.“

Paulingová opáčila: „Jestli chceš cestovat se mnou, tak potřebuješ.“

Byl jsem vojenský policista, řekl Reacher Hobartovi. Už jsem dělal úplně všechno. Nebyla to však pravda. O třicet minut později dělal něco, co ještě nikdy v životě. Kupoval si oblečení v obchodním domě. Stál u pokladny v Macy’s na Herald Square v oddělení pro muže a držel v ruce šedivé kalhoty, šedivé sako, černou košili, černý svetr s výstřihem do V, černé ponožky a bílé boxerky. Nemohl si moc vybírat. Omezovala ho velikost. Vnitřní šev, délka rukávů a objem hrudníku. Bál se, že jeho hnědé boty se budou s novými úlovky trochu tlouct. Paulingová mu nakázala, aby si koupil nové. Musel však tu myšlenku zavrhnout. Neměl na ně. Tak usoudil, že hnědé boty se k šedivým kalhotám docela hodí. Konečně na něj přišla řada a zaplatil tři sta devadesát šest dolarů včetně daně. Pak se u Paulingové osprchoval, oblékl, vyndal ze starých kalhot pomačkaný a ošoupaný pas a obálku s fotografiemi od Patti Josephové a zastrčil je do nových kalhot. Vytáhl z kapsy staré košile skládací kartáček na zuby a zasunul ho do kapsy nového saka. Odnesl staré oblečení do místnosti na odpadky a hodil je dolů do šachty. Potom počkal s Paulingovou ve vestibulu na auto, které je odvezlo na letiště.

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

PAULINGOVÁ PRO NĚ ZAMLUVILA LETENKY v obchodní třídě na stejný let, jakým před čtyřiceti osmi hodinami odletěl Taylor. Patrně i na palubě stejného letadla, pokud se vždycky jen otočilo v Londýně a v New Yorku. Určitě však ani jeden z nich neseděli na stejném místě. Přidělili jim dvě místa na párových sedadlech mezi oknem a uličkou a Taylor seděl podle seznamu cestujících v prvním bloku po čtyřech v prostřední řadě.

Sedadla připomínala podivné kokony ve tvaru vany poskládané v opačných směrech. Reacher seděl čelem k zádi letadla a Paulingová po směru letu. Kokony se daly sklopit do vodorovné polohy, takže Paulingová se mohla vyspat jako v normální posteli, ale Reacherovi chybělo třicet čísel. Tenhle systém však měl i své výhody. Umožňoval Reacherovi krásný pohled na Paulingovou, kterého se nenabaží ani po sedmi hodinách, které je čekaly.

„Jakou strategii zvolíme?“ zeptala se.

„Najdeme Taylora, Lane se o něj postará a já se potom postarám o Lanea.“

„Jak?“

„Něco už vymyslím. Hobart měl pravdu. Ve válce jde o improvizaci.“

„Co se stane s ostatními?“

„Záleží na jejich chování. Jestli se po Laneově pádu rozutečou, nechám je být. Pokud se však jeden z nich rozhodne převzít velení, skončí jako Lane. A tak dále a tak dále, až bude po všech.“

„Brutální.“

„V porovnání s čím?“

„Taylora nebude snadné najít,“ upozornila Paulingová.

„Anglie je malá země,“ opáčil Reacher.

„Tak malá zase není.“

„Našli jsme Hobarta.“

„S cizí pomocí. Dostali jsme adresu.“

„Nějak to už zvládneme.“

„Jak?“

„Vymyslel jsem plán.“

„Pověz mi o něm.“

„Znáš nějakého soukromého britského vyšetřovatele? Existuje mezinárodní bratrstvo?“

„Spíš sesterstvo. Mám několik čísel.“

„Výborně.“

„To je ten tvůj plán? Najmout v Londýně soukromého vyšetřovatele?“

„Znalost prostředí,“ opáčil Reacher. „Ta vždycky hraje klíčovou roli.“

„To jsme mohli zařídit po telefonu.“

„Neměli jsme čas.“

„V Londýně žije osm milionů lidí,“ upozornila Paulingová. „K tomu musíš připočítat Birmingham, Manchester, Sheffield, Leeds. Celý venkov. Cotswolds. Stratford nad Avonou. A Skotsko a Wales. Taylor vyšel před dvěma dny z Heathrow. Teď může být kdekoliv. Ani nevíme, odkud pochází.“

„Nějak to už zvládneme,“ zopakoval Reacher.

Paulingová si vzala od letušky polštář a přikrývku a sklopila sedadlo. Reacher chvíli pozoroval, jak spí, a potom si také lehnul, s pokrčenými koleny a hlavou narvanou ke stěně vany. Palubní světla vydávala měkký modrý jas a motory klidně předly. Reacher létal velice rád. Usnout v New Yorku a probudit se v Londýně byla fantazie stvořená přímo pro něj.

Probudila ho letuška se snídaní. Jako v nemocnici, pomyslel si. Vzbudí tě na krmení. Snídaně však za to stála. Spousta horké kávy a špekové rohlíky. Vypil šest šálků a snědl šest kusů. Paulingová ho fascinovaně sledovala.

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

„Za pět minut pět,“ odpověděl Reacher. „Ráno. Podle zdejšího času za pět deset.“

Pak se tlumeně rozezněly nejrůznější varovné signály a nápisy oznámily, že sestupují k letišti Heathrow. Díky severní zeměpisné šířce Londýna stálo slunce už vysoko na obloze. Krajina dole se koupala v jeho jasu. Obláčky na obloze vrhaly stíny do polí. Reacher měl lepší smysl pro čas než pro orientaci, ale pochopil, že opsali kruh a blíží se k městu z východu. Pak se letadlo zprudka stočilo, což znamenalo, že nedostali povolení k přistání. Heathrow bylo jako obvykle přetížené. Nejméně jednou budou muset obkroužit Londýn. Spíš ale dvakrát.

Opřel si čelo o okýnko a zadíval se pod sebe. Ocelově nablýskaná stužka Temže. Tower Bridge z čerstvě vyčištěných bílých kamenů a s natřenými řetězy. Šedivá válečná loď zakotvená na řece, nejspíš nějaká trvalá výstava. London Bridge. Naklonil hlavu a podíval se na katedrálu svatého Pavla na severozápadě. Na obrovskou kopuli uprostřed křivolakých uliček. Londýn s nízkými budovami, chaoticky vtěsnanými do nádherných oblouků Temže, stále drobnější šedé tečky mizející do nedohledna.

Železniční koleje sbíhající se do nádraží Waterloo. Parlament. Slavný Big Ben, hranatější a kratší, než si pamatoval. A Westminsterské opatství, bílé, neforemné, tisíc let staré. Obrovské ruské kolo na druhém břehu. Patrně turistická atrakce. Všude zelené stromy. Buckinghamský palác a Hyde Park. Zadíval se na sever, kde končily zahrady, a našel Park Lane Hilton. Kulatá věž, obsypaná balkony. Z výšky vypadal jako připosražený svatební dort. O kousek dál na severu americké velvyslanectví. Grosvenor Square. Kdysi tam míval kancelář, v suterénu bez oken. Čtyři týdny, po dobu jakéhosi vyšetřování, na které si sotva pamatoval. V paměti mu však utkvělo okolí. Velice přesně. Na jeho vkus příliš bohaté. Než se mu podařilo uniknout na východ do Soho.

Zeptal se Paulingové: „Už jsi tady někdy byla?“

„FBI a Scotland Yard pořádaly výměnná školení.“

„To by se nám mohlo hodit.“

„Bylo to před milionem let.“

„Kde jste bydleli?“

„Nacpali nás na studentskou kolej.“

„Znáš nějaké hotely?“

„Ty snad ano?“

„Žádné, kam by nás pustili v hadrech za čtyři sta dolarů. Spíš takové, kde se spí v botách.“

„Nemůžeme se ubytovat nikde poblíž Lanea a jeho mužů. Aby si ho s námi nespojili. Pro případ, že mu opravdu něco provedeš.“

„Určitě mu něco provedu.“

„Co takhle něco opravdu luxusního? Například Ritz?“

„To je opačný problém. Hadry za čtyři sta dolarů by se jim zdály příliš ubohé. Potřebujeme něco průměrného. Ubytování, kde po nás nebudou chtít pas a budeme moct zaplatit v hotovosti. Možná Bayswater. Západně od centra, přímá úniková cesta na letiště.“

Reacher se opět otočil k okénku a zahlédl širokou šestiproudou dálnici ubíhající z východu na západ, s auty šinoucími se pomalu vlevo. Pak se objevila předměstí, dvojdomky, točité ulice, mrňavé zelené zahrádky, kůlny na nářadí a potom akry letištního parkoviště plné malých aut, většinou červených. Potom plot letiště. Sloupky na začátku přistávací dráhy. Letadlo se najednou zase stalo obrovským. Z malé tečky plující nekonečnou oblohou se proměnilo v dvěstětunové monstrum řítící se třistakilometrovou rychlostí. Zprudka přistálo, zařvalo, zabrzdilo a pak se rozhostilo ohromující ticho. Poklidně dorolovalo k letištní budově. Stevard uvítal palubním rozhlasem pasažéry v Londýně a Reacher pohlédl přes kajutu k východu. Tudy vedly Taylorovy první kroky. K výdeji zavazadel a stanovišti taxíků. Pak už ho nebude tak snadné vystopovat. Třeba se jim to vůbec nepodaří.

„Nějak to už zvládneme,“ prohlásil, i když se ho Paulingová na nic nezeptala.

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

VYPLNILI VSTUPNÍ KARTY a nechali si od úředníka v oficiálním šedivém obleku orazítkovat pasy. Moje jméno na kusu anglického papíru, pomyslel si Reacher. To není dobré. Nic jiného mu však nezbývalo. A jeho jméno už stejně stálo na seznamu pasažérů, který se dal v mžiku odfaxovat po celém světě. Počkali u karuselového pásu na zavazadlo Paulingové a pak Reachera zastavili na celnici, ne proto, že by měl podezřelé zavazadlo, ale proto, že neměl žádné. Takže muž, který ho zastavil, musel být přestrojený policajt ze zvláštního oddělení pro státní bezpečnost nebo agent MI5. Rozhodně ne normální celník. Položil Reacherovi jen několik krátkých nenucených otázek, pozorně si ho však prohlédl a důkladně prolistoval jeho pasem. To není dobré.

Paulingová vyměnila u okénka Travelexu svazek dolarů z Města O a pak nastoupili do rychlovlaku jedoucího na nádraží Paddington. Reacher usoudil, že Paddington bude jako první zastávka ideální. Ležela v jeho oblasti. Plné odpadků, prostitutek a hotelů Bayswater. Ne že by čekal, že tam najde Taylora. Ani nikde v přilehlém okolí. Dala se tam však vybudovat anonymní základna. Železniční společnost slibovala, že cesta do města trvá patnáct minut, ale protáhla se spíš na dvacet. Na ulici ve středu Londýna vyšli těsně před dvanáctou v poledne. Ze Západní čtvrté ulice na Eastbourne Terrace za krátkých deset hodin. Letadla, vlaky a automobily.

Ulice byly v téhle části Londýna jasné, čisté, chladivé a plné stromů. Lemovaly je nízké domy se starými jádry a propadlými střechami, ale věk a havarijní stav maskovaly čerstvě natřené fasády. Ve většině z nich sídlily filiálky velkých řetězců prodejen, až na etnická bistra nabízející jídlo přes ulici a rodinné opravny aut. Řízené mámou a tátou nebo bratranci. Na dokonale hladkých černých vozovkách svítily bílé pokyny pro řidiče a chodce. Chodce na každém kroku nabádaly, aby se podívali nejprve doprava a potom doleva, řidiče vedly komplikované čáry, šipky a mřížkování, s varováním Slow na všech místech, kde se trochu měnil směr, což bylo téměř všude. V některých úsecích převažovala bílá nad černou. Sociální stát, pomyslel si Reacher. Stará se o blaho svých občanů.

Vzal Paulingové zavazadlo a vykročili na jihovýchod směrem k Sussex Gardens. Reacher si z dřívějších návštěv pamatoval skupinky řadových domků propojených v levné hotely, na Westbourne Terrace, Gloucester Terrace a Lancester Gate. Hotely s vysokými koberci spečenými špínou, silnými vrstvami poškrábané malby a nic neříkajícími symboly nasvícenými nad vchodem, ve snaze vzbudit dojem, že jakási uznávaná agentura pozitivně ohodnotila místní služby. Paulingová zamítla první dvě možnosti, které našel, a potom pochopila, že ani za dalším rohem nenarazí na nic lepšího. Tak se podřídila a přistoupila na třetí možnost, čtyři na sebe nalepené domky s probouranými spojovacími stěnami, takže tvořily zlehka se svažující a ne zrovna sourodou budovu. Jméno museli majitelé vybrat namátkou ze seznamu nejžádanějších turistických atrakcí. Hotel se jmenoval Buckingham Suites. Recepční pocházel z východní Evropy a bez námitek se spokojil s hotovostí. Na Londýn nepožadoval příliš mnoho, ale spoustu peněz v porovnání s ostatními světovými velkoměsty. Knihu hostů nevedl. Pokoje se snažily tvářit jako apartmány, patrně aby vyhověly slovu suites v názvu hotelu. Měly malé koupelny a stolky. Většinu prostoru zabírala manželská postel přikrytá zeleným prošívaným přehozem. Kromě postele a stolku by se do pokoje už nic nevešlo.

„Nezdržíme se dlouho,“ uklidnil Reacher Paulingovou.

„To je v pořádku,“ ujistila ho.

Nevybalila. Jen položila kufr na zem, otevřela ho a tvářila se, že si bude brát oblečení přímo z něho. Reacher nechal zubní kartáček v kapse. Sedl si na postel a čekal, až se Paulingová umyje. Pak vyšla z koupelny, přikročila k oknu, naklonila hlavu a zadívala se na střechy a komíny na druhé straně.

„Téměř dvě stě padesát tisíc čtverečních kilometrů,“ prohodila. „Přesně tahle plocha se venku rozkládá.“

„Menší než Oregon,“ opáčil Reacher.

„Oregon má tři a půl milionu obyvatel. Velká Británie šedesát milionů.“

„Tím pádem se tady hůř schovává. Vždycky se najde nějaký zvědavý soused.“

„Kde začneme?“

„V posteli.“

„Tobě se chce spát?“

„Možná později.“

Paulingová se usmála. Bylo to, jako by vysvitlo sluníčko.

„Vždycky se můžeme přesunout do Bayswater,“ pravila.

Sex a pásmový posun je uspaly až do čtyř. Jejich první den se pomalu chýlil ke konci.

„Dáme se do práce,“ rozhodl Reacher. „Zavolej tomu svému sesterstvu.“

Paulingová vstala, popadla kabelku a vytáhla malý přístroj, který ji Reacher ještě neviděl používat. Elektronický diář. Palm Pilot. Vyvolala adresář, projela obrazovku a našla jméno a adresu.

„Gray’s Inn Road,“ oznámila. „Je to někde tady?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Reacher. „Bude to víc na východě. Blíž obchodní čtvrti. Možná tam, kde sídlí právníci.“

„To by dávalo smysl.“

„Znáš někoho v okolí?“

„Tihle mají být dobří.“

„Nejspíš tam budeme moct dojet podzemkou. Po centrální trase. Do Chancery Lane. Měl bych si koupit buřinku a deštník. Abych zapadl.“

„To by se ti stejně nepodařilo. Tamější lidé jsou velice civilizovaní.“ Přetočila se na posteli a natáhla se po telefonu na nočním stolku. Vytočila číslo. K Reacherovi dolehlo cizí vyzvánění, dvojité zapředení místo jednolitého delšího zvuku. Pak se kdosi ozval a chvíli poslouchal. Paulingová dotyčnému vysvětlila, kdo je, na otočku ve městě, soukromá vyšetřovatelka z New Yorku, bývalá agentka FBI, členka jakési mezinárodní organizace, a pak sdělila jméno společného známého a požádala o schůzku. Osoba na druhém konci linky musela souhlasit, protože Paulingová se zeptala: „Hodí se vám to v šest?“ a pak už jen řekla: „Dobře, děkujeme, přijdeme v šest,“ a zavěsila.

Reacher podotkl: „Sesterstvo skutečně funguje.“

„Bratrstvo,“ opravila ho Paulingová. „Žena, jejíž jméno mám, podle všeho prodala živnost. Ale přesto nám pomůžou. Něco jako kód deset-šest-dva, který jsi vyzkoušel na generála. Co kdyby přijeli do New Yorku? Kdybychom nepomohli jeden druhému, kdo by to udělal?“

Reacher opáčil: „Doufám jen, že Edward Lane nemá diář plný londýnských čísel.“

* * *

Osprchovali se, oblékli a došli k zastávce podzemky u Lancaster Gate. V londýnské angličtině ke stanici metra. Mělo špinavý vykachlíčkovaný vestibul, který vypadal jako záchody na baseballovém hřišti, až na stánek s květinami. Ale nástupiště bylo čisté a souprava nová. Futuristická. A ve srovnání s podzemkou v New Yorku připomínalo metro víc troubu. Tunely byly vyhloubené přesně podle tvaru jeho souprav. Jako by celý systém poháněl stlačený vzduch a ne elektřina.

Namačkáni na spolucestující projeli šesti stanicemi se známými a romantickými jmény. Marble Arch, Bond Street, Oxford Circus, Tottenham Court Road, Holborn. Ta jména Reacherovi připomněla kartičky k britským monopolům, které kdysi našel jako dítě odložené na základně NATO. Mayfair a Park Lane byly nejdražší pozemky. Tam, kde stál hotel Park Lane Hilton. Tam, kde se za osmnáct hodin ubytuje Lane se svými šesti muži.

Ve tři čtvrtě na šest vystoupili na Chancery Lane, do jasného denního světla a úzkých ucpaných ulic. Černé taxíky, červené autobusy, bílé dodávky, dieselové výpary a pětidvéřové sedany, které Reacher neznal. Motorky, kola, chodníky přetékající chodci. Výrazné pruhy na přechodech, blikající světla, pípající signály. Bylo poměrně chladno, ale lidé chodili s kabáty a saky v podpaží a tvářili se, že je jim teplo. Nehoukaly ani klaksony, ani sirény. Jako by se z minulosti vyloupla nejstarší část Manhattanu, snížila se o spoustu pater, zmenšila, přibrala na rychlosti, ubrala na temperamentu a stala se zdvořilejší. Reacher se usmál. Miloval otevřené cesty a nekonečné kilometry, ale líbil se mu i blázinec nejskvělejších měst na světě. Včera New York, dnes Londýn. Život byl krásný.

Alespoň zatím.

Vyrazili na sever po Gray’s Inn Road a zjistili, že je delší, než čekali. Po obou stranách stály staré budovy, zmodernizované v přízemí a archaické v horních patrech. Informační tabule je upozornila, že vepředu na levé straně se nachází dům, ve kterém žil Charles Dickens. Ale i když si Londýn zachoval svůj historický nádech, Dickens by ho nepoznal. Ani náhodou. Dokonce i Reacherovi přišlo, že se za deset let, kdy tady byl naposledy, hodně změnil. Pamatoval si na červené telefonní budky a zdvořilé neozbrojené policisty v zakulacených helmách. Červené budky však nahradily prosté skleněné krychle a všichni stejně používali mobily. A policisté hlídkovali po dvou, zachmuření, v neprůstřelných vestách a s odjištěnými pistolemi Uzi. Veškeré dění sledoval bezpočet kamer na sloupech.

„Velký bratr se na tebe dívá,“ podotkla Paulingová.

„Také jsem si všiml,“ potvrdil Reacher. „Budeme muset dostat Lanea z města. Tady bych mu nemohl nic provést.“

Paulingová neodpověděla. Sledovala čísla na domech. Vpravo na druhé straně ulice zahlédla to, které potřebovali. Na úzkých kaštanově hnědých dveřích s proskleným nadsvětlíkem. Prosvítalo za nimi schodiště vedoucí ke kancelářím nahoře. Ne nepodobným kanceláři Paulingové pět tisíc kilometrů daleko. Propletli se mezi napěchovanými auty a přečetli si mosazné tabulky na kamenné stěně. Na jedné stálo: Vyšetřovatelské služby pro veřejnost, společnost s ručením omezeným. Jednoduché písmo, jasná zpráva. Reacher zkusil dveře a už si myslel, že jsou zamčené, když si vzpomněl, že britské se otevírají opačně. Zatlačil a zjistil, že jsou otevřené. Schodiště bylo staré, ale pokrývalo ho nové linoleum. Vystoupali dvě křídla nahoru a našli správné dveře. Stály otevřené do malé čtvercové místnosti s psacím stolem natočeným napříč, takže člověk za ním viděl na dveře i na ulici. Člověk za stolem byl mužík s prořídlými vlasy. Přibližně padesátník. Měl na sobě pletenou vestu, košili a kravatu.

„Vy musíte být ti Američané,“ pravil. Reacher na okamžik zauvažoval, jak to zjistil. Podle oblečení? Zubů? Vůně? Dedukcí, jako Sherlock Holmes? Mužík však vysvětlil: „Nechal jsem kvůli vám otevřeno. Kdybyste nezavolali, byl bych už na cestě domů. Nemám žádné další schůzky.“

Paulingová se omluvila: „Promiňte, že jsme vás zdrželi.“

„Nic se neděje,“ opáčil mužík. „Vždycky rád pomůžu kolegům.“

„Hledáme jednoho člověka,“ oznámila Paulingová. „Přiletěl před dvěma dny z New Yorku. Je Angličan a jmenuje se Taylor.“

Mužík vzhlédl. „Dvakrát v jednom dni,“ pravil. „Váš pan Taylor je populární osoba.“

„Co tím chcete říct?“

„Z New Yorku telefonoval nějaký muž a ptal se na to samé. Nepředstavil se. Patrně zkoušel všechny londýnské vyšetřovatele.“

„Byl to Američan?“

„Stoprocentně.“

Paulingová se otočila k Reacherovi a ústy naznačila: „Lane.“

Reacher přikývl. „Snaží se poradit si sám. Aby nemusel platit.“

Paulingová se otočila zpátky k psacímu stolu. „Co jste tomu muži pověděl?“

„Ve Velké Británii žije šedesát milionů lidí a několik stovek tisíc se jmenuje Taylor. Je to běžné jméno. Projevil jsem lítost, že nemůžu pomoct.“

„Můžete pomoct nám?“

„Podle toho, jestli máte nějaké doplňující informace.“

„Máme fotografie.“

„Ty mi v tuto chvíli k ničemu nejsou. Ne pro začátek. Jak dlouho žil pan Taylor v Americe?“

„Patrně mnoho let.“

„Takže ve Velké Británii nemá žádné útočiště? Žádný domov?“

„Rozhodně ne.“

„V tom případě je to beznadějné,“ sdělil mužík. „Víte, jak to myslím? Pracuju s databázemi. V New Yorku určitě děláte to samé. Účty, volební seznamy, komunální daně, trestní rejstřík, kredity v bance, pojistné smlouvy a tak podobně. Jestli tady pan Taylor dlouhá léta nežil, nikde ho prostě nenajdu.“

Paulingová neodpověděla.

„Je mi líto,“ dodal mužík. „Doufám, že mě chápete?“

Paulingová střelila po Reacherovi pohledem, kterým říkala: Vážně skvělý plán.

Reacher oznámil: „Mám telefonní číslo na nejbližší příbuzné.“

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

REACHER VYSVĚTLIL: „Prohledali jsme Taylorův byt v New Yorku a našli telefon s deseti uloženými čísly. Jediné číslo do Velké Británie bylo označené písmenem S. Napadlo mě, že by se mohlo jednat o matku, otce, bratra nebo sestru. Spíš o bratra nebo sestru, protože člověk jako on by pro tátu a mámu použil T a M. Bude to Sam, Sally, Sarah, Sean nebo podobné jméno. K sourozenci bude mít patrně blízký vztah, protože proč by si ho jinak uložil do paměti? A jestli k nim má blízký vztah, určitě jim dal vědět, že se vrací do Británie. Protože ho mají nejspíš také uloženého v paměti a znepokojilo by je, že nebere doma telefon. Takže se domnívám, že mají informaci, kterou potřebujeme.“

„Jak zní to číslo?“ otázal se mužík.

Reacher zavřel oči a odrecitoval zpaměti číslo začínající 01144 z bytu na Hudson Street. Mužík si ho napsal tupou tužkou do poznámkového bloku.

„Dobře,“ pravil. „Vyškrtneme mezinárodní předvolbu a přidáme nulu.“ Předvedl svá slova názorně na papíře. „Pak nahodíme starý dobrý počítač.“ Otočil křeslo o sto osmdesát stupňů k počítači za sebou, klepnul na mezerník a zadal heslo, které Reacher nezachytil. Potom se propracoval k požadovanému okýnku a zadal číslo. „Ukáže se nám jenom adresa,“ vysvětlil. „Totožnost člověka, který na ní bydlí, budeme muset vyhledat jinde.“ Stiskl enter, obrazovka přeskočila na novou stránku a po vteřině vyplivla adresu.

„Grange Farm,“ oznámil mužík. „Bishops Pargeter. To zní jako někde na venkově.“

„Jak moc na venkově?“ otázal se Reacher.

„Kousek od Norwiche, soudě podle směrovacího čísla.“

„Bishops Pargeter je jméno města?“

Mužík přikývl. „Bude to malá vesnice. Nebo spíš víska. Pár domů a normanský kostel ze třináctého století. To by bylo typické. Hrabství Norfolk ve východní Anglii. Zemědělská oblast, velice rovná, větrná, zúrodněné močály, severovýchodně odsud, přibližně dvě stě kilometrů daleko.“

„Zjistěte to jméno.“

„Trpělivost, pracuju na tom.“ Mužík přetáhl adresu na jiné místo obrazovky a otevřel další databázi. „Volební rejstřík,“ prohodil. „Ten mám nejradši. Je ve veřejné doméně, poměrně legální a obvykle slušně vyčerpávající a spolehlivý. Pokud se dotyční obtěžují chodit k volbám, což nebývá vždycky ten případ.“ Přetáhl adresu zpátky do nového okýnka a stiskl opět enter. Nastala dlouhá, velice dlouhá přestávka. Pak se obrazovka změnila. „Tady to máme,“ zajásal mužík. „Na té adrese bydlí dva voliči. Jmenují se Jacksonovi. Pan Anthony Jackson a počkejte, ano, paní Susan Jacksonová. To by bylo to vaše S. S jako Susan.“

„Sestra,“ podotkla Paulingová. „Vdaná. Přesně jako sestra Hobarta.“

„Výborně,“ prohlásil mužík. „Teď zkusíme ještě něco jiného. Tentokrát ne příliš legálního, jsem ale přece mezi kolegy a přáteli, tak si to mohu dovolit.“ Otevřel další databázi a na obrazovce naskočila prachobyčejná stránka DOSu. „Kradené,“ přiznal. „Proto není grafika zrovna moc zázračná. Získáme ale potřebnou informaci. Z odboru práce a důchodového zabezpečení. Pomůže nám tatíček stát.“ Zadal jméno a adresu Anthonyho Jacksona, připsal jakýsi pokyn a obrazovka se obrátila a ukázala tři jména. „Anthonymu Jacksonovi je třicet devět let a jeho manželce Susan třicet osm. Za svobodna se jmenovala Taylorová. Mají jediné dítě, osmiletou dceru, a dali jí nešťastné jméno Melody.“

„To je přece hezké jméno,“ namítla Paulingová.

„Ne pro Norfolk. Musejí se jí smát ve škole.“

Reacher se zeptal: „Bydlí v Norfolku dlouho? Pochází Taylor odtamtud? A jeho rodina?“

Mužík projel obrazovku. „Nešťastná Melody se narodila v Londýně, takže bych řekl, že odtamtud nepochází.“ Opustil prostou obrazovku DOSu a otevřel další. „Pozemková kniha,“ objasnil. Zadal adresu. Opět stiskl enter. Na obrazovce se objevila nová stránka. „Ne, farmu v Bishops Pargeter koupili teprve před rokem. Zároveň prodali dům v jižním Londýně. Uskutečnili běžný sen. Dávám jim dalších dvanáct měsíců a pak ho budou mít plné zuby.“

„Děkujeme,“ pravil Reacher. „Opravdu jste nám pomohl.“

Vzal mužíkovu tupou tužku, vytáhl z kapsy obálku od Patti Josephové a napsal: Anthony, Susan a Melody Jacksonovi, Grange Farm, Bishops Pargeter, Norfolk. Pak požádal: „Bylo by od vás moc laskavé, kdybyste na tohle všechno zapomněl, jestli ještě jednou zavolá ten muž z New Yorku.“

„Jsou ve hře peníze?“

„Spousta peněz.“

„Kdo dřív přijde, ten dřív mele,“ podotkl mužík. „Ranní ptáče dál doskáče. A tak dále a tak dále. Nedostane ze mě ani slovo.“

„Děkujeme,“ zopakoval Reacher. „Co jsme vám dlužní?“

„Vůbec nic,“ odpověděl mužík. „Bylo mi potěšením. Vždycky rád pomůžu kamarádovi od fochu.“

Zpátky na ulici Paulingová pravila: „Lane určitě také prohledal Taylorův byt, našel to číslo a dohonil náš náskok. Obrátil se na nějakého jiného vyšetřovatele v Londýně. Nebo na někoho v New Yorku. Do těchhle databází se dá dostat přes internet.“

„Nenajde ani telefon,“ opáčil Reacher. „A kdyby ho našel, nedá si dohromady souvislosti. Uvažuje úplně jinak. Potřeboval by zrcátko na tyči.“

„Jsi si jistý?“

„Ne úplně. Tak jsem to číslo pro jistotu vymazal.“

„Tomu se říká nečestně využít výhody.“

„Potřeboval jsem si pojistit ty peníze.“

„Zkusíme zavolat Susan Jacksonové?“

„Chystal jsem se,“ odpověděl Reacher. „Pak jsi se ale zmínila o Hobartovi a jeho sestře a teď si nejsem tak jistý. Co když je Susan stejně velká ochranitelka jako Dee Marie? Pak zatluče všechno, co ví.“

„Můžeme se vydávat za kamarády, kteří ho hledají.“

„Určitě by se zeptala Taylora, než by nám cokoliv řekla.“

„Tak co podnikneme?“

„Zajedeme se tam podívat. Do Bishops Pargeter. Bude to asi pěkná díra.“

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER S PAULINGOVOU VĚDĚLI, že v hotelu by se podobné služby nedočkali, a tak zamířili k Marble Arch půjčit si auto na vlastní pěst. Reacher nevlastnil ani řidičský průkaz, ani kreditní kartu, tudíž nechal Paulingovou vyplnit všechny formuláře a pokračoval po Oxford Street a rozhlížel se po knihkupectví. Narazil na jedno velké s oddělením pro cestovatele, které mělo na policích vystavené atlasy Velké Británie. Bishops Pargeter v nich však nebylo. Rozhodně ne v prvních třech. Nebylo uvedeno ani v seznamu. Příliš malé, usoudil Reacher. Dokonce ani tečka na mapě. Našel Londýn, Norfolk a Norwich. Bez problémů. Města, kde se konají trhy, a větší vesnice. Ale nic menšího. Pak si všiml zastrčeného koutu s oficiálními topografickými mapami. Na čtyřech policích pod sebou. Celé řady. Velké složené plachty, puntičkářsky vypracované, sponzorované vládou. Nejspíš pro stopaře. Nebo skutečné zeměpisné fanatiky. V různých měřítkách. Nejpodrobnější ukazovaly jednotlivé budovy. Reacher vytáhl mapy Norfolku a pustil se do prohlížení. Bishops Pargeter našel na čtvrtý pokus. Vísku na křižovatce dvou cest jihozápadně od Norwiche. Cesty, které se v ní křižovaly, byly tak malé, že nebyly v atlase pro motoristy.

Zakoupil podrobnou mapu a nejlevnější atlas. Pak se vrátil k půjčovně aut. Paulingová na něj čekala s klíčky od mini cooperu.

„Červený,“ oznámila nadšeně. „S bílou střechou. Vážně klasika.“

Reacher upozornil: „Taylor se patrně schoval tam. U sestry.“

„Proč?“

„Instinktivně vyhledal osamělé, opuštěné místo. A je bývalý voják, takže přivítal, že leží v rovné přehledné krajině. Právě jsem se díval do mapy. Případného nepřítele by viděl ze vzdálenosti sedmi kilometrů. Jestli má zbraň, je nenapadnutelný. A pokud má terénní auto, může uniknout jakýmkoliv směrem. Stačí, aby se rozjel přes pole.“

„Nemůžeš přece zabít dva lidi, ukrást deset milionů dolarů a potom odjet k sestře.“

„Nic by jí nevyprávěl. Proč taky? A třeba se u ní ubytoval jen na čas. Potřebuje si odpočinout. Má za sebou velice náročnou akci.“

„Mluvíš, jako bys s ním soucítil.“

„Což je v podstatě pravda. Dlouhou dobu plánoval a poslední týden pro něj musel být pekelný. Hrozně ho vyčerpal. Potřebuje zalézt do nory a spát.“

„U sestry by mu hrozilo příliš velké nebezpečí. Rodina je první, co každého napadne. U Hobarta jsme postupovali úplně stejně. Vyzkoušeli jsme všechny Hobarty v telefonním seznamu.“

„Jeho sestra se jmenuje Jacksonová, ne Taylorová. Jako Grazianová není Hobartová. A Grange Farm by nikoho nenapadla. Sestra se tam přestěhovala teprve nedávno. Po rodině by pátrali v Londýně.“

„Žije tam dítě. Jeho neteř. Vystavil by ji takovému riziku?“

„Právě zabil dva nevinné lidi. Co se týče svědomí, má laťku posunutou hodně nízko.“

Paulingová zatočila klíčky v ruce. Zamyšleně.

„Je to možné,“ pravila. „Tak jak budeme postupovat?“

„Taylor pracoval pro Lanea jen tři roky,“ opáčil Reacher. „Takže se s tebou nikdy nepotkal a mě také nezná. Nic nám v podstatě nehrozí. Rozhodně nebude střílet na každého cizince, který se objeví u dveří. To si nemůže dovolit. Jenom musíme mít na paměti, čeho je schopen.“

„Rozjedeme se na tu farmu?“

Reacher přikývl. „Každopádně se rozhlédneme po okolí. Jestli tam Taylor je, stáhneme se a počkáme na Lanea. Jestli tam není, zaklepeme a promluvíme si se Susan.“

„Kdy?“

„Teď.“

Pracovník půjčovny vyvezl mini cooper z garáže a Reacher posunul přední sedadlo až úplně dozadu a nacpal se dovnitř. Paulingová se posadila na místo řidiče a nastartovala. Bylo to hezké auto. V červené barvě vypadalo skvěle. Ale hrozně se řídilo. Ruční řazení, nesprávná strana, volant vpravo, začínající večerní špička ve městě s největšími zácpami na světě. V pořádku však dojeli k hotelu. Paulingová zaparkovala v druhé řadě a odběhla pro tašku. Reacher zůstal autě. Kartáček měl už v kapse. Paulingová se vrátila za pět minut a řekla: „Jsme na západě. Výhodně u letiště. Ale z města musíme vyjet na východ.“

„Na severovýchod,“ opravil ji Reacher. „Po dálnici M11.“

„Takže budu muset projet celým centrem Londýna, v dopravní špičce.“

„Londýn není o nic horší než Paříž nebo Řím.“

„V Paříži ani Římě jsem nikdy nebyla.“

„Tak alespoň budeš vědět, co tě čeká, kdyby ses tam někdy chystala.“

Pokyn propracovat se na severovýchod zněl prostě, ale Londýn byl plný jednosměrek a komplikovaných křižovatek. A před každým semaforem stály šňůry aut. S neustálými zastávkami se dostali do čtvrti zvané Shoreditch a pak narazili na širokou silnici A10 vedoucí na sever. Příliš brzy, ale přesto na ni najeli. Usoudili, že se o něco později stočí a vyvede je ze zácpy. Potom našli M25, což byl v podstatě dálniční obchvat. Vyrazili po ní ve směru hodinových ručiček a po dvou sjezdech už ujížděli po M11 na severovýchod na Cambridge, Newmarket a Norfolk. V devět hodin večer, padajícím soumrakem.

Paulingová se zeptala: „Znáš tu oblast, kam jedeme?“

„Moc ne,“ odpověděl Reacher. „Operovalo tam vojenské letectvo, ne pěšáci. Všude jsou letecké základny. Plochá otevřená krajina, blízko do Evropy. Ideální lokalita.“

Anglie byla zemí světel. Zcela jednoznačně. Každý centimetr dálnice se koupal v zakouřené jasné záři. A řidiči jezdili rychle. Předepsaná rychlost jim přikazovala stodesítku, ale naprosto ji ignorovali. Hnali se stotřicítkou, stočtyřicítkou. Paulingová se jim poslušně přizpůsobila. Nikdo ji nepředjel. Všechny sjezdy vypadaly stejně. Spousta cedulí, výstražných znamení a dlouhé zpomalovací pruhy. Reacher se kdesi dočetl, že na britských dálnicích dochází jen k malému počtu smrtelných nehod. Bezpečnost zajištěná infrastrukturou.

Paulingová se otázala: „Jak bude Grange Farm vypadat?“

„Nevím,“ odpověděl Reacher. „Ve staré angličtině znamenalo ‚grange‘ velkou stodolu na skladování zrní. Později se z toho slova vyvinulo označení pro hlavní budovu na panském zemědělském sídle. Tak očekávám velký dům a několik menších budov. Obklopených poli. Patrně stovkami akrů. Jako v dobách vzkvétajícího feudalismu.“

„Máš velké znalosti.“

„Tyhle nám k ničemu nebudou,“ přešel pochvalu Reacher. „Jenom si trénuju obrazotvornost.“

„Moc tě ale neuspokojuje.“

„Vůbec ne. Celá tahle záležitost se mi ani trochu nelíbí. Mám z ní nepříjemný pocit.“

„Protože ve hře jsou jenom lumpové. Velcí proti ještě větším.“

„Všichni jsou stejně hrozní.“

„Krajní prostředky,“ podotkla Paulingová. „Ne vždycky je všechno jenom bílé nebo černé.“

Reacher: „Nemůžu se zbavit pocitu, že se dopouštím obrovské chyby.“

Anglie je malá země, ale východní Anglie tvoří její obrovskou pustou část. Reacher s Paulingovou si v některých místech připadali, jako by projížděli prérijními státy. Nekonečný pohyb dopředu bez viditelného výsledku. Malé červené mini poklidně předlo. Hodiny v Reacherově hlavě se sunuly k desáté večer. Už se úplně setmělo. Za jasnou stužkou silnice se rozkládala naprostá černota.

Minuli Cambridge a projeli městečkem Fenchurch St. Mary. Silnice se zúžila a zmizela pouliční světla. Zahlédli nápis, který oznamoval, že do Norwiche je to 60 kilometrů. Tak Reacher rozevřel mapy a začal dávat pozor na odbočku do Bishops Pargeter. Značení byla jasná a srozumitelná. Ale všechna napsaná stejným typem písma a očividně existoval předpis o maximální délce textu. Což znamenalo, že delší názvy byly zkrácené. Reacher zahlédl B’sh’ps P’ter a teprve po dvou stech metrech si uvědomil, co ten nápis znamená. Tak Paulingová musela dupnout na brzdu, otočit se o sto osmdesát stupňů a dojet zpátky. Na okamžik zaváhala a pak odbočila z hlavní silnice na daleko menší cestu. Úzkou, křivolakou a se špatným povrchem. Za paprsky z reflektorů panovala černočerná tma.

„Jak je to daleko?“ zeptala se.

Reacher přeměřil mapu palcem a ukazováčkem.

„Něco přes čtrnáct kilometrů,“ oznámil. V atlase zel jen prázdný bílý trojúhelník mezi dvěma silnicemi rozcházejícími se na jih z Norwiche. Na topografické mapě ho křižovaly drobné nitky cest s řídce rozmístěnými tečkami budov. Reacher položil prst na křižovatku v Bishops Pargeter. Pak se podíval z okýnka.

„Tohle nemá cenu,“ pravil. „Je moc velká tma. Neviděli bychom ani dům, natož jestli v něm někdo bydlí.“ Pohlédl zpátky do mapy. O šest kilometrů dál v ní byly budovy. Jedna označená písmenem R. Reacher se podíval na vysvětlivky v rohu mapy.

„Restaurace,“ oznámil. „Hostinec. Možná i s možností ubytování. Měli bychom ho zkusit. Vyspat se a vyrazit za svítání.“

Paulingová souhlasila: „Dobrý nápad, šéfe.“

Reacher si uvědomil, že je unavená. Let, časový posun, neznámé cesty, stres za volantem. „Promiň,“ pravil. „Přehnal jsem to. Měl jsem tuhle cestu lépe naplánovat.“

„Naplánoval jsi ji úplně dokonale,“ ujistila ho Paulingová. „Hned ráno budeme přímo na místě. Kolik kilometrů nám ještě zbývá?“

„Šest do hostince a dalších osm zítra do Bishops Pargeter.“

„Kolik je hodin?“

Reacher se usmál. „Deset čtyřicet sedm.“

„Takže to umíš i v jiných časových zónách.“

„Na přístrojové desce jsou hodiny. Vidím na ně. V podstatě ti sedím na klíně.“

O osm minut později zahlédli v dálce záři, ze které se vyklubala nasvětlená tabule na hostinci. Pohupovala se v mírném večerním větru, zavěšená na vysoké konstrukci připomínající šibenici. The Bishop’s Arms. Na vyasfaltovaném parkovišti stálo pět aut a za nimi svítila řada oken. Působila teple a přátelsky. Za temnou siluetou budovy se nenacházelo vůbec nic. Jen nekonečná rovina pod obrovskou noční oblohou.

„Možná to bývala zájezdní hospoda,“ poznamenala Paulingová.

„To bych neřekl,“ namítl Reacher. „Neleží na cestě, která by někam vedla. Spíš ji postavili pro pomocníky na farmách.“

Paulingová zajela na parkoviště a zasunula malé autíčko mezi špinavý land rover a otlučený sedan neurčité značky a stáří. Vypnula motor a s povzdechem položila ruce na volant. Rozhostilo se ticho a dolehla k nim vůně vlhké země. Noční vzduch byl studený. A trochu vlhký. Reacher odnesl Paulingové tašku do hostince. Za dveřmi se nacházel vestibul se starým schodištěm na pravé straně, nízkým trámovým stropem, vzorovaným kobercem a asi tisícem mosazných ozdob. Přímo rovně stál recepční pult ze starého tmavého dřeva vyleštěný do ohromujícího lesku. Opuštěný. Nápis na dveřích vlevo hlásal Saloon Bar. Dveře vedly do místnosti, která vypadala prázdná. Na dveřích vpravo bylo napsáno Public Bar. Za nimi prosvítala postava barmana v plné práci a záda čtyř pijáků na stoličkách. V zadním rohu seděl u stolu osamělý muž. Všech pět zákazníků popíjelo pivo z velkých půllitrů.

Reacher přistoupil k opuštěnému recepčnímu pultu a zazvonil. O hodnou chvíli později se otevřely dveře za recepcí a zjevil se v nich barman. Přibližně šedesátník, obrovský a růžovoučký. Unavený. Utíral si ruce do ručníku.

„Potřebujeme pokoj,“ oznámil Reacher.

„Dneska večer?“ otázal se barman.

„Ano, dneska večer.“

„Bude stát čtyřicet liber. Ale včetně snídaně.“

„To nezní špatně.“

„Jaký pokoj byste si přáli?“

„Jaký byste nám doporučil?“

„Chcete pokoj s koupelnou?“

Paulingová se vložila do rozhovoru. „Ano, s koupelnou. To by bylo fajn.“

„Dobře, tak jeden pokoj s koupelnou.“

Paulingová dala barmanovi čtyřicet liber a obdržela mosazný klíč na kroužku se střapcem. Pak barman podal Reacherovi propisovačku a položil před něj knihu hostů. Do řádku jméno napsal Reacher L. Bayswaterovi. Přešel místo trvalého bydliště a vyplnil adresu zaměstnavatele. Zvolil stadion Yankees. Východní sto šedesátá první ulice, Bronx, New York, USA. V duchu zalitoval, že to není skutečná adresa zaměstnavatele. Vždycky si tam přál pracovat. Do políčka výrobní značka auta uvedl rolls royce. Usoudil, že evidenční číslo je poznávací značka a napsal R34CHR. Potom se barmana zeptal: „Mohli bychom dostat něco k jídlu?“

„Na teplou večeři je bohužel trochu pozdě,“ upozornil barman. „Můžu vám však udělat sendviče.“

„To byste byl hodný,“ souhlasil Reacher.

„Vy jste Američani, že je to tak? Jezdí jich k nám spousta. Chtějí se podívat na stará letiště. Kde dřív sloužili.“

„Na to jsem moc mladý,“ opáčil Reacher.

Barman mudrlantsky přikývl a pravil: „Běžte dovnitř a dejte si něco k pití. Sendviče budou za chvíli.“

Reacher postavil tašku Paulingové k úpatí schodiště a vešel dveřmi do baru pro veřejnost. Otočilo se k němu pět hlav. Čtyři muži na stoličkách vypadali jako farmáři. Červené, větrem ošlehané obličeje, obrovské ruce, prázdný nezúčastněný výraz.

Muž sedící osaměle u stolu byl Taylor.

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

TAYLOR SE ZACHOVAL JAKO SPRÁVNÝ VOJÁK. Podíval se na Reachera, ale jen na tak dlouho, aby ohodnotil případné nebezpečí. Paulingová, která se vynořila za Reacherovými zády, potvrdila jeho odhad. Dobře oblečený muž, elegantní žena, manželský pár, turisté. Odvrátil pohled. Upil pivo. Od začátku do konce věnoval Reacherovi jen o zlomek vteřiny delší pozornost než kterýkoliv jiný muž v podobné barové situaci. Dokonce kratší než farmáři. Ti byli pomalí, těžkopádní a poháněla je zvědavost štamgastů vůči cizinci.

Reacher odvedl Paulingovou ke stolu na druhé straně místnosti, posadil se zády ke stěně a sledoval, jak se farmáři otáčejí zpátky k baru. Zvolna, jeden po druhém. Pak se poslední z nich opět chopil sklenice a v místnosti zavládla původní atmosféra. O okamžik později se objevil barman. Popadl utěrku a začal leštit sklenice.

Reacher pravil: „Měli bychom se chovat normálně a dát si něco k pití.“

Paulingová opáčila: „Ochutnám zdejší pivo. Víš, jak to chodí. Kdo chce s vlky býti, musí s nimi výti.“

Reacher se tedy postavil, zamířil k baru a snažil se vzpomenout si, jaké to bylo, když se před deseti lety naposledy ocitl ve stejné situaci. Vše záleželo na správné volbě tónu. Natáhl se mezi dva farmáře, opřel se kotníky o bar a požádal. „Jedno velké pivo, prosím, a malé pro dámu.“ Záleželo i na správném chování, tak se otočil doprava a doleva k farmářům a dodal: „Můžu vás, pánové, pozvat?“ Pak se podíval na barmana a pravil: „Co si dáte vy?“ Potom se veškerá dynamika v místnosti přesunula k Taylorovi, jedinému z hostů, kterého zatím neoslovil. Taylor se obrátil, vzhlédl od stolu a Reacher předvedl pomyslný přípitek. „Co můžu objednat pro vás?“

Taylor opětoval jeho pohled a řekl: „Děkuju, ale musím jít.“ Plochý britský přízvuk, podobný Gregorově. Vypočítavost v očích. Ale nic v obličeji. Žádné podezření. Možná trochu rozpaky. Dokonce malý náznak nejistého přátelství. Krátký nestrojený úsměv, záblesk špatných zubů. Pak dopil sklenici, odložil ji na stůl, vstal a vykročil ke dveřím.

„Dobrou noc,“ rozloučil se, když je míjel.

Barman načepoval šest a půl sklenic piva a vyrovnal je jako stráže. Reacher zaplatil a posunul sklenice k majitelům. Pak popadl svoji a prohlásil: „Na zdraví,“ a napil se. Odnesl malé pivo Paulingové ke stolu a farmáři se otočili a připili jim. Reacher si pomyslel: Okamžitě jsme zapadli a stálo nás to jen necelých třicet lupenů. Výhodný obchod, i kdyby stál dvojnásobek. Nahlas však pravil: „Doufám, že jsem vašeho kamaráda neurazil.“

„Vůbec ho neznáme,“ vysvětlil jeden z farmářů. „Nikdy jsem ho neviděl.“

„Je z Grange Farm,“ ozval se další farmář. „Odjinud být nemůže, protože přijel jejich land roverem. Viděl jsem ho za volantem.“

„Je taky farmář?“ otázal se Reacher.

„Nevypadá na to,“ odpověděl první farmář. Jak už jsem říkal, nikdy jsem se s ním nepotkal.“

„Kde leží Grange Farm?“

„Kousek odtud. Žije tam teď nějaká rodina.“

„Zeptejte se Davea Kempa,“ poradil třetí farmář. „Ten vám všechno poví.“

Reacher opáčil: „Kdo je Dave Kemp?“

„Dave Kemp z obchodu,“ sdělil třetí farmář netrpělivě, jako by mluvil s idiotem. „V Bishops Pargeter. Bude to vědět. Dave Kemp ví úplně všechno, protože vede i poštu. Je zvědavý jako opice.“

„Copak není v Bishops Pargeter hospoda? Proč přijel na pivo až sem?“

„Tohle je jediná hospoda v okruhu mnoha kilometrů, chlapče. Proto je tady tak narváno.“

Na to Reacher nic neřekl.

„Na Grange Farm se přistěhovali lidé z města,“ rozhodl se první farmář dokončit původní myšlenku. „Celá rodina. Nedávno. Myslím, že z Londýna. Neznám je. Jsou ekologičtí. Nepoužívají chemikálie.“

Po této informaci farmáři usoudili, že se již dostatečně odvděčili za zakoupené pivo, protože si začali povídat mezi sebou. Probírali výhody a nevýhody ekologického zemědělství. Očividně to bylo jejich oblíbené, otřepané téma. Podle toho, co Reacher zaslechl, nepřišli ani tentokrát na žádné výhody, až na nevysvětlitelnou ochotu měšťáků investovat daleko víc než kolik dostanou za vypěstovanou úrodu.

„Měl jsi pravdu,“ pravila Paulingová. „Taylor je na farmě.“

„Zůstane tam ale?“ zapochyboval Reacher.

„Proč by tam nezůstal? Toho pitomého velkorysého Američana jsi zahrál skvěle. Působil jsi naprosto nevinně. Možná nás považoval za turisty putující po místech, kde sloužili otcové. Jezdí jich sem spousty. Barman to alespoň říkal.“

Reacher neodpověděl.

Paulingová podotkla: „Zaparkovala jsem přímo vedle něho. Farmář tvrdil, že přijel v land roveru, a jiný land rover na parkovišti nestál.“

Reacher zalitoval: „Škoda že jsme ho tady potkali.“

„To je patrně jeden z důvodů, proč se vrátil. Anglické pivo.“

„Chutná ti?“

„Nechutná, ale Angličanům podle všeho ano.“

Sendviče byly překvapivě dobré. Čerstvý křupavý domácí chleba, máslo, krvavý rostbíf, hustá křenová omáčka, domácí sýr a jako příloha bramborové lupínky. Reacher s Paulingovou je snědli a dopili pivo. Pak vyšli po schodech do svého pokoje. Byl lepší než apartmá v Bayswater. Prostornější, částečně proto, že v něm stály jen dvě k sobě přiražené postele a ne velká manželská. Sto čtyřicet čísel místo sto padesáti. Takhle si představuju pohodlí, napadlo Reachera. Rozhodně za daných okolností. Nastavil budík v hlavě na šest hodin. Až začne svítat. Taylor buď zůstane, nebo uteče, v každém případě ho však uvidí.

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

V ŠEST HODIN RÁNO se za oknem naskýtal pohled na mlhavou nekonečnost. Plochá zelenošedivá krajina se táhla až k horizontu, jen tu a tam narušená rovnými příkopy a roztroušenými skupinkami stromů. Stromy měly dlouhé tenké kmeny a husté kulaté koruny, aby odolaly větru. Reacher viděl, jak se v dálce ohýbají a zmítají.

Venku byla lezavá zima a jejich auto pokrývala rosa. Reacher otřel okýnka rukávem saka. Bez velkých řečí nastoupili. Paulingová vycouvala z mezery, zařadila jedničku a projela parkovištěm. Krátce přibrzdila a vydala se po silnici na východ, vstříc ranní obloze. Osm kilometrů do Bishops Pargeter. Osm kilometrů ke Grange Farm.

Na farmu narazili dřív než na vesnici. Stála v horním levém čtverci vykrojeném křižovatkou. Poprvé ji spatřili z jihozápadu. Ohraničovaly ji příkopy, ne ploty. Rovné, čerstvě vyčištěné a hluboké. Za nimi se rozkládala pole, úhledně zoraná, s mladými bledězelenými rostlinkami. Blíž ke středu se krčily malé skupinky stromů, téměř ozdobné, jako by je někdo úmyslně vysázel pro potěchu. Pak následoval obrovský šedivý kamenný dům. Větší, než si Reacher představoval. Ani zámek, ani hrad, ale rozhodně působivější než většina obvyklých farem. Na sever a východ od domu se rýsovalo pět budov. Stodoly, dlouhé, nízké a upravené. Tři z nich tvořily nevelký dvorec s jednou otevřenou stranou a dvě stály o samotě.

Silnice, po které jeli, kopírovala jižní hraniční příkop farmy. S každým metrem se jim naskýtala nová perspektiva, jako by se ocitli na výstavě a farma se před nimi pomalu otáčela na pohyblivém stole. Byla to krásná stavba. Příjezdová cesta vedla přes malý mostek nad příkopem a pak ubíhala na sever, nevydlážděná, lehce vypouklá, až k domu něco přes půl kilometru daleko. Přední dveře hleděly na západ a zadní na východ. Land rover byl zaparkovaný mezi zadní částí domu a jednou z osamělých stodol, malý, studený, opuštěný a orosený.

„Taylor tam pořád je,“ poznamenal Reacher.

„Pokud nemá vlastní auto.“

„Kdyby měl vlastní auto, nepůjčil by si včera land rover.“

Paulingová zpomalila a jela krokem. Nikoho nezahlédli. Ani náznak lidské činnosti. Z komína stoupal úzký proužek kouře a stáčel se horizontálně ve větru. Možná udržovali oheň pod kotlem na teplou vodu. Tma za okny.

Paulingová řekla: „Myslela jsem, že farmáři vstávají brzy.“

„Farmáři chovající dobytek,“ opáčil Reacher. „Musí podojit krávy a tak podobně. Tihle lidé ale pěstují rostliny. Mezi orbou a sklizní toho nemají moc na práci. Patrně jen sedí a čekají, až rostliny dorostou.“

„Copak je nemusí stříkat? Dávno by se měli projíždět v traktorech.“

„Ne ekologičtí zemědělci. Ti chemikálie nepoužívají. Možná jen trochu zavlažují.“

„Jsme v Anglii. Pořád tady prší.“

„Nezapršelo od té doby, co jsme přiletěli.“

„Osmnáct hodin,“ poznamenala Paulingová. „Nový rekord. Když jsem byla na školení Scotland Yardu, pršelo bez přestání.“

Zastavila, přeřadila na neutrál a stáhla okýnko. Reacher udělal to samé a do auta se vedrala studená vlhkost. Krajina se nořila do nehybného ticha. Ozývalo se jen šumění větru v korunách vzdálených stromů a z mlhy se pomalu nořily ranní stíny.

Paulingová pravila: „Takhle kdysi patrně vypadal celý svět.“

„Tady žil severní lid,“ doplnil Reacher. „Norfolk a Suffolk, severní a jižní lid. Dvě prastará keltská království.“

Pak ticho rozerval výstřel z pušky. Vzdálený výbuch, který se přes pole převalil jako lavina. Nezvykle hlasitý v mlčenlivé krajině. Reacher s Paulingovou se instinktivně přikrčili. Pak zapátrali pohledem na horizontu, jestli nezahlédnou kouř. Přicházející střelbu.

Paulingová se zeptala: „Taylor?“

Reacher odpověděl: „Nikde ho nevidím.“

„Kdo jiný by to mohl být?“

„Z takové dálky by nás neměl šanci zasáhnout.“

„Lovci?“

„Vypni motor,“ požádal Reacher. Pozorně se zaposlouchal. Nic neslyšel. Žádný pohyb, ani že by někdo znovu nabíjel.

„Myslím, že to byla plašička na ptáky,“ sdělil. „Právě zaseli ozim. Nechtějí, aby jim ho vyzobaly vrány. Používají přístroj, který celý den pálí v náhodných intervalech slepé patrony.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„Ještě se vrátíme,“ rozhodl Reacher. „Teď si ale pojeďme popovídat do obchodu s Davem Kempem.“

Paulingová opět nastartovala, rozjela se a Reacher se otočil na sedadle a sledoval východní polovinu farmy. Vypadala úplně stejně jako západní. Jen zrcadlově obrácená. Stromy u domu, pak širá plochá pole a hraniční příkop. Dojeli na křižovatku u Bishops Pargeter a severní silnice je dovedla do vesnice, kterou tvořil prastarý kamenný kostel osamělý v horním pravém čtverci a padesátimetrová řádka domů podél opačné strany cesty. Většina vypadala jako domovy místních obyvatel, v jednom však sídlil dlouhý nízký obchod. Trafika, potraviny a pošta v jednom. Měl už otevřeno, protože v něm prodávali noviny a potraviny k snídani.

„Přímý přístup?“ otázala se Paulingová.

„Podle situace,“ odpověděl Reacher.

Paulingová zaparkovala na vyštěrkované krajnici kousek od vchodu do kostela. Vystoupili z auta do ostrého větru dujícího s neměnnou silou od východu. Reacher pravil: „Kluci, kteří tady sloužili, tvrdili, že fouká až ze Sibiře, protože mu nestojí nic v cestě.“ Obchod oproti tomu působil teple a útulně. Plynová kamínka ho zásobovala teplým vlhkým vzduchem. Měl poštovní okénko, nyní zavřené, střední část s potravinami a v zadním rohu pult s novinami. Za pultem se činil stařík v pletené vestě s kravatou. Prsty modrými od inkoustu třídil noviny.

„Jste Dave Kemp?“ zeptal se Reacher.

„Ano, tak se jmenuju,“ opáčil stařík.

„Řekli nám, že se vás máme zeptat.“

„Na co?“

„Jsme tady služebně,“ vysvětlil Reacher.

„Rozhodně jste si pospíšili.“

„Kdo dřív přijde, ten dřív mele,“ utrousil Reacher, protože muž z Londýna udělal to samé, tak doufal, že jeho prohlášení bude znít autenticky.

„Co potřebujete?“

„Kupujeme farmy.“

„Jste Američané, že je to tak?“

„Ano, zastupujeme velkou zemědělskou korporaci ve Spojených státech. Hledáme objekty, do kterých bychom mohli investovat. A nabízíme vysoké odměny, když nám někdo pomůže.“

Přímý přístup. Modifikovaný podle situace.

„Kolik?“ zeptal se Kemp.

„Obvykle procenta.“

„O jakou farmu vám jde?“

„To se právě chceme dozvědět od vás. Máme zájem o dobře udržovaná hospodářství, kterým hrozí majetková nestabilita.“

„Co to znamená?“

„Hledáme farmy v dobrém stavu, které nedávno koupili amatéři. Chceme je ale rychle, než se jim rozpadnou pod rukama.“

„Grange Farm,“ prohlásil Kemp. „Tu koupili pitomí amatéři. Pustili se do ekologického zemědělství.“

„Slyšeli jsme to samé.“

„Ty byste si měli dát na první místo v seznamu. Přesně odpovídají tomu, co jste říkal. Vzali si příliš velké sousto. Nesežvýkali by ho, ani kdyby byli oba doma. Což většinou nebývají. Právě teď je tam ten chlap už několik dní sám. A jeden chlap farmu neutáhne. Zejména když je pitomý amatér. A mají příliš mnoho stromů. Ze stromů peníze nevytřískají.“

„Grange Farm zní opravdu ideálně,“ pravil Reacher. „Doslechli jsme se ale, že po okolí čmuchá ještě někdo jiný. Nedávno ho zahlédli. Na pozemku farmy. Možná ji chce také koupit.“

„Vážně?“ zpozorněl Kemp, uchvácený představou možného konfliktu. Pak se ale zatvářil zklamaně. „Ne, vím, koho myslíte. To není žádný konkurent. Je to bratr té ženské. Nedávno se k nim přistěhoval.“

„Jste si tím jistý? Protože počet obyvatel je pro nás nesmírně důležitý. Potřebujeme vědět, kolik lidí budeme muset přemístit.“

Kemp přikývl. „Byl tady v obchodě a představil se. Prý se vrátil z cest a chce se usadit. Posílal balíček do Ameriky. Leteckou poštou. To se tady moc často nestává. Docela hezky jsme si popovídali.“

„Takže jste si jistý, že se přistěhoval natrvalo? Potřebujeme znát přesný počet obyvatel.“

„Rozhodně to tvrdil.“

Paulingová se zeptala: „Co posílal do Ameriky?“

„To mi neřekl. Ale balíček poslal do hotelu v New Yorku. Ne na jméno, ale na číslo pokoje, což mi přišlo zvláštní.“

Reacher ho vybídl: „Co myslíte, že bylo uvnitř?“

Dave Kemp, řekl farmář na baru. Zvědavý jako opice.

„Přišlo mi to jako tenká knížka,“ sdělil Kemp. „Jenom pár stránek. Přepásaná gumičkou. Možná si ji půjčil. Ne ale, že bych ji prohmatával.“

„Vyplnil celní prohlášení?“

„Označili jsme zásilku jako tiskopisy. Na ty není celní prohlášení potřeba.“

„Děkuju, pane Kempe,“ pravil Reacher. „Moc jste nám pomohl.“

„Co bude s odměnou?“

„Dostanete ji, jestli koupíme tu farmu,“ přislíbil Reacher.

Jestli koupíme tu farmu, pomyslel si. Nešťastná formulace. Po zádech mu najednou přejel mráz.

Dave Kemp nevedl kávu přes ulici, tak si koupili kolu a čokoládové tyčinky a snědli je v autě na okraji silnice, odkud viděli na přední část farmy. Všude stále panoval klid. Žádná světla, stejný úzký proužek kouře mizející do strany ve větru.

Reacher pravil: „Proč jsi se zeptala na tu leteckou zásilku do Států?“

„Ze zvyku,“ odpověděla Paulingová. „Ptej se na všechno, zejména když si nejsi jistý, co je důležité a co není. A přišlo mi to divné. Taylor se právě vrátil a jako první pošle balíček do Ameriky. Co v něm mohlo být?“

„Možná něco pro jeho partnera,“ navrhl Reacher. „Třeba zůstal ve městě.“

„Měli jsme získat adresu. Jinak jsme si ale vedli dobře. Působil jsi opravdu věrohodně. Zejména po vší té falešné žoviálnosti včera večer v baru. Představ si, že Kemp roznese, že se tě Taylor chystá oddělat, protože tě považuje za podvodníka, který ho chce připravit o farmu.“

„Dokážu obelhat skoro každého,“ podotkl Reacher. „Což rozhodně není něco, na co bych byl dvakrát hrdý.“

Pak rychle zmlkli, protože zachytili pohyb. O půl kilometru dál se otevřely dveře farmy. Při zemi se stále válela mlha, slunce stálo na druhé straně domu a dění se odehrávalo na samé hranici viditelnosti, ale podařilo se jim rozeznat čtyři postavy. Dvě velké, jednu o něco menší a jednu hodně malou. Patrně dva muži, žena a dítě. Možná dívka.

„Jsou vzhůru,“ poznamenal Reacher.

Paulingová řekla: „Vidím je, ale jen tak tak. Čtyři lidi. Asi je probudila rušička ptáků. Dělá větší rámus než kohout. To budou asi Jacksonovi a Taylor. Máma, táta, Melody a milující strýček.“

„Nikdo jiný to být nemůže.“

Všichni nesli něco na ramenou. Dlouhé rovné tyče. Pohodlné pro dospělé, ale moc velké na dítě.

„Co vyvádějí?“ podivila se Paulingová.

„To jsou motyky,“ pochopil Reacher. „Jdou pracovat na pole.“

„Vykopávat plevel?“

„Ekologické zemědělství. Nesmí používat herbicidy.“

Drobné postavičky se seřadily a vykročily na sever, opačným směrem od silnice. Vytratily se v dálce, jen nejasné obrysy v mlze, připomínající spíš sen než realitu.

„Rozhodl se zůstat,“ prohlásila Paulingová. „Určitě. Kdyby chtěl utéct, nešel by na pole pomáhat sestře s plevelem.“

Reacher přikývl. „Viděli jsme, co jsme potřebovali. Úkol splněn. Můžeme se vrátit do Londýna a počkat na Lanea.“

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

CESTOU DO LONDÝNA SE DOSTALI DO ZÁCPY. Vypadalo to, jako by se Anglie v okruhu stovek kilometrů dělila jen na dvě oblasti: Londýn a ložnice dodávající odpočaté pracovní síly. Město připomínalo obrovský magnet přitahující vše živé. M11 byla podle atlasu jen jedna z dvaceti paprskovitých arterií napájejících město. Reacher předpokládal, že večer po nich drobné částečky zase plují opačným směrem. Každodenní dřina. Sám od devíti do pěti nikdy nepracoval a ani nedojížděl do zaměstnání. Čas od času za to byl nesmírně vděčný. Jako například teď.

Ruční řazení bylo v zácpě náročné. Po dvou hodinách jízdy zastavili u pumpy, natankovali a vyměnili si místa. Reacher sice neměl řidičský průkaz, ale v porovnání s tím, co mělo přijít, jim to přišlo jen jako mírný prohřešek. V Británii už řídil, před mnoha lety, obrovský britský sedan patřící americké armádě. Provoz na silnicích ale od té doby zhoustl. O hodně. Reacherovi připadalo, že celý ostrov praská ve švech. Pak si však vzpomněl na Norfolk. Na prázdnou otevřenou krajinu. Ostrov praskal ve švech, ale ne úplně všude. Buď byl přecpaný, nebo zel prázdnotou. Neexistoval zlatý střed. Což Reachera překvapovalo. Britové byli normálně na kompromisy odborníky. Celý život se vytáčeli a švindlovali.

Dostali se na silniční okruh M25 a usoudili, že rozvaha je nejlepší část odvahy. Opíší po něm čtvrtinu hodinového ciferníku a pak sjedou po jednodušší trase do West Endu. Ale i samotná M25 připomínala spíš parkoviště.

„Jak tohle lidi vydrží každý den?“ podivila se Paulingová.

„Houston a LA nejsou o nic lepší,“ upozornil Reacher.

„Svým způsobem to však vysvětluje, proč Jacksonovi utekli.“

„To je pravda.“

Auta se pomalu pohybovala, kroužila jako voda kolem odpadu a pak se nechala vsáknout tahem velkoměsta.

Projeli přes St. John’s Wood, kde sídlí studia Abbey Road, kolem Regent’s Parku, přes Marylebone, kolem Baker Street, kde bydlel Sherlock Holmes, opět přes Marble Arch a do Park Lane. Hotel Hilton stál na jejím jižním konci, poblíž arény samohybného verbálního šílenství zvané Hyde Park Corner. Ve tři čtvrtě na jedenáct zaparkovali ve veřejné podzemní garáži. Zhruba hodinu před tím, než se v hotelu ubytuje Lane se svými muži.

„Máš chuť na oběd?“ zeptala se Paulingová.

„Nemůžu jíst,“ odmítl Reacher. „Mám hrozně stažený žaludek.“

„Takže jsi přece jenom lidská bytost.“

„Připadám si, jako bych Taylora předával katovi.“

„Smrt si zaslouží.“

„Radši bych ho oddělal sám.“

„Tak to navrhni.“

„Lane by na takový návrh nepřistoupil. Požaduje jméno společníka. A já ho nehodlám dolovat z Taylora osobně.“

„Tak sbal kufry a zmiz.“

„To nemůžu. Chci pomstít Kate a Jade a získat peníze pro Hobarta. Jinak bych se k nim nedostal. A také jsme uzavřeli obchod s tvým kamarádem z Pentagonu. Sehnal požadované informace, tak musím udělat, co jsem slíbil. Přesto ale radši vynechám oběd.“

Paulingová se zeptala: „Co mám udělat já?“

„Přesuň se do vestibulu. Na pozorování. Pak se ubytuj někde jinde. Nech mi na recepci v Hiltonu vzkaz. Použij jméno Bayswater. Já vezmu Lanea do Norfolku, Lane si poradí s Taylorem a já si poradím s Lanem. Pak se vrátím a vyzvednu tě. Třeba bychom si mohli udělat výlet. Například do Bath. Ke starým římským lázním. Budeme se oba potřebovat očistit.“

Prošli kolem autosalonu s vystavenými mini coopery, zbrusu novými příbuznými toho, kterým přijeli. Kolem diskrétně ukrytých vchodů do domů s luxusními byty. Vystoupali po krátkých betonových schodech do vestibulu Park Lane Hiltonu. Paulingová zamířila ke vzdálené skupince křesílek a Reacher přistoupil k recepci. Zařadil se do fronty. Pozoroval recepční.

Kouzlili s telefony a počítači. Za zády měli na skříňkách tiskárny a fotokopírky. Nad fotokopírkami visela mosazná tabulka hlásající: Dovolujeme si upozornit, že některé dokumenty se podle zákona nesmějí kopírovat. Jako třeba bankovky, pomyslel si Reacher. Bylo zapotřebí vypracovat zákon, protože moderní fotokopírky jsou příliš dobré. Vedle tabulky se táhla řada hodin ukazující čas od Tokia až po Los Angeles. Porovnal newyorský čas s pomyslným časem v hlavě. Naprosto přesný. Pak osoba v řadě před ním skončila. Postoupil na její místo.

„Pan Lane s doprovodem,“ pravil. „Už se ubytovali?“

Recepční stiskl několik tlačítek na klávesnici. „Ještě ne, pane.“

„Čekám na něj. Až se objeví, vyřiďte mu, že mě najde ve vestibulu.“

„Vaše jméno, pane?“

„Taylor,“ odpověděl Reacher a odstoupil. Prošel nejživější částí a našel klidný kout. Bude počítat osm set tisíc dolarů, tak nechtěl, aby ho někdo rušil. Hodil sebou na jedno ze čtyř křesílek. Ze zkušenosti věděl, že k němu nikdo nepřisedne. Vysílal podprahový signál nepřibližovat se! Většina rozumných lidí ho respektovala. Rodina posedávající opodál ho už nervózně sledovala. Dvě děti s matkou rozložené na vedlejší skupince křesílek. Patrně přiletěli příliš brzy a čekali, až jim připraví pokoj. Matka vypadala unaveně. Vybalila už polovinu zavazadel, aby děti nějak zabavila. Hračky, omalovánky, vypelichaní medvídci, panenka s utrženou rukou, videohry na baterie. K Reacherovi doléhaly matčiny vlažné návrhy, jak ukrátit čas: Co zkusit tohle? Zkusit tamto? Proč nenamaluješ, co vidíš? Jako terapie.

Odvrátil se a zaměřil se na dveře. Do hotelu se valil nepřetržitý proud lidí. Někteří vyčerpaní po cestě, jiní plní energie. Někteří s hromadami zavazadel, jiní jen s aktovkou. Nejrůznější národnosti. Na vedlejší skupince křesel hodilo jedno dítě medvídka na hlavu druhému. Minulo a medvídek se svezl po podlaze a zastavil se Reacherovi o nohu. Reacher se sehnul a zvedl ho. Vyhřezla z něj vycpávka. Nacpal ji dovnitř. Zaslechl, jak matka navrhuje nějakou další zbytečnou aktivitu: Co zkusit tohle? Pomyslel si: Co kdybys zavřela klapačku a seděla tiše jako normální člověk?

Pohlédl zpátky ke dveřím a spařil, jak vchází Perez. Za ním Kowalski. Potom samotný Lane, třetí v pořadí. Za ním následovali Gregory, Groom, Addison a Burke, s kufry na kolečkách, taškami a pytli na obleky. Džíny, sportovní saka, černé nylonové bundy, baseballové čapky, tenisky. Několikery sluneční brýle, několikero sluchátek s tenkými drátky. Unavení po nočním letu. Trochu ztrhaní a pomačkaní. Ale ostražití, pozorní a ve střehu. Vypadali přesně jako to, co byli: skupinka členů zvláštních jednotek snažící se cestovat inkognito.

Reacher sledoval, jak se řadí u recepce. Jak čekají. Posunují se pomalu dopředu. Přihlašují se. Jak recepční vyřizuje Laneovi vzkaz. Viděl, jak se Lane otočil a rozhlédl. Přejel pohledem po všech lidech ve vestibulu. Po Paulingové, aniž by se na ní zastavil. Po podrážděné rodině. Pohlédl Reacherovi do obličeje. Zastavil se na něm. Přikývl. Reacher také přikývl. Gregory převzal hraničku karet na otevírání dveří od pokoje a všech sedm mužů se opět chopilo zavazadel a vykročilo vestibulem. Propletli se nejhustším davem uprostřed a zastavili se u skupinky křesel. Lane postavil jednu tašku na zem, druhou podržel v ruce a sedl si naproti Reacherovi. Gregory se také posadil a Carter Groom zabral poslední křeslo. Kowalski, Perez, Addison a Burke zůstali stát, jako vnější obranná zeď, Burke s Perezem natočení čelem do vestibulu. Ostražití, pozorní a ve střehu, pečliví a opatrní.

„Ukažte mi peníze,“ požádal Reacher.

„Povězte mi, kde je Taylor,“ opáčil Lane.

„Začněte první.“

„Víte, kde je?“

Reacher přikývl. „Vím, kde je. Dvakrát jsem ho na vlastní oči viděl. Včera večer a dneska ráno. Před několika hodinami.“

„Jste dobrý.“

„Já vím.“

„Tak mi povězte, kde je.“

„Nejdřív mi ukažte peníze.“

Lane neodpověděl. Do nastalého ticha se ozval hlas zoufalé matky: Namaluj obrázek Buckinghamského paláce. Reacher pravil: „Obvolal jste soukromá londýnská očka. Za mými zády. Pokusil jste se mě obejít.“

Lane opáčil: „Každý má právo pokusit se vyhnout zbytečným výdajům.“

„Dostal jste se dál než já?“

„Ne.“

„Taky ty výdaje nejsou zbytečné.“

„Patrně máte pravdu.“

„Tak mi ukažte ty peníze.“

„Dobře,“ uvolil se Lane. „Ukážu vám peníze.“ Sundal z klína tašku, postavil ji na podlahu a rozepnul. Reacher pohlédl doprava. Pohlédl doleva. Zjistil, že dítě se opět chystá mrštit medvídka. Pak zachytilo výraz v Laneově obličeji a přitisklo se k matce. Reacher se posunul dopředu a předklonil se. Taška byla plná peněz. Jeden balík z Města O, čerstvě otevřený a nepatrně zredukovaný.

„Žádné problémy na letišti?“ zeptal se.

Lane odpověděl: „Rentgenovali mě. Neobjevili nic podezřelého. Provezete je bez problémů domů. Pokud si je ovšem vyděláte.“

Reacher odhrnul roztržený umělohmotný obal a zajel nehtem pod jednu z papírových pásek. Pevně napjatá. V balíčku nic nechybělo. V tašce byly čtyři stejně vysoké hraničky po dvaceti balíčcích. Celkem osmdesát balíčků, sudé číslo. V každém balíčku sto stovek. Osmdesát krát sto krát sto dělalo osm set tisíc.

Zatím všechno v pořádku.

Zvedl roh bankovky a promnul ho mezi palcem a prstem. Pohlédl přes vestibul na tabulku nad kopírkou: Některé dokumenty se nesmějí podle zákona kopírovat. Tyhle okopírované nebyly. Byly skutečné. Cítil plastický povrch. Vůni papíru a barvy. Nezaměnitelnou.

„V pořádku,“ pravil a narovnal se.

Lane se předklonil a zapnul tašku. „Tak kde je?“

Reacher namítl: „Nejprve si musíme promluvit.“

„Nesnažte se zdržovat.“

„Ve hře jsou civilisté. Nevinní lidé, kteří nemají s celou záležitostí nic společného. Rodina.“

„Takže?“

„Nemůžete tam vtrhnout jako šílenci. Způsobit vedlejší škody.“

„Žádné nezpůsobíme.“

„Musím mít jistotu.“

„Dávám vám své slovo.“

„Vašemu slovu ani trochu nevěřím.“

„Nedojde ke střelbě,“ přislíbil Lane. „Na to se můžete spolehnout. Taylor si zaslouží něco daleko horšího než kulku. Pronikneme dovnitř, vyzvedneme si ho a nezkřivíme při tom vlas komukoliv jinému. Protože přesně tak si to přeju. Chci ho dostat živého. Při plném vědomí, aby všechno cítil. Prozradí nám, kdo je jeho společníkem, a potom zemře. Pomalu a bolestivě. Bude umírat týden dva. Takže nebudeme střílet. Přiznávám, že náhodné oběti jsou mi ukradené. Nechci ale riskovat, že by se stalo něco Taylorovi. Štvalo by mě, kdyby vyvázl příliš snadno. Na to vám dávám slovo.“

„Dobře,“ přijal Reacher.

„Tak kde je?“

Reacher se zarazil. Vzpomněl si na Hobarta, Birmingham v Alabamě a Nashville v Tennessee. Na laskavé šedovlasé doktory v bílých pláštích objímající umělé končetiny.

„Je v Norfolku,“ pravil.

„Kde to je?“

„Na venkově, severovýchodně odsud. Necelých dvě stě kilometrů daleko.“

„Kde v Norfolku?“

„Na Grange Farm.“

„On je na farmě?“

„Plochá krajina,“ vysvětlil Reacher. „Jako kulečníkový stůl. S příkopy. Snadná k obraně.“

„Nejbližší velké město?“

„Zhruba padesát kilometrů od Norwiche.“

„Nejbližší osada?“

Reacher neodpověděl.

„Nejbližší osada?“ zopakoval otázku Lane.

Reacher pohlédl k recepci. Některé dokumenty se podle zákona nesmějí kopírovat. Zadíval se na spuštěnou kopírku, strašidelný pruh zeleného světla posunující se vodorovně dopředu a dozadu pod víkem. Pohlédl na vyčerpanou matku a v hlavě mu zazněl její hlas: Proč nenamaluješ něco, co vidíš? Upřel oči na dětskou panenku s chybějící rukou. Vybavil se mu hlas Davea Kempa v obchodě: Přišlo mi to jako tenká knížka. Jenom pár stránek. Přepásaná gumičkou. Vzpomněl si, jak mu u nohy přistál vypelichaný medvídek.

Lane ho vybídl: „Reachere?“

Reacher zaslechl Lauren Paulingovou: Trochu někdy úplně stačí. A při odletu pasažéry stejně moc nekontrolují.

Lane se ho pokusil vytrhnout ze zamyšlení: „Reachere? Haló! Co je nejbližší osada?“

Reacher odvrátil pohled od recepce, pomalu, opatrně a s bolestí, a podíval se mu zpříma do obličeje. Odpověděl: „Nejbližší osada se jmenuje Fenchurch St. Mary. Ukážu vám, kde leží. Buďte připravení. Za hodinu vás přijdu vyzvednout.“

Pak se postavil a soustředil se na to, aby pomalu prošel vestibulem. Pečlivě kladl jednu nohu před druhou. Pravou, levou, pravou, levou. Zachytil pohled Paulingové. Vyšel ze dveří. Dolů po betonových schodech. Na chodník.

Potom se jako o život rozběhl k podzemní garáži.

ŠEDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER ZAPARKOVAL, takže měl pořád klíčky. Z metru odemkl dveře, s prudkým trhnutím je otevřel a naskočil dovnitř. Vrazil klíč do zapalování, nastartoval a zařadil zpátečku. Dupl na plyn, vycouval, zabrzdil, strhl volant a se skřípěním pneumatik vyrazil. Strážci u závory hodil desetilibrovku a nepočkal na drobné. Jen dupl znovu na plyn, jakmile se závora zvedla o čtyřicet pět stupňů. Prořítil se po rampě, prohnal se přes dva pruhy plné aut a zabrzdil u chodníku na druhé straně, protože zahlédl uřícenou Paulingovou. Otevřel jí dvířka, počkal, až nastoupí, a opět vyrazil. Ujel dvacet metrů, než se jí podařilo zabouchnout dvířka.

„Sever,“ vyštěkl. „Kterým směrem je sever?“

„Sever? Sever je za námi,“ odpověděla Paulingová. „Otoč na kruhovém objezdu.“

Hyde Park Corner. Projel dvě červené a kličkoval z jednoho pruhu do druhého jako na autodromu. Osmdesátkou se prohnal znovu přes Park Lane, z opačného směru a téměř na dvou kolech.

„Kam teď?“ otázal se.

„Co se, krucinál, děje?“

„Jenom mě vyveď z města.“

„Nevím kudy.“

„Podívej se do atlasu. Je v něm plán Londýna.“

Reacher předjížděl autobusy a taxíky. Paulingová listovala horečně v atlase.

„Rovně,“ prohlásila.

„To je na sever?“

„Dostaneme se tam.“

S řvoucím motorem projeli Marble Arch. Od Marylebone svítila na všech semaforech zelená. Dostali se do Maida Vale. Potom Reacher trochu zpomalil. Zhluboka vydechl. Měl pocit, že poprvé za uplynulou půl hodinu.

„Kudy dál?“

„Reachere, co se stalo?“

„Říkej mi, kudy mám jet.“

„Doprava do St. John’s Wood Road,“ nakázala Paulingová. „Ta nás dovede k Regent’s Parku. Potom doleva a vyjedem stejnou cestou, kterou jsme přijeli. A vysvětli mi, prosím, co se děje.“

„Dopustil jsem se chyby,“ oznámil Reacher. „Pamatuješ se, jak jsem ti řekl, že se nemůžu zbavit pocitu, že dělám velkou chybu? Mýlil jsem se. Nedělal jsem velkou chybu. Dělal jsem katastrofální chybu. Největší, jakou se mi kdy podařilo spáchat.“

„Jakou chybu?“

„Pověz mi o fotografiích ve svém bytě.“

„Co s nimi má být?“

„Jsou na nich neteře a synovci, správně?“

„Spousta neteří a synovců,“ potvrdila Paulingová.

„Znáš je dobře?“

„Poměrně.“

„Trávíš s nimi hodně času?“

„Ano.“

„Pověz mi o jejich hračkách.“

„O jejich hračkách? Nevím přesně, s čím si hrajou. Pořád je mění. Game Boye, počítačové hry. Každou chvíli mají něco nového.“

„Ne nové hračky. Staré oblíbené. Pověz mi o jejich starých oblíbených hračkách. O takových, pro které by skočili do plamenů, kdyby hořelo. Když jim bylo osm.“

„Když jim bylo osm? Nejspíš medvídek nebo panenka. Něco, co měli od raného dětství.“

„Přesně tak,“ souhlasil Reacher. „Něco důvěrně známého. Něco, co mají nesmírně rádi. Hračku, kterou by si vzali na cestu. Jako rodina, co seděla vedle mě ve vestibulu. Matka je vytahala z kufru, aby uklidnila děti.“

„Proč o tom mluvíš?“

„Jak tyhle hračky vypadají?“

„Jako panenky a medvídkové.“

„Ne, později. Když je dětem osm.“

„Když je jim osm? To už je mají celou věčnost. Jsou pěkně zničené.“

Reacher přikývl za volantem. „Medvídci jsou vypelichaní a leze z nich náplň. Panenky jsou otlučené a bez rukou.“

„Ano. Všechny děti mají takové hračky.“

„Jade je neměla. Přesně to jsem v jejím pokoji postrádal. Povalovaly se v něm jen nové panenky a noví medvídci. Hračky, které dostala nedávno. Ale ne staré oblíbené.“

„Co tím chceš říct?“

„Kdyby Jade před Bloomingdale’s normálně unesli, zůstaly by po ní v pokoji staré oblíbené hračky. Žádné jsem tam ale neviděl.“

„Co to znamená?“

„Jade věděla, že odjíždí. Zabalila si je na cestu.“

Reacher zahnul u Regent’s Parku doleva a vyrazil na jih k M1, která je dovede zpátky na okruh M25. Trochu zpomalil. Nechtěl, aby ho zatkli angličtí dopravní policisté. Neměl na to čas. Spočítal si, že má před Lanem dvě hodiny náskok. Jednu hodinu Laneovi potrvá, než zjistí, že ho nechal ve štychu, a druhou hodinu bude shánět auto a organizovat pronásledování. Takže dvě hodiny. Reacher by přivítal víc, ale usoudil, že dvě hodiny by mohly stačit.

Možná.

Paulingová se podivila: „Jade si zabalila?“

„Kate taky,“ opáčil Reacher.

„Co si Kate zabalila?“

„Jedinou věc. Nejdražší. Svou nejhezčí vzpomínku. Fotografii s dcerou. Z ložnice. Je to jedna z nejkrásnější fotek, jaké jsem kdy viděl.“

Paulingová se na okamžik odmlčela.

„Sám jsi řekl, že jsi ji viděl,“ namítla. „Nemohla si ji vzít s sebou.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Viděl jsem kopii. Od Staples, barevnou, digitální, z laserové tiskárny, dva dolary za kus. Přinesla ji domů a zastrčila do rámečku. Ta kopie je velice dobrá, ale ne dokonalá. Trochu moc barevná a s nepatrně plastickými konturami.“

„Kdo ale balí před únosem? Chci říct, kdo má k něčemu takovému příležitost?“

„Neunesli je,“ vysvětlil Reacher. „O to právě kráčí. Byly zachráněny. Osvobozeny. Vypuštěny na svobodu. Někde žijí. Nezraněné a šťastné. Možná trochu napjaté. Ale volné jako ptáci.“

* * *

Pokračovali v jízdě, pomalu a plynule, přes severní předměstí Londýna, Swiss Cottage a po Finchley Road směrem k Hendonu.

„Kate uvěřila Dee Marii,“ pravil Reacher. „Přesně to se stalo. Na dovolené v Hamptonsu. Dee Marie jí pověděla o Anne, varovala ji a Kate uvěřila. Jak říkala Patti Josephová, na té historce něco je. A Kate znala svého manžela. Možná začala cítit to samé, co před lety Anne. Možná se už chystala vydat stejnou cestou.“

Paulingová upozornila: „Víš, co to znamená?“

„Samozřejmě že vím.“

„Taylor jim pomohl.“

„Jistě.“

„Zachránil je, schoval, pečoval o ně a riskoval kvůli nim svůj život. Je to dobrý člověk, žádný lump.“

Reacher přikývl. „A já jsem právě Laneovi prozradil, kde ho najde.“

Probojovali se přes Hendon, zdolali poslední kruhový objezd a napojili se na M1, na jejím jižním konci.

Paulingová se otázala: „Co ty peníze?“

„Výživné,“ odpověděl Reacher. „Jinak by ho Kate nikdy nedostala. Považovali jsme je za polovinu výdělku z Burkina Fasa, což je také pravda, ale Kate se na ně dívala také jako na polovinu jejich společného majetku. Polovinu Laneova kapitálu. Měla na ni nárok. Na začátku manželství do něj patrně přinesla vklad. To Lane od svých manželek očekával. Kromě statusu trofeje.“

„Ďábelský plán,“ podotkla Paulingová.

„Patrně jej považovali za jedinou možnost. A nejspíš měli pravdu.“

„Dopustili se však chyb.“

„To rozhodně. Když chceš opravdu zmizet, nesmíš s sebou nic vzít. Absolutně nic. To je fatální chyba.“

„Kdo pomohl Taylorovi?“

„Nikdo.“

„Měl amerického společníka. Na telefonu.“

„To byla Kate. Měla jsi částečně pravdu, tenkrát před několika dny. Byla to žena. Ale ne Dee Marie. Byla to sama Kate. Jinak to není možné. Tvořili tým. Spolupracovali spolu. Mluvila, protože Taylor nemohl. Byl to od ní obdivuhodný výkon. Pokaždé, když chtěl Lane důkaz, že je naživu, musela sundat ze sluchátka rušičku a pak ji zase nasadit.“

„Opravdu jsi Laneovi řekl, kde Taylor je?“

„V podstatě. Nezmínil jsem se o Bishops Pargeter. Včas jsem se zarazil. Místo toho jsem řekl Fenchurch St. Mary. Leží ale blízko. A prozradil jsem Norfolk. Řekl jsem necelých padesát kilometrů od Norwiche. A také jsem řekl Grange Farm. Dovtípí se. S dobrou mapou během dvou minut.“

„Máme před ním náskok.“

„Nejméně dvě hodiny.“

Paulingová na vteřinu ztichla.

„Co se děje?“ vybídl ji Reacher.

„Náskok dvě hodiny máme v tuhle chvíli. Brzy ho však zmenší. Zajíždíme si, protože neznáme anglické silnice.“

„On je také nezná.“

„Ale Gregory.“

Reacher projel kolem šesti sjezdů na Ml, s vědomím, že směřuje na severozápad, nikoliv na severovýchod. Pak minul po směru hodinových ručiček šest sjezdů na M25, než našel M11. Naprosto ztracený čas. Pokud Gregory provede Lanea středem Londýna přímo k jižnímu začátku M11, zkrátí jejich dvouhodinový náskok přesně o tenhle zabitý čas.

Paulingová navrhla: „Měli bychom zastavit a zavolat na farmu. Číslo známe.“

„Příliš nejistý výsledek,“ odmítl Reacher. „Museli bychom zpomalit, odbočit, zaparkovat, najít fungující telefon, zavolat a vrátit se na dálnici. To stojí spoustu času, zejména při britských rychlostech. A co kdyby nebyli doma? Třeba ještě vykopávají plevel na poli. Nakonec bychom to zkoušeli znovu a znovu.“

„Musíme se je pokusit varovat. Jde také o bezpečí té sestry. A Melody.“

„Susan a Melody vůbec nic nehrozí.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Zamysli se nad tím, kde jsou Kate a Jade.“

„Nemám tušení.“

„Já ano,“ opáčil Reacher. „Víš velice přesně, kde jsou. Sama jsi je dneska ráno viděla.“

ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

JIŽNĚ OD CAMBRIDGE SJELI Z DÁLNICE a pokračovali venkovem k Norwichi. Cestu už znali, ale k ničemu jim to nebylo. Pohybovali se vpřed bez viditelného výsledku. Široká obloha vymetená větrem.

„Zamysli se nad dynamikou,“ poradil Reacher. „Proč by Kate požádala Taylora o pomoc? Jak by ho mohla požádat o pomoc? Všichni jsou až nezdravě loajální vůči Laneovi. Pomohl Knight Anne? Kate si tu historku právě vyslechla. Proč by chladnokrevně přistoupila k jednomu z Laneových zabijáků a řekla: Hej, pomůžeš mi odtud utéct? Chceš zradit svého šéfa? Ukrást mu peníze?“

Paulingová řekla: „Něco spolu měli.“

Reacher přikývl. „To je jediné vysvětlení. Udržovali spolu milostný poměr. Možná už dlouho.“

„Manželka velícího důstojníka? Hobart řekl, že to by žádný voják neudělal.“

„Řekl, že by to neudělal žádný americký voják. Britové se na to možná dívají jinak. A existovaly náznaky. Carter Groom je přibližně stejně citlivý jako kus dřeva, ale tvrdil, že Kate měla Taylora ráda a Taylor dobře vycházel s dítětem.“

„Návštěva Dee Marie musela zapůsobit jako katalyzátor.“

Reacher opět přikývl. „Kate a Taylor vypracovali plán a uskutečnili ho. Nejdřív ale museli všechno vysvětlit Jade. Nechtěli ji nečekaně vystavit traumatizující situaci. Tak ji zasvětili, způsobem přijatelným pro osmileté dítě, a požádali ji, aby si to nechala pro sebe. Což na svůj věk zvládla velice dobře.“

„Co jí pověděli?“

„Jednoho nového tatínka už měla, tak dostane dalšího. Už se jednou stěhovala, tak se přestěhuje podruhé.“

„To je pro dítě obrovské tajemství.“

„Však ho také ne úplně udržela,“ poznamenal Reacher. „Dělalo jí starosti. Tak si pomáhala tím, že malovala. Možná ze zvyku. Možná matky děti neustále nabádají, aby malovaly, co vidí.“

„Jak víš, že malovala?“

„Měla ve svém pokoji čtyři obrázky. Na psacím stole. Kate po sobě nezahladila pořádně stopy. Nebo je považovala jen za nevinné malůvky. Na jednom byla velká šedivá budova se stromy. Nejdřív jsem ji považoval za Dakotu namalovanou z Central Parku. Nyní si myslím, že to byla Grange Farm. Museli jí ukázat fotografie, aby ji připravili. Ty stromy se opravdu povedly. Tenké rovné kmeny, kulaté koruny. Aby odolaly větru. Jako světle zelená lízátka na hnědé tyčce. Na dalším obrázku byla rodina. Logicky jsem usoudil, že muž je Lane. Měl ale podivná ústa. Jako by mu vyrazili půlku zubů. Takže to nebyl Lane. Očividně namalovala Taylora. Jeho zuby. Jade patrně tahle ukázka britské stomatologie fascinovala. Nakreslila svou novou rodinu. Taylora, Kate a sebe. Aby si na tu představu zvykla.“

„A ty se domníváš, že je Taylor odvezl sem do Anglie?“

„Kate si to patrně přála. Možná ho dokonce prosila. Potřebovali bezpečné útočiště. Hodně daleko. A chodí spolu. Nechtěli se odloučit. Takže kde je Taylor, tam je i Kate. Jade vytvořila obrázek tří lidí v letadle. To byla cesta, na kterou se chystali. Pak nakreslila dvě rodiny pohromadě. Jakoby dvojitě. Netušil jsem, co to znamená. Teď si ale myslím, že zachytila Jacksona, Taylora, Susan, Kate, Melody a sebe. Svou novou situaci. Rozšířenou rodinu. Šťastnou na Grange Farm.“

„To nejde,“ namítla Paulingová. „Jejich pasy stále ležely v zásuvce.“

„To bylo dost přitažené za vlasy,“ opáčil Reacher. „Nemáš pocit? Určitě jsi prohledala tisíce psacích stolů. Našla jsi někdy pasy položené samotné v zásuvce? Ostentativně vystavené? Já tedy nikdy. Vždycky se skrývaly pod spoustou jiných papírů. Nechaly je tam jako zprávu. Pořád jsme ve Státech, hlásaly. Což znamená, že ve Státech nebyly.“

„Jak by odcestovaly bez pasu?“

„Neodcestovaly bez pasu. Jednou jsi ale řekla, že při odletu pasažéry tolik nekontrolují. Stačí trocha podobnosti s fotografií.“

Paulingová se na okamžik zarazila. „Pasy někoho jiného?“

„Koho známe, kdo odpovídá představě? Přibližně třicetiletá žena a osmiletá dívka?“

Paulingová pravila: „Susan a Melody.“

„Dave Kemp nám prozradil, že Jackson je na farmě sám,“ upozornil Reacher. „Protože Susan a Melody odletěly do Států. Získaly všechna správná vstupní razítka. Potom daly své pasy Kate a Jade. Možná u Taylora v bytě. Možná při večeři. Obřadně. Potom Taylor zamluvil u British Airways letenky. V letadle seděl vedle Britky. To víme úplně jistě. Klidně se s tebou vsadím, že ta Britka stojí v seznamu pasažérů jako paní Susan Jacksonová. A cestovala s malou britskou holčičkou, která se jmenovala Melody Jacksonová. Ve skutečnosti to však byly Kate a Jade Laneovy.“

Paulingová upozornila: „Což znamená, že Susan a Melody jsou pořád ve Státech.“

„Dočasně,“ odpověděl Reacher.

„Co poslal Taylor zpátky?“

„Tenkou knížku. Jen pár stránek. Přepásanou gumičkou.“

„Kdo dává gumičku na tenkou knížku? Ve skutečnosti to byly dvě velice tenké knížky. Dva pasy dané k sobě. Adresované do pokoje hotelu v New Yorku, kde Susan a Melody právě čekají, až je dostanou.“

„Nebudou ale souhlasit vstupní razítka. Budou odjíždět, aniž by přijely.“

Reacher přikývl. „Razítka souhlasit nebudou. Co s nimi ale personál na JFK provede? Deportují je do vlasti. A to je přesně to, co potřebují. Takže domů se dostanou v pořádku.“

„Sestry,“ podotkla Paulingová. „Celé je to o loajalitě sester. Patti Josephová, Dee Marie Grazianová, Susan Jacksonová.“ Reacher pokračoval v řízení. Mlčky.

„Neuvěřitelné,“ ozvala se Paulingová. „Dneska ráno jsme viděli Kate a Jade.“

„Jak odcházejí s motykami,“ dodal Reacher. „Začínají nový život.“ Pak trochu přidal, protože silnice se rozšířila a narovnala. Tvořila obchvat kolem města Thetford.

John Gregory také šlapal na plyn. Seděl za volantem tmavozelené sedmimístné toyoty land cruiser z půjčovny. Edward Lane seděl vedle něho na sedadle pro spolujezdce. Kowalski, Addison a Carter Groom se mačkali na zadním sedadle. Na Burkeho a Pereze zbyla sklápěcí sedátka úplně vzadu. Najížděli na jižní začátek M11. Poté, co se prohnali přímo středem Londýna, k severovýchodnímu cípu vnitřního města.

ŠEDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

ZA DENNÍHO SVĚTLA ZAZNAMENAL REACHER tabuli B’sh’ps P’ter už ze sta metrů. Dostatečně brzy zpomalil a zahnul doleva, jako by celý život nedělal nic jiného než jezdil po cestách v Norfolku. Blížila se druhá hodina odpoledne. Slunce stálo vysoko a vítr poněkud ustal. Modrá obloha, malé bílé mráčky, zelená pole. Dokonalý anglický den v pozdním létě. Téměř.

Paulingová se zeptala: „Co se jim chystáš říct?“

„Řeknu jim, že se moc omlouvám,“ opáčil Reacher. „Tím bude patrně nejlepší začít.“

„A potom?“

„Potom to patrně zopakuju.“

„Nemůžou tam zůstat.“

„Je to farma. Někdo tam zůstat musí.“

„Hlásíš se dobrovolně?“

„Nejspíš mi nic jiného nezbyde.“

„Máš ponětí o farmaření?“

„Jenom z filmů. Farmu obvykle přepadnou kobylky. Nebo ji zachvátí požár.“

„Tady ne. Tady hrozí leda záplavy.“

„A idioti, jako jsem já.“

„Nic si nevyčítej. Sehráli únos. Tak se nediv, že jsi ho vzal vážně.“

„Mělo mi to dojít,“ namítl Reacher. „Od začátku něco nesedělo.“

Minuli Bishop’s Arms. Hostinec. Ke konci doby na oběd. Na parkovišti stálo pět aut. Land rover z Grange Farm mezi nimi nebyl. Pokračovali dál, přibližně na východ a v dálce se vynořila věž kostela v Bishops Pargeter, šedivá, hranatá a připosražená. Jen dvanáct metrů vysoká, ale ploché krajině dominovala jako Empire State Building. Projeli okolo. Minuli příkop ohraničující Grange Farm ze západu. Opět zaslechli plašičku ptáků, hlasitý nečekaný výstřel z pušky.

„Hrozný vynález,“ postěžovala si Paulingová.

Reacher opáčil. „Ještě si ho zamiluješ. Lepší kamufláž si nedokážu představit.“

„Taylor určitě sdílí tvůj názor. Plašička vystřelila před šedesáti vteřinami. Bude si myslet, že na něj někdo útočí.“

Reacher přikývl.

„Zhluboka se nadechni,“ poradil.

V dostatečném předstihu před malým mostkem ubral plyn. S úmyslnou pomalostí na něj ostentativně zabočil. Nechal zařazenou dvojku. Malá, pomalu se pohybující auta. Nevzbuzují pocit ohrožení. Alespoň doufal.

Příjezdová cesta byla dlouhá a dvakrát se stáčela. Možná aby se vyhnula neviditelným mokřinám. Povrch byl blátivý a daleko víc vymletý, než vypadal z dálky. Autíčko se kolébalo a poskakovalo. Štítová stěna farmy neměla okna. Proužek kouře z komína zesílil a napřímil se. Vítr polevil. Reacher otevřel okénko na své straně a neslyšel nic jiného než zvuk motoru, šustot pneumatik a křupání kamínků.

„Kde všichni jsou?“ otázala se Paulingová. „Pořád okopávají?“

„Nedá se kopat sedm hodin v jednom kuse. Už by ses nenarovnala.“

Třicet metrů před domem se cesta dělila. Na západ vedl oficiální příjezd k domu. Na východ méně upravená stezka k místu, kde stál zaparkovaný land rover, a ke stodolám za ním. Reacher zvolil východní stezku. Land rover zmizel. Všechny stodoly měly zavřená vrata. Farma se nořila do ticha. Nikde ani pohyb.

Reacher jemně zabrzdil a vycouval. Pustil se po širší cestě na západ. Končila štěrkovým kruhem se zakrnělým jasanem uprostřed. Kmen obtáčela příliš velká lavice. Buď tam dříve stával jiný strom, nebo truhlář myslel sto let dopředu. Reacher kruh objel, po směru hodinových ručiček, jak se slušelo na britské způsoby. Zastavil deset metrů od hlavních dveří. Byly zavřené. Nikde známka lidské činnosti, až na proužek kouře stoupající z komínu.

„Co teď?“ otázala se Paulingová.

„Zaklepeme,“ navrhl Reacher. „Budeme se pohybovat pomalu a držet ruce viditelně od těla.“

„Myslíš, že nás pozorují?“

„Někdo nás pozoruje. Určitě. Cítím to.“

Vypnul motor a zůstal chvilku sedět. Pak otevřel dvířka. Pomalu a s námahou se vysoukal a postavil k autu, s rozevřenými dlaněmi kousek od těla. Paulingová udělala o necelé dva metry od něj to samé. Pak společně vykročili k předním dveřím. Byly masivní, z obrovského kusu prastarého dubu, černého jako uhel. Rez na železných pásech a pantech pokrývala čerstvá vrstva barvy. Z rozevřené tlamy lva visel pletený kovový kruh, nad hlavou hřebu velkou jako jablko. Reacher do něj dvakrát udeřil. Dubové dřevo rezonovalo jako obří buben.

Nikdo neotevřel.

„Haló?“ zavolal Reacher.

Žádná odpověď.

Zavolal: „Taylore? Grahame Taylore?“

Žádná odpověď.

Zkusil ještě dvakrát zaklepat.

Nikdo neotevřel.

Neozval se vůbec žádný zvuk.

Až na zašoupání drobných nožek necelých deset metrů daleko. Zaskřípání kamínku pod tenkou podrážkou. Reacher se rychle otočil a podíval se doleva. Zahlédl, jak za vzdáleným rohem domu mizí malé holé koleno. Zpátky do úkrytu.

„Viděl jsem tě,“ křikl Reacher.

Žádná odpověď.

„Můžeš vylézt,“ zavolal. „Všechno je v pořádku.“

Žádná odpověď.

„Pojď se podívat na naše auto,“ navrhl Reacher. „Nejhezčí na světě.“

Nic se nestalo.

„Je červené,“ doplnil Reacher. „Jako požárnické.“

Žádná odpověď.

„Je tady se mnou jedna dáma,“ křikl Reacher. „Taky moc hezká.“

Zůstal stát klidně vedle Paulingové a o hodnou chvíli později se zpoza rohu vynořila malá tmavá hlava. Malý obličejík, bledá pokožka, obrovské zelené oči. Vážná ústa. Malá holčička, zhruba osmiletá.

„Nazdar,“ zavolala na ni Paulingová. „Jak se jmenuješ?“

„Melody Jacksonová,“ odpověděla Jade Laneová.

ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER JI OKAMŽITĚ POZNAL. Podle nedokonalé kopie fotografie na stole v ložnici v Dakotě. Nyní byla přibližně o rok starší, ale měla stejné dlouhé tmavé vlasy, zlehka zvlněné, jemné jako hedvábí, stejné zelené oči a stejnou porcelánovou pokožku. Ta fotografie se Reacherovi nesmírně líbila, ale skutečnost ji ještě mnohokrát převyšovala. Jade Laneová byla neobvykle krásné dítě.

„Já se jmenuju Lauren,“ představila se Paulingová. „A tenhle muž je Reacher.“

Jade kývla hlavou. Vážně a zachmuřeně. Nic neřekla. Nepřiblížila se. Měla na sobě letní šaty bez rukávů se zelenými proužky. Možná od Bloomingdale’s na Lexington Avenue. Možná její oblíbené. Nemoudře si je přibalila k ostatním milovaným věcem. Na nohou měla bílé ponožky a lehké sandály. Zaprášené.

Paulingová pravila: „Přišli jsme si promluvit s dospělými. Víš, kde jsou?“

Jade opět přikývla, aniž by se o kousek přiblížila. Nic neřekla.

Paulingová se otázala: „Kde jsou?“

O devět metrů dál se z opačné strany ozval hlas: „Jeden z nich stojí přímo tady,“ a zpoza rohu domu se vynořila Kate Laneová. I ona vypadala, jako by právě vystoupila z oné fotografie. Tmavé vlasy, zelené oči, vysoké lícní kosti, výrazná ústa. Nesmírně, neuvěřitelně krásná. Možná o malinko unavenější než ve fotografickém ateliéru. Možná o malinko utrápenější. Ale rozhodně ta samá žena. Portrét zatajil, že je sto sedmdesát pět čísel vysoká a váží jen něco kolem padesáti kilo, štíhlá a pružná. Přesně tak si Reacher představoval bývalou modelku. Měla na sobě mužskou flanelovou košili, velkou a očividně vypůjčenou. Obrovsky jí slušela. Na druhé straně by jí ale slušel i pytel na odpadky s otvory pro nohy, ruce a hlavu.

„Jsem Susan Jacksonová,“ představila se.

Reacher zavrtěl hlavou. „Nejste, ale přesto vás nesmírně rád potkávám. Stejně jako Jade. Nedokážete si představit jak rád.“

„Jsem Susan Jacksonová,“ zopakovala žena. „Tohle je Melody.“

„Na to nemáme, Kate, čas. A váš přízvuk není zrovna přesvědčivý.“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Reacher.“

„Co chcete?“

„Kde je Taylor?“

„Kdo?“

Reacher pohlédl zpátky na Jade a pak udělal krok směrem ke Kate. „Můžeme si promluvit? Kousek opodál?“

„Proč?“

„Kvůli soukromí.“

„K čemu došlo?“

„Nechci polekat vaši dceru.“

„Ví, o co kráčí.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Přijeli jsme vás varovat.“

„Před čím?“

„Edward Lane je hodinu za námi. Možná míň.“

„Edward je tady?“ vydechla Kate. Poprvé se jí objevil v obličeji strach. „Edward je tady v Anglii? Už?“

Reacher přikývl. „Jede na farmu.“

„Kdo jste vy?“

„Lane mi zaplatil, abych našel Taylora.“

„Tak proč nás varujete?“

„Protože jsem si právě uvědomil, že ten únos nebyl skutečný.“

Kate neodpověděla.

„Kde je Taylor?“ zeptal se Reacher ještě jednou.

„Venku,“ odpověděla Kate. „S Tonym.“

„S Anthonym Jacksonem? Se švagrem?“

Kate přikývla. „Je to jeho farma.“

„Kam jeli?“

„Do Norwiche. Pro nějakou součástku k bagru. Prý musí opravit příkopy.“

„Kdy odjeli?“

„Asi před dvěma hodinami.“

Reacher opět přikývl. Norwich. Velké město. Padesát kilometrů tam, padesát zpátky. Cesta zhruba na dvě hodiny. Pohlédl na jih k silnici. Nic po ní nejelo.

„Pojďme dovnitř,“ navrhl.

„Ani pořádně nevím, kdo jste.“

„Ale víte,“ opravil ji Reacher. „V tuhle chvíli jsem váš nejlepší přítel.“

Kate se zadívala na Paulingovou a zdálo se, že přítomnost další ženy ji uklidnila. Jednou mrkla a otevřela hlavní dveře. Uvedla je do domu. Byl tmavý a studený. S nízkými trámovými stropy a nerovnou kamennou podlahou. Silné stěny, květované tapety, malá okna s tabulkami zalitými do olova. Centrum domácnosti tvořila kuchyně. Zcela očividně. Velká obdélníková místnost. S naleštěnými měděnými pánvemi zavěšenými na hácích, pohovkami, křesly, krbem velkým tak, že by se do něj vešel dospělý člověk, a obrovským starodávným sporákem. Kolem masivního dubového jídelního stolu stálo dvanáct židlí a na malém borovicovém stolku se vedle telefonu kupily obálky, známky, gumičky a hrnky s tužkami a propisovačkami. Veškerý nábytek byl starý, ošoupaný, pohodlný a páchl po psech, i když v domě žádní neběhali. Možná patřili dřívějším majitelům. Stejně jako nábytek. Třeba ho prodali společně s domem, protože se ocitli ve finanční tísni.

Reacher pravil: „Myslím, Kate, že bychom vás měli odvézt. Okamžitě. Vás a Jade. Než zjistíme, k čemu dojde.“

„Jak?“ zeptala se Kate. „Land rover je pryč.“

„Vezměte si naše auto.“

„Nikdy jsem tady neřídila. Nikdy předtím jsem nebyla v Anglii.“

Paulingová navrhla: „Odvezu vás.“

„Kam?“

„Kamkoliv si budete přát. Dokud nezjistíme, jak se situace vyvine.“

„Opravdu už je tady?“

Paulingová přikývla. „Nejméně před hodinou vyrazil z Londýna.“

„Už všechno ví?“

„Že byl únos fingovaný? Ne, to ještě neví.“

„Dobře,“ podřídila se Kate. „Tak nás odvezte. Kamkoliv. Hned teď. Prosím.“

Vstala a popadla Jade za ruku. Bez kabelky, bez kabátu. Byla připravená vyrazit, okamžitě. Bez zaváhání, bez zbytečného zdržování. Poháněl ji strach. Reacher hodil Paulingové klíčky od mini a všichni zase vyšli ven.

Jade vlezla dozadu do mrňavého auta a Kate se posadila vedle Paulingové. Paulingová si posunula sedadlo, narovnala zrcátko, zaklapla bezpečnostní pás a nastartovala.

„Počkej,“ zarazil ji Reacher.

Na silnici se kilometr a půl daleko vynořil tmavozelený obrys rychle se pohybující za skupinkou stromů. Pableskoval ve vodnatém slunci. Čistý, naleštěný a blýskavý, rozhodně ne zablácený jako zemědělské vozidlo.

Kilometr a půl daleko. Devadesát vteřin. Nezbýval čas.

„Zpátky do domu,“ zavelel Reacher. „Pospěšte si.“

ŠEDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

KATE, JADE A PAULINGOVÁ VYBĚHLY PO SCHODECH rovnou nahoru a Reacher se přesunul do jihozápadního rohu domu. Přitiskl se ke stěně a protáhl se k bodu, odkud viděl na mostek přes příkop. Právě včas, aby zachytil, jak na něj zahýbá malá dodávka. Starý land rover defender, široký a hranatý, spíš spotřební stroj než auto, pneumatiky do bahna a sněhu, hnědá plachta vzadu. Uvnitř dva muži poskakující a kolébající se za čistým předním sklem. Jednoho zahlédl Reacher ráno v dálce v mlze. Tony Jackson. Farmář. Druhý byl Taylor. Dodávka patřila ke Grange Farm, čerstvě umytá a navoskovaná. Úplně jiná než předchozí večer. Výlet do Norwiche očividně nevedl jen do obchodu s náhradními součástkami k bagrům, ale i do myčky aut. Reacher se vrátil do kuchyně a zavolal nahoru, že je všechno v pořádku. Pak odešel počkat ven. Land rover projel zatáčkami na příjezdové cestě a na okamžik zpomalil, když si posádka všimla červeného mini zaparkovaného o padesát metrů dál před domem. Pak opět zrychlil a zastavil na obvyklém místě mezi zadní částí domu a stodolou. Otevřela se dvířka a vyskočili Jackson s Taylorem. Reacher zůstal stát a Jackson k němu přistoupil. „Nedovoleně se pohybujete po cizím pozemku,“ prohlásil. „Dave Kemp mi prozradil, o co vám jde. Dneska ráno jste s ním mluvil. V obchodě. A moje odpověď zní ne. Neprodám.“

„Nic nekupuju,“ opáčil Reacher.

„Tak co tady pohledáváte?“

Jackson byl štíhlý a vypracovaný, trochu jako Taylor. Stejně vysoký a stejně těžký. S podobnými anglickými rysy. Podobným přízvukem. Lepšími zuby a světlejšími, o něco delšími vlasy. Jinak ale spíš vypadali jako bratři, ne jenom švagrové.

Reacher oznámil: „Přišel jsem si promluvit s Taylorem.“

Taylor udělal krok dopředu a zeptal se: „O čem?“

„Chtěl bych se vám omluvit,“ vysvětlil Reacher. „A varovat vás.“

Taylor se na okamžik zarazil. Zamrkal. Pak střelil očima doprava a doleva. V očích se mu zračila inteligence a pečlivá úvaha.

„Lane?“ prohodil.

„Méně než hodinu za námi.“

„Dobře,“ pravil Taylor. Zněl klidně. Vyrovnaně. Ne překvapeně. Reacher však nečekal, že bude překvapený. S překvapením reagovali amatéři. A Taylor byl profesionál. Veterán ze zvláštní jednotky, chytrý a schopný. Překvapením by ztratil cenné vteřiny a Taylor místo toho ty cenné vteřiny využil přesně na to, k čemu ho trénovali: přemýšlel, plánoval, zvažoval taktiku, hodnotil možnosti.

„Moje chyba,“ přiznal Reacher. „Omlouvám se.“

„Viděl jsem vás na Šesté Avenue,“ sdělil Taylor. „Když jsem nastupoval do jaguáru. Nepřišel jste mi tenkrát podezřelý, ale pak jsem se s vámi znovu setkal včera večer v hospodě. Tak jsem pochopil. Myslel jsem, že půjdete nahoru do pokoje a zavoláte Laneovi. Zdá se ale, že se mobilizoval rychleji, než jsem předpokládal.“

„Už byl na cestě.“

„Je od vás hezké, že jste se stavil a pověděl mi o tom.“

„To je nejméně, co jsem mohl udělat. Za daných okolností.“

„Ví, kam jsme se ukryli?“

„V podstatě ano. Pověděl jsem mu o Grange Farm. Zarazil jsem se, než jsem vyslovil Bishops Pargeter. Místo toho jsem řekl Fenchurch St. Mary.“

„Najde nás v telefonním seznamu. Ve Fenchurch žádná Grange Farm není. My jsme nejblíž na dosah.“

„Omlouvám se,“ zopakoval Reacher.

„Kdy jste na to přišel?“

„Trochu moc pozdě.“

„Co ve vás vzbudilo podezření?“

„Hračky. Jade si s sebou vzala oblíbené hračky.“

„Už jste se s ní setkal?“

„Před pěti minutami.

Taylor se usmál. Příšerné zuby, ale spousta vřelosti. „Je to skvělé dítě.“

„Také mi tak připadala.“

„Kdo jste, soukromé očko?“

„Sloužil jsem u americké armády jako vojenský policista.“

„Jak se jmenujete?“

„Reacher.“

„Kolik vám Lane nabídl?“

„Milion dolarů.“

Taylor se opět usmál. „Cítím se polichocený. A vy jste dobrý. Od začátku šlo ale jen o otázku času. Bylo jasné, že čím déle se bude pohřešovat mé tělo, tím víc budou přemýšlet. Proběhlo to ale o trochu rychleji, než jsem počítal. Předpokládal jsem, že mám pár týdnů.“

„Máte šedesát minut.“

Shromáždili se v kuchyni na válečnou poradu, všech šest, Taylor, Kate, Jade, Jackson, Paulingová a Reacher. Jade nezahrnuli do debaty, ale ani ji z ní nevyloučili. Jen seděla u stolu a kreslila, barevnými tužkami na laciný papír. Dělala stejně odvážné tahy, jaké znal Reacher z Dakoty, a naslouchala dospělým. Jako první Taylor řekl: „Pojďme zatopit. Je tady zima. A mohli bychom si dát čaj.“

Paulingová namítla: „Máme na to čas?“

„Britská armáda,“ odvětil Reacher. „Ta má na čaj vždycky čas.“

U krbu stál připravený proutěný košík s třískami. Taylor položil hrst na hraničku zmačkaného papíru a škrtl zápalkou. Když se třísky rozhořely, přidal větší polena. Jackson se zatím činil u sporáku, dal vařit vodu a vložil do konvice sáčky s čajem. Také se tvářil naprosto klidně. Schopně a uvolněně.

„Kde jste sloužil?“ zeptal se ho Reacher.

„První Para,“ odpověděl Jackson.

Reacher přikývl. První paradesantní jednotka. Přibližně britský ekvivalent amerických Rangers. Drsní výsadkáři seskakující padákem, ne úplně SAS, ale téměř. Většina nováčků přicházela do SAS právě z První Para.

„Lane má s sebou šest mužů,“ oznámil.

„Tým A?“ otázal se Taylor. „Bývalo jich sedm. Než jsem je opustil.“

„Bývalo jich devět,“ upozornil Reacher.

„Hobart a Knight,“ podotkl Taylor. „Kate slyšela ten příběh. Od Hobartovy sestry.“

„Byl impulsem?“

„Částečně. A částečně ještě něco jiného.“

„Co jiného?“

„Hobart není jediný. Ani náhodou. Dopadl nejhůř, alespoň podle toho, co říkala sestra, ale existují i jiní. Lane nechal během let zabít a zranit spoustu mužů.“

„Viděl jsem jeho kartotéku,“ sdělil Reacher.

„Nic pro ně neudělal. Ani pro jejich rodiny.“

„Proto jste chtěli ty peníze?“

„Ty peníze jsou Kateino výživné. Má na ně nárok. A záleží na ní, jak s ním naloží. Jsem si ale jistý, že se zachová správně.“

Tony Jackson nalil čaj z konvice, horký a silný, do pěti otlučených, různorodých hrnků. Jade upíjela ze sklenice jablečný džus.

„Máme na tohle čas?“ otázala se Paulingová znovu.

„Reachere?“ ozval se Taylor. „Máme na tohle čas?“

„Záleží na tom, čeho chcete přesně dosáhnout.“

„Chci šťastně žít a dosáhnout úctyhodného věku.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Jsme v Anglii. Kdybychom byli v Kansasu, dělal bych si větší starosti. V Kansasu by Dave Kemp ve svém obchodě prodával zbraně a munici. V Kansasu ale naštěstí nejsme. A nepřipadá v úvahu, aby Lane přepravil jakoukoliv zbraň letadlem. Pokud se ukáže, bude neozbrojený. Nemůže udělat nic jiného, než posbírat kameny na příjezdové cestě a začít je po nás házet. Dům má silné stěny a malá okna, tak nám moc neublíží.“

„Může nás vypálit,“ upozornila Paulingová. „Například lahvemi s benzinem a hořícími hadry.“

Reacher neodpověděl. Jen pohlédl na Taylora. Taylor řekl: „Chce mě dostat živého, paní Paulingová. O tom nemám nejmenší pochyby. Klidně by mě zapálil, ale až později. Nejdřív si se mnou chce pohrát, dlouze a pečlivě. Rychlá smrt by se mu nehodila do krámu.“

„Takže tady prostě zůstanete sedět?“

„Reacher má pravdu. Pokud se teď objeví, bude neškodný.“

„Sice jsme v Anglii, ale i tady musí být někde k dostání zbraně.“

Taylor přikývl. „V podstatě všude možně. Soukromí dodavatelé pro britské žoldáky, nepoctiví zásobovací důstojníci, gangy skutečných zločinců. Nikdo z nich však nestojí ve Zlatých stránkách. Nějakou dobu trvá, než je člověk najde.“

„Jak dlouho?“

„Minimálně dvanáct hodin. Záleží na tom, jaké máte konexe. Takže jak Reacher říkal, jestli se Lane objeví teď, nic nám nehrozí, a jestli se chce vyzbrojit, neukáže se dřív než zítra ráno. Kromě toho miluje útoky za svítání. Odjakživa. Třicet minut po rozbřesku, jak se to naučil v Deltě. Útočí s prvními slunečními paprsky.“

„Máte tady zbraně?“ zeptal se Reacher.

„Jsme na farmě,“ opáčil Jackson. „Farmáři jsou vždycky vybaveni, aby mohli bojovat proti havěti.“

Cosi v jeho hlase. Náznak vražedného odhodlání. Reacher přejel pohledem na Taylora. Stejně vysoký a stejně těžký. S podobnými anglickými rysy. Vypadají spíš jako bratři. Občas stačí jen trochu podobnosti. Vstal ze židle, přešel ke stolku z borového dřeva a podíval se na telefon. Byl to prastarý černý aparát. Se šňůrou a otočným číselníkem. Bez paměti. Bez rychlé předvolby.

Otočil se k Taylorovi.

„Přesně takhle jste to chtěl,“ konstatoval.

„Opravdu?“

„Použil jste jméno Leroy Clarkson. Abyste ukázal cestu ke svému bytu.“

Taylor neodpověděl.

„Mohl jste Jade zabránit, aby si brala milované hračky. Mohl jste povědět Kate, aby nechala doma fotografii. Vaše sestra Susan vám mohla přivézt Tonyho pas. Jen by ho strčila do kabelky. Na seznamu pasažérů by pak stáli tři Jacksonovi, ne dva a jeden Taylor. Bez skutečného jména by vás nikdo v Anglii nenašel.“

Taylor neodpověděl.

„Telefon ve vašem bytě byl nový,“ pokračoval Reacher. „Pořídil jste si ho teprve nedávno. Koupil jste ho, abyste do něj mohl uložit Susanino číslo.“

„Proč bych to dělal?“ otázal se Taylor.

„Protože jste chtěl, aby vás tady Lane našel.“

Taylor neodpověděl.

„Povídal jste si s Davem Kempem v obchodě ve vesnici,“ pravil Reacher. „Poskytl jste mu spoustu zbytečných informací. Zrovna jemu, největší drbně v okolí. Potom jste se sebral a dal si pivo v hospodě plné zvědavých farmářů. Za daných okolností byste určitě zůstal radši doma. Se svou novou rodinou. Nemohl jste to však udělat. Protože jste po sobě chtěl zanechat stopu. Protože jste věděl, že Lane najme někoho, jako jsem já. A chtěl jste někomu takovému pomoct, aby vás našel. Aby sem Lanea přivedl a vy jste s ním mohl jednou pro vždy zúčtovat.“

Ticho v místnosti.

Reacher řekl: „Chtěl jste se s ním utkat na vlastní půdě. A usoudil jste, že tohle místo se dá snadno ubránit.“

Opět ticho. Reacher se podíval na Kate.

„Polekala jste se,“ pravil. „Ale ne proto, že se blíží Lane, ale proto, že se objevil tak brzy.“

Kate neodpověděla. Ale Taylor přikývl. „Pospíšil si o něco víc, než jsme čekali. Máte však pravdu, chtěl jsem, aby sem přišel.“

„Proč?“

„Sám jste to řekl. Chceme s ním zúčtovat. Zbavit se ho. Jednou pro vždy.“

„Proč právě teď?“

„Už jsem vám to vysvětlil.“

„Zranění nepotřebují odškodnění tak naléhavě. Ne právě v tomhle okamžiku.“

Kate Laneová se po nich podívala ze židle u ohně.

„Jsem těhotná,“ oznámila.

ŠEDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

MĚKKÉ SVĚTLO PLAMENŮ V KRBU zdůrazňovalo Kateinu prostou a zranitelnou krásu tak intenzivně, že nad ní téměř pukalo srdce. Pravila: „Když jsme začali s Edwardem bojovat, obvinil mě, že ho podvádím. Což tenkrát nebyla pravda. Dostal se však do ráže. Řekl, že jestli mě někdy nachytá při cizoložství, předvede mi, jak ho to bolí. Ublíží Jade tak, aby mě to bolelo ještě víc než jeho. Zašel do detailů, které nebudu raději opakovat. Rozhodně ne před ní. Bylo to děsuplné. Tak strašné, že jsem se přinutila nebrat ho vážně. Ale po tom, co jsem slyšela o Anne, Knightovi a Hobartovi, jsem pochopila, že ani trochu nepřeháněl. A v tu dobu jsem už před ním měla opravdu co skrývat. Tak jsme utekli. A ocitli se tady.“

„S Lanem přímo v patách.“

„Zaslouží si odplatu. Opravdu, pane Reachere. Není to člověk, ale monstrum.“

Reacher se obrátil k Jacksonovi. „Na příkopy ten bagr nepotřebujete, že mám pravdu? Neprší a příkopy vypadají naprosto v pořádku. A něčím takovým byste se stejně nezdržovali. Ne právě teď. A ne za daných okolností. Tím bagrem hloubíte hroby.“

„Rozhodně budeme jeden potřebovat,“ opáčil Taylor. „Možná dva nebo tři, dokud se zbytek nevzdá a neuteče domů. Vadí vám to?“

Najdeme Taylora, řekl Reacher v letadle. Lane se o něj postará a já se potom postarám o Lanea. Paulingová se ho zeptala: Co se stane s ostatními? Reacher opáčil: Jestli se po Laneově pádu rozutečou, nechám je být. Pokud se však jeden z nich rozhodne převzít velení, skončí jako Lane. A tak dále a tak dále, až bude po všech.

Paulingová namítla: Brutální.

Reacher se zeptal: V porovnání s čím?

Podíval se zpříma na Taylora.

„Ne,“ odpověděl. „Nevadí mi to. Ani trochu. Jenom nejsem zvyklý potkávat lidi, kteří uvažují stejně jako já.“

„Necháte si ten milion dolarů?“

Reacher zavrtěl hlavou: „Chci ho dát Hobartovi.“

„To je dobře,“ ozvala se Kate. „Zbyde nám tak víc pro ostatní.“

Taylor se zeptal: „Paní Paulingová? Co vy? Vadí vám to?“

Paulingová odpověděla. „Mělo by. Mělo by mi to hodně vadit. Kdysi jsem přísahala, že budu hájit zákony.“

„Ale?“

„Jinak Lanea nedostanu. Takže ne, nevadí mi to.“

„V tom případě jsme spojenci,“ prohlásil Taylor. „Vítejte na palubě.“

Když dopili čaj, vzal Jackson Reachera do malé komory za kuchyní a otevřel skříň nad pračkou. Obsahovala čtyři automatické pušky G36 od firmy Heckler&Koch. Velice moderní. Začaly se používat, právě když Reacher končil svou vojenskou kariéru. Proto je moc neznal. Měly ani ne padesáticentimetrovou hlaveň a sklápěcí odlehčenou pažbu a byly poměrně konvenční, až na objemné optické hledí zabudované nahoře do rukojeti. Nabíjely se standardními náboji NATO 5,56 mm a jako většina německých zbraní vypadaly draze a nádherně.

Reacher se zeptal: „Kde jste je získal?“

„Koupil jsem je,“ vysvětlil Jackson. „Od zkorumpovaného zásobovacího důstojníka v Holandsku. Susan tam zajela a vyzvedla je.“

„Kvůli té záležitosti s Lanem?“

Jackson přikývl. „Máme za sebou několik perných týdnů. Pečlivě jsme se připravovali.“

„Dají se vystopovat?“

„Podle papírů toho důstojníka byly zničeny.“

„Máte munici?“

Jackson přešel na druhou stranu komory a otevřel další skříňku, tentokrát při zemi. Odhrnul řadu zablácených holínek a vzadu při stěně se zableskl černý kov. Spousta černého kovu.

„Sedmdesát zásobníků,“ sdělil Jackson. „Dva tisíce sto nábojů.“

„To by mělo stačit.“

„Nemůžeme je použít všechny. Vystřelit můžeme nanejvýš třikrát nebo čtyřikrát. Abychom nevzbudili pozornost.“

„Jak daleko jsou policajti?“

„Moc daleko ne. Předpokládám, že v Norwichi, pokud se ovšem nerozhodnou vyrazit na projížďku v hlídkovém voze. Zdejší obyvatelé ale mají telefon. A pár z nich ho dokonce umí používat.“

„Tak na den vypněte plašičku na ptáky.“

„K tomu se také chystám. Stejně bych ji vůbec neměl používat. K ekologickému zemědělství se plašička na ptáky nehodí. Bez pesticidů se pole hemží hmyzem. Ptáci nepotřebují klovat zrní. Lidem to dříve nebo později dojde.“

„Takže ta plašička je také nová?“

Jackson přikývl. „Součást našeho plánu. Nastavili jsme ji tak, aby začala střílet za úsvitu. To je doba, kdy Lane nejspíš zaútočí.“

„Kdybych měl sestru a švagra, přál bych si, aby byli jako vy a Susan.“

„S Taylorem nás pojí dlouholeté přátelství. Zažili jsme společně Sierru Leone. Udělal bych pro něj cokoliv.“

„V Africe jsem nikdy nebyl.“

„Buďte rád. Bojovali jsme proti skupince rebelů, která si říkala West Side Boys. Viděl jsem, čeho jsou schopni. Takže vím, čím si prošel Hobart. Buriana Faso leží v těsném sousedství.“

„Opravdu vám tohle všechno nevadí? Doslova tady máte své kořeny.“

„Zbývá mi snad něco jiného?“

„Odjeďte na dovolenou. Vy všichni. Já tady zůstanu.“

Jackson zavrtěl hlavou. „Nic se nám nestane. Jedna dávka by měla stačit. G36 jsou nesmírně přesné zbraně.“

Jackson zůstal v komoře, aby zavřel a zamknul obě skříňky. Reacher se vrátil do kuchyně a přisedl si k Taylorovi.

„Povězte mi o Gregorym,“ požádal.

„Co o něm chcete slyšet?“

„Zůstane věrný Laneovi? Nebo se připojí k vám?“

„Myslím, že zachová věrnost Laneovi.“

„I když jste spolu sloužili?“

„Lane si ho koupil. V armádě Gregory neustále toužil po důstojnické hodnosti, ale nikdy ji nedostal. To ho zlomilo. A Lane z něj udělal něco jako neoficiálního nadporučíka. Získal status. Samozřejmě naprosto bezvýznamný, ale Gregorymu stouplo sebevědomí. Takže si myslím, že zůstane loajální. Kromě toho bude uražený, že jsem se s ním nepodělil o své tajemství. Domnívá se, že dva Britové v zahraničí by si měli všechno svěřovat.“

„Vyzná se tady v okolí?“

Taylor zavrtěl hlavou. „Pochází z Londýna, stejně jako já.“

„Co ostatní? Přeběhne někdo z nich na naši stranu?“

„Rozhodně ne Kowalski,“ odpověděl Taylor. „Ani Perez. Změna stran vyžaduje jistou mozkovou činnost a tihle dva mají zastydlé IQ. Patrně ani Addison. Ale Groom s Burkem nejsou hloupí. Když zjistí, že se loď potápí, rychle ji opustí.“

„To ale není to samé jako přeběhnout na opačnou stranu.“

„Ani jeden z nich nepřeběhne. Na to zapomeňte. Při nejlepším můžeme doufat, že Groom s Burkem se stáhnou do ústraní. Farmu bych na to ale nevsadil.“

„Jak moc jsou dobří? Všichni dohromady jako celek?“

„Přibližně stejně dobří jako já. Což znamená, že se ocitli za zenitem. Bývali vynikající, ale teď se rychle blíží k průměru. Jsou schopní a mají spoustu zkušeností, ale přestali trénovat. A trénink je důležitý. Za starých časů tvořil devadesát devět procent naší činnosti.“

„Proč jste se k nim přidal?“

„Kvůli penězům,“ přiznal Taylor. „Jedině kvůli nim. A zůstal jsem, protože jsem se zamiloval do Kate. Okamžitě, na první pohled.“

„Opětovala vaši lásku?“

„Po nějaké době.“

„To není pravda,“ ozvala se Kate z křesla u ohně. „Zamilovala jsem se do něj pěkně rychle. Jednou jsem se ho zeptala, proč si nenechá spravit zuby, a on mi odpověděl, že ho to nikdy nenapadlo. Takováhle sebeúcta a sebevědomí mi u mužů imponují.“

„Připadají vám snad moje zuby v nepořádku?“ zeptal se Taylor.

„V děsném nepořádku,“ opáčil Reacher. „Překvapuje mě, že vůbec můžete jíst. Možná proto jste tak malý.“

„Jsem takový, jaký jsem,“ opáčil Taylor.

Přesně hodinu poté, co přišli dovnitř a zatopili v krbu, začali losovat, jak budou držet hlídky. Jackson s Paulingovou si vytáhli krátké zápalky. Jackson se usadil do land roveru za domem a Paulingová do mini vepředu. Každý z nich tak dokázal pokrýt sto osmdesát stupňů. Přes plochou krajinu viděli téměř dva kilometry daleko. Devadesát vteřin na poplach, kdyby se Lane přiblížil po cestě, a trochu víc, kdyby zvolil pole, protože přes něj by postupoval pomaleji.

Poměrně dostačující bezpečnostní opatření.

Dokud se nesetmí.

ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

SETMĚLO SE KRÁTCE PO OSMÉ HODINĚ. V tu dobu seděl v land roveru Reacher a v mini Kate. Obloha potemněla na východě a zrudla na západě. Pak se rychle přihnal soumrak a přinesl s sebou mlhu, která byla sice romanticky krásná, ale omezila viditelnost na sto metrů. Plašička na ptáky umlkla. Celé odpoledne až do večera střílela v náhodných intervalech pohybujících se od patnácti až ke čtyřiceti minutám. Náhlé ticho se dralo do uší víc než její výstřely.

Taylor s Jacksonem opravovali ve stodole bagr. Paulingová otvírala v kuchyni konzervy k večeři. Jade seděla stále u stolu a malovala.

Kolem půl deváté se setmělo natolik, že Reacher vyskočil z land roveru a zamířil do kuchyně. Po cestě se potkal s Jacksonem. Jackson se vracel ze stodoly. Ruce měl špinavé od kolomazi a oleje.

Reacher se ho zeptal: „Jak pokračujete?“

„Budeme brzy hotoví,“ sdělil Jackson.

Pak se z přítmí vynořil Taylor.

„Ještě deset hodin,“ oznámil. „Do svítání nám nic nehrozí.“

„Jste si jistý?“ otázal se Reacher.

„Moc ne.“

„Já také ne.“

„Tak co říká polní manuál americké armády o nočním zabezpečení hranice tábora?“

Reacher se usmál. „Říká, že máte zhruba ve vzdálenosti sta metrů rozmístit miny. Když uslyšíte, že jedna vyletěla do povětří, víte, že jste právě zabil vetřelce.“

„Co když nemáte miny?“

„Tak se schováte.“

„SAS to dělá stejně. Dům ale schovat nemůžeme.“

„Mohli bychom odvézt Kate a Jade někam jinam.“

Taylor zavrtěl hlavou. „Lepší bude, když zůstanou tady. Nechci dělit pozornost.“

„Co si o tom myslí ony?“

„Zeptejte se jich.“

Reacher poslechl. Zkrátil si cestu domem a vyšel u mini. Pověděl Kate, aby si udělala přestávku na večeři. Pak nabídl, že ji s Jade odveze, kam si bude přát, do hotelu, rekreačního letoviska, lázní, Norwiche, Birminghamu, Londýna, kamkoliv. Kate odmítla. Řekla, že dokud je Lane naživu, chce zůstat u Taylora a jeho zbraně. Dodala, že kamennou farmu s téměř metr silnými zdmi považuje za nejlepší útočiště. Reacher se s ní nepřel. V duchu souhlasil s Taylorem. Rozdělení pozornosti by jim jedině uškodilo. A bylo možné, že Laneovi muži už zahájili pozorování. Bylo to dokonce velice pravděpodobné. A pokud ho skutečně zahájili, střeží určitě silnici. Sledují projíždějící auta. Hledají v první řadě Taylora. Kdyby však zjistili, že Susan a Melody jsou ve skutečnosti Kate a Jade, celá hra by se radikálně obrátila.

Večeře sestávala z náhodně sestaveného obsahu konzerv, které našla Paulingová ve skříňkách. Nepatřila zrovna k nejlepším kuchařkám. Příliš si zvykla používat telefon u sebe v Barrow Street a objednávat si, na co zrovna dostala chuť. Nikomu to však nevadilo. Nikdo neměl náladu stěžovat si na menu. Během jídla plánovali. Rozhodli se postavit dvoučlenné hlídky a střídat je po pěti hodinách. Tak překonají noc až do úsvitu. Jedna osoba zaujme postavení u slepé štítové zdi vedoucí na jih a druhá bude střežit severní stranu. S nabitými G36. První hlídka připadne na Taylora s Jacksonem a v půl druhé ráno je vystřídají Reacher s Paulingovou. Kate Laneová zůstane uvnitř. Nechtěli riskovat, že případný nepřátelský noční průzkumný oddíl odhalí její totožnost.

Reacher sklidil ze stolu a umyl nádobí a Taylor s Jacksonem vyrazili s nataženými a zajištěnými G36 ven do tmy. Kate odešla nahoru uložit Jade do postele. Paulingová přiložila do krbu. Zadívala se na Reachera u dřezu.

„Jak ti je?“ zeptala se ho.

„Službu v kuchyni nemám poprvé.“

„To jsem nemyslela.“

Reacher pravil: „Jednu stranu domu hlídá bývalý příslušník SAS a druhou bývalý padákový výsadkář. Oba mají automatické zbraně. A oba pohání osobní motivace. Neboj, neusnou.“

„Nemyslela jsem ani to. Mám na mysli celou tuhle záležitost.“

„Varoval jsem tě, že nikoho nepostavíme před soud.“

Paulingová přikývla.

„Je hezká,“ poznamenala.

„Kdo?“

„Kate. Připadám si vedle ní jako stařena.“

„Starší ženy,“ opáčil Reacher. „Mají své výhody.“

„Děkuju.“

„Vážně,“ ujistil ji Reacher. „Kdybych si mohl vybrat, odešel bych domů s tebou, ne s ní.“

„Proč?“

„Protože jsem divný.“

„Posílat lidi před soud bylo dřív mým úkolem.“

„Mým taky. Kdysi. Tentokrát to však neudělám. A vůbec mi to nevadí.“

„Mně taky ne. A to mě trápí.“

„Oklepeš se. Bagr a letenka pomůžou.“

„Vzdálenost? Dva metry zeminy a pět tisíc vzdušných kilometrů?“

„To vždycky zabere.“

„Vážně? Jsi si jistý?“

„Včera se nám o přední sklo rozplácly tisíce mušek. Dneska další tisíce. Na jedné další vůbec nesejde.“

„Lane není muška.“

„Ne, je daleko horší.“

„Co ale ostatní?“

„Ti mají volbu. Naprosto svobodnou. Buď zůstat, nebo jít. Záleží zcela na nich.“

„Kde myslíš, že teďka jsou?“

„Někde poblíž,“ odpověděl Reacher.

O půl hodiny později sešla po schodech Kate Laneová. Cípy vypůjčené košile si zavázala kolem pasu a vyhrnula si rukávy. „Jade usnula,“ oznámila. Natočila se bokem, aby se protáhla kolem židle odtažené od stolu. Reacher si všiml, že je už trochu vidět, že je těhotná. Když to teď věděl.

Zeptal se: „Jak všechno zvládá?“

„Lépe, než jsme doufali,“ odpověděla Kate. „Nespí ale moc dobře. Rozhodil ji časový posun. A je trochu nervózní. A nechápe, proč tady nejsou zvířata. Nemá ponětí o rostlinné výrobě. Je přesvědčená, že před ní někde schováváme celý houf roztomilých mláďátek.“

„Ví o novém bratříčkovi nebo sestřičce?“

Kate přikývla. „Počkali jsme, až budeme v letadle. Pokusili jsme se, aby to znělo jako součást chystaného dobrodružství.“

„Jak to proběhlo na letišti?“

„Bez problémů. Pasy byly v pořádku. Spíš se dívali na jména než na fotografie. Aby se ujistili, že odpovídají jménům na letenkách.“

Paulingová podotkla: „Naše slavná Homeland Security.“

Kate opět přikývla. „Na tenhle nápad nás přivedl jeden článek v novinách. Jakýsi muž musel nečekaně na služební cestu, popadl ze zásuvky pas a teprve po kontrole v šesté zemi zjistil, že cestuje na manželčin.“

Reacher ji vyzval: „Povězte, jak jste postupovali.“

„Kupodivu šlo všechno jako na drátkách. Pečlivě jsme se připravili. Koupili rušičku, pronajali pokoj, pořídili židli, ukradli klíčky od aut.“

„Většinu vykonal Taylor?“

„Ano. Tvrdil, že mě by si lidé pamatovali víc než jeho.“

„Patrně měl pravdu.“

„Musela jsem ale koupit rušičku. Bylo by divné, kdyby ji kupoval muž, který nemůže mluvit.“

„To asi ano.“

„Potom jsem nechala u Staples okopírovat fotografii. To bylo nepříjemné. Musela jsem se nechat odvézt Groomem. Působilo by podezřele, kdybych pokaždé trvala na Grahamovi. Dál probíhalo všechno úplně hladce. Tvářili jsme se, že jedeme ráno do Bloomingdale’s, ale místo toho jsme odjeli rovnou ke Grahamovi do bytu. Schovali jsme se tam a pak už jenom čekali. Chovali jsme se hodně tiše pro případ, že by se někdo vyptával sousedů. Nechali jsme zhasnuto a zakryli okno, kdyby se někdo díval z ulice. Později jsme začali s těmi telefonáty. Přímo z bytu. Poprvé jsem byla strašně nervózní.“

„Zapomněla jste Lanea upozornit, že nemá volat policajty.“

„Já vím. Myslela jsem si, že jsem to hned na začátku úplně zvorala. Ale Edward si patrně ničeho nevšiml. Pak už to bylo snazší. Získala jsem praxi.“

„Byl jsem s Burkem v autě. Zněla jste skvěle.“

„Myslela jsem si, že s ním někdo je. Měl maličko jiný hlas. A pořád vyprávěl, kudy jede. Patrně to říkal vám. Musel jste být schovaný a neviděl jste ven.“

„Zeptala jste se ho na jméno, pro případ že by vám bezděčně vyklouzlo.“

Kate přikývla. „Samozřejmě jsem věděla, kdo to je. A napadlo mě, že to bude působit dominantně.“

„Vyznáte se velice dobře v Greenwich Village.“

„Bydlela jsem tam, než jsem si vzala Edwarda.“

„Proč jste rozdělili výkupné na tři části?“

„Kdybychom o něj požádali najednou, byla by ta suma příliš jednoznačná. A napadlo nás, že trochu vystupňujeme napětí. Aby Lane přehlédl spojitosti.“

„Neřekl bych, že je přehlédl. Ale špatně si je vyložil. Domníval se, že únos souvisí s Hobartem a Afrikou.“

„Jak špatně je na tom Hobart ve skutečnosti?“

„Hůř už by na tom být nemohl.“

„To je neodpustitelné.“

„Plně s vámi souhlasím.“

„Považujete mě za bezcitnou.“

„Kdybych vás považoval za bezcitnou, nebyla by to kritika.“

„Edward mě chtěl vlastnit. Jako svůj osobní majetek. A řekl mi, že když mu budu nevěrná, protrhne Jade panenskou blánu škrabkou na brambory. Slíbil, že mě sváže a přinutí, abych se na to dívala. Tohle prohlásil, když jí bylo pět.“

Reacher neodpověděl.

Kate se otočila k Paulingové a zeptala se: „Máte děti?“

Paulingová zavrtěla hlavou.

Kate pravila: „Takovou představu okamžitě vytěsníte z hlavy. Považujete ji za chorobný blábol pronesený v chvilkovém záchvatu hněvu. V přechodném pominutí smyslů. Pak ale slyšíte příběh o Anne a najednou je vám jasné, že by toho byl opravdu chopen. Takže nyní si přeju, aby zemřel.“

Reacher ji ujistil: „Vaše přání dojde naplnění. Velice brzy.“

„Říká se, že se nikdy nemáte postavit mezi lvici a její mládě. Dřív jsem tomu pořádně nerozuměla. Teď to plně chápu. Lvice je připravena bránit své mládě všemi dostupnými prostředky.“

V kuchyni se rozhostilo ticho, tak hluboké, jaké může být jen na venkově. Plameny v krbu se chvěly a tančily. Po stěnách poskakovaly bizarní stíny.

Reacher se otázal: „Zůstanete tady napořád?“

„Pevně doufám,“ odpověděla Kate. „Ekologické zemědělství má obrovskou budoucnost. Je zdravější pro lidi i přírodu. Můžeme koupit od místních dalších pár akrů půdy. Trochu expandovat.“

„My?“

„Připadám si jako součást rodiny.“

„Co pěstujete?“

„Teď jenom trávu. Příštích pět let budeme prodávat seno. Musíme dostat z půdy staré chemikálie. A to nějakou dobu potrvá.“

„Jako farmářku si vás nedokážu moc představit.“

„Myslím, že se mi to bude líbit.“

„I když se navždy zbavíte Lanea?“

„Pak si čas od času zaletím do New Yorku. Ale jen do centra. K Dakotě se už v životě nepřiblížím.“

„Anneina sestra bydlí přímo naproti. V Majesticu. Celé čtyři roky Lanea den po dni pozorovala.“

Kate řekla: „Ráda bych se s ní seznámila. A ráda bych se ještě jednou setkala s Hobartovou sestrou.“

„Něco jako klub těch, co přežili,“ podotkla Paulingová.

Reacher vstal ze židle a přistoupil k oknu. Rozkládala se za ním noční pustota. A panovalo naprosté ticho.

„Nejprve musíme přežít,“ upozornil.

Přikládali do krbu a dřímali v křeslech. Když Reacher podle vnitřních hodinek usoudil, že je půl druhé, poklepal Paulingové na koleno, postavil se a protáhl. Pak společně vyšli do tmy a nočního chladu. Tiše zavolali a u hlavních dveří se vynořili Taylor s Jacksonem. Reacher si vzal od Taylora zbraň a vykročil k jižní straně domu. Zbraň byla ještě teplá, jak ji Taylor držel v ruce. Pojistku měla posunutou nahoru za spoušť. Lehce na ní svítily značky z tritia. Reacher ji nastavil na jednotlivé výstřely, pozvedl pušku k rameni a potěžkal ji. Seděla velice dobře. Téměř dokonale vyrovnaná. Držadlo připomínalo zvětšenou verzi držadla na M16, s malým oválným okénkem ve zkoseném předku a záměrným průhledem vedoucím k teleskopu zabudovanému vzadu, prostému monokuláru 3x, který podle zákonů optiky cíl třikrát přibližoval, ale také ho ukazoval třikrát temnější, takže v noci byl úplně k ničemu. Naprostá tma o tři odstíny temnější nikomu nepomůže. Jinak to ale byla hezká zbraň. Za úsvitu poslouží svému účelu.

Reacher se opřel zády o slepou štítovou zeď, uvolnil se a čekal. Cítil dřevěný kouř stoupající z komína kuchyně. Po minutě přivykl temnotě a zjistil, že za hustým mrakem zlehounka prosvítá měsíc, ale jen nepatrně, takže ho nemohl ohrozit. Věděl, že z dálky si ho nikdo nevšimne. Měl na sobě šedé kalhoty a šedé sako a opíral se o šedou stěnu, s černou zbraní v ruce. Světla z auta by však spatřil na kilometry daleko a muže pohybujícího se pěšky na deset metrů. Až by se dostal téměř k němu. Ale zrak nepatří v noci k nejdůležitějším smyslům. V noci rozhoduje sluch. Je to nejlepší systém včasného varování. Reachera by nikdo nezaslechl, protože se nepohyboval. To žádný vetřelec nemůže. Vetřelec se musí pohybovat.

Udělal dva kroky dopředu a zůstal stát. Otočil pomalu hlavu doleva a doprava a opsal oblouk o rozsahu dvě stě stupňů, jako zaoblenou bublinu prostoru, ve kterém bude dávat pozor na každé zašustění. Usoudil, že Paulingová udělala to samé na severní straně domu, takže vzájemně pokrývají veškeré přístupové možnosti. Nejprve neslyšel vůbec nic. Jen naprosté ticho. Jako vakuum. Jako by ohluchl. Pak se soustředil a zachytil první sotva postřehnutelné zvuky nesoucí se plochou krajinou. Lehký vánek ve vzdálených stromech. Bzučení v drátech vysokého napětí dva kilometry daleko. Vodu prosakující do bahna v příkopech. Suché hrudky hlíny odpadávající z brázd. Myši v podzemních chodbičkách. Rostoucí trávu. Otočil hlavou do stran jako radarem a věděl, že každá přibližující se lidská bytost by zněla jako kapela vyhrávající k pochodu. Slyšel by ji ze sta metrů, ať by se snažila pohybovat sebetišeji.

Reacher sám v temnotě. Ozbrojený a nebezpečný. Nepřemožitelný.

Na stejném místě strávil pět hodin. Byla zima, ale snesitelná. Nikdo se neobjevil. V půl sedmé se nalevo v dálce ohlásilo slunce. Na obloze zazářil jasně růžový vodorovný proužek. Zem pokrýval vysoký koberec mlhy. Směrem na západ se šířilo šedivé nejasné světlo, jako přicházející příliv.

Začátek nového dne.

Doba největšího nebezpečí.

Z domu se vynořili Taylor a Jackson se třetí a čtvrtou puškou. Reacher nic neřekl. Jen zaujal nové postavení u zadní stěny, ramenem opřený o roh a obličejem natočený k jihu. Taylor zaujal úplně stejnou pozici u přední stěny. Reacher se nemusel podívat a věděl, že Jackson a Paulingová udělali dvacet metrů za nimi to samé. Čtyři zbraně, čtyři páry očí, zbraně i oči zaměřené dopředu.

Ucházející zabezpečení.

Do té doby, než jim dojdou síly.

SEDMDESÁTÁ KAPITOLA

SE SILAMI VYDRŽELI CELÝ DEN. Celé ráno, celé odpoledne, až do večera. Celkem čtrnáct hodin. Lane se neukázal.

Po jednom si dělali krátké přestávky na jídlo a ještě kratší na toaletu. Pro zpestření si měnili po směru hodinových ručiček pozice. Zbraně vážily necelá čtyři kila, ale začalo jim připadat, že váží tunu. Jackson se na minutu vytratil a zapnul rušičku ptáků. Ticho pak čas od času narušil hlasitý výstřel. I když věděli, co znamená, pokaždé sebou trhli a přikrčili se.

Lane se neukázal.

Kate s Jade zůstaly ukryté v domě. Připravovaly jídlo, nalévaly nápoje a roznášely je na tácech k oknům a ke dveřím, čaj pro Taylora s Jacksonem, kávu pro Reachera a pomerančový džus pro Paulingovou. Slunce prorazilo mlhu, oteplilo se a v podvečer zase ochladilo.

Lane se neukázal.

Jade malovala obrázky. Každých dvacet minut se ukázala u nějakého okna a předvedla nový výtvor. Když přišla řada s hodnocením na Reachera, sklonil hlavu a pozorně se podíval. Moc hezké, zašeptal koutkem úst. A obrázky si pochvalu opravdu zasloužily. Jade byla šikovná umělkyně. Od vidin budoucnosti přešla k aktuální reportáži. Nakreslila červené mini, Paulingovou se zbraní, Taylora s ústy připomínajícími polámaný chladič buicku. Zachytila i Reachera, obrovského, vyššího než dům. Později odpoledne zanechala reportáže a nechala se vést fantazií. Pustila se do kreseb zvířat ve stodolách, i když jí řekli, že Jacksonovi žádná nemají, dokonce ani psa.

Lane se neukázal.

Kate udělala sendviče k pozdnímu obědu a Jade začala obcházet rohová okna a vyptávat se, jestli by nemohla ven. Všichni jí řekli, že ne, že musí zůstat schovaná. Po třetím kolečku Reacher zaslechl, že modifikovala požadavek a zeptala se Taylora, jestli by směla ven, až se setmí. Taylor odpověděl možná, jako kterýkoliv jiný unavený rodič.

Lane se neukázal.

V půl deváté zase padl soumrak a Reacher už byl devatenáct hodin na nohou. Stejně jako Paulingová. Taylor s Jacksonem za sebou měli čtyřiadvacet hodin, proložených jen krátkou pětihodinovou přestávkou. Ve stále víc houstnoucím přítmí se sešli u hlavních dveří, roztřesení únavou, frustrovaní a znepokojení neplodným hlídkováním.

Taylor řekl: „Nechá nás vyčerpat.“

„A proto vyhraje,“ opáčil Jackson. „Tohle dlouho nevydržíme.“

„Už má za sebou dvacet sedm hodin,“ upozornila Paulingová. „Musíme počítat s tím, že se stihl ozbrojit.“

„Ukáže se zítra za úsvitu,“ pravil Taylor.

„Jste si jistý?“ zeptal se ho Reacher.

„Moc ne.“

„Já také ne. Klidně se může ukázat i ve tři ve čtyři ráno.“

„To je ještě moc velká tma.“

„Jestli si koupili zbraně, mohli si k nim klidně pořídit i noční vidění.“

„Jak by postupovali?“

„Tři muži by nás obešli a přiblížili se ze severu. Zbývající čtyři by dorazili po příjezdové cestě, dva patrně v autě, se zhasnutými světly a plnou rychlostí, a dva pěšky. Dva různé směry, sedm mužů, výběr sedmi oken, nedokázali bychom zabránit, aby se alespoň tři nedostali dovnitř. Než bychom zareagovali, zajali by buď vás, nebo rukojmí.“

„Jste skutečně optimista,“ poznamenal Taylor.

„Jenom se snažím uvažovat stejně jako oni.“

„Dostali bychom je, ještě než by se vůbec stačili přiblížit k domu.“

„Jenom jestli se nám všem čtyřem podaří zůstat dalších osm hodin vzhůru. Nebo dalších třicet dva hodin, pokud se rozhodne počkat ještě den. A dalších padesát šest, když počká dva dny. Což klidně může udělat. Nikam nepospíchá. A není hloupý. Jestli se nás rozhodne utahat, tak proč ne pořádně?“

Taylor řekl: „Zůstaneme tady. Tohle místo je lepší než pevnost.“

„Ve třech rozměrech určitě,“ opáčil Reacher. „Bitvy ale probíhají ve čtyřech rozměrech, ne jenom ve třech. Délka, šířka, výška a čas. A čas stojí na Laneově straně. V podstatě zahájil obléhání. Dojde nám jídlo a dříve nebo později usneme všichni čtyři najednou.“

„Tak zredukujeme hlídky na polovinu. Jednu postavíme na jih, druhou na sever a zbytek bude odpočívat, ale v pohotovosti.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Ne, nadešel čas, abychom začali jednat.“

„Jak?“

„Půjdu je najít. Museli se uhnízdit někde nedaleko. Navštívím je. To jistě nečekají.“

„Sám?“ namítla Paulingová. „Zešílel jsi?“

„Stejně to musím udělat,“ prohlásil Reacher. „Ještě jsem nezískal peníze pro Hobarta. Pořád mají mých osm set tisíc. Nemůžu dopustit, aby přišly nazmar.“

Taylor s Paulingovou zůstali na stráži a Reacher vytáhl z přihrádky v mini cooperu topografickou mapu Velké Británie. Sesbíral ze stolu v kuchyni Jadeiny nejnovější výtvory, narovnal je na hromádku a rozložil na jejich místo mapu. Pak s ní zašel za Jacksonem. Jackson patřil už rok k místním, což nebyla zrovna dlouhá doba, ale alespoň trochu se vyznal v okolí. Mapa zachycovala všechny terénní nerovnosti, pomocí tenkých oranžových vrstevnic, roztažených daleko od sebe a jen nepatrně zvlněných. Plochá krajina, patrně nejrovnější v celé Británii. Jako kulečníkový stůl. Grange Farm a Bishops Pargeter ležely přibližně ve středu širokého prázdného trojúhelníku ohraničeného na východě silnicí z Norwiche do Ipswiche v Suffolku a na západě silnicí do Thetfordu, kterou Reacher s Paulingovou už třikrát jeli. Trojúhelník protínaly točité stezky vedoucí k osamělým farmám. Historický vývoj a náhoda daly tu a tam vzniknout malým osadám na křižovatkách cest. Na mapě vypadaly jako mrňavé šedé čtverečky a obdélníčky. Některé obdélníčky představovaly krátkou řadu domů. Pár větších budov bylo zaneseno jednotlivě. Jen jediná v rozumné vzdálenosti od Bishops Pargeter nesla označení R, hostinec Bishop’s Arms.

Tohle je jediná hospoda v okruhu mnoha kilometrů, chlapče. Proto je tady tak narváno.

„Myslíte, že se ubytovali tam?“ zeptal se Reacher.

Jackson odpověděl: „Jestli se nejdřív zastavili ve Fenchurch St. Mary a potom se vydali do Bishops Pargeter, je to jediný hostinec po cestě. Mohli se ale vypravit na sever. Kolem Norwiche by měli víc možností.“

„V Norwichi se nedají koupit zbraně,“ namítl Reacher. „Sám jste také musel do Holandska.“

„Daly by se tam sehnat leda brokovnice,“ potvrdil Jackson. „Rozhodně nic těžšího.“

„Takže se tam patrně nerozjeli,“ usoudil Reacher. Vybavil si autoatlas. Norwich v něm vypadal jako řídká skvrna v horním pravém rohu východní Anglie. Na konci linky. Dál se z něj nedalo nikam dostat.

„Řekl bych, že zůstali někde poblíž,“ sdělil.

„V tom případě se patrně ubytovali v Bishop’s Arms,“ pravil Jackson.

Osm kilometrů, pomyslel si Reacher. Pěšky výlet na čtyřicet pět minut. Kolem půlnoci budeš zpátky.

„Zajdu se tam podívat,“ oznámil.

Vrátil se přes komoru a vzal si dva náhradní zásobníky do G36. V kuchyni našel kabelku Paulingové a půjčil si od ní baterku. Složil mapu a zastrčil si ji do kapsy. Pak svolal ostatní k hlavním dveřím a domluvil s nimi heslo. Nechtěl, aby ho při návratu zastřelili. Jackson navrhl Kanárci, což byla přezdívka fotbalového mužstva z Norwiche, protože nosili žluté dresy.

„Jsou dobří?“ otázal se Reacher.

„Bývali,“ odpověděl Jackson. „Před dvaceti lety byli vážně skvělí.“

Stejně jako já, napadlo Reachera.

„Dávej na sebe pozor,“ požádala ho Paulingová a políbila ho na tvář.

„V pořádku se vrátím,“ ujistil ji.

Za domem vykročil na sever. Potom se stočil na západ a držel se souběžně s cestou, na šířku jednoho pole od ní. Obloha ještě zcela nepotemněla. Zůstal na ní nepatrný zbytek soumraku. Rozervané divoké mraky a za nimi bledé hvězdy. Vzduch byl vlhký a chladný. Zem pokrývala po kolena vysoká deka mlhy. Reacherovi se bořily nohy do měkké a těžké hlíny. G36 nesl za držadlo, v levé ruce, připravený přehoupnut ji a začít střílet.

Reacher, samotný v temnotě.

Hranici Grange Farm tvořil tři a půl metru široký a téměř dva metry hluboký příkop. Odváděl vodu z ploché země. Ne přímo holandský kanál, ale dost obtížný na překonání. Rozhodně nešel jen překročit. Reacher sklouzl dolů, probrodil se blátem na dně a vyškrábal se na druhé straně nahoru. Po kilometru se už rozhodně nedalo říct, že by měl na sobě parádní kalhoty. A před návratem domů bude muset investovat spoustu času do leštění bot.

Nebo si odloupne z Hobartovy kompenzace částku na nové Cheaneys. Možná by si mohl udělat zajížďku přes místo jejich původu. Podle autoatlasu ležel Northampton něco přes šedesát kilometrů od Cambridge. Třeba by se mu podařilo Paulingovou přemluvit k dvouhodinovému nakupovacímu výletu. Koneckonců ho přinutila zajít do Macy’s.

Po třech kilometrech na něj padla děsná únava. A postupoval příliš pomalu. Pomaleji, než plánoval. Změnil směr víc na jihozápad. Přiblížil se k silnici. Našel polní cestu přes pole sousedního farmáře. Velká kola traktorů v ní vyhloubila udusané koleje s travnatým hrbem uprostřed. Reacher si otřel boty o trávu a poněkud zrychlil. Zjistil, že přes další příkop vede improvizovaný mostek ze železničních pražců. Pokud unese traktory, unese i jeho. Sledoval vyjeté koleje až k místu, kde se stáčely na sever. Potom pokračoval opět přes pole.

Po šesti a půl kilometrech mu vnitřní hodiny oznámily, že je půl jedenácté večer. Už se úplně setmělo, ale mraky se trochu roztrhaly a svítil jasný měsíc. Hvězdy se intenzivněji rozzářily. V dálce na levé straně zahlédl několik aut jedoucích po silnici. Tři směřovala na západ a dvě na východ. Pronikavá světla, normální rychlost. Teoreticky mohli v autech směřujících na východ sedět Laneovi muži, ale Reacher o tom pochyboval. Desátá a jedenáctá hodina večer nebyl vhodný čas k útoku. Na vesnických silnicích tou dobou panovala dopravní špička. Hospody vypouštěly poslední hosty, přátelé se vraceli domů. Příliš mnoho svědků. Když to věděl on, bude to vědět i Lane. Rozhodně to bude jasné Gregorymu.

Pokračoval v chůzi. Náhradní zásobníky v kapse ho bušily bolestivě do boku. Pět minut před jedenáctou zahlédl záři z vývěsní tabule. Jen elektrické světlo rozptýlené v oparu, protože samotnou tabuli zakrývala budova hospody. Do nosu ho udeřila vůně kouře z komína. Zamířil obloukem za světlem a kouřem a dával si pozor, aby se držel severně od silnice, pro případ, že by ji Lane nechal pozorovat. Přiblížil se po poli na čtyři sta metrů k budově. Rýsovaly se na ní malé čtverečky ostrého bílého zářivkového světla. Okna. Bez záclon a jakékoliv dekorace. Takže kuchyně nebo koupelny, usoudil. Proto budou z mléčného nebo zrnitého skla. Neprůhledného zevnitř.

Vyrazil na jih, přímo ke čtverečkům světla.

SEDMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

PARKOVIŠTĚ PŘÍMO ZA HOSPODOU UZAVŘELI pro veřejnost a udělali z něj skladiště. Kupily se na něm basy s lahvemi a kovové sudy na pivo, společně s velkými průmyslovými kontejnery na odpadky. Vedle stál na cihlách vrak starého auta. Bez kol. Další staré auto zakrývala špinavá plachta. Za ním vykukovaly zadní dveře, téměř neviditelné ve všem tom nepořádku, tou dobou určitě odemčené, protože zaměstnanci jimi nejspíš vynášeli odpadky z kuchyně.

Reacher je nechal bez povšimnutí. Obešel budovu po směru hodinových ručiček, devět metrů od zdí, mimo dosah světla z oken.

Malé jasné místnosti vzadu byly opravdu koupelny. Okna zářila nazelenalým světlem levných zářivek odrážejících se od bílých dlaždiček. Východní stěna za rohem neměla vůbec žádná okna. Tvořila ji jen jednolitá cihlová plocha. Za dalším rohem svítila v přední stěně východně od vchodu tři okna baru. Reacher do nich z dálky nakoukl a spatřil stejné čtyři farmáře, se kterými se seznámil před dvěma dny. Na stejných stoličkách. Obsluhoval je stejný barman, opět plně zaměstnaný čepováním piva a utíráním skleniček. V baru panovalo přítmí, ale i tak bylo vidět, že v něm nikdo jiný nesedí. Všechny stoly zely prázdnotou.

Reacher pokračoval v průzkumu.

Přední dveře byly zavřené. Na parkovišti stála čtyři auta, nedbale poskládaná vedle sebe. Ani jedno nové. Ani jedno nepřipomínalo vozidlo, které by ve spěchu našli pro Lanea v půjčovně. Všechna byla stará, špinavá a omlácená. S ojetými pneumatikami. Zprohýbanými blatníky. Olepenými blátem a hnojem. Klasická auta farmářů.

Na západní stěně od vchodu byla další tři okna vedoucí do baru pro ubytované hosty.

Před dvěma večery v něm nikdo neseděl.

To se však změnilo.

Jeden stůl byl obsazený.

Seděli u něj tři muži: Groom, Burke a Kowalski.

Reacher je jasně viděl. Na stole před sebou měli dávno odstrčené zbytky večeře a šest prázdných sklenic. A tři nedopité. Poloprázdné půllitry piva. Stůl byl obdélníkový. Kowalski s Burkem seděli u sebe a Groom sám naproti nim. Kowalski mluvil a Burke mu naslouchal. Groom se houpal na židli a zíral do stropu. Za jeho zády v očouzeném krbu plápolala dlouhá polena. Místnost působila teple, přátelsky a útulně.

Reacher pokračoval dál.

Za dalším rohem narazil na jediné okno vedoucí na západ, které mu odhalilo stejnou scénu z jiného pohledu. Groom, Burke a Kowalski u stolu. Popíjející. Hovořící. Ubíjející čas. Sami v celé místnosti. Soukromý večírek.

Reacher ustoupil o čtyři krátké kroky a zamířil k přednímu rohu budovy, přesně v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. Neviditelný z okna. Dotkl se stěny a poklekl. Nechal pravou dlaň položenou na stěně, popolezl na sever, natáhl co nejdál levačku a velice opatrně položil zbraň přesně pod okno vedoucí na západ. Těsně ke stěně, do nejhlubšího stínu. Pak se posunul na jih, postavil se, vrátil se ve stejném úhlu a zkontroloval výsledek. Zbraň nebyla vidět. Nikdo ji nenajde, ledaže by o ni zakopl.

Zacouval mimo dosah světla a prošel obloukem přes parkoviště. Zamířil k předním dveřím. Otevřel je a vstoupil do vestibulu. Nízký trámový strop, vzorovaný koberec, tisíc mosazných ozdob. Naleštěný recepční pult.

Kniha hostů.

Přistoupil k pultu. Z pravé strany k němu doléhalo společenské ticho z baru pro veřejnost. Farmáři, popíjející téměř mlčky. Tiše pracující barman. Z levé strany se k němu nesl hlas Kowalskiho, přitlumený zavřenými dveřmi. Nedalo se poznat, co říká. Nešlo zachytit jednotlivá slova. Jen hluboký hukot. Občasné zvýšení intonace. Krátká opovržlivá zavrčení. Nejspíš obvyklé vojenské bláboly.

Otočil knihu hostů o sto osmdesát stupňů. Kožené desky se na nablýskaném dřevě krásně sklouzly. Otevřel ji. Prolistoval stránkami až k vlastnímu záznamu, který udělal před dvěma večery. J a L. Bayswaterovi, Východní sto šedesátá první ulice, Bronx, New York, USA, rolls royce, R34CHR. Pak se podíval dopředu. Předchozí večer se ubytovali tři hosté: C. Groom, A. Burke, L. Kowalski. Své osobní údaje poskytli s daleko větší ochotou než Reacher. Jako adresu zaměstnavatele správně uvedli Sedmdesátá druhá ulice číslo jedna, New York, USA, což byla Dakota. Výrobní značka auta zněla toyota land cruiser. Zanesli i poznávací značku, britskou sedmimístnou kombinaci písmen a čísel, která Reacherovi nic neřekla, až na to, že auto pochází z půjčovny v Londýně.

Na parkovišti žádná toyota land cruiser nestála.

A kam se poděli Lane, Gregory, Perez a Addison?

Zalistoval dozadu a zjistil, že v Bishop’s Arms mají k dispozici jen tři místnosti. Takže jestli Groom, Burke a Kowalski dostali každý vlastní pokoj, pro ostatní nezbylo už v hospodě místo. Museli nastoupit do zapůjčené toyoty a odjet někam jinam.

Ale kam?

Reacher pohlédl k baru pro ubytované hosty a vykročil opačným směrem. Do baru pro veřejnost. Barman krátce vzhlédl a čtyři farmáři se pomalu otočili na stoličkách, zadívali se na něj barovým pohledem kdo jste a pak ho poznali. Přikývli na pozdrav a obrátili se zpátky k půllitrům. Barman zůstal stát, pozorný, zdvořilý a připravený přijmout objednávku. Okamžitě jsme zapadli a stálo nás to jen necelých třicet lupenů.

Reacher se zeptal: „Kam jste poslal ty ostatní čtyři?“

Barman se podivil: „Jaké čtyři?“

„Včera přijelo sedm mužů. Tři se ubytovali u vás. Kam jste poslal zbývající čtyři?“

„Mám jenom tři pokoje,“ vysvětlil barman omluvně.

„Já vím,“ opáčil Reacher. „Co tedy doporučujete, když se k vám hosté nevejdou?“

„Posílám je do Maston Manor.“

„Kde to je?“

„Na druhém konci Bishops Pargeter. Necelých deset kilometrů za ním.“

„Na mapě jsem žádnou jinou hospodu nenašel.“

„Je to venkovské sídlo. Majitelka ubytovává platící hosty.“

Jeden z farmářů se napůl otočil a doplnil: „Je to něco jako penzion. Velice hezký. Mnohem fajnovější než tahle hospoda. Nejspíš losovali a ti, co prohráli, zůstali tady.“

Jeho přátelé se zasmáli, brumlavě a pomalu. Barový humor, stejný všude na světě.

„Je to tam taky dražší,“ vysvětlil barman na svou obranu.

„Však taky oprávněně,“ podotkl farmář.

„Je to na téhle silnici?“ zeptal se Reacher.

Barman přikývl. „Projeďte Bishops Pargeter, kolem kostela a obchodu Davea Kempa, a pokračujte rovně zhruba deset kilometrů. Nemůžete to minout. Visí tam vývěsní štít. Maston Manor.“

„Děkuju,“ opáčil Reacher. Vrátil se do vestibulu. Zavřel za sebou dveře. Přešel po vzorovaném koberci a zastavil se před dveřmi do baru pro ubytované hosty. Kowalski stále hovořil. Reacher ho slyšel. Položil ruku na kliku. Okamžik počkal a pak ji stiskl a otevřel.

SEDMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

CARTER SEDĚL ČELEM KE DVEŘÍM u vzdálené strany stolu. Vzhlédl stejně jako barman, ale Kowalski s Burkem se pohnuli rychleji než farmáři. Otočili se a vytřeštili oči. Reacher vešel do místnosti a opatrně za sebou zavřel. Zůstal naprosto nehybně stát.

„Tak se zase setkáváme,“ pravil do ticha.

„Vy máte ale nervy,“ postěžoval si Groom. Bar byl zařízený v totožném stylu jako vestibul. Nízký trámový strop, tmavé naleštěné dřevo, ozdobné svícny na stěnách, tisíce mosazných drobnůstek, koberec přes celou podlahu s divokými červenozlatými kruhy. Reacher přistoupil k plápolajícím polenům. Poklepal špičkami bot o stěnu krbu, aby se zbavil bahna. Sundal z háčku těžký železný pohrabáč a oškrábal si podpatky. Pak pohrabáč zase pověsil a oprášil si rukama kalhoty. Čistil se celkem víc než minutu, sice otočený zády, ale stůl viděl v měděné nádobě na třísky fungující jako vypouklé zrcadlo. Nikdo se nepohnul. Všichni tři muži jen seděli a čekali. Moudře usoudili, že ve veřejných prostorách nemá cenu cokoliv podnikat.

„Situace se změnila,“ oznámil Reacher. Přesunul se směrem k oknu vedoucímu na západ. Mělo roztažené závěsy, posuvný díl na vnitřní straně a normální dřevěný rám na vnější straně, který se otvíral jako dveře. Přitáhl si židli od nejbližšího stolu a posadil se, necelé dva metry od třech Laneových mužů a dvě okenní tabule od své pušky.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Burke.

„Nešlo o únos,“ vysvětlil Reacher. „Jenom ho sehráli. Kate a Taylor spolu chodí. Zamilovali se a utekli. Protože chtěli zůstat spolu. To je všechno. A samozřejmě s sebou vzali Jade. Museli to ale zamaskovat, protože když dojde na manželky, chová se Lane jako psychopat. Kromě jiných situací.“

„Kate žije?“ podivil se Groom.

Reacher přikývl. „Jade taky.“

„Kde?“

„Patrně někde ve Státech.“

„Tak proč je Taylor tady?“

„Chce se s Lanem vypořádat na svém vlastním území.“

„Lane ho zabije.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Přišel jsem vás varovat, abyste se o to nepokoušeli. Taylor je na farmě obklopené tak hlubokými příkopy, že se přes ně nedá projet. Museli byste se tedy přiblížit pěšky. A přivedl si pomoc. Má u sebe osm starých kamarádů ze SAS a jeho švagr sloužil u britské obdoby Zelených baretů a povolal dalších šest bývalých kolegů. V okruhu sta metrů rozmístili miny a ze všech oken čouhají těžké kulomety. Pořídili si noční vidění a granátomety.“

„Nemůžou je použít. Jsme v Anglii, ne v Libanonu.“

„Klidně by je použili. Věřte mi. Ale nebude je potřebovat. Protože čtyři z jeho kamarádů od SAS jsou ostřelovači. Mají PSG1. Ostřelovací pušky od firmy Heckler a Koch, zakoupené na černém trhu v Belgii. Pokosí vás tři sta metrů od domu. Se zavřenýma očima. Sedm výstřelů a bude po všem. Bydlí uprostřed naprosté pustiny. Nikdo je neuslyší. A i kdyby je někdo slyšel, bude mu to srdečně jedno. Tohle je děsný Zapadákov. Farmářská zem. Každý tady na něco pořád střílí. Na lišky, silniční ukazatele, zloděje i sousedy.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Kowalski popadl sklenici a napil se. Pak se napil Burke a po něm Groom. Kowalski byl levák. Burke s Groomem praváci. Reacher řekl: „Takže vám radím, abyste se sebrali a vrátili se domů. Lane zemře. Bezpochyby. Není to ale vaše bitva. Jde pouze o Laneovo ego. Jedná se o záležitost mezi ním, Kate a Taylorem. Nenechte se kvůli takovému nesmyslu zabít.“

Burke namítl: „Nemůžeme se sebrat a zmizet.“

„Sebrali jste se a zmizeli v Africe,“ upozornil Reacher. „Nechali jste tam Hobarta a Knighta, abyste zachránili jednotku. Tak teď opusťte Lanea, abyste zachránili sebe. Nemůžete vyhrát. Taylor je dobrý. To moc dobře víte. A jeho parťáci jsou stejně dobří. Stojíte proti přesile nejméně dva na jednoho. Což je přesný opak toho, co potřebujete. V takovéhle situaci byste museli být v početní převaze. Dostanete na frak.“

Nikdo nepromluvil.

„Měli byste se vrátit domů,“ zopakoval Reacher. „Přidejte se k někomu jinému. Nebo založte vlastní firmu.“

Groom se zeptal: „Jste na Taylorově straně?“

Reacher přikývl. „A umím skvěle střílet. Kdysi jsem vyhrál střeleckou soutěž námořní pěchoty. Převleču se do zelené uniformy a předvedu vám, že jsem nic nezapomněl. Třeba bych si mohl vzít jednu z PSG. Skolím vás ze šesti set metrů, jen tak pro zábavu. Nebo z osmi set metrů nebo z tisíce.“

Ticho v místnosti. Naprosté, až na praskání polen v krbu. Reacher pohlédl zpříma na Kowalskiho.

„Pět, sedm, jedna, tři,“ zalhal. „To je kombinace ke dveřím Laneovy šatny. Pořád za nimi leží devět milionů dolarů. V hotovosti. Měl byste je neprodleně vyzvednout.“

Žádná odpověď.

„Utečte,“ poradil Reacher. „Zachraňte se, abyste mohli bojovat někdy jindy.“

„Ukradli všechny ty peníze,“ pravil Burke.

„Výživné. Jednodušší než o něj přímo požádat. Anne Laneová to udělala a zaplatila životem. Kate se o tom dozvěděla.“

„To byl únos.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Knight ji oddělal. Na Laneův příkaz, protože se chtěla nechat rozvést. Proto jste museli nechat Knighta v Africe. Lane si kryl záda. Obětoval i Hobarta, protože se náhodou ocitl na stejném místě.“

„To je blbost.“

„Našel jsem Hobarta. Knight se mu ke všemu přiznal. Zatímco jim usekávali nohy a ruce.“

Ticho.

Reacher řekl: „Nenechte se zabít kvůli takovému svinstvu.“

Burke pohlédl na Grooma. Groom pohlédl na Burkeho. Oba se podívali na Kowalskiho. Nastala dlouhá přestávka. Potom Burke zvedl hlavu.

„Dobře,“ pravil. „Patrně bychom se tentokrát mohli ulít.“

Groom přikývl. Kowalski pokrčil rameny. Reacher se postavil.

„Moudré rozhodnutí,“ pochválil. Vykročil ke dveřím. Zastavil se u krbu a znovu si oklepal boty. Zeptal se: „Kde je Lane s ostatními?“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Potom Groom sdělil: „Neměli tady pro ně volný pokoj. Tak se přesunuli do Norwiche. Do města. Chtěli v něm najít nějaký hotel. Barman jim jeden doporučil.“

Reacher přikývl. „A kdy se chystá zaútočit?“

Další přestávka.

„Popozítří za úsvitu.“

„Co koupil?“

„Samopaly. MP5K, jeden pro každého plus dva náhradní. Munici, noční vidění, baterky, nejrůznější drobnosti.“

„Zavoláte mu? Až odejdu?“

„Ne,“ odpověděl Burke. „Nepatří k mužům, kterým byste volal s podobnými zprávami.“

„Dobře,“ opáčil Reacher. Pak udělal rychlý krok doleva a sundal z háčku pohrabáč. Obrátil ho v ruce a jediným plynulým pohybem se otočil, rozmáchl a uhodil Cartera Grooma zprudka vodorovně přes pravou ruku, přesně doprostřed mezi loket a rameno. Pohrabáč byl z těžkého železa a Reacher silný rozhněvaný muž. Groomova pažní kost se roztříštila jako kus porcelánu. Groom otevřel ústa náhlou bolestí a šokem, než však stačil zaječet, udělal Reacher dva kroky stranou doleva a mocným backhandem zlomil Kowalskimu levačku. Kowalski je levák. Burke s Groomem praváci. Reacher odstrčil Kowalskiho bokem, vypjal se jako Mickey Mantel ve starém filmovém žurnálu a nádherným baseballovým odpalem přerazil Burkemu všechny kosti v pravém zápěstí. Potom vydechl, otočil se, přistoupil ke krbu a pověsil pohrabáč zpátky na háček.

„Jenom pro jistotu,“ oznámil. „Vaše odpovědi mě ne zcela přesvědčily. Zejména ta týkající se Laneova hotelu.“

Pak vyšel z baru pro ubytované hosty a zavřel za sebou tiše dveře. Přesně v jedenáct třicet jedna, podle hodinek ve své hlavě.

Přesně v jedenáct třicet dva podle platinových rolexek na svém levém zápěstí zabouchl Edward Lane zadní dvířka toyoty. Leželo v ní devět samopalů MP5K od firmy Heckler a Koch, šedesát zásobníků po třiceti nábojích parabellum 9 mm, sedmery brýle s nočním viděním, deset baterek, šest rolí izolepy a dvě dlouhá lana. Pak John Gregory nastartoval. Na sedadle za ním seděli Perez s Addisonem, tiší a zadumaní. Lane nastoupil dopředu a Gregory otočil toyotu a vyrazil na západ. Standardní doktrína zvláštních jednotek předpisuje útok za úsvitu, ale také podtrhuje důležitost včasného rozmístění malé jednotky, která zajistí předběžné pozorování a zhodnocení situace.

* * *

V přesně jedenáct třicet tři podle budíku na nočním stolku se probudila Jade, zmatená, rozpálená a rozhozená časovým posunem. Na chvíli se posadila, omámená a tichá. Potom postavila nohy na zem. Pomalu přešla k oknu a rozhrnula záclonu. Za oknem byla tma. A po setmění smí ven. Taylor to slíbil. Může jít do stodoly a najít zvířata, která tam určitě někde jsou.

Reacher si přesně v jedenáct třicet čtyři vyzvedl G36 uloženou pod oknem baru a vyrazil po silnici, aby se co nejdřív dostal na farmu. Osm kilometrů, rovný povrch, žádné kopce, slušná pochodová rychlost. Počítal celkem se sedmdesáti pěti minutami. Byl unavený, ale v dobré náladě. Poměrně spokojený. Vyřadil tři ukazováčky, zredukoval síly protivníka na 57 procent původního počtu, vyrovnal poměr na přijatelných čtyři proti čtyřem a získal užitečné informace. Groom měl v sobě tak hluboce zakořeněnou loajalitu, že lhal o Laneově hotelu a patrně i o načasování plánovaného útoku. Údajem za úsvitu popozítří se neobratně a ve spěchu pokusil zakrýt pravdu, která bude patrně znít zítra za úsvitu. Nákupní seznam si ale nejspíš nevymyslel. Noční vidění by si na pozorování v noci pořídil úplně každý a MP5K odpovídaly Laneově představě o rychlém a mobilním útoku. Lehké, přesné, spolehlivé, důvěrně známé a dostupné.

Být předem varován je být předem ozbrojen, pomyslel si Reacher. Na jeden večer poměrně slušný výkon. Ukrajoval vzdálenost, energickými kroky, na tváři neradostný úsměv.

Sám v temnotě. Nepřemožitelný.

Tahle nálada mu vydržela hodinu a čtvrt. Přešla ho v okamžiku, kdy došel po příjezdové cestě ke Grange Farm a vynořil se před ním tichý a temný dům. Nejméně šestkrát zavolal heslo. Nejprve téměř neslyšně a potom stále hlasitěji.

Kanárkové, kanárkové, kanárkové.

Kanárkové, kanárkové, kanárkové.

Nedostalo se mu vůbec žádné odpovědi.

SEDMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER POZVEDL INSTINKTIVNĚ ZBRAŇ. Opřel si ji pažbou o pravé rameno, odjistil, zastrčil ukazováček do lučíku spouště, hlaveň sklonil jen o stupeň dva pod přesně vodorovnou polohou. Dlouhá léta tréninku, prosáklá do každé buňky, navždy uložená v DNA. K čemu nosíš zbraň, když ji nejsi schopen okamžitě použit, ječívali na něj instruktoři.

Stál naprosto nehybně. Pozorně poslouchal. Vůbec nic neslyšel. Otočil hlavou doleva. Zaposlouchal se. Nic. Otočil hlavou doprava. Nic.

Ještě jednou zkusil heslo, jemně a tiše: Kanárkové.

Nedonesla se k němu žádná odpověď.

Lane, pomyslel si.

Nepřekvapilo ho to. Překvapení bylo pro amatéry a Reacher byl profesionál. Ani ho to nerozrušilo. Již dávno se naučil, že proti panice a strachu se nejlépe bojuje soustředěním se na stávající úkol. Tak nevěnoval jedinou myšlenku Lauren Paulingové nebo Kate Laneové. Ani Jacksonovi nebo Taylorovi. Dokonce ani Jade. Nezbýval mu na to čas. Postupoval dozadu a doleva. Bez uvažování. Jako stroj. Tiše. Pryč od domu. Zlepšoval svůj úhel pohledu a dělal ze sebe co nejmenší cíl. Zkontroloval okna. Všechna temná. Jen z okna v kuchyni se linula slabá červená záře. Z dohořívajících uhlíků v krbu. Přední dveře byly zavřené. Kousek od nich prosvítal nejasný obrys mini, studeného a šedivého v temnotě. Vypadalo podivně. Nachýlené dopředu, jakoby sražené na kolena.

Reacher k němu prošel tmou, pomalu a pokradmu. Poklekl k přednímu nárazníku na straně řidiče a natáhl se po pneumatice. Žádnou nenahmatal.

Jen cáry gumy a pokroucený drát z patky pláště. A úlomky umělé hmoty z obložení prostoru pro kolo. Nic víc. Tiše se protáhl na druhou stranu mrňavého auta. Úplně stejná situace. Stálo na holém ráfku.

Auto s náhonem na přední kola, naprosto zneškodněné. Jedno kolo by nestačilo. Jedna pneumatika se dá vyměnit. Proto zničili obě kola. Potřebovali k tomu dvě dávky ze samopalu. Dvakrát riskovali, že je někdo odhalí. I když Reacher ze zkušenosti věděl, že MP5 nastavená na dávku po třech zní méně podezřele než puška pálící jednotlivé výstřely. Jednotlivý výstřel je nezaměnitelný. Specifický. Má přesně vymezený zvuk. MP5 dokáže vychrlit 900 nábojů za minutu. Patnáct za vteřinu. Což znamená, že dávka po třech by trvala pětinu vteřiny. Rozdíl oproti jednotlivému výstřelu. Úplně jiný zvuk. Jako krátké rozmazané zapředení. Jako vzdálená motorka čekající na zelenou.

Lane, pomyslel si znovu.

Ale kdy?

Před sedmdesáti pěti minutami se nacházel osm kilometrů daleko. Slyšitelnost se rozpadá podle zákona nepřímé úměrnosti na druhé mocnině vzdálenosti. Dvojnásobná vzdálenost, zvuk je čtyřikrát tišší. Čtyřnásobná vzdálenost, šestnáctkrát tišší. Nic neslyšel. Tím si byl jistý. V ploché holé krajině a hutném vlhkém norfolkském vzduchu by čekal, že se k němu dávka z MP5 donese z několika kilometrů. Takže Lane se vytratil před nejméně třiceti minutami. Možná ještě před více.

Tiše stál a pozorně naslouchal. Nic neslyšel. Vykročil k předním dveřím. Byly zavřené, ale nezamčené. Pustil levačkou zbraň a stiskl kliku. Otevřel. Pozvedl zbraň. V domě byla tma. Působil prázdně. Reacher zkontroloval kuchyni. Ještě se v ní neochladilo. V krbu žhnuly uhlíky. Jadeiny obrázky stále ležely na židli, kam je narovnal. Kabelka Paulingové se povalovala na stejném místě, kde ji nechal, když hledal baterku. Všude stály prázdné hrnky od čaje. Ve dřezu se vršilo špinavé nádobí. Kuchyně vypadala úplně přesně, jako když z ní odešel, až na to, že v ní chyběli lidé.

Rozsvítil baterku a sevřel ji do levé dlaně pod hlavní. Prohledal ostatní místnosti v přízemí. Oficiální jídelnu, prázdnou, studenou, temnou a nepoužívanou. Oficiální salon zařízený jako bar pro ubytované hosty v Bishop’s Arms, opuštěný a tichý. Záchod, šatnu na kabáty, komoru. Nikde nikdo.

Vyplížil se po schodech. První místnost, do které vstoupil, patřila očividně Jade. Na židli visely zelené letní šaty s proužky. Na podlaze se povalovaly obrázky. Na posteli seděly vyrovnané všechny staré milované hračky odvezené z Dakoty. Jednooký medvídek se srstí opelichanou až na podkladovou látku, opřený zády o stěnu. Panenka, jedno oko otevřené, druhé zavřené, se rtěnkou neodborně nanesenou červeným fixem. V posteli někdo ještě nedávno spal. Na polštáři zůstal obtisk hlavy a pokrývka byla odhozená stranou.

Spáčka však zmizela.

Vedlejší místnost obývali Jacksonovi. Zcela určitě. Na toaletním stolku se kupila kosmetika výhradně britských značek, společně s kartáči na vlasy a zrcadly s rukojetí ze želvoviny. Dívka na zarámované fotografii nebyla Jade. Melody, usoudil Reacher. U zadní stěny stála postel s vysokou pelestí a dvěma samostatnými komodami se stejně tmavým furnýrem, plnými mužského a ženského oblečení. Na jednom z nočních stolků ležel katalog od výrobce bagrů. Tonyho četba na dobrou noc.

Čtenář se však vypařil.

Vedlejší místnost přidělili Kate a Taylorovi. Stará manželská postel, dubový noční stolek. Spíš pokoj pro hosty než ložnice. Prostý a nevyzdobený. Na prádelníku se zrcadlem byla opřená fotografie. Kate společně s Jade. Původní originál. Bez rámečku. Dva obličeje ozářené světlem z baterky. Láska zvěčněná na filmu. U prádelníku prázdná nákupní taška. Kateino zavazadlo. Ani stopa po penězích. Jen tři prázdné kožené pytle pohozené v rohu. Reacher sám jeden nesl, když jel v Dakotě výtahem dolů k černému BMW, s neklidným Burkem po boku.

Pokračoval dál a pátral po místnosti na úschovu kufrů nebo koupelně. Pak se zastavil, uprostřed chodby v prvním patře.

Protože na zemi zahlédl krev.

Byla to jen tenká čmouha, třicet čísel dlouhá a zakroucená, jako by někomu upadl štětec namočený v barvě. Ne louže. Kulatá a statická. Tahle čára vypovídala o rychlém pohybu. Reacher přistoupil ke schodišti. Nasál vzduch. Páchl nepatrně po střelném prachu. Posvítil si baterkou do přízemí a zahlédl otevřenou koupelnu vzadu v chodbě. S rozbitou dlaždičkou na zadní stěně, ve výši prsou. Dávka ze samopalu zachycená keramickým čtverečkem patnáct na patnáct. Běžící cíl, pozvednutá zbraň, stištěný kohoutek, tři výstřely, čistý zásah do svaloviny, nejspíš v nadloktí. Malý střelec, jinak by mířil víc dolů. Roztříštil by nižší dlaždičku. Nejspíš Perez. Perez, který možná vypálil první z nejméně sedmi dávek onoho večera. Jednu v domě. Potom dvě na pneumatiky mini. A čtyři na pneumatiky land roveru. Protože u vozidla s náhonem na čtyři kola je třeba zničit všechna. Pro jistotu. Zoufalý řidič by mohl uprchnout jen na dvou.

Sedm dávek ze samopalu uprostřed noci. Možná i víc. Před nejméně čtyřiceti minutami. Zdejší obyvatelé mají telefon, řekl Jackson. A pár z nich ho dokonce umí používat. Ale nepoužili ho. Zcela určitě. Policajti z Norwiche by dorazili rychleji než za čtyřicet minut. Padesát kilometrů, prázdné silnice, světla a sirény, klidně by to zvládli za dvacet pět, možná i dřív. Takže je nikdo nezavolal. Protože MP5 vydávají nezvyklý zvuk. Samopaly v televizi nebo filmech jsou obvykle staré a mnohem pomalejší. Aby působily věrohodně. Takže před čtyřiceti minutami sousedé vůbec nepochopili, co slyší. Doneslo se k nim jen neurčité nejasné vrnění připomínající šicí stroj. Jako kdybyste si přiložili špičku jazyka k hornímu patru a zprudka vydechli. Pokud vůbec něco slyšeli.

Takže, pomyslel si Reacher. Nejméně jeden zraněný a kavalerie nedorazí.

Sešel dolů po schodech a vykročil do temnoty.

Obešel po směru hodinových ručiček dům. V dálce se ztrácely tmavé a tiché stodoly. Starý land rover stál zhroucený na ráfkách, přesně jak si představoval. Čtyři rozervané pneumatiky. Prošel okolo a zastavil se u jižní štítové zdi. Zhasl baterku a zadíval se na příjezdovou cestu.

Co se stalo?

Důvěřoval Paulingové, protože ji znal, a důvěřoval Taylorovi s Jacksonem, i když je nestačil poznat. Tři profesionálové. Zkušení, protřelí, se spoustou mozkových buněk. Unavení, ale stále výkonní. Zdlouhavá nebezpečná akce z pohledu útočníků. Bez naděje na úspěch. Měl by se dívat na čtyři mrtvoly proděravělé jako řešeta a na vrak auta z půjčovny. Jackson by měl právě startovat bagr. Paulingová otvírat plechovky s pivem a Kate opékat toast a ohřívat fazole.

Tak proč tady nejsou?

Odvedení pozornosti, usoudil. Odpověď se opět skrývala v Jadeiných obrázcích. Zvířata ve stodole. Nespí moc dobře, řekla Kate. Rozhodil ji časový posun. Reacher si představil, jak se Jade probouzí, patrně kolem půlnoci, vstává z postele, vybíhá z domu do klamného bezpečí temnoty, čtyři dospělí vyrážejí za ní, zmatek, panika, pátrání, neviditelní pozorovatelé se zvedají z trávy a vyrážejí k útoku. Lane ženoucí se ve vypůjčené toyotě po příjezdové cestě. Taylor, Jackson a Paulingová nestřílí, protože se bojí, aby nezasáhli Kate nebo Jade.

Lane rozsvěcuje světla a dupe na brzdu.

Ve světle reflektorů poznává svou nevlastní dceru.

Svou manželku.

Reacher se zachvěl, divoce a nekontrolovatelně. Zavřel oči a potom je opět otevřel. Rozsvítil baterku, sklonil ji dolů, aby viděl, kam šlape, a vykročil po příjezdové cestě. Směrem k silnici. Směrem k velké neznámé.

Perez si posunul brýle s nočním viděním na čelo a oznámil: „Všechno v pořádku, Reacher odešel. Opustil scénu.“

Edward Lane přikývl. Okamžik počkal a pak uhodil Jacksona baterkou do obličeje, jednou, dvakrát, třikrát, s nemilosrdnou prudkostí. Jackson padl k zemi a Gregory ho opět postavil na nohy. Addison mu serval izolepu z úst.

Lane ho vyzval: „Povězte mi, jak se stravujete.“

Jackson vyplivl krev. „Jak se stravuju?“

„Z čeho sestává váš jídelníček. Čím vás vaše nepřítomná manželka krmí.“

„Proč?“

„Chci vědět, jestli jíte brambory.“

„Každý jí brambory.“

„Takže máte v kuchyni škrabku na brambory?“

SEDMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER DRŽEL BATERKU namířenou tři metry před sebe, úzký jasný ovál světla poskakující zlehka do stran, jak se pohyboval. Světlo odhalovalo koleje, prohlubně a výmoly v udusané hlíně. Mohl díky němu postupovat rychleji. Překonal první zatáčku. Pak upřel pohled před sebe do temnoty a rozběhl se k silnici.

Lane se otočil k Perezovi a nařídil: „Najdi kuchyni. Přines mi, co potřebuju. A najdi taky telefon. Zavolej do Bishop’s Arms. Pověz jim, ať se okamžitě dostaví.“

„Odvezli jsme auto,“ namítl Perez.

„Můžou jít pěšky,“ opáčil Lane.

Jackson prohlásil: „Moc dobře víte, že se Reacher vrátí.“ Byl jediný, kdo mohl mluvit. Ostatní měli zalepená ústa.

Lane ho ujistil: „Vím, že se vrátí. Počítám s tím. Proč si myslíte, že jsme nezahájili pronásledování? Při nejhorším si udělá desetikilometrový výlet na východ, nic nenajde a zase přijde. Bude mu to trvat čtyři hodiny. Tou dobou už budete mrtvý. Převezme vaše místo. Bude sledovat, jak umírá dítě, potom Paulingová a nakonec zabiju jeho. Hezky pomalu.“

„Jste šílený. Potřebujete pomoc.“

„To bych neřekl,“ odvětil Lane.

„Chytí stopa.“

„Uprostřed noci? Se zbraní v ruce? Tomu bych se dost divil.“

„Jste šílený,“ zopakoval Jackson. „Naprosto jste se zbláznil.“

„Jenom jsem naštvaný,“ opravil ho Lane. „A myslím, že oprávněně.“

Perez odešel najít kuchyni.

Reacher proběhl druhou zatáčkou na příjezdové cestě. Potom trochu zpomalil.

Pak se zčistajasna zastavil.

Zhasl baterku a zavřel oči. Zůstal stát nehybně v temnotě, zhluboka dýchal a soustředil se na přetrvávající vjem toho, co viděl.

Příjezdová cesta se dvakrát točila. Z nějakého neznámého důvodu. Ani estetického, ani praktického. Z nějaké jiné příčiny uhýbala nalevo a potom napravo. Patrně aby se vyhnula podmáčeným místům, napadlo Reachera, když ji viděl poprvé. Aby auta nezapadla do bažiny. A patrně se nemýlil. Povrch v zatáčkách byl měkký a vlhký. Blátivý, i když už několik dní nepršelo.

A v mokrém povrchu zůstaly otištěné stopy po pneumatikách.

Troje.

První od Jacksonova starého land roveru. Farmářského vozidla. Hranatý vzorek do bláta a sněhu. Neforemný, ojetý a úplně všude. V nejrůznějším stadiu eroze. Starý nevýrazný, čerstvý a zřetelný. Neoddělitelná součást cesty.

Potom stopy po mini cooperu. Úplně jiné. Úzké, jasné, nové a agresivní. Po přilnavých pneumatikách umožňujících rychlé manévry na asfaltu. Jen jeden pár. Reacher je sám vyrobil. Pomalu a ostentativně se přiblížil na dvojku, aby dokázal, že malé auto nepředstavuje žádné nebezpečí. Zaparkoval přímo před domem. Mini tam pořád stálo. Na stejném místě. Nikdo v něm neodjel. A patrně nikdy neodjede.

Takže po něm zůstanou jen jedny stopy.

Třetí stopy byly také jen jedny.

Auto projelo jen jednou. Se širšími koly. Velké a těžké, hrubý profil, nové, sotva použité pneumatiky. Přesně takové by po sobě zanechal drahý terénní vůz, chlouba majitele.

Například vypůjčená toyota land cruiser.

Pouze jedny stopy.

Ubíhající jediným směrem.

Toyota byla velice dobré terénní vozidlo. To Reacher věděl. Jedno z nejlepších na světě. Ale nepřipadalo v úvahu, že by se dostalo k farmě přes pole. Ani náhodou. Farmu chránily tři a půl metry široké a téměř dva metry hluboké příkopy. Se strmými stěnami. Ty by nezdolalo ani humvee. Ani bradley. Dokonce ani abrams. Příkopy na Grange Farm byly lepší než protitankové zábrany. Takže toyota nedorazila přes pole. Projela přes mostek a po příjezdové cestě. Jiná možnost se nenabízela.

A nevrátila se zpátky.

Zanechala po sobě jen jedny stopy.

Vedoucí jediným směrem.

Lane je stále na farmě.

Lane udeřil Jacksona znovu baterkou do hlavy, plnou silou. Sklíčko se vysypalo a Jackson se opět svezl k zemi.

„Potřebuju novou baterku,“ oznámil Lane. „Tahle se bohužel rozbila.“

Addison se zazubil a vytáhl z krabice novou baterku. Lauren Paulingová upírala pohled na dveře. Ústa měla zalepená a ruce svázané za zády. Dveře zůstávaly zavřené. Každou chvíli se však otevřou. Vejde jimi buď Perez, nebo Reacher. Špatné zprávy, či dobré.

Ať je to Reacher, prolétlo jí hlavou. Mušky na předním skle, žádné zábrany. Prosím, prosím, ať je to Reacher.

Lane si vzal od Addisona novou baterku a přistoupil ke Kate. Zadíval se jí těsně do obličeje. Z očí do očí. Dělilo je pouhých patnáct centimetrů. Byli přibližně stejně vysocí. Rozsvítil baterku a podržel jí ji těsně pod bradou, směrem nahoru. Proměnil její krásné rysy v halloweenovou masku.

„Dokud nás smrt nerozdělí,“ pravil. „Já jsem vzal tahle slova vážně.“

Kate odvrátila hlavu. Zalapala zalepenými ústy po dechu. Lane ji popadl volnou rukou za bradu a otočil opět k sobě.

„Vzal jsem vážně i slib, že si budeme nadosmrti věrní,“ oznámil. „Škoda že ty jsi to neudělala.“

Kate zavřela oči.

Reacher pokračoval na jih. Ke konci příjezdové cesty, přes mostek, na východ po silnici, pryč od farmy, s rozsvícenou baterkou. Pro případ, že by ho pozorovali. Aby se přesvědčili, že odchází. Lidské bytosti totiž milují souvislý uspořádaný děj. Rády se dívají přes brýle s nočním viděním a sledují, jak malá postavička kráčí na jih a potom mizí na východě. Ten pohled v nich vzbuzuje víru, že se už nikdy nevrátí. Odešel, pomyslí si. Navždy. A pak na ni zapomenou, protože vědí, kam směřuje, a přestanou ji sledovat.

Urazil ještě dvě stě metrů na východ a zhasl baterku. Pak ušel dalších dvě stě metrů na východ potmě. Potom se zastavil. Obrátil se o devadesát stupňů, vrhl se přes vozovku na sever a sjel po straně nejbližšího hraničního příkopu. Probrodil se hustým černým bahnem na dně a vyškrábal se na druhé straně nahoru, zbraň v jedné ruce vysoko ve vzduchu. Pak se rozběhl, rychle, přímo na sever, dlouhými kroky, aby došlapoval jen na vrcholky vyoraných brázd.

Za dvě minuty překonal téměř půl kilometru a dostal se na úroveň skupinky stodol, tři sta metrů za nimi směrem na východ, příšerně zadýchaný. Zastavil se ve skrytu několika stromů, aby se vzpamatoval. Nastavil palcem pušku na jednotlivé výstřely. Potom si opřel pažbu o rameno a vykročil. Na západ. Ke stodolám.

Reacher osamělý v temnotě. Ozbrojený a nebezpečný. Vrací se zpátky.

Edward Lane stále civěl Kate do obličeje. Řekl: „Předpokládám, že už s ním spíš léta.“

Kate neodpověděla.

Lane dodal: „Doufám, že jste používali kondom. Od takového chlapa bys mohla chytit hodně nepříjemnou chorobu.“

Potom se usmál. Nové myšlence. Napadl ho vtip.

„Nebo bys mohla otěhotnět,“ zažertoval.

Kate se mihlo cosi v očích.

Lane se zarazil.

„Cože?“ vydechl. „Snažíš se mi něco sdělit?“

Kate zavrtěla hlavou.

„Ty jsi těhotná,“ vypálil Lane. „Že je to tak? Vím to. Vypadáš jinak. Vidím to na tobě.“

Položil jí roztaženou ruku na břicho. Kate se odtáhla a přitiskla se zády těsně ke sloupu, ke kterému byla přivázaná. Lane postoupil dopředu. „Panebože, to je neuvěřitelné. Zemřeš s bastardem v břiše.“

Pak se zprudka odvrátil. Zastavil se a otočil zpátky. Zavrtěl hlavou.

„Ne, to nepřipustím,“ prohlásil. „Nepřipadá v úvahu. Nejdřív z tebe musíme toho spratka dostat. Měl jsem Perezovi nakázat, aby přinesl ramínko na šaty. Bohužel jsem to neudělal. Tak budeme muset najít něco jiného. Což by neměl být problém. Jsme přece na farmě.“

Kate zavřela oči.

„Stejně zemřeš,“ vysvětlil jí Lane jako nejrozumnější muž na světě.

Reacher věděl, že jsou ve stodole. Stoprocentně. Kam jinam by schovali terénní auto? K farmě patřilo celkem pět stodol. Všiml si jich za denního světla, nejasně a v dálce. Tři stály kolem dvora z udusané hlíny a dvě o samotě. Všechny měly velká vrata, ke kterým vedly koleje. Něco jako garáže, usoudil. Na bagr, traktory, vlečňáky, balicí a jiné zemědělské stroje. Půda pod jeho nohama byla nyní suchá, prašná, tvrdá a kamenitá. Nebudou na ní vidět žádné stopy. Nemělo cenu riskovat a rozsvěcet baterku.

Tak která stodola?

Začal nejbližší a doufal, že se na něj usměje štěstí. Ale neusmálo. Nejbližší stodola byla jedna z těch, co stály o samotě. Široká dřevěná budova z ošlehaných prken. Podepsalo se na ní dvě stě let nepřetržitého větru. Nakláněla se lehce k západu. Reacher přiložil ucho ke škvíře mezi prkny a zaposlouchal se. Uvnitř panovalo naprosté ticho. Přiložil ke škvíře oko a nic nezahlédl. Jen temnotu. Ze škvíry vycházel pach studeného vzduchu, vlhké země a tlejících pytlů.

Přesunul se o padesát metrů k další stodole a doufal, že se na něj usměje štěstí. Neusmálo se ani tentokrát. Druhá stodola byla úplně stejně temná a tichá jako první. Zatuchlá a studená a nic se v ní nehýbalo. Vycházel z ní ostrý pach dusíku. Staré hnojivo. Reacher se pustil černotou opatrně ke třem stodolám tvořícím dvůr. Dělilo ho od nich sto metrů. Překonal čtvrtinu vzdálenosti.

Pak strnul.

Protože koutkem oka zahlédl světlo vlevo za sebou. Světlo a pohyb, uvnitř v domě. Za oknem kuchyně. Někdo si tam svítil baterkou. Po vnitřní tabuli poskakovaly divoké stíny.

Lane se obrátil ke Gregorymu a přikázal: „Najdi kus pevného drátu.“

„Ještě předtím, než se vypořádáme s holkou?“ otázal se Gregory.

„Proč ne? Alespoň uvidí, co ji čeká. Uděláme jí to samé, jakmile se vrátí Perez se škrabkou na brambory. Jasně jsem její matce slíbil, co se stane, když mi bude nevěrná. A své slovo zásadně dodržuju.“

„Slovo dělá muže,“ potvrdil Gregory.

„Sežeň operační stůl,“ sdělil Lane. „Najdi něco plochého. A rozsviť světla auta. Budu potřebovat vidět na práci.“

„Jste nemocný,“ ozval se Jackson. „Potřebujete pomoc.“

„Pomoc?“ podivil se Lane. „Ne, to určitě nepotřebuju. Potraty vždycky prováděl jenom jeden člověk. Tuším, že většinou staré ženské v postranních uličkách.“

* * *

Reacher se tiše a bleskově přesunul k zadním dveřím domu. Přitiskl se ke zdi. Čekal. Do zad ho tlačily hrubé kameny. Dveřmi k němu pronikal hlas. Velice slabý a jednostranný. S lehkým hispánským přízvukem. Perez na telefonu. Reacher otočil zbraň v ruce. Popadl ji za pažbu vepředu před držadlem a zkušebně se rozmáchl.

Pak dál čekal. Osamělý v temnotě.

Gregory našel staré dveře, venkovské, z prken položených přes sebe a výztuží ve tvaru Z na zadní straně. Vytáhl je z hromady harampádí a postavil.

„Dokonalé,“ zavolal na něj Lane.

Perez vyšel do noci, otočil se, aby zavřel dveře, a Reacher se rozmáchl. Napřáhl ruce, otočil se v bocích, přenesl váhu na předkročenou nohu a trhl zápěstím. Nic moc. Pozdě. Rozhodně mizerný odpal, do levého pole, moc nahoru, do tribuny, možná až na ulici. Ale Perezova hlava nebyl baseballový míček. A G36 nebyla pálka. Tvořilo ji půl metru a téměř čtyři kila oceli. Hledí zasáhlo Pereze do spánku a prohnalo mu úlomek kosti levou oční jamkou přes kořen nosu až do poloviny pravé oční jamky. Pak se zarazilo a horní okraj pažby mu rozdrtil ucho o lebku. Takže ne dokonalý zásah. O milisekundu dřív a pět centimetrů víc dozadu a Reacher by mu urazil vršek hlavy jako špičku vajíčka uvařeného na měkko. Ale opozdil se a vyryl jen hluboký mokvavý zářez mezi tváří a čelem.

Ne příliš úhledný, ale účinný. Perez zemřel dřív, než dopadl k zemi. Byl příliš malý na to, aby se skácel jako podťatý strom. Jen splynul s ušlapanou půdou, jako by k ní odjakživa patřil.

Lane se obrátil k Addisonovi a nakázal: „Zjisti, kde vězí ten zatracený Perez. Měl tady dávno být. Začínám se nudit. Zatím nikdo nekrvácí.“

„Já krvácím,“ upozornil Jackson.

„Vy se nepočítáte.“

„Taylor také krvácí. Perez ho postřelil.“

„To není pravda,“ opáčil Lane. „Taylor přestal krvácet. Alespoň v tuhle chvíli.“

„Reacher je nedaleko,“ pravil Jackson.

„To si nemyslím.“

Jackson přikývl. „Je tady. Proto se Perez nevrátil. Reacher ho dostal.“

Lane se usmál. „Tak co mám podle vás udělat? Jít ven a zahájit pátrání? Se svými dvěma muži? Nechat vás tady samotné, abyste za mými zády zorganizovali ubohý pokus o útěk? Toho se snažíte dosáhnout? Úplně zbytečně. Protože Reacher právě teď prochází kolem kostela v Bishops Pargeter. Nebo jenom chcete dodat svým přátelům trochu naděje v hodině nouze? Předvádíte britskou odvahu? Známou nepohnutost a neschopnost dát najevo city?“

Jackson odpověděl: „Je tady. Vím to.“

Reacher se krčil před kuchyňskými dveřmi a třídil Perezův majetek. MP5K se zásobníkem na třicet nábojů a nylonovou závěsnou ramenní pásku na zbraň. Baterku, nyní rozbitou. Dva kuchyňské nože s černými střenkami, jeden dlouhý, jeden krátký, jeden vroubkovaný, jeden hladký. Vývrtku, suvenýr od firmy provozující trajekty pro auta.

A škrabku na brambory.

S obyčejnou dřevěnou rukojetí. Kdysi červenou, teď vybledlou. Drátkem k ní byla připevněná obyčejná čepel z lisovaného kovu. Lehce zašpičatělá, se zaostřenou vystouplou štěrbinou uprostřed. Prastarý výrobek. Prostý, užitečný a často používaný.

Reacher se na ni zadíval. Pak ji zastrčil do kapsy. Vrazil dlouhý nůž Perezovi do prsou. Krátký si zasunul do boty. Odkopl do stínu vývrtku a rozbitou baterku. Palcem otřel z monokulární čočky na G36 Perezovu krev a mozek. Popadl samopal MP5 a přehodil si ho přes rameno.

Pak vykročil na severovýchod zpátky ke stodolám.

Reacher, osamělý v temnotě. Používající krajní prostředky.

SEDMDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

REACHER VSTOUPIL DO NEVYDLÁŽDÉNÉHO DVORA mezi stodolami. Měl zhruba třicet pět metrů čtverečních a stodoly se ztrácely v temnotě, na severu, východě a jihu. Všechny vypadaly stejně. Stejný ročník, stejná konstrukce, stejný materiál. Všechny s vysokými posuvnými vraty, střechami pokrytými taškami a dřevěnými prkennými stěnami, matně zelenými ve světle hvězd. Byly novější než osamělé stodoly a daleko bytelnější. Rovné, hranaté a masivní. Což muselo vyhovovat Jacksonovi jako farmáři. Ne však Reacherovi. Žádná odchlíplá prkna, žádné škvíry, praskliny ani díry.

Na první pohled nedokázal poznat, která je prázdná a která není.

Zůstal nepohnutě stát. Severní nebo východní, usoudil. Snadnější pro auto. Buď rovně dopředu, nebo prosté zabočení o devadesát stupňů. K jižní by se zajíždělo obtížněji. Řidič by musel otočit o sto osmdesát stupňů. A stála zadní stěnou k domu a hlavně k příjezdové cestě. Nepříjemný pocit. Z psychologického hlediska byla důležitá palebná přímka rovnou ze dveří. Dokonce i v naprosté tmě.

Prošel přes dvůr, pomalu a tiše. Pomáhaly mu zničené boty. Silná vrstva bláta na podrážkách tlumila zvuk. Jako by měl na nohou tenisky. A kráčel po koberci. Dostal se k nejbližšímu levému rohu severní stodoly a vnořil se do jejího stínu. Obešel ji, po směru hodinových ručiček. Jemně proklepal stěny. Tvrdá prkna, nejspíš dubová, dva a půl centimetru silná. Přibitá ke kostře z klád nejméně třicet centimetrů v průměru. Jako stará plachetnice. Zevnitř byla možná pobitá dalšími dva a půl centimetru silnými prkny. Bydlel už na horších místech.

Obkroužil celou budovu, vynořil se u pravého předního rohu a zastavil se. Jinak než vraty by se do stodoly nikdo nedostal. Vrata tvořily deseticentimetrové fošny svázané pásy z pozinkované oceli a zavěšené na posunovačích nahoře. Nad vraty byly připevněné kolejnice ve tvaru U a na vratech kola velká jako od mini. Betonovou podlahou probíhaly další kolejnice, s o něco menšími koly. V podstatě vjezd do průmyslové budovy. Vrata se otvírala jako divadelní opona. Klidně by jimi projel i kombajn.

Proplížil se podél přední části a přiložil ucho ke spoji mezi vraty a stěnou. Nic neslyšel. Nezahlédl ani paprsek světla.

Nesprávná stodola, pomyslel si.

Otočil se a pohlédl na východ. Ta to musí být, usoudil. Vykročil k vytčenému cíli. Diagonálně přes dvůr. Došel na šest metrů k posuvným vratům, když se náhle otevřela. S rámusem. Kola zarachotila v kolejnicích. Vyřinul se metrový pruh jasného modrého světla. Xenonové reflektory. Terénní toyota zaparkovaná uvnitř, s rozsvícenými světly. V pruhu světla se objevil Addison. MP5 měl zavěšenou na rameni. Vrhal obludný stín směřující na západ. Otočil se, aby za sebou zasunul vrata. Oběma rukama, zakloněný, s velkou námahou. Patrně se mu s nimi nechtělo moc lopotit, protože nechal patnácticentimetrovou mezeru. Pruh světla se zúžil na úzký jazyk. Addison rozsvítil baterku, a jak se otáčel dopředu, přejel jí Reacherovi pomalu po obličeji. Jeho pohled se však musel zpozdit o vteřinu. Protože nezareagoval. Jen dokončil půlobrat doleva a vykročil k domu.

Reacher si pomyslel: Rozhodnutí?

Jasné jako facka. Oddělej jednoho po druhém a buď rád, že se ti dostalo takové příležitosti.

Zhluboka se nadechl, prošel jazykem světla a připojil se neslyšně zezadu k Addisonovi. Dělilo je šest metrů. Pak jen čtyři. Tři. Addison o ničem nevěděl. Jen kráčel spokojeně vpřed a svítil si baterkou.

Jeden a půl metru.

Metr.

Pak se oba chodci potkali. Zpomalili a zastavili se. Baterka dopadla na zem. Chvíli se kutálela, stále rozsvícená. Vrhala dlouhé groteskní stíny a přetvářela malé zlaté kamínky v bludné balvany. Addison zakopl a padl k zemi, nejprve na kolena a potom na obličej, hrdlo proříznuté nožem z Reacherovy boty.

Addison sebou ještě nepřestal cukat a Reacher už zase pokračoval v cestě. S automatickou puškou, dvěma samopaly a nožem. Nevracel se však ke stodole. Mířil do domu. První zastávku udělal nahoře v ložnici Jacksonových. Pak se zastavil v kuchyni, u krbu a u psacího stolu. Potom vyšel zase ven, překročil mrtvého Pereze a o chvilku později Addisona. Nemusí být nutně lepší bojovníci než oficiální vojáci, řekla Patti Josephová před několika dny. Často jsou horší. Pak Taylor pravil: Bývali vynikající, ale teď se rychle blíží k průměru. Měli pravdu, pomyslel si Reacher.

Šel rovně dopředu, na severovýchod, směrem ke stodolám.

Zastavil se vedle východní stodoly a přehodnotil výstroj. Zavrhl G36. Pálila jen jednotlivé výstřely nebo dávky po třech. A dávky po třech pálila moc pomalu. Podobně jako obvyklé samopaly v televizi nebo kině. Příliš zřetelně, zejména uprostřed noci. A možná ohnul hlaveň. Pouhým okem nic neviděl, ale praštil Pereze natolik silně, že mohl způsobit nějakou mikroskopickou škodu. Tak položil G36 na zem ke stěně stodoly a vyhodil zásobník z Perezovy MP5. Zbylo v něm devět nábojů. Dvacet jedna vystřílel. Sedm dávek po třech. Perez dostal úkol střelce. Takže Addisonův zásobník bude plný. Což také byl. Třicet nábojů. Tlusté devítimilimetrové patrony se slabě leskly ve světle hvězd. Vložil Addisonův zásobník do Perezovy zbraně. Zásobník, o kterém věděl, že je plný. Do zbraně, o které věděl, že funguje. Rozumný krok. Chtěl totiž přežít následujících pět minut.

Položil Addisonovu zbraň a Perezův zásobník na zavrženou G36. Protáhl si ramena a krk. Vydechl a nadechl se.

Představení začíná.

Sedl si na zem, zády k pootevřeným vratům. Vytáhl předměty, které posbíral v domě. Třísku na podpalování z košíku u krbu. Tři gumičky ze sklenice na psacím stole. Zrcadlo s držadlem ze želvoviny, z toaletního stolku Susan Jacksonové.

Tříska byl čtyřiceticentimetrový kus jasanové větve, silný jako dětské zápěstí, uříznutý tak, aby se přesně vešel do krbu. Gumičky byly silné, ale krátké. Podobné, jakými listonoš svazuje balíčky dopisů. Zrcadlo byla patrně starožitnost. Připomínalo tenisovou raketu.

Připevnil držadlo zrcadla gumičkou k jasanové větvi. Pak si lehl na břicho a vystrčil větev kousek dopředu. Směrem k patnácticentimetrové škvíře v nedovřených vratech. Levou rukou. Natáčel a nakláněl větev tak dlouho, až v ní viděl dokonalý odraz vnitřku stodoly.

Reacher, se zrcadlem na tyči.

SEDMDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

ZRCADLO PROZRADILO, že stodola je stabilní a řádně postavená. Hřeben střechy podepíraly svislé sloupy zapřené o trámy krovu. Sloupy byly hrubě otesané čtyřhranné klády o průměru asi třicet pět centimetrů a zapuštěné do betonu. Celkem se jich tam tyčilo dvanáct. U pěti byli přivázaní lidé. Zleva doprava viděl Reacher v zrcadle Taylora, Jacksona, Paulingovou, Kate a Jade. Ruce měli natažené dozadu a zápěstí spoutaná za sloupy. Ústa jim zakrývala izolepa. Všem až na Jacksona. Ten měl ústa volná. Ale plná krve. Nad oběma obočími se mu táhly hluboké řezné rány. Nestál. Sesul se k patce sloupu, napůl v bezvědomí.

Kulka zasáhla Taylora. Košili měl rozervanou a nasáklou krví, na nadloktí pravačky. Paulingová vypadala v pořádku. Oči nad stříbrnou páskou trochu vytřeštěné a vlasy rozježené, ale jinak akceschopná. Kate byla bílá jako křída a oči držela zavřené. Jade sjela po sloupu a seděla na patách, hlavu skloněnou, naprosto nehybná. Možná omdlela.

S toyotou zacouvali dovnitř a pak ji natočili, takže stála těsně vlevo u zadní stěny. Měla rozsvícené reflektory na maximum a nastavené nahoru, takže ozařovala celou dlouhou osu budovy. Od sloupů se v jejím světle táhlo dvanáct dlouhých stínů.

Gregory si pověsil MP5 přes záda a zápasil s jakousi velkou deskou. Možná se starými dveřmi. Nebo zbytkem stolu. Svíral ji roztaženými pažemi za okraje a pachtil se s ní přes stodolu.

Lane stál naprosto nehybně uprostřed, pravou ruku na revolverové rukojeti MP5 a levou na přední rukojeti. Prsty měl na spoušti, všech deset kotníků bílých. Díval se k vratům, bokem natočený k toyotě. Xenonové světlo z reflektorů přetvářelo jeho obličej v děsuplný reliéf. Oči připomínaly černé díry. Na hranici duševní normálnosti, tvrdili o něm lidé, kteří ho znali. On už tu hranici ale dávno překročil, projelo Reacherovi hlavou.

Gregory přivlekl desku k Laneovi a zeptal se: „Kam ji mám položit?“

Lane odpověděl: „Potřebujeme kozy na řezání dříví.“ Reacher posunul zrcátko a sledoval, jak Lane přistupuje k zhroucenému Jacksonovi. Nakopl ho do žeber a vyštěkl: „Kde máte kozy na řezání dříví?“ a Jackson sdělil: „Ve vedlejší stodole,“ a Lane opáčil: „Pošleme pro ně Addisona s Perezem, až se vrátí.“

Nevrátí se, pomyslel si Reacher.

„Nevrátí se,“ řekl Jackson nahlas. „Reacher je tady a dostal je.“

„Už mi lezete na nervy,“ okřikl ho Lane. Reacher ale zahlédl, jak střelil očima po dveřích. A věděl, o co Jacksonovi jde. Snažil se odvrátit Laneovu pozornost mimo stodolu. Od zajatců. A pokoušel se získat čas.

Chytrý tah, napadlo Reachera.

Pak si všiml, že Laneův odraz v zrcadle se zvětšuje. Odtáhl jasanovou větev, opatrně a pomalu. Zamířil MP5 do bodu dva a půl centimetru před vraty a sto šedesát centimetrů nad zem. Vystrč hlavu, pomyslel si. Podívej se. Prosím. Proženu ti tři kukly jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Lane bohužel neposlechl. Zastavil se těsně před vraty a zaječel: „Reachere? Jste tady?“

Reacher čekal.

Lane zavolal: „Perezi? Addisone?“

Reacher čekal.

Lane zařval: „Reachere? Jste tady? Dávejte dobrý pozor. Za deset vteřin postřelím Jacksona. Do stehen. Vykrvácí z tepen. Pak přinutím Lauren Paulingovou, aby mu jako pes olízala rány.“

Reacher čekal.

„Deset,“ vykřikl Lane. „Devět. Osm.“ Hlas mu slábl, jak postupoval pozadu do středu stodoly. Reacher vrátil zrcadlo na původní místo. Viděl, jak se Lane zastavuje u Jacksona, a zaslechl ho oznámit: „Není tam. Nebo možná je a jste mu srdečně ukradený.“ Pak se Lane opět otočil a vykřikl: „Sedm. Šest. Pět.“ Gregory stál naprosto mlčky a držel před sebou svisle desku. Vůbec nic nedělal.

„Čtyři,“ vykřikl Lane.

Během jedné vteřiny se může odehrát spousta věcí. Reacher proběhl možnosti v hlavě jako hráč třídící karty v ruce. Zvážil, zda riskovat obětování Jacksona. Možná to Lane nemyslí vážně. Pokud ano, určitě je natolik šílený, aby do něj vypálil celou automatickou dávku a vyprázdnil zásobník. Gregory drží desku. Reacher by mohl nechat Jacksona schytat třicet zásahů do nohou, počkat, až Laneovi dojde munice, a pak vstoupit dovnitř, vypálit tři vystřely přes desku do Gregoryho širokého hrudníku a další tři do Laneovy hlavy. Jeden mrtvý rukojmí z pěti není špatný poměr. Dvacetiprocentní. Reacher kdysi dostal medaili za daleko horší výsledek.

„Tři,“ zařval Lane.

Reacher měl ale Jacksona rád a musel vzít v potaz i Susan a Melody. Susan, loajální sestru. Melody, nevinné dítě. A pak zde byl ještě sen Kate Laneové o nové rozšířené rodině žijící pospolu, o pěstování trávy na seno, odčerpávání starých chemikálií z norfolkské půdy a zdravé zelenině za pět let v krásné budoucnosti.

„Dva,“ křikl Lane.

Reacher odhodil zrcátko, napřáhl pravačku jako plavec a zahákl prsty za okraj vrat. Rychle popolezl pozadu a vrata strhl s sebou. Doširoka je otevřel a zůstal mimo pohled. Odtáhl je o celých šest metrů, ve směru vlastního pohybu.

Pak čekal.

Ve stodole se rozhostilo ticho. Věděl, že Lane upírá pohled do černé hlubiny venku. Snaží se v tichu zachytit nějaký zvuk. Nejstarší ze všech lidských atavistických strachů, uložený hluboko do prehistorického ještěrčího mozku, stále živý sto tisíc let poté, co jsme vylezli z jeskyně: Něco tam venku je.

Reacher zaslechl krátké tlumené zadunění, jak Gregory upustil desku. Pak vypukly závody v běhu. Z Laneovy perspektivy se vrata otevřela zprava doleva, poháněná jakousi neviditelnou silou. Proto ta síla musí teď číhat venku vlevo, na konci dlouhé poutě vrat. Reacher se postavil, udělal krok dozadu, otočil se a vyrazil, proti směru hodinových ručiček kolem stodoly. Za první roh a patnáct metrů podél jižní stěny. Za další roh a třicet pět metrů podél zadní stěny. Pak patnáct metrů podél severní stěny. Běžel o něco pomaleji, než byla jeho maximální rychlost. Přibližně sto metrů, čtyři rohy, za zhruba třicet vteřin. Olympijský atlet by to zvládl za deset, ale ten nemusí v cíli střílet přesně ze samopalu.

Zahnul za poslední roh. Dorazil zpátky k přední stěně s vraty. Ztěžka oddechoval nosem, ústa zavřená, a snažil se, aby se mu nezvedal hrudník.

Ocitl se na pravé straně.

Ve stodole stále panovalo ticho. Nic se nehýbalo. Reacher se pevně postavil, opřel se levým ramenem o stěnu, zatáhl loket, natočil zápěstí a rukou zlehka sevřel přední část pažby MP5. Pravou rukou uchopil revolverovou rukojeť a pravým ukazováčkem posunul spoušť. Zavřel levé oko a pravé srovnal s přímkou obou kovových hledí. Čekal. Na betonové podlaze zazněly lehké kroky, metr dvacet před ním a devadesát čísel nalevo. Ve světle vycházejícím ze vrat se mihl stín. Čekal. Zahlédl Laneův týl, jen úzký oblouček jako srpek měsíce. Lane opatrně vykoukl a zapátral v temnotě na levé straně. Předvedl Reacherovi pravé rameno. Nylonovou pásku na MP5 zakousnutou hluboko do volné látky saka. Reacher nepohnul zbraní. Chtěl vystřelit podél stodoly, ne do ní. Kdyby pohnul zbraní, dostali by se rukojmí do palebné dráhy. Zejména Taylor, podle odrazu v zrcadle na tyči. Možná i Jackson. Takže musel být trpělivý. Musel Lanea nechat, aby se sám nastavil.

Lane to udělal. Opatrně se vysunul, zády k Reacherovi, předklonil se a zapátral pohledem nalevo v temnotě. Nakročil a ještě víc se vysunul. Reacher si ho nevšímal. Plně se soustředil na hledí MP5. Byla posetá tritiem a geometrií se vyrovnala laserovému paprsku protínajícímu temnotu. Lane se v nich objevil. Nejdřív jen pravý okraj lebky. Potom větší kousek. Ještě větší. O hodně větší. Pak se v hledí vynořila kostnatá hrana týlu. Přesně ve středu. Lane stál tak blízko, že by mu Reacher dokázal spočítat všechny vlasy v krátkém sestřihu.

Půl vteřiny zvažoval, jestli ho nemá zavolat jménem. Přinutit ho, aby se otočil a zvedl ruce. Vysvětlit mu, proč musí zemřít. Vyčíslit jeho prohřešky. Jako před řádným soudem.

Pak ho napadl souboj. Muže proti muži. Na nože nebo pěsti. Něco jako slavnostní závěr. O něco férovější.

Pak si však vzpomněl na Hobarta a stiskl spoušť.

Ozvalo se nezřetelné zavrčení šicího stroje nebo motorky čekající v dálce na zelenou. Pětina vteřiny, tři devítimilimetrové kulky, tři vyhozené lesklé nábojnice, které prolétly vzduchem a zazvonily na kamíncích šest metrů od Reacherových nohou. Z Laneovy hlavy vyrazil oblak husté mlhy, zdánlivě namodralé ve světle z reflektorů. Pak klesla dozadu a následovala zbytek těla. Mrtvá váha masa a kostí zaduněla hlasitě o beton, tlumená jen oblečením.

Doufám, ze to Jade neviděla, napadlo Reachera.

Pak vstoupil do vrat. Gregory procházel fatálním zlomkem vteřiny zaváhání. Ustoupil dozadu a díval se doleva, ale výstřely, které zabily Lanea, přišly zprava. Nechápal to. Mozek mu vypověděl poslušnost.

„Zastřelte ho,“ požádal Jackson.

Reacher se nepohnul.

„Zastřelte ho,“ zopakoval Jackson. „Nechtějte, abych vám vysvětlil, k čemu měla posloužit ta deska.“

Reacher risknul pohled na Taylora. Taylor přikývl. Reacher pohlédl na Paulingovou. Paulingová také přikývla. Tak Reacher vypálil tři výstřely do prostředka Gregoryho hrudi.

SEDMDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

ÚKLID ZABRAL ZBYTEK NOCI a téměř celý následující den. I když všichni padali únavou, společně odsouhlasili, že nepůjdou spát. Kromě Jade. Kate ji uložila do postele a zůstala u ní, dokud neusnula. Holčička naštěstí brzy omdlela. Většina událostí jí unikla a zbytku se vší pravděpodobností nerozuměla. Až na to, že její bývalý nevlastní otec získal nálepku zlého muže. Ale to už jí řekli, takže se nedozvěděla nic nového. Dostalo se jí jen potvrzení známého faktu, což pro ni musel být uklidňující pocit. Takže bez problémů usnula. Reacher usoudil, že jestli ji noční můry přepadnou později, zpracuje je pomocí pastelek a papíru.

Kate vypadala, jako by se ocitla v pekle a podařilo se jí vrátit se na zem. A jako na spoustu lidí to i na ni mělo blahodárný účinek. Při cestě dolů se cítila příšerně, proto jí vzestup připadal víc než skvělý. Na dlouhou dobu se zahleděla na Laneovo tělo. Viděla, že mu chybí půlka hlavy. Pochopila, že na rozdíl od hollywoodských filmů nehrozí, že by procitl. Bylo po něm, jednou provždy a nenávratně. A přesvědčila se o tom na vlastní oči. Taková jistota pomáhá. Od mrtvoly odcházela lehkým krokem.

Taylor měl rozervaný celý pravý triceps. Reacher mu kuchyňským nožem z boty odřízl košili a provizorně mu ránu ošetřil a ovázal obvazy z lékárničky v koupelně. Potřeboval však k lékaři. To bylo jasné. Taylor ale dobrovolně souhlasil, že návštěvu o pár dní odloží. Rána sice nevypadala úplně jako střelná a sousedé patrně nic neslyšeli, ale nechtěli zbytečně riskovat. Noční nájezd zůstane jejich společným tajemstvím.

Jackson měl jen pořezaná obočí, zhmožděný obličej, rozražený ret a pár uvolněných zubů. Tvrdil, že už zažil mnohem horší věci. Pokaždé, když První Para převeleli do nové oblasti a místní kluci se jim v baru pokoušeli dokázat, že mají navrch.

Paulingová byla v pořádku. Reacher jí přeřízl pouta a izolepu z úst si už strhla sama a zprudka ho políbila. Prý celou dobu věřila, že se objeví a něco podnikne. Reacher nevěděl, jestli mluví pravdu, nebo mu jen lichotí. Pro jistotu však zamlčel, jak málo chybělo, aby se vydal opačným směrem. Zatajil, že ho zadržel jen náhodný periferní pohled na příjezdovou cestu a následná asociace.

Prohledal toyotu a našel Laneovu koženou tašku. Tu, kterou viděl v hotelu Hilton na Park Lane. S osmi sty tisíci dolary. Zůstaly nedotčené. Reacher je svěřil do úschovy Paulingové. Pak si sedl na zem a opřel se o sloup, ke kterému byla předtím přivázaná Kate, dva metry od mrtvého Gregoryho. Vůbec nic ho netrápilo. Měl za sebou jen jednu další rušnou noc, jakých byl jeho neobvyklý bouřlivý život plný. Doslova si na ně zvykl. A neznal výčitky svědomí. Tenhle gen mu chyběl. Zatímco jiní muži by se možná pokoušeli zpětně ospravedlnit, on vrhl svou energii na to, jak se nejlépe zbavit těl.

Schovali je na desetiakrovém poli kousek od severozápadního cípu farmy. Ladem ležící půda krytá stromy, celý rok nezoraná. Jackson dokončil opravu bagru a pak ho nastartoval a s rozsvícenými světly odjel. Okamžitě se pustil do hloubení jámy, která musela být devět metrů dlouhá, tři metry široká a tři metry hluboká, protože se rozhodli pohřbít i auta.

Reacher se zeptal Paulingové: „Zaškrtla jsi kolonku s pojištěním proti krádeži?“

Paulingová přikývla.

„Tak jim zítra zavolej. Nahlas pojistnou událost.“

Zraněnému Taylorovi přidělili lehčí práci. Dostal za úkol pročesat okolí a sesbírat fyzické důkazy. Našel dokonce i všech dvacet sedm nábojnic z Perezovy MP5. Paulingová umyla nahoře v chodbě jeho krev a vyměnila roztříštěnou dlaždičku v koupelně. Reacher naložil těla do toyoty land cruiser.

Jámu dokončili, když už slunce stálo vysoko na obloze. Jackson nechal na jednom konci úhledný svah a Reacher po něm svezl toyotu a narazil ji zprudka do zadní stěny. Jackson se vrátil s bagrem k domu, nabral přední lžící mini, dotlačil ho k jámě a strčil po svahu za toyotou. Taylor přinesl ostatní předměty a hodil je k autům. Pak začal Jackson se zasypáváním.

Reacher se posadil a sledoval ho. Obloha byla bledě modrá a slunce vodnaté. Po obloze táhly vysoké řídké mraky a foukal teplý vítr. Věděl, že v okolní ploché krajině se pohřbívalo odnepaměti. V době kamenné ukládali lidé své mrtvé do dlouhých mohylových hrobů, pak přišla doba bronzová, doba železná, Keltové, Římané, Sasové, Anglové, na válečných veslicích připluli Vikingové, přitáhli Normané a nakonec převzali před tisíci lety vládu samotní Angličané. Další čtyři mrtvé ta půda určitě ještě pojme. Počkal, až Jackson zakryje vršky aut, a potom zamířil k domu.

Přesně na hodinu o dvanáct měsíců později bylo desetiakrové pole zorané a zelenaly se na něm zbrusu nové rostlinky. Tony a Susan Jacksonovi a Graham a Kate Taylorovi pracovali na vedlejším poli. Slunce hřálo. V domě hlídaly devítileté sestřenice a nejlepší kamarádky Melody Jacksonová a Jade Taylorová Jadeina malého bratra, zdravého pětiměsíčního kluka, který se jmenoval Jack.

Pět tisíc kilometrů dál na západ od Grange Farm bylo o pět hodin méně. Lauren Paulingová seděla sama ve svém bytě na Barrow Street, popíjela kávu a četla New York Times. V hlavní části přehlédla článek o třech soukromých vojenských podnikatelích v Iráku. Jmenovali se Burke, Groom a Kowalski a zemřeli před dvěma dny, když najeli před Bagdádem autem na minu. Neušla jí však zpráva v metropolitní sekci. Představitelé družstva Dakoty otevřeli byt, kde nájemník už dvanáct měsíců neplatil nájem. Vevnitř našli přes devět milionů dolarů v zamčené šatně.

Devět a půl tisíc kilometrů západně od Grange Farm bylo o osm hodin méně a Patti Josephová hluboce spala v bytě s výhledem na vodní hladinu v Seattlu ve státě Washington. Už deset měsíců pracovala jako pomocná redaktorka v časopise. Díky vytrvalosti a smyslu pro detail vykonávala své nové povolání velice dobře. Čas od času se scházela s místním novinářem. Byla šťastná.

Daleko od Seattlu, daleko od New Yorku a daleko od Bishops Pargeter, na jihu v Birminghamu v Alabamě stála Dee Marie Grazianová již časně ráno v tělocvičně nemocnice a sledovala svého bratra, jak drží nové kovové hole a dělá první kroky.

Nikdo netušil, kde vězí Jack Reacher. Grange Farm opustil dvě hodiny poté, co zmlkl bagr, a od té doby o sobě nedal vědět.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai