Volný pád

Lee Child

(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

NEZAHRÁVEJTE SI S JACKEM REACHEREM!Jedenácté září změnilo Reacherův tulácký život jedním praktickým způsobem. Kromě skládacího kartáčku na zuby s sebou začal nosit průkaz totožnosti s fotografií. Přesto se mu stále daří zůstat téměř nevystopovatelný – nejlépe, jak je to v Americe vůbec možné. Proto když dostane zprávu od člena své staré vojenské jednotky, ví, že se musí jednat o smrtelně vážnou záležitost: chci, abys sehnal dohromady naši starou partu. Se zvláštními vyšetřovateli si není radno zahrávat. Vždy kryjí záda jeden druhému. Nyní našli jednoho z nich mrtvého v kalifornské poušti. A dalších šest není vůbec k nalezení.Nezahrávejte si Jackem Reacherem. Jeho kamarádi se dostali do obrovských nesnází a to on nehodlá připustit. Nyní ani kdykoliv jindy.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2007 Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Bad Luck and Trouble

(Published 2007 by Bantam Press

a division of Transworld Publishers)

přeložila © 2008 Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky: Robin Brichta

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-183-9

OBSAH:

Jedenácté září změnilo Reacherův tulácký život jedním praktickým způsobem. Kromě skládacího kartáčku na zuby s sebou začal nosit průkaz totožnosti s fotografií. Přesto se mu stále daří zůstat téměř nevystopovatelný – nejlépe, jak je to v Americe vůbec možné. Proto když dostane zprávu od člena své staré vojenské jednotky, ví, že se musí jednat o smrtelně vážnou záležitost:

Chci, abys sehnal dohromady naši starou partu.

Se zvláštními vyšetřovateli si není radno zahrávat. Vždy kryjí záda jeden druhému. Nyní našli jednoho z nich mrtvého v kalifornské poušti. A dalších šest není vůbec k nalezení.

Nezahrávejte si Jackem Reacherem. Jeho kamarádi se dostali do obrovských nesnází a to on nehodlá připustit. Nyní ani kdykoliv jindy.

PRVNÍ KAPITOLA

ONEN MUŽ SE JMENOVAL Calvin Franz a vrtulník byl Bell 222. Franz měl zlomené obě nohy, tak ho museli naložit připoutaného na nosítka. Ne příliš obtížný manévr. Bell je prostorný dopravní prostředek se dvěma motory, určený pro služební cesty manažerů a pro policejní oddělení, s místem pro sedm osob. Zadní dveře jsou velké jako dveře zavřené dodávky a dají se doširoka otevřít. Museli jen odstranit střední řadu sedadel. Pak měl Franz na podlaze spoustu místa.

Motor vrtulníku běžel naprázdno. Nosítka nesli dva muži. Pohybovali se rychle, hlavy skloněné před proudem vzduchu rozvířeným rotory, jeden pozpátku a jeden popředu. Když dorazili k otevřeným dveřím, položil muž otočený zády jedno držadlo na práh a ustoupil stranou. Druhý muž udělal krok dopředu, zprudka zabral a zatlačil celá nosítka dovnitř. Franz byl vzhůru a trpěl bolestí. Vykřikl a trhl sebou, ale jen trochu, protože popruhy přes hruď a stehna měl pevně utažené. Oba muži nastoupili za ním, usadili se na sedadla za odstraněnou řadou a zabouchli dveře.

Pak čekali.

Pilot čekal.

Ze šedivých dveří se vynořil třetí muž a přešel přes betonovou plochu. Protáhl se pod rotorem a přidržel si dlaní kravatu, aby mu nevlála ve větru. Tím gestem připomněl provinivšího se zločince přísahajícího nevinnost. Obešel dlouhý předek bellu a posadil se vedle pilota.

„Start,“ nakázal a potom se naklonil a zapnul si přezku bezpečnostního pásu.

Pilot spustil turbíny a lenivé klapání naprázdno se otáčející vrtule přešlo do naléhavého dostředivého hukotu, který vzápětí přehlušilo pronikavé zařvání motoru. Bell se odlepil svisle od země, zhoupl se o kousek doleva, zatáhl kola a vystoupal do tří set metrů. Pak sklopil předek a zamířil s tlukotem na sever, rychle a vysoko. Pod ním ubíhaly silnice, výzkumná střediska, malé továrny a úhledná satelitní městečka. Cihlové stěny a kovová ostění rudě zářily v pozdním slunci. Úzké pruhy smaragdových trávníků a tyrkysových bazénů mrkaly v posledních paprscích světla.

Muž vepředu se zeptal: „Víte, kam letíme?“

Pilot mlčky přikývl.

Bell pravidelně klapal, stáčel se ze severu na východ, zlehka stoupal a mířil do temnoty. Přetnul dálnici dole v hlubině, řeku bílých světel plížících se na západ a červených světel sunoucích se na východ. Minutu severně od dálnice se za posledními zastavěnými pozemky objevily nízké kopce, neúrodné, zarostlé křovím a neobydlené. Svahy obrácené k zapadajícímu slunci žhnuly oranžově a údolí se nořila do stínu. Nízké kopce potom přešly do malých zakulacených hor. Bell pokračoval v cestě, zvedal se a klesal, kopíroval kontury pod sebou. Muž na předním sedadle se otočil a pohlédl na Franze položeného za nim na zemi. Krátce se usmál a oznámil: „Ještě asi tak dvacet minut.“

Franz neodpověděl. Příliš trpěl bolestí.

* * *

Bell se pohyboval rychlostí 260 kilometrů v hodině, takže za dvacet minut urazil zhruba devadesát kilometrů, poměrně daleko za hory nad poušť. Pilot pozvedl špičku a trochu zpomalil. Muž na předním sedadle přitiskl čelo na okýnko a zadíval se dolů do temnoty.

„Kde jsme?“ otázal se.

Pilot odpověděl: „Tam, kde předtím.“

„Přesně?“

„Přibližně.“

„Co je pod námi?“

„Písek.“

„Výška?“

„Devět set metrů.“

„Jaký je tady vzduch?“

„Klidný. Pár vzestupných proudů, ale žádný vítr.“

„Je to bezpečné?“

„Aeronauticky ano.“

„Tak jdeme na věc.“

Pilot ještě víc zpomalil, otočil vrtulník a zastavil ho na místě. Devět set metrů nad písečnou pouští. Muž na předním sedadle se obrátil a pokynul mužům vzadu. Ti si rozepnuli bezpečnostní pásy. Jeden prolezl kolem Franzových nohou, pevně se chytil rozepnutého bezpečnostního pásu a druhou rukou uvolnil dveře. Pilot seděl pootočený dozadu a sledoval ho. Zlehka naklonil bell, takže dveře se otevřely vlastní vahou. Potom vrtulník zase vyrovnal a nechal ho pomalu otáčet po směru hodinových ručiček, aby pohyb a tlak vzduchu nechaly dveře otevřené. Druhý muž proklouzl kolem Franzovy hlavy a nadzvedl nosítka o čtyřicet pět stupňů. První muž je na druhém konci zapřel nohou, aby nesjela po podlaze. První muž zabral jako vzpěrač a postavil nosítka téměř vertikálně. Franz poklesl v popruzích. Byl velký a těžký. A odhodlaný. Nohy nemohl použít, ale vypjal mohutnou hruď. Hlavou házel ze strany na stranu.

První muž vytáhl vystřelovací nůž a otevřel ho. Přeřízl jím popruh na Franzových stehnech. Potom se na okamžik zarazil a pak přeřízl popruh kolem Franzovy hrudi. Jediným rychlým rozmáchnutím. Druhý muž ve stejný okamžik trhl nosítky úplně nahoru. Franz udělal nechtěný krok dopředu. Dopadl na pravou zlomenou nohu. Krátce vykřikl a potom udělal instinktivně druhý krok. Na zlomenou levou nohu. Rozhodil paže, klesl k zemi a pohybová energie horní části těla ho převážila přes zablokovanou osu nemobilních hýždí a strhla ho otevřenými dveřmi do hlučné temnoty, do vichřice zpětného proudu rotorů, do noci.

Devět set metrů nad povrchem pouště.

Ve vrtulníku se na okamžik rozhostilo ticho. Zdalo se, že dokonce utichl i řev motoru. Pak pilot otočil bell opačným směrem a zabouchl dveře. Turbíny se opět roztočily, rotory se zakously do vzduchu a předek vrtulníku poklesl.

Oba muži zezadu se posadili na svá místa.

Muž na předním sedadle nakázal: „Vracíme se domů.“

DRUHÁ KAPITOLA

O SEDMNÁCT DNÍ později byl Jack Reacher v Portlandu ve státě Oregon takřka bez peněz. V Portlandu se ocitl proto, že tam zastavil autobus, kterým dva dny cestoval. A bez peněz proto, že v policejním baru potkal asistentku okresního státního zástupce Samanthu a dvakrát ji pozval na večeři před tím, než s ní strávil dvě noci v jejím bytě. Samantha však teď musela do práce a Reacher kráčel od jejího domu, v devět ráno, směrem k autobusovému nádraží, vlasy stále mokré z její sprchy, nasycený, uvolněný, bez jasného cíle, s velice tenkou ruličkou bankovek v kapse.

Teroristický útok z 11. září 2001 změnil Reacherův život dvěma praktickými způsoby. Za prvé, kromě skládacího kartáčku s sebou začal nosit i pas. Při příliš mnoha příležitostech požadovali v této nové éře průkaz totožnosti s fotografií, včetně většiny forem cestování. Reacher byl tulák, ne poustevník, neklidný, ne dysfunkční, a tak se elegantně přizpůsobil.

A také změnil své bankovní metody. Dlouhá léta po odchodu z armády postupoval tak, že zavolal do své banky ve Virginii a požádal, aby mu peníze poslali telegraficky přes Western Union na místo, kde se zrovna nacházel. Ale obavy z financování teroristů bankovnictví po telefonu v podstatě zlikvidovaly. Tak si Reacher pořídil kartu do bankomatu. Nosil ji v pasu a používal PIN 8197. Považoval se za člověka ne příliš mnoha nadání, ale několika zvláštních schopností, z nichž většina souvisela s jeho neobvyklou velikostí a silou, až na dovednost vědět z hlavy, kolik je přesně hodin, a na téměř dětinsky vědeckou zálibu v aritmetice. Tudíž 8197. Číslo 97 se mu líbilo, protože to bylo největší dvoumístné prvočíslo, a 81 si zamiloval, protože to bylo naprosto jediné číslo z doslova nekonečného počtu možností, jehož druhá odmocnina se rovnala součtu jeho číslic. Odmocnina z 81 je devět a osm plus jedna také devět. Žádné jiné netriviální číslo v celém kosmu neobsahovalo tak nádhernou symetrii. Naprosto dokonalou.

Jeho zájem o aritmetiku a vrozená nedůvěra vůči finančním institucím vedly k tomu, že pokaždé, když vybíral hotovost, zkontroloval zůstatek. Nikdy nezapomněl odečíst poplatky za použití bankomatu a přičíst každý cent ubohých úroků. A navzdory jeho podezření ho nikdy neokradli. Zůstatek vždycky vyšel, jak očekával. Nepřekvapil ho, ani nevyděsil.

Až do onoho rána v Portlandu, kdy zažil překvapení, ale ne zrovna úděs. Protože zůstatek byl o víc než tisíc dolarů vyšší, než měl být.

Přesně o tisíc třicet dolarů, podle Reacherova naslepo provedeného výpočtu. Očividně chyba. Ze strany banky. Převedli peníze na nesprávný účet. Chyba, kterou napraví. Nemůže si ty peníze nechat. Byl optimista, ale ne blázen. Stiskl další tlačítko a požádal o cosi, co se jmenovalo minivýpis. Ze škvíry vyjel proužek tenkého papíru. Slabým šedivým písmem na něm bylo vytištěno pět posledních transakcí na jeho účtu. Ve třech případech se jednalo o výběry peněz z automatu, na které si dobře pamatoval. V jednom případě o nejčerstvější úrok od banky. Poslední transakce byl převod jednoho tisíce třiceti dolarů provedený před třemi dny. Takže to měl černé na bílém. Na úzký papírek se nevešly oddělené kolonky pro obraty má dáti/dal, tak stál vklad v kulaté závorce, aby bylo jasné, že částka je kladná: (1030,00).

Jeden tisíc třicet dolarů.

1030.

Ne zvlášť zajímavé číslo, ale Reacher si ho minutu upřeně prohlížel. Na první pohled žádné prvočíslo. Žádné sudé číslo větší než dvě nemůže být prvočíslo. Druhá odmocnina? O chlup víc než 32. Třetí odmocnina? O chlup míň než 10,1. Činitelé? Jen pár, včetně 5 a 206, kromě očividných 10 a 103 a ještě očividnější nejnižší sudé 2 a 515.

Takže 1030.

Tisíc třicet.

Chyba.

Možná.

Nebo to možná chyba není.

Reacher vyndal z automatu padesát dolarů, zašátral v kapse po drobných a vyrazil najít telefon.

* * *

Telefon našel uvnitř autobusového nádraží. Zpaměti vytočil číslo své banky. V devět čtyřicet na Západě, ve dvanáct čtyřicet na Východě. Ve Virginii měli polední přestávku, někoho se mu ale určitě podaří zastihnout.

A skutečně se mu to také podařilo. S osobou, kterou zastihl, nikdy předtím nejednal, zněla však kompetentně. Možná manažerka ze zadní kanceláře zaskakující během polední přestávky. Představila se jménem, ale Reacher ho nezachytil. Pak se pustila do nacvičeného monologu, který v něm měl vzbudit pocit váženého zákazníka. Reacher ji nechal domluvit a pak jí pověděl o převodu. Ženu udivilo, že zákazník volá kvůli chybě banky, jež se stala v jeho prospěch.

„Možná se nejedná o chybu,“ pravil Reacher.

„Očekával jste ten převod?“

„Ne.“

„Ukládají třetí strany často peníze na váš účet?“

„Ne.“

„V tom případě došlo pravděpodobně k chybě. Nemyslíte?“

„Potřebuju vědět, kdo ty peníze poslal.“

„Smím se zeptat proč?“

„To by bylo dlouhé vysvětlování.“

„Budete mi ho muset podat,“ opáčila žena. „Ve hře je bankovní tajemství. Pokud se banka dopustila chyby a došlo by kvůli ní k prozrazení důvěrných informací o jednom zákazníkovi druhému, porušili bychom nejrůznější předpisy, nařízení a etická pravidla.“

„Mohl by to být vzkaz,“ sdělil Reacher.

„Vzkaz?“

„Z minulosti.“

„Nerozumím.“

„Kdysi dávno jsem býval vojenský policista,“ vysvětlil Reacher. „Vojenská policie používá kódované rádiové zprávy. Když vojenský policista potřebuje pomoc od kolegy, pošle mu kód deset-třicet. Chápete?“

„Obávám se, že ne tak zcela.“

„Jestli toho člověka, co mi poslal peníze, neznám, došlo k chybě ve výši tisíc třicet dolarů. Pokud ho však znám, žádá mě možná o pomoc.“

„Tomu stále nerozumím.“

„Podívejte se, jak je ta částka napsaná. Klidně by to mohl být kód deset-třicet a ne tisíc třicet dolarů. Podívejte se na to na papíře.“

„Proč by vám ta osoba prostě nezatelefonovala?“

„Nemám telefon.“

„Neposlala v tom případě e-mail? Nebo telegram? Nebo obyčejný dopis?“

„Nemám e-mailovou ani domácí adresu.“

„Tak jak vás obvykle kontaktujeme?“

„Nekontaktujete mě.“

„Poslat peníze do banky by byl velice zvláštní způsob komunikace.“

„Patrně jediný možný.“

„A velice složitý. Dotyčná osoba by musela vystopovat váš účet.“

„Přesně to mám na mysli,“ potvrdil Reacher. „Ta osoba by musela být chytrá a vynalézavá. A pokud chytrá a vynalézavá osoba žádá o pomoc, vyskytl se někde obrovský problém.“

„Také by to bylo drahé. Někdo by musel investovat tisíc dolarů.“

„Jistě. Ta osoba by musela být chytrá, vynalézavá a zoufalá.“

V telefonu se rozhostilo ticho. Potom: „Nemohl byste prostě sestavit seznam lidí, kteří by připadali v úvahu, a všechny vyzkoušet?“

„Pracoval jsem se spoustou chytrých lidí. S většinou před velice dlouhou dobou. Trvalo by mi týdny, než bych všechny našel. A pak by mohlo být příliš pozdě. A kromě toho nevlastním telefon.“

Opět ticho. Až na klapání klávesnice.

Reacher pravil: „Vy se na to díváte?“

Žena odpověděla: „Vůbec bych to neměla dělat.“

„Neprozradím vás.“

V telefonu se zase rozhostilo ticho. Ustalo klapání klávesnice. Reacher věděl, že žena má ono jméno přímo před sebou na obrazovce.

„Prozraďte mi ho,“ požádal.

„To nemůžu. Musíte mi trochu pomoct.“

„Jak?“

„Dejte mi vodítka. Abych vám ho nemusela povědět přímo.“

„Jaká vodítka?“

Žena se otázala: „Byl by to muž, nebo žena?“

Reacher se krátce pousmál. Odpověď se skrývala v samotné otázce. Byla to žena. Určitě. Chytrá a vynalézavá, s dobrou představivostí a schopná laterálního myšlení. Žena, která věděla o jeho zálibě ve sčítání a odčítání.

„Dovolte mi hádat,“ pravil Reacher. „Vklad byl proveden v Chicagu.“

„Ano, osobním šekem přes banku v Chicagu.“

„Neagleyová,“ oznámil Reacher.

„Přesně tak to jméno zní,“ potvrdila žena. „Frances L. Neagleyová.“

„Zapomeňte, že jsme tenhle rozhovor vedli,“ požádal Reacher. „Banka se nedopustila žádné chyby.“

TŘETÍ KAPITOLA

REACHER SLOUŽIL TŘINÁCT LET v armádě, celou dobu jako vojenský policista. Frances Neagleyovou znal deset z těchto třinácti let a sedm let s ní čas od času pracoval. Byl důstojník, podporučík, potom nadporučík, kapitán, major, po degradaci znovu kapitán a potom opět major. Neagleyová nezlomně odmítala vyšší šarži než seržant. Zuby nehty se bránila důstojnické škole. Reacher nevěděl proč. Nevěděl toho o ní spoustu, i když se přátelili deset let.

Spoustu toho o ní ale i věděl. Byla chytrá, vynalézavá a důkladná. A velice houževnatá. A zvláštně neskrupulózní. Nikoliv však v osobních vztazích. Osobním vztahům se vyhýbala. Chránila si soukromí a střežila se blízkosti, jak fyzické, tak i emocionální. Její nedostatek zábran byl profesionální. Když měla pocit, že je něco správné či nutné, neznala kompromisy. Nic jí nestálo v cestě, ani politika, ani praktičnost, ani zdvořilost a dokonce ani to, co by civilista nazval zákony. Reacher ji přibral do své zvláštní vyšetřovací jednotky. Zůstala v ní dva klíčové roky. Většina lidí přikládala jejich občasnou úžasnou úspěšnost Reacherovu vedení, ale Reacher ji připisoval právě Neagleyové. Dělala na něj obrovský dojem. Občas ho dokonce téměř děsila. Pokud žádala naléhavě o pomoc, nebylo to proto, že by ztratila klíče od auta.

Pracovala pro soukromou bezpečnostní službu v Chicagu. To Reacher věděl. Nebo pro ni alespoň pracovala před čtyřmi lety, což bylo naposledy, kdy s ní mluvil. Z armády odešla rok po něm a pustila se do podnikání s někým, koho znala. Patrně jako partnerka, ne zaměstnankyně.

Reacher zašátral v kapse a vytáhl další čtvrťáky. Vytočil informace o meziměstských číslech. Zeptal se na Chicago. Zadal jméno společnosti, jak si ho pamatoval. Lidský operátor zmizel a robot nadiktoval požadované číslo. Reacher přerušil spojení a vytočil ho. Ozvala se recepční a Reacher požádal o Frances Neagleyovou. Recepční zdvořile poprosila o chvíli strpení a přislíbila, že ho přepojí. Reacher mě pocit, že se dovolal do daleko větší firmy, než předpokládal. Představoval si jedinou místnost, ušmudlané okno, dva otlučené stoly a nadité kartotéky. Uhlazený hlas recepční, cvakání telefonu a tichá hudba v pozadí hovořily o mnohem větším podniku. Možná dokonce na dvou podlažích, s bílými elegantními chodbami, obrazy na stěnách a firemním telefonním seznamem.

Na druhém konci linky se ozval mužský hlas: „Kancelář Frances Neagleyové.

Reacher se otázal: „Můžu s ní mluvit?“

„Smím se zeptat, kdo volá?“

„Jack Reacher.“

„Výborně. Děkuju, že jste se s námi spojil.“

„Kdo jste vy?“

„Asistent paní Neagleyové.“

„Ona má asistenta?“

„Samozřejmě.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Je na cestě do Los Angeles. Patrně právě teď sedí v letadle.“

„Nechala mi vzkaz?“

„Chce se s vámi co nejdřív sejít.“

„V Chicagu?“

„Zůstane v LA nejméně několik dní. Myslím, že byste se za ní měl vypravit.“

„O co se jedná?“

„Nevím.“

„Má to něco společného s její prací?“

„Určitě ne. Jinak by založila složku. Probrala případ ve firmě. Nesháněla by cizí lidi.“

„Nejsem cizí člověk. Znám ji déle než vy.“

„Promiňte. To mi nesdělila.“

„Kde se v LA ubytuje?“

„To také nevím.“

„Tak jak ji mám najít?“

„Říkala, že se vám to určitě podaří.“

Reacher se zeptal: „Co tím sleduje? Zkouší mě nebo něco podobného?“

„Tvrdila, že když ji nenajdete, tak vás nechce.“

„Je v pořádku?“

„Něco jí dělá starosti. Ale neprozradila mi co.“

Reacher si přidržel sluchátko u ucha a otočil se od stěny. Kovová šňůra telefonu se mu omotala kolem hrudi. Pohlédl na přistavené autobusy a tabuli s časy odjezdů. Zeptal se: „S kým jiným se ještě spojila?“

Asistent odpověděl: „Vypracovala seznam jmen. Vy jste první, kdo se ozval.“

„Zavolá vám, až přistane?“

„Patrně ano.“

„Vyřiďte jí, že vyrážím.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER DOJEL KYVADLOVOU dopravou z autobusového nádraží na portlandské letiště a koupil si u United letenku na LAX. Identifikoval se pasem a zaplatil kartou. Poplatky za let na poslední chvíli bez zpáteční letenky byly horentní. Alaska Airlines by vyšly mnohem levněji, ale Reacher je nesnášel. Na tácy s jídlem pokládali kartičky s citáty z bible. Vždycky mu zkazily chuť.

Bezpečnostní opatření na letišti nepředstavovala pro Reachera žádný problém. Jeho příruční zavazadlo bylo doslova nulové. Neměl pásek, klíče, mobilní telefon ani hodinky. Musel jen položit na umělohmotný tác drobné, zout si boty a projít rámem s rentgenem. Třicet vteřin, od začátku do konce. Pak už jen pokračoval k východu na letištní plochu, drobné opět v kapse, boty na nohou, Neagleyovou v hlavě.

Nic, co by souviselo s její prací. Takže soukromá záležitost. Pokud však věděl, Neagleyová soukromé záležitosti neměla. Neměla soukromý život. Nikdy. Jen nejspíš každodenní triviality a běžné problémy. Jako všichni. S těmi však určitě pomoct nepotřebovala. Hlučný soused? Každý soudný člověk by po jediném rozhovoru s Frances Neagleyovou prodal stereo. Nebo ho věnoval charitě. Obchodníci drogami u ní na rohu? Ti by skončili jako stručný článek na vnitřní straně ranních novin, mrtvoly nalezené v uličce, četné rány nožem, tentokrát žádní podezřelí. Stalker? Perverz ve vlaku? Reacher pokrčil rameny. Neagleyová nenáviděla doteky. Nikdy pořádně nezjistil proč. Ale každý muž, který by se jí jinak než náhodně dotkl, by si vysloužil zlomenou ruku. Možná dvě zlomené ruce.

Tak v čem spočívá její problém?

Patrně v minulosti, což znamenalo armádu.

Seznam jmen? Kuřata se možná vracela domů do kurníku. Armáda připadala Reacherovi nesmírně vzdálená. Jiná doba, jiný svět. Jiná pravidla. Někdo možná uplatňuje současné standardy na včerejší situaci a kvůli něčemu si stěžuje. Třeba se rozjelo dlouho odkládané interní vyšetřování. Reacherova zvláštní jednotka obešla spoustu předpisů a rozbila spoustu hlav. Kdosi, pravděpodobně sama Neagleyová, přišel s heslem: nezahrávej si se zvláštními vyšetřovateli. Donekonečna ho opakovali, jako slib i varování. S kamennou tváří a smrtelnou vážností.

Někdo si teď se zvláštními vyšetřovateli možná zahrává. Někde okolo možná poletují soudní obsílky a formální obžaloby. Ale zkompromitovala by ho Neagleyová v takovém případě? Byl tak nevystopovatelný, jak to jen v Americe šlo. Nehrála by prostě hloupou a nenechala by ho na pokoji?

Reacher zavrtěl hlavou, vzdal to a nastoupil do letadla.

* * *

Dobu letu strávil přemýšlením, kde by se mohla v LA schovávat. Za starých časů patřilo hledání lidí k jeho povolání a šlo mu zatraceně dobře. Úspěch – záležel na empatii. Uvažovat jako oni, cítit jako oni. Vidět, co vidí oni. Vžít se do jejich situace. Stát se jimi.

V případě vojáků, kteří nedovoleně opustili posádku, to bylo samozřejmě snazší. Jejich bezcílnost dodávala jejich rozhodnutím na zvláštní čistotě. A směřovali odněkud, ne někam. Často si přisvojili cosi jako bezděčnou geografickou symboliku. Pokud vedla jejich cesta do města z východu, zalezli do úkrytu na západě. Aby mezi sebe a své pronásledovatele postavili co nejvíc hmoty. Reacherovi stačila hodina s mapou, autobusovým jízdním řádem a Zlatými stránkami a často přesně určil blok, ve kterém je najdou. Dokonce konkrétní motel.

S Neagleyovou to bylo horší, protože směřovala za něčím. Sledovala soukromý cíl a on nevěděl jaký. Takže pravidlo číslo jedna. Co o ní ví? Co je určující faktor? Například to, že nemá velké nároky. Ne proto, že by byla chudá nebo lakotná, ale proto, že nevidí důvod, proč by měla utrácet za věci, které nepotřebuje. A moc toho nepotřebovala. Nepotřebovala, aby jí někdo stlal a nechával větrový bonbon na polštáři. Nepotřebovala jídlo podávané na pokoji ani předpověď počasí na druhý den. Ani nadýchané župany a bezplatné pantofle zatavené v celofánu. Potřebovala jen postel a dveře, které se daly zamknout. A davy, stíny a anonymní sousedství s nízkými nájmy a rychle se střídajícími nájemníky, kde mají barmani a recepční krátkodobou paměť.

Takže zapomeň na centrum. Stejně jako na Beverly Hills.

Ale kde ji má hledat? Kde by se cítila v obrovském LA bezpečně?

Měl na vybranou z třiceti čtyř tisíc kilometrů povrchových komunikací.

Reacher se zeptal sám sebe: Kam bys šel ty?

Do Hollywoodu, odpověděl si. Kousek na jihovýchod od luxusní oblasti. Na nesprávný konec Sunsetu.

Přesně tam bych šel, pomyslel si. A tam ji také najdu.

* * *

Letadlo přistálo na LAX s malým zpožděním, dost dlouho po obědě. Na palubě nepodávali žádné jídlo a Reacher měl hlad. Portlandská prokurátorka Samantha mu naservírovala k snídani kávu a muffin, ale to už bylo hrozně dávno.

Na jídlo se však nezastavil. Zamířil rovnou ke stanovišti taxíků a nastoupil ke Korejci ve velké žluté toyotě, který si chtěl povídat o boxu. Reacher o boxu nic nevěděl a byl mu ukradený. Odrazovala ho očividná umělost tohoto sportu. Vycpané rukavice a pravidla o ranách nad pás neměly v jeho světě co pohledávat. A nechtělo se mu povídat. Tak jen mlčky seděl na zadním sedadle a nechal řidiče žvanit. Okýnkem pozoroval horké hnědé odpolední světlo. Palmy, filmové billboardy, světle šedivé dopravní čáry s nekonečnou dvojitou stopou po gumě. A auta, řeky aut, záplavy aut. Zahlédl nový rolls-royce a starý citroen DS, oba černé. Krvavě rudý MGA a pastelově modrý thunderbird z roku 1957, oba otevřené. Žlutý Corvette z roku 1960 nalepený předkem na zadek zeleného modelu z roku 2007. Usoudil, že kdyby sledoval provoz v LA dostatečně dlouho, viděl by všechny dosud vyrobené automobily.

Řidič zamířil po 101 na sever a sjel z ní blok před Sunsetem. Reacher vystoupil ještě na sjezdu a zaplatil. Vykročil na jih, zabočil doleva a zadíval se na východ. Věděl, že právě tady je na Sunsetu hustá síť levných podniků, po obou stranách bulváru, v délce zhruba jednoho kilometru. Vzduch byl kalifornsky teplý a páchl po prachu a výfukových plynech. Reacher zůstal stát. Teoreticky měl před sebou dvoukilometrovou procházku, tam a zpátky, a tucet motelových recepcí, kde se bude muset přeptat. Úkol na hodinu, možná o něco víc. Měl hlad. Vepředu napravo se rýsoval nápis Denny’s. Levné bistro. Reacher se rozhodl nejdříve najíst a potom pracovat.

Prošel kolem zaparkovaných aut a prázdných obedněných pozemků. Překročil odpadky a uschlé chomáče laskavce velikosti baseballového míčku. Po dlouhém mostě přešel znovu přes 101. Přes travnatý obrubník a pruh pro motoristy, kteří si objednávají jídlo z auta, vstoupil na pozemek bistra Denny’s. Prošel kolem dlouhé řady oken.

Zahlédl uvnitř Frances Neagleyovou, osamocenou v boxu.

PÁTÁ KAPITOLA

REACHER SE ZASTAVIL NA PARKOVIŠTI a chvíli si Neagleyovou oknem prohlížel. Moc se za ty čtyři roky, co ji neviděl, nezměnila. Přehoupla se již přes hranici mezi třicítkou a čtyřicítkou, ale nebylo to na ní poznat. Vlasy měla pořád dlouhé, tmavé a lesklé. Oči tmavé a živé. Stále byla štíhlá a pružná. Pořád musela trávit spoustu času v tělocvičně. To bylo jasné. Měla na sobě bílé vypasované tričko s kraťounkými rukávy a potřeboval by elektronický mikroskop, aby našel na jejích pažích gram tuku. Nebo kdekoliv jinde.

Byla trochu opálená, což jí ladilo s vlasy a očima. Měla pečlivě upravené nehty. Tričko působilo kvalitně. Celkově vypadala bohatší, než si pamatoval. Spokojená, zabydlená ve svém světě, úspěšná, zvyklá na civilní život. Reacher se na okamžik zastyděl za své levné oblečení, obnošené boty a sestřih od špatného holiče. Jako by se jí dobře vedlo a jemu ne. Pak v něm však převážila radost nad shledáním se starou kamarádkou, zapomněl na to, jak vypadá, a zamířil ke dveřím. Vstoupil dovnitř, minul tabuli s nápisem Počkejte prosím, až vás usadíme a vklouzl rovnou k ní. Neagleyová vzhlédla a usmála se na něj přes stůl.

„Nazdar,“ přivítala ho.

„Nazdar,“ odpověděl Reacher.

„Dáš si oběd?“

„Přesně to jsem měl v plánu.“

„Tak si pojďme objednat, když jsi konečně dorazil.“

Reacher poznamenal: „Tváříš se, jako bys na mě čekala.“

„To jsem také čekala. A dostavil jsi se poměrně na čas.“

„Vážně?“

Neagleyová se opět usmála. „Zavolal jsi do mé kanceláře z Portlandu v Oregonu. Asistent viděl tvé číslo. Vystopoval ho do telefonní budky na autobusovém nádraží. Usoudili jsme, že ses rozjel přímo na letiště. Pak mě napadlo, že jsi letěl s United. Musíš nenávidět Alaskan. Potom cesta taxíkem sem. Tvůj přibližný čas příjezdu se dal velice dobře odhadnout.“

„Ty jsi věděla, že přijdu sem? Do tohohle bistra?“

„Kdysi dávno jsi mě to naučil.“

„Nic jsem tě nenaučil.“

„Ale ano,“ namítla Neagleyová. „Vzpomínáš? Přemýšlejte jako oni, buďte oni. Napadlo tě, že jsem se rozjela do Hollywoodu. A rozhodl jsi se začít tady na Sunsetu. United ale neservíruje při letech z Portlandu jídlo, takže jsem věděla, že budeš hladový a budeš se chtít nejdřív najíst. V tomhle bloku je pár příhodných podniků, ale tenhle má největší vývěsní štít a ty nejsi žádný gurmán. Tak jsem se na tebe rozhodla počkat tady.“

„Počkat na mě? Myslel jsem, že stopuju já tebe.“

„To jsi také stopoval. A já jsem zároveň stopovala, jak mě stopuješ.“

„Ubytovala jsi se tady? V Hollywoodu?“

Neagleyová zavrtěla hlavou. „V Beverly Hills. Ve Wilshireu.“

„Takže sem jsi mě přišla jenom odchytit?“

„Dorazila jsem před deseti minutami.“

„Wilshire v Beverly Hills? Změnila jsi se.“

„Ani moc ne. Změnil se okolní svět. Levné motely mi už nevyhovují. Potřebuju e-maily, internet a zásilkovou službu FedEx. Byznys centra a vrátné.“

„Děláš ze mě staromódního dědka.“

„Lepšíš se. Začal jsi používat bankomat.“

„To byl dobrý tah. Ta zpráva na výpisu z účtu.“

„Spoustu jsi mě toho naučil.“

„Nic jsem tě nenaučil.“

„Samozřejmě, že ano.“

„Byl to však velice nákladný tah,“ podotkl Reacher. „Deset dolarů a třicet centů by splnilo stejný účel. Možná ještě lépe, s desetinnou čárkou mezi deseti a třiceti.“

Neagleyová opáčila: „Říkala jsem si, že možná potřebuješ peníze na letenku.“

Reacher neodpověděl.

„Viděla jsem tvůj účet,“ pokračovala Neagleyová. „Nebylo nic těžkého se do něj nabourat. Nejsi bohatý.“

„Netoužím po bohatství.“

„Já vím. Nechtěla jsem ale, abys na mé volání o pomoc musel přispět z vlastní kapsy. To by nebylo fér.“

Reacher pokrčil rameny a dál se tím tématem už nezabýval. Skutečně nebyl bohatý. Naopak, byl téměř chudý. Jeho úspory se scvrkly do takové míry, že je bude muset zase brzy rozmnožit. Možná ho v blízké budoucnosti čeká pár měsíců příležitostné práce. Nebo nějaké jiné terno. Přistoupila k nim servírka s jídelními lístky. Neagleyová si bez dívání objednala cheeseburger a sodovku. Reacher se přizpůsobil její rychlosti a požádal o toast s tuňákovou pomazánkou a horkou kávu. Servírka sebrala jídelní lístky a odešla.

Reacher pravil: „Tak kdy mi povíš, proč jsi volala deset-třicet?“

Neagleyová se sehnula a vytáhla z dámské kabely na zemi pořadač se třemi kroužky. Podala mu ho přes stůl. Byla to kopie pitevní zprávy.

„Calvin Franz je mrtvý,“ oznámila. „Domnívám se, že ho někdo vyhodil z letadla.“

ŠESTÁ KAPITOLA

MINULOST, JEŽ ZNAMENÁ ARMÁDU. Calvin Franz byl vojenský policista a Reacherův přesný, takřka rovnocenný současník, po celých třináct let Reacherovy vojenské kariéry. Jako většina bratrů ve zbrani se tu a tam potkávali, jeden dva dny se v nejrůznějších částech světa kamarádili, konzultovali po telefonu a křížili si cestu, když se dva či víc případů zamotalo dohromady nebo dostalo do rozporu. Prožili spolu vážné období v Panamě. Prvotřídní čas. Bylo velice krátké, ale intenzivní a poznali se natolik, že se považovali spíš za skutečné bratry než jenom za bratry ve zbrani. Když potom Reachera po potupné degradaci rehabilitovali a dostal za úkol vytvořit zvláštní jednotku, stálo Franzovo jméno mezi prvními nahoře na seznamu. Následující dva roky spolu skutečně intenzivně spolupracovali, na horké půdě jednotky v jednotce. Rychle se spřátelili. A potom, jak už to často v armádě bývá, přišly nové rozkazy, zvláštní jednotka byla rozpuštěna a Reacher už Franze neviděl.

Až do okamžiku, kdy na olepeném laminátovém stolku v levném bistru rozevřel kroužkový pořadač s fotografií z patologie.

Za života byl Franz menší než Reacher, ale větší než většina lidí. Zhruba sto devadesát čísel vysoký a devadesát pět kilo těžký. S mohutným hrudníkem, nízkým pasem a krátkýma nohama. Svým způsobem primitivní. Jako jeskynní člověk. Celkově však téměř dokonalý. Klidný, rozhodný a schopný pohodář. Jeho chování mělo na ostatní uklidňující účinek.

Na fotografii z patologie vypadal příšerně. Ležel nahý na nerez stole. Blesk fotoaparátu zbarvil jeho pokožku do bledě zelena. Příšerné.

Ale na druhou stranu, všichni mrtví lidé vypadají hrozně. Reacher se zeptal: „Kde jsi to získala?“

Neagleyová odpověděla: „Většinou se mi podaří získat všechno, co potřebuju.“

Reacher na to nic neřekl a otočil stránku. Zadíval se na hustý soupis technických informací. Mrtvé tělo měřilo sto devadesát centimetrů a vážilo osmdesát pět kilo. Smrt zapříčinilo mnohočetné selhání orgánů způsobené velkým nárazem. Franz měl zlomené obě nohy. Zpřelámaná žebra. V krevním řečišti volné histaminy. Tělo bylo vážně dehydrované a žaludek obsahoval jen sliz. Nález svědčil o rychlé ztrátě na váze v poslední době a naprostém nedostatku potravin. Stopy na získaném oblečení nebyly ničím výjimečné, až na nevysvětlitelný prášek obsahující oxid železnatý dole na nohavicích kalhot, na holeních, pod koleny a nad kotníky.

Reacher se zeptal: „Kde ho našli?“

Neagleyová řekla: „V poušti přibližně osmdesát kilometrů severovýchodně odtud. Tvrdý písek, malé kameny, sto metrů od silnice. Žádné stopy tam ani zpátky.“

Servírka přinesla jídlo. Reacher počkal, až ho poskládá z tácu na stůl, a pak se pustil do svého sendviče, levou rukou, aby si neušpinil pravou a mohl jí obracet stránky v pitevní zprávě.

Neagleyová pravila: „Dva zástupci šerifa si z auta všimli kroužících káňat. Šli se podívat. Říkali, že to bylo, jako by spadl z nebe. Patolog s nimi souhlasí.“

Reacher přikývl. Právě četl, že lékař došel k názoru, že volný pád ze zhruba devíti set metrů a náraz na tvrdý písek by mohly způsobit odpovídající vnitřní zranění, Franz by však musel dopadnout na záda, což by bylo aerodynamicky možné jen v případě, že by žil a mával při pádu rukama. Mrtvé tělo by dopadlo na hlavu.

Neagleyová sdělila: „Identifikovali ho podle otisků prstů.“

Reacher se zeptal: Jak jsi to zjistila?“

„Zavolala mi jeho manželka. Před třemi dny. Jak to vypadá, Franz si schovával všechna naše jména. Na zvláštní stránce v zápisníku. Své kamarády ze starých časů. Já jsem byla jediná, s kým se jí podařilo spojit.“

„Nevěděl jsem, že byl ženatý.“

„Oženil se nedávno. Mají čtyřleté dítě.“

„Pracoval?“

Neagleyová přikývla. „Otevřel si soukromou detektivní kancelář. Jenom on sám. Původně dával strategické rady firmám. V poslední době však hlavně prošetřoval pozadí. Pracoval s databázemi. Víš, jak byl důkladný.“

„Kde?“

„Tady v LA.“

„Děláte všichni soukromé detektivy?“

„Řekla bych, že většina z nás.“

„Až na mě.“

„Je to jediná schopnost, kterou můžeme nabídnout.“

„Co po tobě Franzova manželka chtěla?“

„Nic. Jenom mi to sdělila.“

„Nepožadovala žádné odpovědi?“

„Tím případem se zabývá policie. Konkrétně šerifové okresu LA. Místo, kde ho našli, spadá po formální stránce pod okres LA. Mimo pravomoc losangeleského policejního oddělení, takže vyšetřování leží na pár místních zástupcích šerifa. Dělají na tom letadle. Domnívají se, že letělo nejspíš na západ z Vegas. Taková věc se jim už stala.“

Reacher pravil: „Nebylo to letadlo.“

Neagleyová neodpověděla.

Reacher řekl: „Kritická rychlost letadla je kolik? Sto šedesát kilometrů v hodině? Sto třicet? Vypadl by ze dveří horizontálně do vrtulového proudu. Narazil by do křídla nebo ocasu. Našli by na něm předsmrtná zranění.“

„Měl zlomené obě nohy.“

„Jak dlouho trvá pád z devíti set metrů?“

„Dvacet vteřin?“

„V krvi měl spoustu volných histaminů. To je reakce na obrovskou bolest. Během dvaceti vteřin mezi zraněním a smrtí by se v krvi vůbec nestačily objevit.“

„Takže?“

„Ty zlomené nohy jsou staré. Minimálně dva tři dny. Možná víc. Víš co je oxid železnatý?“

„Rez,“ odpověděla Neagleyová. „Na železe.“

Reacher přikývl. „Někdo mu ty nohy přerazil železnou tyčí. Patrně nejdřív jednu a potom druhou. Pravděpodobně stál přivázaný ke sloupu. Uhodili ho do holeně. Tak silně, že mu zlomili kosti a částečky rzi pronikly do látky kalhot. Muselo to pekelně bolet.“

Neagleyová neodpověděla.

„A nedávali mu jíst,“ pokračoval Reacher. „Ani pít. Zhubl o deset kilo. Drželi ho jako vězně, dva tři dny. Mučili ho.“

Neagleyová neodpověděla.

Reacher pravil: „Byl to vrtulník. Nejspíš v noci. Zavěšený ve vzduchu, devět set metrů nad zemí. Ven ze dveří a rovnou dolů.“ Potom zavřel oči a představil si svého starého kamaráda, jak padá, dvacet vteřin temnotou, dělá přemety, mlátí sebou a neví, kde je zem. Neví přesně, kdy dopadne. Obě roztříštěné nohy vlají bezmocně za ním.

„Proto nejspíš nepřiletěl z Vegas,“ řekl. Otevřel oči. „Taková okružní cesta by byla z dosahu většiny vrtulníků. Letěl severovýchodně z LA. Zástupci šerifa jsou na falešné stopě.“

Neagleyová jen mlčky seděla.

„Potrava pro kojoty,“ pravil Reacher. „Dokonalá likvidační metoda. Bez jakýchkoliv stop. Proudění vzduchu odstranilo při pádu vlasy a vlákna. Nezbyl ani kousíček DNA. Proto ho také vyhodili živého. Mohli ho nejdřív zastřelit, ale nechtěli riskovat balistické důkazy.“

Reacher se na hodnou chvíli odmlčel. Potom zavřel černý pořadač, otočil ho a posunul zpátky přes stůl.

„Tohle všechno ale víš,“ poznamenal. „Není-liž pravda? Umíš číst. Zase mě zkoušíš. Ověřuješ si, jestli mi ještě funguje mozek.“

Neagleyová neodpověděla.

Reacher dodal: „Hraješ na mě jako na housle.“

Neagleyová neodpověděla.

Reacher se zeptal: „Proč jsi mě sem povolala?“

„Jak už jsi řekl, zástupci šerifa jsou na falešné stopě.“

„Což znamená?“

„Musíme něco podniknout.“

„Rozhodně něco podniknu. To mi můžeš věřit. Kdesi okolo se právě od tohohle okamžiku procházejí mrtví muži. Nikdo nebude vyhazovat moje kamarády z letadla a chodit pak spokojeně po světě a vypravovat o tom.“ Neagleyová namítla: „Chci, abys podnikl něco jiného.“

„Co například?“

„Chci, abys dal dohromady naši starou jednotku.“

SEDMÁ KAPITOLA

STARÁ JEDNOTKA. Typický vynález americké armády. Když už bylo tři roky všem ostatním naprosto jasné, že ji potřebují, Pentagon o ní začal uvažovat. Po dalším roce komisí a zasedání ji civilové i generalita odepsali. Skončila na něčím psacím stole, což způsobilo vlnu čiré paniky. Byly vydány rozkazy. Všichni alespoň trochu rozumní velící důstojníci nechtěli mít s celou záležitostí nic společného, tak museli novou jednotku vytvořit ze sto desáté jednotky vojenské policie. Úspěch byl žádoucí, ale chyba nesměla padnout na žádnou důležitou hlavu, tak hledali pária, který by převzal vedení.

Reacher se přímo nabízel.

Mysleli si, že se mu odvděčí, když ho povýší zpátky na majora, ale skutečné uspokojení mu přinesla příležitost dělat projednou něco pořádného. Vlastním způsobem. Dali mu volnou ruku při výběru členů. To se mu líbilo. Usoudil, že zvláštní vyšetřovací jednotka potřebuje nejlepší lidi, jaké může armáda nabídnout, a on věděl, kde je najít. Chtěl malou jednotku, aby byla rychlá a flexibilní, a zároveň bez úředníků, aby zabránil unikání informací. Rozhodl, že papírování budou vyřizovat sami, nebo se na něj vykašlou, pokud jim to přijde nezbytné. Nakonec měl na seznamu osm jmen: Tony Swan, Jorge Sanchez, Calvin Franz, Frances Neagleyová, Stanley Lowrey, Manuel Orozco, David O’Donnell a Karla Dixonová. Dixonová a Neagleyová byly jediné dvě ženy a Neagleyová jediný poddůstojník.

Všichni ostatní byli důstojníci. O’Donnell a Lowrey kapitáni a zbytek majorové, což protiřečilo pravidlům o souvislém řetězci velení, ale to bylo Reacherovi jedno. Věděl, že když spolu devět lidí úzce spolupracuje, budou postupovat spíš laterálně než vertikálně, a praxe jeho teorii přesně potvrdila. Jednotka se chovala jako skromný baseballový tým při běhu s klubovou vlajkou: talentovaní nádeníci bez hvězd a osobností, kteří se navzájem podporují a jdou si neústupně, nemilosrdně za svým.

Reacher pravil: „Stará jednotka patří dávno minulosti.“

„Něco podniknout musíme,“ opáčila Neagleyová. „Všichni. Kolektivně. Nezahrávejte si se zvláštními vyšetřovateli. Pamatuješ?“

„To byl jen slogan.“

„Ne, byla to pravda. A drželi jsme se jí zuby nehty.“

„Kvůli udržení morálky. Dodávali jsme si jím odvahu. Pískali jsme si ve tmě.“

„Bylo to daleko víc. Chránili jsme si navzájem záda.“

„Tenkrát.“

„Stejně jako teď a navždycky. Je to naše karma. Někdo zabil Franze a to nemůžeme připustit. Jak by ses cítil, kdyby se to stalo tobě a zbytek z nás zůstal nečinně sedět?“

„Kdybych to byl já, tak bych nic necítil. Byl bych mrtvý.“

„Víš, jak to myslím.“

Reacher opět zavřel oči a zahlédl stejný obraz: Calvin Franz zmítající se v temnotě. Možná ječel. Možná ne. Jeho starý kamarád. „Klidně se o to postarám. Nebo my dva společně. Ale nemůžeme se vrátit do starých časů. To nikdy nefunguje.“

„Musíme se vrátit do starých časů.“

Reacher otevřel oči. „Proč?“

„Protože ostatní mají právo, aby se také zúčastnili. Získali ho dvěma léty tvrdé práce. A my je o ně nemůžeme jednostranně připravit. To by nám do smrti vyčítali. Nebylo by to správné.“

„A co ještě?“

„Potřebujeme je, Reachere. Protože Franz byl dobrý. Velice dobrý. Stejně dobrý jako ty nebo já. A přesto mu někdo zlomil nohy a vyhodil ho z vrtulníku. Myslím, že budeme potřebovat veškerou pomoc, které se nám dostane. Tak musíme najít ostatní.“

Reacher se na ni podíval. V hlavě mu zazněl hlas jejího asistenta: Vypracovala seznam jmen. Vy jste první, kdo se ozval. Řekl: „Ostatní by měli být k nalezení o mnoho snadněji než já.“

Neagleyová přikývla.

„Nemůžu sehnat ani jednoho z nich,“ oznámila.

OSMÁ KAPITOLA

SEZNAM. Devět jmen. Devět lidí. Reacher věděl, kde jsou tři z nich, konkrétně a obecně. On s Neagleyovou konkrétně v bistru Danny’s na West Sunset v Hollywoodu. A Franz, obecně, někde v márnici.

„Co víš o zbývajících šesti?“ zeptal se.

„O pěti,“ opravila ho Neagleyová. „Stan Lowrey se zabil.“

„Kdy?“

„Před několika lety. Při dopravní nehodě v Montaně. Ten druhý řidič byl opilý.“

„To jsem nevěděl.“

„Podobné věci se stávají.“

„Bohužel,“ opáčil Reacher. „Měl jsem Stana rád.“

„Já taky,“ souhlasila Neagleyová. „Tak kde jsou ostatní?“

„Tony Swan dělá náměstka ředitele bezpečnostní služby v továrně na výrobu obranných zařízení někde tady v jižní Kalifornii.“

„V jaké?“

„Nevím přesně. Je nová. Nedávno ji otevřeli. Tony tam pracuje teprve rok.“ Reacher přikývl. Tonyho Swana měl také rád. Byl malý a široký. Téměř krychlový. Přátelský, se smyslem pro humor, inteligentní.

Neagleyová sdělila: „Orozco a Sanchez jsou ve Vegas. Založili si společně bezpečnostní firmu a mají smlouvy s kasiny a hotely.“

Reacher opět přikývl. Slyšel, že Jorge Sanchez odešel z armády přibližně ve stejnou dobu jako on, poněkud zklamaný a zatrpklý. O Manuelu Orozcovi zaslechl, že chce zůstat, ale příliš ho nepřekvapilo, že změnil rozhodnutí. Oba byli nekonformní individualisté, štíhlí, rychlí, houževnatí a nesnášeli buzeraci.

Neagleyová pokračovala: „Dave O’Donnell je v D.C. Dělá obyčejného soukromého detektiva. Má tam spoustu práce.“

„To si dokážu představit,“ opáčil Reacher. O’Donnell byl puntičkář. Staral se o veškeré papírování jejich jednotky. Úplně sám. Vypadal jako džentlmen z Ivy League, ale vždycky s sebou nosil v jedné kapse vyhazovací nůž a v druhé boxer. Rozhodně užitečný člen.

Neagleyová řekla: „Karla Dixonová je v New Yorku. Zabývá se soudním účetnictvím. Údajně rozumí penězům.“

„Čísla jí vždycky šla,“ potvrdil Reacher. „Dobře si na to pamatuju.“ Reacher s Dixonovou strávili spoustu hodin pokusy vyvrátit či potvrdit nejrůznější známé matematické teorie. Samozřejmě marně, protože byli oba amatéři, ale zabili tím spoustu času.

Dixonová byla snědá, velice hezká a poměrně malá, šťastná žena, která si myslela o lidech jen to nejhorší, ale v devíti z deseti příkladů se pokaždé ukázalo, že oprávněně.

Reacher se zeptal: „Jak to, že toho o nich tolik víš?“

„Udržuji si přehled,“ odpověděla Neagleyová. „Zajímají mě.“

„Proč je nemůžeš sehnat?“

„Netuším. Vysílám zprávy, ale nikdo se neozývá.“

„Takže se jedná o útok na nás na všechny?“

„To není možné,“ pravila Neagleyová. „Já jsem nejméně stejně viditelná jako Dixonová nebo O’Donnell a nikdo na mne nezaútočil.“

„Zatím.“

„Možná.“

„Kontaktovala jsi ostatní ve stejný den, co jsi mi poslala peníze do banky?“

Neagleyová přikývla.

„To bylo teprve před třemi dny,“ upozornil Reacher. „Třeba jsou všichni zaneprázdnění.“

„Tak co chceš udělat? Počkat na ně?“

„Chci na ně úplně zapomenout. Za Franze se můžeme postavit ty a já. Jenom my dva.“

„Bylo by lepší dát dohromady naši starou jednotku. Byli jsme dobrý tým. A ty nejlepší vůdce, jakého kdy armáda měla.“

Reacher neodpověděl.

„Co se děje?“ pobídla ho Neagleyová. „Na co myslíš?“

„Myslím na to, že kdybych chtěl přepsat historii, začal bych daleko dál v minulosti.“

Neagleyová sepnula ruce a položila je na černý pořadač. Štíhlé prsty, opálená pokožka, nalakované nehty, šlachy a svaly.

„Jedna otázka,“ řekla. „Dejme tomu, že by se mi s ostatními podařilo spojit. Dejme tomu, že bych se neobtěžovala zkusit ten trik s tvojí bankou. A ty bys po létech zjistil, že Franze zavraždili a nás šest se pustilo do akce a pomstilo ho bez tebe. Jak by ti bylo?“

Reacher pokrčil rameny. Na okamžik se odmlčel.

„Asi pěkně mizerně,“ připustil. „Připadal bych si podvedený. Odsunutý na vedlejší kolej.“

Neagleyová mlčela.

Reacher pravil: „Dobře, pokusíme se najít ostatní. Nebudeme však čekat věčně.“

* * *

Neagleyová měla na parkovišti auto z půjčovny. Zaplatila účet a vyvedla Reachera z bistra. Auto byl červený mustang se sklápěcí střechou. Nastoupili, Neagleyová zmáčkla tlačítko a sklopila střechu. Vzala z přístrojové desky sluneční brýle a nasadila si je. Vycouvala z parkoviště a na prvních světlech zabočila ze Sunsetu na jih. Směrem do Beverly Hills. Reacher seděl tiše vedle ní a mhouřil oči do odpoledního slunce.

* * *

Ze světlehnědého fordu Crown Victoria zaparkovaného třicet metrů od bistra je pozoroval muž jménem Thomas Brant. Mobilním telefonem zavolal svému šéfovi Curtisu Mauneymu. Mauney se neozval, tak mu Brant nechal hlasovou zprávu. Oznámil: „Právě vyzvedla prvního z nich.“

* * *

Pět aut za Brantovým fordem stál tmavomodrý chrysler s mužem v tmavomodrém obleku. Ten také sledoval červený mustang mizející v lehkém oparu a pak vytáhl mobilní telefon.

Sdělil: „Právě vyzvedla prvního z nich. Nevím, který to je. Velký chlap, vypadá jako vagabund.“

Pak naslouchal šéfově odpovědi a představoval si, jak si vepředu na košili uhlazuje jednou rukou kravatu, protože v druhé drží mobil.

DEVÁTÁ KAPITOLA

JAK UŽ NAZNAČOVAL samotný název, stál The Beverly Wilshire Hotel na Wilshire Boulevard, v srdci Beverly Hills, přímo naproti ústí Rodeo Drive. Tvořily ho dvě velké budovy z vápence, jedna za druhou, první stará a zdobená, druhá nová a střízlivá. Oddělovala je ulička vedoucí souběžně s bulvárem. Neagleyová do ní zajela a zastavila s mustangem těsně u skupinky černých limuzín s odděleným místem pro řidiče. Reacher namítl: „Tady si nemůžu dovolit zůstat.“

„Už jsem ti rezervovala pokoj.“

„Rezervovala, nebo zaplatila?“

„Rezervovala jsem ti ho na svou kartu.“

„Nebudu ti to schopen vrátit.“

„Nelam si s tím hlavu.“

„Jedna noc v tomhle hotelu musí stát nejméně stovku.“

„Neboj, nějak to už přežiju. A třeba se nám během našeho tažení podaří získat tučnou kořist.“

„Pokud jsou protivníci bohatí.“

„Jsou bohatí,“ opáčila Neagleyová. „Určitě. Jak jinak by mohli vlastnit vrtulník?“

Nechala klíčky v zapalování, puštěný motor, otevřela těžká červená dvířka a vystoupila. Reacher udělal to samé na své straně. Přiběhl k nim hotelový šofér a podal Neagleyové kontrolní ústřižek. Neagleyová si ho vzala, obešla kufr auta a vystoupala po schodech k zadnímu vchodu do hlavního hotelového vestibulu. Reacher ji následoval. Sledoval, jak se pohybuje. Neagleyová se vznášela, jako by nic nevážila. Neslyšně proplula zatočenou chodbou a vyšla u recepce velikosti a tvaru baronské haly. Recepce se skládala ze tří oddělených pultů, jeden pro přihlašování, druhý pro vrátného a třetí se zvonkem na hotelového sluhu. Ve světlých sametových křeslech posedávali nádherně oblečení hosté.

Reacher pravil: „Vypadám jako vandrák.“

„Nebo miliardář. To se dneska nepozná.“

Neagleyová ho odvedla k pultu a přihlásila ho. Pokoj mu zamluvila na jméno Thomas Shannon, což býval obrovský basista Stevieho Raye Vaughana a jeden z Reacherových oblíbenců. Reacher se usmál. Pokud to jen trochu šlo, nezanechával po sobě rád písemné stopy. Odjakživa. Čistě instinktivně. Otočil se k Neagleyové, vděčně kývl a zeptal se: „Jak se tady jmenuješ ty?“

„Úplně normálně,“ sdělila. „Falešná jména jsem přestala používat. V dnešní době je to příliš komplikované.“

Recepční mu podal kartu na otvírání dveří a Reacher si ji zastrčil do kapsy košile. Odvrátil se od pultu a přejel očima po vestibulu. Kámen, tlumené lustry, vysoké koberce, květiny v obrovských skleněných vázách. Provoněný vzduch.

„Pojďme začít,“ prohlásil.

* * *

Začali u Neagleyové v pokoji. Lépe řečeno v jejím dvoupokojovém apartmá. Obývací pokoj byl vysoký, čtvercový a honosný, zařízený v modré a zlaté. Připomínal místnost v Buckinghamském paláci. U okna stál psací stůl se dvěma laptopy. Vedle laptopů ležel prázdný držák na mobil a vedle něj otevřený kroužkový blok, nový, dopisního formátu, takový, jaký by si v září koupil student střední školy. Vedle bloku ležela nízká hranička potištěných papírů. Formuláře. Celkem pět. Pět jmen, pět adres, pět telefonních čísel. Stará jednotka bez dvou mrtvých a dvou, kteří již dorazili.

Reacher požádal: „Pověz mi o Stanu Lowreym.“

„Moc toho na povídání není. Odešel z armády, odstěhoval se do Montany, srazil se s náklaďákem.“

„Život je pes a člověk stejně nakonec umře.“

„Povídej mi o tom.“

„Co v Montaně dělal?“

„Choval ovce. Tloukl máslo.“

„Sám?“

„S přítelkyní.“

„Pořád tam ta přítelkyně bydlí?“

„Patrně. Patřila jim spousta akrů.“

„Proč ovce? Proč máslo?“

„V Montaně nikdo nepotřebuje soukromé detektivy. A v Montaně žila jeho přítelkyně.“

Reacher přikývl. Na první pohled nepřipomínal Stan Lowrey zrovna nejvhodnějšího kandidáta na pastorální idylu. Byl to rozložitý černoch z jakéhosi drsného továrního města v západní Pensylvánii, chytrý jako opice a tvrdý jako kámen. Doma se cítil v temných uličkách a hernách. Ale kdesi v DNA měl jasně zakódovaný vztah k půdě. Reachera nepřekvapilo, že se stal farmářem. Dokázal si ho představit, v odrbaném venkovském kabátě, po kolena v prérijní trávě, nad hlavou modrou oblohu, prochladlého, ale šťastného.

„Proč se ti nedaří sehnat ostatní?“ zeptal se. „Nevím,“ odpověděla Neagleyová. „Na čem Franz pracoval?“

„Zdá se, že tuhle informaci nikomu neposkytl.“

„Nezmínila se o něčem jeho nová manželka?“

„Není nová. Vzali se před pěti lety.“

„Pro mě je nová,“ namítl Reacher.

„Nemohla jsem ji začít vyslýchat. Zatelefonovala mi, aby sdělila, že jí umřel manžel. A moc toho stejně asi neví.“

„Budeme se jí muset zeptat. Přímo se nabízí, abychom začali u ní.“

„Až zkusíme ještě jednou ostatní,“ opáčila Neagleyová.

* * *

Reacher popadl pět listů potištěného papíru, tři podal Neagleyové a dva si nechal. Neagleyová se chopila mobilu a Reacher telefonu na stolku. Pustili se do vytáčení. Reacher měl čísla na Dixonovou a O’Donnella. Karla a Dave, obyvatelé východního pobřeží, jeden v New Yorku a druhý v D.C. Telefon nevzal ani jeden z nich. Ozvaly se jen záznamníky v jejich kancelářích a Reacher po dlouhé době slyšel téměř zapomenuté hlasy. Nechal jim oběma stejnou zprávu: „Tady je Jack Reacher s deset-třicet od Frances Neagleyové z hotelu Beverly Wilshire v Los Angeles v Kalifornii. Pohni zadkem a zavolej jí zpátky.“

Pak zavěsil a podíval se na Neagleyovou, která přecházela po pokoji a diktovala stejnou zprávu Tonymu Swanovi.

„Nemáš jejich čísla domů?“ zeptal se.

Jsou tajná. Což se dalo čekat. Moje je také tajné. Můj asistent v Chicagu na tom pracuje. V současné době to však není snadné. Počítače telefonních společností jsou velice dobře chráněné.“

„Musejí vlastnit mobily,“ poznamenal Reacher. „Ty přece dneska vlastní každý.“

„Tyhle čísla taky nemám.“

„Ať už jsou ale kdekoliv, můžou přece zavolat k sobě do kanceláře a poslechnout si záznamník.“

„To je úplná hračka.“

„Tak proč to ještě neudělali? Za celé tři dny?“

„Nevím,“ odpověděla Neagleyová.

„Swan musí mít sekretářku. Je náměstkem ředitele. Musí mít k dispozici spoustu zaměstnanců.“

„Všichni tvrdí, že je dočasně mimo kancelář.“

„Nech mě to zkusit.“ Reacher si od ní vzal Swanovo číslo a stiskl devítku pro meziměstské spojení. Slyšel, jak v telefonu cvaklo a pak začal vyzvánět.

A vyzváněl a vyzváněl.

„Nikdo to nebere,“ sdělil.

„Před minutou to někdo vzal,“ pravila Neagleyová. Je to jeho přímá linka.“

Nikdo to nebral. Reacher si držel telefon u ucha a naslouchal trpělivému elektronickému vrnění. Desetkrát, patnáctkrát, dvacetkrát. Třicetkrát. Reacher zavěsil. Zkontroloval číslo a zkusil to znovu. Se stejným výsledkem.

„Zvláštní,“ podotkl. „Kde krucinál vězí?“

Ještě jednou se podíval na papír. Jméno a číslo. Řádka na adresu byla prázdná.

„Kde ta továrna je?“ zeptal se.

„Nejsem si jistá.“

„Má nějaké jméno?“

„New Age Defense Systems. Tak se alespoň hlásí do telefonu.“

„Co je to za jméno pro výrobce zbraní? Chtějí snad zabíjet zdvořilostí? Hrají tak dlouho panovu píšťalu, až si člověk podřeže žíly a ušetří jim tak práci?“ Reacher vytočil informace. Tam mu řekli, že New Age Defense Systems neexistuje na seznamu nikde ve Spojených státech. Reacher zavěsil.

„Může být firemní číslo také tajné?“ otázal se.

Neagleyová odpověděla: „Patrně ano. V případě výrobce zbraní zcela jistě. A jsou noví.“

„Musíme je najít. Někde mají určitě továrnu. Nebo alespoň kancelář, kam jim strýček Sam posílá šeky.“

„Dobře, přidáme je na seznam. Až navštívíme paní Franzovou.“

„Ne, před tím,“ nesouhlasil Reacher. „Kanceláře zavírají. Vdovy jsou vždycky k zastižení.“

Tak Neagleyová zavolala svému asistentovi do Chicaga a požádala ho, aby zjistil přesnou adresu firmy New Age Defense Systems. Podle půlky rozhovoru, kterou Reacher zachytil, byl nejjednodušší způsob nabourat se do počítače FedExu. Nebo UPS nebo DHL. Každý dostává balíčky a kurýři potřebují znát jména ulic. Nemohou používat poštovní schránky. Musejí předat zásilky skutečným lidem a získat od nich podpisy.

„Ať také zjistí čísla mobilních telefonů,“ křikl Reacher. „Těch ostatních.“

Neagleyová zakryla sluchátko. „Pracuje na tom už tři dny. Není to snadné.“ Potom zavěsila a přešla k oknu. Zadívala se dolů na řidiče parkující auta.

„Tak teď počkáme,“ prohlásila.

Čekali necelých dvacet minut a pak pípnul jeden z jejích laptopů a oznámil, že dostala e-mail z Chicaga.

DESÁTÁ KAPITOLA

E-MAIL OD ASISTENTA Neagleyové z Chicaga obsahoval adresu firmy New Age, zásluhou UPS. Nebo vlastně dvě adresy. Jednu v Coloradu a jednu ve východním LA.

„To dává smysl,“ poznamenala. „Rozdělená výroba. Kvůli bezpečnosti. V případě útoku.“

„Blbost,“ zavrčel Reacher. Je to kvůli dvěma partičkám senátorů. Dvěma federálním subvencím. Republikáni v Coloradu, demokraté tady a obě strany zůstaly krásně u koryta.“

„Swan by pro ně nedělal, kdyby jim šlo jen o tohle.“

Reacher přikývl. „Možná ne.“

Neagleyová otevřela mapu a našla místo ve východním LA. Leželo za Echo Parkem, za stadionem Dodger, kdesi v zemi nikoho mezi jižní Pasadenou a vlastním východním LA.

„To je pěkně daleko,“ prohodila. „Cesta by nám trvala dost dlouho. Už začala dopravní špička.“

„Tak brzy?“

„Dopravní špička začala v LA před třiceti lety. A skončí, až dojde nafta. Nebo kyslík. Rozhodně se tam však nedostaneme dřív, než zavřou. New Age bychom si měli nechat na zítra a dneska navštívit paní Franzovou.“

„Jak už jsem říkal. Hraješ na mě jako na housle.“

„Jenom bydlí blíž. A je pro nás důležitá.“

„Kde bydlí?“

„V Santa Monice.“

„Franz bydlel v Santa Monice?“

„Ne přímo na pobřeží. Ale přesto myslím, že si nežil špatně.“

* * *

Vůbec si nežil špatně. Mnohem lépe než spousta lidí. Jeho dům byl malý bungalov v malé ulici uvězněné na půl cesty mezi dálnicí 10 a letištěm v Santa Monice, zhruba tři kilometry ve vnitrozemí. Rozhodně ne v nejžádanější lokalitě. Dům ale vypadal hezky. Neagleyová kolem něj dvakrát projela, když hledala místo na zaparkování. Byla to nevelká symetrická stavba. S dvěma arkýřovými okny a vstupními dveřmi uprostřed mezi nimi. Převislou střechou zakrývající přední verandu. Dvěma stejnými houpacími křesly na verandě. Kámen, tudorovské trámy, prvky uměleckoprůmyslové moderny, trocha Franka Lloyda Wrighta, španělské dlaždice. Na jednu malou budovu skutečně směsice stylů, ale působila dobře. Vyzařoval z ní půvabný šarm. A dům byl vzorně udržovaný. Dokonalá fasáda jen zářila. Umytá okna se blýskala. Uklizený dvůr. Zastřižený zelený trávník. Barevné květiny bez plevele. Krátká asfaltová příjezdová cesta hladká jako sklo a čistě zametená. Calvin Franz byl důkladný a pečlivý a Reacher cítil, jak na něj z každého koutu tohoto malého panství dýchá duch jeho starého kamaráda.

O dvě ulice dál se konečně od chodníku odlepila upravená dáma v Toyotě Camry a Neagleyová okamžitě zajela s mustangem na její místo. Zamkla ho a vykročili s Reacherem zpátky. Bylo pozdě odpoledne, ale pořád příjemně teplo. Reacher cítil ve vzduchu oceán.

Zeptal se: „Kolik vdov jsme už navštívili?“

„Příliš mnoho,“ opáčila Neagleyová.

„Kde bydlíš ty?“

„V Lake Forest v Illinois.“

„O tom místě jsem slyšel. Prý je hezké.“

„To také je.“

„Gratuluju.“

„Tvrdě jsem kvůli tomu pracovala.“

Zabočili do Franzovy ulice a pak na jeho příjezdovou cestu. Přede dveřmi trochu zpomalili. Reacher si nebyl jistý, co je čeká. V minulosti jednal s vdovami daleko čerstvějšími než starými sedmnáct dní. Velice často ani nevěděly, že jsou vdovami. Zjistily to, až když se objevil na prahu a oznámil jim smutnou novinu. Nevěděl, jaký rozdíl sedmnáct dní udělá. V jakém stadiu procesu truchlení se Franzova manželka právě nachází.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se.

„Angela,“ oznámila Neagleyová.

„Dobře.“

„Dítě se jmenuje Charlie. Je to kluk.“

„Dobře.“

„Čtyřletý.“

„Dobře.“

Vystoupali na verandu, Neagleyová našla zvonek a položila na něj špičku prstu, jemně, krátce a zdvořile, jako by elektrický okruh mohl vycítit úctu. Uvnitř domu se ozvalo tlumené zazvonění a pak se nic nedělo. Reacher s Neagleyovou čekali. Zhruba po minutě a půl se otevřely dveře. Zdánlivě samy od sebe. Pak Reacher pohlédl dolů a spatřil malého kluka nataženého ke klice. Klika byla vysoko a kluk hodně malý, takže se musel postavit na špičky a tah dveří ho málem nadzvedl ze země.

„Ty musíš být Charlie,“ pravil Reacher.

„Ano, jsem,“ potvrdil kluk.

„Byl jsem kamarád tvého táty.“

„Táta je mrtvý.“

„Já vím. Je mi to moc líto.“

„Mně taky.“

„Smíš sám otvírat?“

„Ano,“ odpověděl kluk. „To je v pořádku.“

Vypadal přesně jako Calvin Franz. Z té podoby šel téměř strach. Stejný obličej. Stejná stavba těla. Krátké nohy, nízký pas, dlouhé paže. Pod tričkem se rýsovala kostnatá ramena, ale již s náznakem opičí masivnosti, které časem nabudou. I oči byly přesně Franzovy. Tmavé, vážné, klidné a konejšivé. Jako by kluk říkal: Nebojte, všechno dobře dopadne.

Neagleyová se ho zeptala. „Charlie, je doma tvoje máma?“

Kluk přikývl.

„Je vzadu,“ řekl. Pustil kliku a ustoupil, aby mohli dovnitř. Neagleyová šla jako první. Dům byl příliš malý, než aby se dalo mluvit o přední a zadní části. Připomínal jedinou velkou místnost rozdělenou na čtyři čtverce. Napravo patrně dvě malé ložnice a mezi nimi koupelna, usoudil Reacher. Malý obývací pokoj v levém předním rohu a kuchyňka vzadu. Víc nic. Mrňavé, ale hezké. Vše v odstínu šedobílé a světle žluté. Květiny ve vázách.

Okna zastíněná bílými dřevěnými okenicemi. Podlahy z tmavého naleštěného dřeva. Reacher se otočil a zavřel za sebou. Hluk z ulice ustal a v domě se rozhostilo ticho. Čas od času dobrý pocit, pomyslel si. Teď ale možná ne tak dobrý.

Z kuchyňky vyšla žena, zpoza příčky sahající jen do poloviny místnosti a zkrácené natolik, že by v nouzi ani neposkytla kryt. Reacher pochopil, že si za ni musela stoupnout, když zazvonil zvonek. Vypadala mladší než on. O trochu mladší než Neagleyová.

Mladší než Franz.

Byla to vysoká hubená běloška se světlými vlasy a skandinávsky modrýma očima. Měla na sobě tenký svetřík s výstřihem do V a na hrudi jí vystupovaly kosti. Čistá, nalíčená, navoněná a učesaná. Dokonale klidná, ale ne uvolněná. Reacher viděl, že se jí kolem očí zračí bezmezný zmatek, jako maska strachu natažená pod kůží.

Na chvíli zavládlo napjaté ticho a potom udělala Neagleyová krok dopředu a zeptala se: Jste to vy, Angelo? Já jsem Frances Neagleyová. Mluvily jsme spolu po telefonu.“

Angela Franzová se s mechanickou strnulostí usmála a napřáhla ruku. Neagleyová ji krátce stiskla a potom udělal krok dopředu Reacher a zopakoval proceduru. Pravil: Já jsem Jack Reacher. Přijměte, prosím, mou upřímnou soustrast.“ Angelina ruka mu přišla chladná a v jeho obrovské dlani křehká.

„Tahle slova neříkáte poprvé,“ odtušila Angela. „Není-liž pravda?“

„Bohužel,“ potvrdil Reacher.

„Stojíte na Calvinově seznamu,“ řekla. „Byl jste vojenský policista stejně jako on.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Nebyl jsem stejný jako on. Nebyl jsem zdaleka tak dobrý.“

„Mluví z vás laskavost.“

„Opravdu byl dobrý. Nesmírně jsem ho obdivoval.“

„Vyprávěl mi o vás. O vás všech. Mnohokrát. Občas jsem si připadala jako druhá manželka. Jako by byl už jednou ženatý. S vámi se všemi.“

„Přesně tak to bylo,“ souhlasil Reacher. „Armáda byla jako rodina. Pokud měl ovšem člověk štěstí, a my jsme ho měli.“

„Calvin tvrdil úplně to samé.“

„Řekl bych, že po odchodu z armády byl ještě šťastnější.“

Angela se opět mechanicky usmála. „Možná. Štěstí ho však opustilo.“

Charlie je pozoroval. Hodnotil je, Franzovýma přivřenýma očima. Angela dodala: „Děkuju, že jste přišli.“

„Můžeme pro vás něco udělat?“ zeptal se Reacher.

„Dokážete vzkřísit mrtvé?“

Reacher neodpověděl.

„Podle toho, jak o vás mluvil, by mě to nepřekvapilo.“

Neagleyová navrhla: „Můžeme zjistit, kdo to udělal. Na to jsme byli dobří. A tím bychom ho vrátili alespoň trochu do života. Obrazně řečeno.“

„Ale do skutečného života se vám ho vrátit nepodaří.“

„Ne, to nepodaří. Bohužel.“

„Proč jste přišli?“

„Vyslovit vám upřímnou soustrast.“

„Vždyť mě vůbec neznáte. Na scéně jsem se objevila až později. Nepatřím k vám.“ Angela se obrátila a vykročila ke kuchyni. Pak si to však rozmyslela, otočila se zpátky, protáhla se bokem mezi Reacherem a Neagleyovou a posadila se v obývacím pokoji. Položila dlaně na opěradlo křesla. Reacher si všiml, že pohybuje prsty. Jen velice zlehka, jako by ve spánku psala na stroji nebo hrála na klavír.

„Nepatřila jsem k vaší staré jednotce,“ povzdechla si. „Občas jsem si přála, abych k ní patřila. Hrozně moc pro Calvina znamenala. Říkával: Nezahrávejte si se zvláštními vyšetřovateli. Používal to jako frázi, pořád dokola. Díval se na fotbal, obránce dostal nakládačku, opravdu parádní, a on prohlásil: Tak vidíš holka, nezahrávej si se zvláštními vyšetřovateli. Říkal to i Charliemu. Nařídil mu něco udělat, Charlie reptal a Calvin ho varoval: Charlie, nezahrávej si se zvláštními vyšetřovateli.“

Charlie vzhlédl a usmál se. „Nezahrávejte si,“ začal vysokým hláskem, ale s otcovou intonací, pak se však odmlčel, jako by ta slova pro něj byla příliš bolestivá, než aby je dokázal vyslovit nahlas.

Angela se zeptala: „Přišli jste kvůli tomu sloganu?“

„V podstatě ne,“ odpověděl Reacher. „Přišli jsme kvůli tomu, co se skrývá za ním. Záleží nám na kamarádech. To je všechno. Já jsem tady proto, že Calvin by udělal to samé, kdyby se ocitl v mé situaci.“

„Opravdu?“

„Myslím, že ano.“

„Calvin tohohle všeho nechal. Když se narodil Charlie. Netlačila jsem na něj. Ale chtěl být otcem. Stačila mu lehká, bezpečná kancelářská práce.“

„Tomu moc nevěřím.“

„Já také ne.“

„Na čem pracoval?“

„Promiňte,“ vyhrkla Angela. „Měla jsem vám nabídnout, abyste se posadili.“ V místnosti nebyla pohovka. Nevešla by se tam. Každá normálně velká pohovka by zatarasila přístup do ložnic. Místo ní tam stála dvě křesla a miniaturní dřevěná houpací židle pro Charlieho. Křesla se tiskla z obou stran k malému krbu se sušenými květinami v prostém porcelánovém džbánu. Charlieho houpací židle se krčila vlevo u komína. Na opěradle pod hlavu měla vypálené jeho jméno, rozžhavenou jehlou nebo pájedlem, sedm písmen, úhledně provedených. Čistá, ale ne profesionální práce. Patrně Franzova. Dar otce synovi. Reacher si ji chvíli prohlížel. Potom se posadil do křesla naproti Angele a Neagleyová si přisedla k němu na opěradlo, stehna jen pár centimetrů od jeho těla, ale dávala si dobrý pozor, aby se ho nedotkla.

Charlie překročil Reacherovy nohy a uvelebil se do dřevěné houpací židle.

„Na čem Calvin pracoval?“ zopakoval Reacher otázku.

Angela Franzová nařídila. „Charlie, běž si hrát ven.“

Charlie se ohradil: „Mami, já chci zůstat tady.“

Reacher se zeptal: „Angelo, na čem Calvin pracoval?“

„Od té doby, co se narodil Charlie, prošetřoval minulost soukromých osob,“ odpověděla Angela. „Tahle branže kvete. Zejména tady v LA. Všichni mají strach, aby nezaměstnali zloděje nebo narkomana. Nezačali s nějakým chodit nebo si ho nevzali. Lidé se seznámí v baru nebo na internetu, jako první si nechají svůj protějšek vyhledat googlem a potom si najmou soukromého detektiva.“

„Kde pracoval?“

„Měl malou kancelář v Culver City. Jenom jednu pronajatou místnost. Tam, kde Venice protíná La Cienega. Jenom kousek od 109. Bylo mu v ní dobře. Asi tam budu muset zajet a odvézt domů jeho věci.“

Neagleyová požádala: „Směli bychom tu kancelář nejprve prohledat?“

„Zástupci šerifa ji už prohledali.“

„Rádi bychom ji prohledali ještě jednou.“

„Proč?“

„Protože musel pracovat na něčem větším než jen na ověřování minulosti.“

„Narkomani přece zabíjí. A zloději občas taky.“

Reacher se podíval na Charlieho a střetl se s Franzovým pohledem. „Ale ne způsobem, jakým ho zabili.“

„Dobře. Tak tu kancelář znovu prohledejte, jestli si přejete.“

Neagleyová se otázala: „Máte klíč?“

Angela pomalu vstala a odešla do kuchyně. Přinesla dva neoznačené klíče, jeden malý a jeden velký, na kovovém kroužku tři čísla v průměru. Stiskla je krátce v dlani a pak je poněkud neochotně podala Neagleyové.

„Byla bych ráda, kdybyste mi je vrátili,“ podotkla. „To jsou jeho jediné, které používal.“

Reacher se zeptal: „Uchovával také něco doma? Poznámky, složky, cokoliv podobného?“

„Tady?“ podivila se Angela. „Kam by se to vešlo? Když jsme se sem nastěhovali, přestal nosit nátělníky, aby ušetřil místo v zásuvce.“

„Kdy jste sem nastěhovali?“

Angela nehybně stála. Štíhlá žena, ale zdálo se, že zaplňuje celý prostor.

„Hned jak se narodil Charlie,“ řekla. „Chtěli jsme skutečný domov. Byli jsme tady velice šťastní. Neměli jsme moc místa, ale nic nám nechybělo.“

„Stalo se něco neobvyklého, když jste ho viděla naposledy?“

„Odešel ráno do práce, stejně jako vždycky. Nikdy se však už nevrátil.“

„Kdy to bylo?“

„Pět dnů před tím, než se tady objevili zástupci šerifa a oznámili mi, že našli jeho tělo.“

„Mluvil někdy o své práci?“

Angela se otázala: „Charlie, nechceš napít?“

Charlie odmítl. „Ne, děkuju, mami.“

Reacher se zeptal. „Bavil se s vámi Calvin někdy o své práci?“

„Moc ne. Ateliéry občas potřebovaly prověřit nějakého herce, jestli nemá škraloup. Vyprávěl mi drby ze šoubyznysu. Víc nic.“

Reacher podotkl. „Znám ho jako hodně otevřeného chlapa. Vždycky říkal, co si myslel.“

„V tom případě se nezměnil. Vy se domníváte, že někoho naštval?“

„Ne, jenom mě zajímalo, jestli se naučil trochu ovládat. A pokud ne, zda vám to nevadilo.“

„Naopak, líbilo se mi to. Líbilo se mi na něm úplně všechno. Vážila jsem si jeho upřímnosti a otevřenosti.“

„Takže se neurazíte, když budu také otevřený?“

„Klidně si poslužte.“

„Myslím, že před námi něco tajíte.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

ANGELA FRANZOVÁ si znovu sedla a zeptala se: „Co si myslíte, že před vámi tajím?“

„Něco užitečného,“ odpověděl Reacher.

„Užitečného? Co by pro mě mohlo být teď užitečné?“

„Nejenom pro vás. Taky pro nás. Calvin patřil vám, protože jste si ho vzala. Dobře. Nám ale také patřil, protože jsme s ním pracovali. Máme právo zjistit, co se s ním stalo, dokonce i když si to nepřejete.“

„Proč si myslíte, že před vámi něco skrývám?“

„Pokaždé, když jsem vám položil otázku, jste se jí pokusila vyhnout. Zeptal jsem se vás, na čem Calvin pracoval, a vy jste nás začala okázale usazovat. Zeptal jsem se ještě jednou a vy jste nařídila Charliemu, aby si šel hrát ven. Ne proto, abyste ho ušetřila odpovědi, ale proto, abyste získala čas k rozhodnutí, že žádnou odpověď neznáte.“

Angela pohlédla přes mrňavou místnost přímo na něj. „Zlomíte mi teď paži? Calvin vyprávěl, že vás viděl zlomit ruku při výslechu. Nebo to byl Dave O’Donnell?“

„Patrně já,“ opáčil Reacher. „O’Donnell spíš lámal nohy.“

„Přísahám,“ prohlásila Angela. „Nic před vámi netajím. Vůbec nic. Nevím, na čem Calvin pracoval, a nepověděl mi o tom.“

Reacher se na ni zadíval, hluboko do jejích modrých zmatených očí, a uvěřil jí, alespoň trochu. Cosi tajila, netýkalo se to však nutně Calvina Franze.

„Dobře,“ prohodil. „Omlouvám se.“

Krátce poté s Neagleyovou odešli, s pokyny, jak se dostat do Franzovy kanceláře v Culver City, a po dalším stručném vyslovení upřímné soustrasti a potřesení studenou křehkou rukou.

* * *

Muž jménem Thomas Brant sledoval, jak odcházejí. Nacházel se dvacet metrů od svého Crown Victoria zaparkovaného čtyřicet metrů od Franzova domu. Kráčel z malého obchodu se smíšeným zbožím s kelímkem kávy v ruce. Zpomalil a pozoroval zezadu Reachera s Neagleyovou, dokud nezahnuli za sto metrů vzdálený roh. Pak upil kávy a stiskl volnou rukou uložené číslo svého šéfa Curtise Mauneyho a popsal mu do hlasové schránky, co viděl.

* * *

Ve stejnou chvíli mířil muž v tmavomodrém obleku ke svému tmavomodrému sedanu chrysler. Sedan stál zaparkovaný v uličce mezi budovami hotelu Beverly Wilshire. Muž v obleku byl chudší o padesát dolarů, kterými uplatil recepčního, ale tím pádem i bohatší o novou informaci, která ho však zmátla. Zavolal svému šéfovi na mobil a sdělil: „Recepční tvrdí, že ten velký chlap se jmenuje Thomas Shannon, ale nikoho takového na seznamu nemáme.“

Šéf odvětil: „Myslím, že si můžeme být jistí, že náš seznam je kompletní.“

„To patrně můžeme.“

„Proto vycházejme z toho, že Thomas Shannon je falešné jméno. Tihle chlapi se drží zuby nehty starých zvyků. Tak pokračujte.“

* * *

Reacher počkal, až zahnou za roh z Franzovy ulice, a pak se zeptal: „Všimla sis toho světlehnědého Crown Vicu?“

„Zaparkovaného,“ upřesnila Neagleyová. „Čtyřicet metrů západně od domu, na druhé straně ulice. Základní model ,02’.“

„Myslím, že jsem ho zahlédl před Denny’s, když jsme tam jedli.“

„Jsi si jistý?“

„Ne úplně.“

„Staré Crown Vicy jsou běžná auta. Taxíky, soukromé drožky, rachotiny z půjčoven.“

„Patrně máš pravdu.“

„Stejně byl prázdný,“ upozornila Neagleyová. „Kvůli prázdným autům si nemusíme lámat hlavu.“

„Před Denny’s prázdný nebyl. Seděl v něm nějaký chlap.“

„Pokud se jednalo o stejné auto.“

Reacher se zastavil.

Neagleyová se otázala: „Chceš se vrátit?“

Reacher se na okamžik zamyslel a pak zavrtěl hlavou a opět vykročil.

„Ne,“ odpověděl. „Patrně to nic neznamená.“

* * *

Po dálnici 10 se sunula směrem na východ hustá kolona aut. Reacher s Neagleyovou se nevyznali v LA natolik, aby riskovali vedlejší silnice, tak jim osm kilometrů do Culver City trvalo déle, než kdyby šli pěšky. Dorazili k místu, kde Venice Boulevard protíná La Cienega Boulevard, a pak podle přesných pokynů Angely Franzové našli kancelář její zesnulého manžela. Sídlila v nízké řadě hnědých budov s výklady zakončené malou poštou. Rozhodně ne vlajkovou lodí americké pošty USPS. Připomínala obyčejný obchod. Reacher nevěděl, jak se těmhle úřadům říká. Filiálka? Satelitní pobočka? Poštovní doručovací stanice? Vedle byla levná lékárna, pak manikúra a čistírna. Potom Franzova kancelář. Prosklené dveře a výklad měla zevnitř přetřené hnědou barvou do výšky hlavy, takže světlo propouštěl jen úzký nezakrytý pruh nahoře. Po horním okraji barvy ujížděl zlatý, černě lemovaný autobus. Nápis Calvin Franz diskrétní vyšetřování a telefonní číslo stály na dveřích, ve stejném zlatočerném provedení, prostá písmena, tři řádky ve výši prsou, stručné sdělení přímo k věci.

„Smutné,“ poznamenal Reacher. „Nepřipadá ti? Z velké zelené mašinerie až sem?“

„Byl otcem,“ upozornila Neagleyová. „Vydělával snadné peníze. Rozhodl se ze svobodné vůle. Víc teď už nechtěl.“

„Ale vsadím se, že tvoje kancelář v Chicagu vypadá úplně jinak.“

„Ano,“ souhlasila Neagleyová. „To vypadá.“

Vytáhla kroužek s klíči, se kterým se Angela s tak těžkým srdcem loučila. Vzala do ruky větší z nich, odemkla a otevřela dveře. Dovnitř však nevešla.

Protože kancelář vypadala, jako by v ní vybuchla bomba.

Tvořila ji jediná čtvercová místnost, malá na obchod a velká na kancelář. Pokud se v ní někdy nacházely počítače, telefony a jiné přístroje, všechny zmizely. Kdosi prohledal psací stůl a kartotéky a rozmlátil je kladivem. Vytrhal všechno pevně namontované, přišroubované a přibité, aby odhalil případnou tajnou skrýš. Rozpáral křeslo a vytahal z něj čalounění. Vypáčil dřevěné ostění a rozcupoval izolaci. Strhl strop. Vyrval podlahu. Rozbil na padrť porcelánové vybavení koupelny. Celou podlahu pokrývala třicet čísel silná vrstva úlomků a cárů papíru.

Zkáza od stropu až na zem. Jako po teroristickém útoku.

Reacher pravil: „Zástupci šerifa z okresu LA by nebyli takhle důkladní.“

„To rozhodně ne,“ souhlasila Neagleyová. „Ani náhodou. Tohle provedli naši nepřátelé. Zahlazují stopy. Pokusili se posbírat všechno, co proti nim Franz měl. Ještě než se sem dostali zástupci šerifa. Patrně několik dní před nimi.“

„Zástupci to viděli a neinformovali Angelu? O ničem neví. Řekla, že sem zajede a odveze Franzovy věci domů.“

„Vůbec mě nepřekvapuje, že ji neinformovali. Proč by ji měli ještě víc rozrušit?“

Reacher ustoupil na chodník. Udělal krok doleva a pohlédl na úhledný zlatý nápis na dveřích: Calvin Franz diskrétní vyšetřování. Pozvedl ruku, zakryl kamarádovo jméno a pokusil si místo něj představit David O’Donnell. Potom dvojici jmen: Sanchez & Orozco. Pak: Karla Dixonová.

„Kéž by ti mizerové zvedli telefon,“ pronesl procítěně.

„Tohle se netýká nás jako skupiny,“ namítla Neagleyová. „To není možné. Uplynulo už víc než sedmnáct dní a nikdo na mě ještě nezaútočil.“

„Na mě také ne,“ podotkl Reacher. „Ale na druhou stranu, neobrátil se na mě ani Franz.“

„Jak to myslíš?“

„Kdyby se Franz ocitl v úzkých, koho by povolal? Ostatní z nás. Ale ne tebe, protože jsi se vyšplhala příliš nahoru a jsi příliš zaneprázdněná. A mě také ne, protože nikomu kromě tebe se mě nepodařilo najít. Co když se ale Franz dostal do obrovského maléru a povolal ostatní? Protože byli dosažitelnější než my dva? Co když mu všichni přispěchali na pomoc? Ocitli se na jedné lodi?“

„Včetně Swana?“

„Swan pracuje nejblíž. Dorazil by jako první.“

„To by bylo možné.“

„Pravděpodobné,“ upřesnil Reacher. „Jestli Franz někoho opravdu potřeboval, komu jinému by důvěřoval?“

„Měl zavolat mně,“ řekla Neagleyová. „Dostavila bych se.“

„Možná jsi byla další na seznamu. Třeba si nejdřív myslel, že šest lidí bude stačit.“

„Co by se ale muselo stát, aby zmizelo šest lidí? Šest našich lidí?“

„To se neodvažuju domyslet,“ opáčil Reacher a pak se odmlčel. Dřív by své lidi postavil proti každému. Mnohokrát to také udělal. A vždycky obstáli, proti horším protivníkům, než jací se normálně vyskytují mezi civilisty. Horším, protože vojenský výcvik rozšiřuje kriminální repertoár, ve všech důležitých oblastech.

Neagleyová ho pobídla: „Nemá cenu, abychom tady tak stáli. Tím jenom ztrácíme čas. Nic nenajdeme. Podle toho, jak kancelář vypadá, získali, co hledali.“

Reacher namítl: „Podle toho, jak kancelář vypadá, naopak nic nenašli.“

„Proč myslíš?“

„Vím to ze zkušenosti. Tohle místo je obrácené vzhůru nohama. Obrazně řečeno v něm nezůstal kámen na kameni. A když normálně něco hledáš, přestaneš, když to najdeš. Oni však nepřestali. Takže pokud náhodou uspěli, našli hledané až na posledním místě, kam se podívali. A jak moc pravděpodobné ti to přijde? Mně moc ne. Takže se domnívám, že nepřestali hledat, protože nenašli, co potřebovali.“

„Tak kde je to schované?“

„Nevím. Co by to mohlo být?“

„Například kus papíru, disketa nebo CD-ROM.“

„Něco malého,“ shrnul Reacher.

„Neodnesl to domů. Řekla bych, že odděloval práci a soukromý život.“

Uvažuj jako oni. Staň se jimi. Reacher se otočil a přitiskl se zády na dveře Franzovy kanceláře, jako by právě vycházel na chodník. Pokrčil prsty na ruce a zadíval se do prázdné dlaně. Za svůj život sepsal spoustu zpráv, ale vždycky jen na papír. Nikdy nepoužil počítač, ani nevypálil cédéčko. Věděl však, jak vypadá. Je to přibližně dvanácticentimetrový kousek polykarbonátu. Často v tenkém umělohmotném obalu. Disketa je menší. Hranatá, zhruba osm centimetrů na osm? Normální na třikrát složený arch papír by měřil dvacet centimetrů na deset.

Malé předměty.

Ale životně důležité.

Kam by Calvin Franz schoval něco malého, ale životně důležitého?

Neagleyová pravila: „Možná to měl v autě. Údajně jím jezdil do práce. Takže jestli to bylo cédéčko, mohl ho uložit do zásobníku přehrávače. Nenápadně všem na oči. Třeba na čtvrté místo za Johna Coltranea.“

„Za Milese Davise,“ opravil ji Reacher. „Dával přednost Milesi Davisovi. Johna Coltranea poslouchal jen na albech Milese Davise.“

„Mohl to cédéčko zamaskovat jako něco, co si sám stáhnul. Napsat na něj třeba fixem Miles Davis.“

„Našli by ho,“ namítl Reacher. „Takhle důkladní lidé by prohledali úplně všechno. A myslím, že by si Franz vybral bezpečnější místo. Nenápadně všem na očích znamená, že bys to cédéčko měla celou dobu na dosah. Nedokázala by ses uvolnit. A Franz se podle mě chtěl uvolnit. Chtěl dorazit domů za Angelou a Charliem a vypustit práci z hlavy.“

„Tak kde? V bezpečnostní schránce?“

„Banku jsem tady nikde neviděl. A pochybuju, že by měl Franz chuť si zajíždět. Ne v tomhle provozu. A ne pokud se jednalo o naléhavou záležitost. Bankovní otevírací hodiny nemusejí odpovídat pracovní době uštvaného detektiva.“

„Na kroužku jsou dva klíče,“ upozornila Neagleyová. „I když ten menší je pravděpodobně od psacího stolu.“

Reacher se opět otočil a pohlédl na trosky ztrácející se v přítmí. Někde mezi nimi se patrně povaloval zámek od psacího stolu. Kovový obdélníček vyrvaný ze dřeva a odhozený stranou. Obrátil se a přešel k obrubníku. Pohlédl doprava, pohlédl doleva. Znovu pokrčil prsty a zadíval se do prázdné dlaně.

Za prvé: Co bych schovával?

„Je to nějaký počítačový dokument,“ pravil. „Určitě. Protože věděli, že ho mají hledat. Kdyby to byl jen kus papíru, Franz by jim o něm neřekl. Nejdřív však nejspíš odnesli jeho počítače a narazili na stopy, které jim prozradily, že Franz dokumenty kopíroval. To se přece stává? V počítačích zůstává spousta stop. Franz jim však nechtěl prozradit, kam ty kopie uložil. Možná proto mu zlomili nohy. Nic z něj však nedostali, tak se sem vrátili a hledali naslepo.“

„Tak kde to je?“

Reacher opět pohlédl do dlaně.

Kam bych schoval něco malého a životně důležitého?

„Rozhodně ne pod kus kamene,“ odpověděl. „Vybral bych si lépe chráněné místo. Patrně v nějaké oficiální budově. Chtěl bych, aby byl za mou skrýš někdo zodpovědný.“

„Bezpečnostní schránka,“ zopakovala Neagleyová. „V bance. Na tom malém klíči není žádné označení. Přesně takové vydávají banky.“

„Banka se mi nelíbí,“ namítl Reacher. „Nevyhovuje mi otevírací doba a ta zajížďka. Jednou dvakrát by mi nevadila, ale ne častěji. V čemž spočívá jádro věci. Protože tady jde o jistou pravidelnost. Není-liž pravda? Nepracují tak lidé s počítači? Každý večer ukládají data. Takže se nejedná o jednorázovou záležitost. Franz postup několikrát opakoval. A to je důležité. Při jednorázové záležitosti si můžeš dovolit jisté obstrukce. Ale každý večer potřebuješ něco bezpečného, ale snadného. A nepřetržitě dostupného.“

„Já si data mailuju,“ sdělila Neagleyová. Reacher se na okamžik zarazil. Usmál se. „Tak vidíš,“ pravil. „Myslíš, že Franz dělal to samé?“

„V žádném případě,“ prohlásil Reacher. „E-mail by se vrátil na počítač, kterého se zmocnili jeho trýznitelé. Místo řádění v kanceláři by se z Franze snažili vyrazit heslo.“

„Tak jak to dělal?“

Reacher se otočil a přejel očima po řadě obchodů. Čistírna, manikúra, lékárna. Pošta.

„Žádné e-maily,“ prohlásil. „Obyčejná pošta. Přesně tak to dělal. Nahrál svá data na nějaký nosič, každý večer ho dal do obálky a hodil do schránky. Adresoval ho na sebe. Do své poštovní přihrádky. Protože tam si korespondenci vyzvedával. Na poště. Na dveřích nemá škvíru na dopisy. Jakmile se mu dostala obálka z ruky, byla v bezpečí. Stala se součástí oficiálního systému. Ve dne v noci na ni dohlížela parta zodpovědných pracovníků.“

„Dost pomalý způsob,“ poznamenala Neagleyová.

Reacher přikývl. „Musel mít v oběhu tři čtyři nosiče. Dva až tři z nich se vždycky nacházely v poště. Každý večer se však vracel domů s vědomím, že jeho nejnovější data jsou v bezpečí. Vyloupit poštovní přihrádku nebo přinutit úředníka, aby vydal, co ti nepatří, není jednoduché. USPS má byrokracii stejně neprůstřelnou jako švýcarská banka.“

„Ten malý klíč,“ řekla Neagleyová. „Není od jeho psacího stolu. Ani od bezpečnostní schránky.“ Reacher opět přikývl. „Je od jeho poštovní přihrádky,“ pravil.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

UKÁZALO SE VŠAK, že byrokracie poštovní služby Spojených států je dvojsečná. Bylo pozdě odpoledne. Čistírna měla stále otevřeno. Manikúra měla otevřeno. Lékárna měla otevřeno. Pošta však byla zavřená. Úřední hodiny končily ve čtyři.

„Zítra,“ prohodila Neagleyová. „Celý den strávíme v autě. Musíme také zajet do továrny, kde pracuje Swan. Pokud se nerozdělíme.“

„Na poštu musíme ve dvou,“ řekl Reacher. „Třeba se ale objeví někdo z ostatních a pomůže nám.“

„Kéž by. A přeju si to ne proto, že bych byla líná,“ opáčila Neagleyová. Pro jistotu vytáhla mobil a jako by ze zvyku se podívala na malý display. Žádná zpráva.

* * *

Zprávu neměla ani na recepci v hotelu. Ani v hotelové hlasové schránce. Na žádný z jejích laptopů nepřišel e-mail.

Vůbec nikdo se neozval.

„Nemůžou nás prostě ignorovat,“ prohlásila.

„Ne,“ souhlasil Reacher. „To by neudělali.“

„Začínám mít z toho velice nepříjemný pocit.“

„Já mám nepříjemný pocit od chvíle, co jsem přistoupil k tomu bankomatu v Portlandu. Utratil jsem veškeré peníze, protože jsem pozval někoho na večeři. Dvakrát. Teď lituju, že jsme nezůstali doma a neobjednali si pizzu. Možná by ji zaplatila. A já bych stále o ničem nevěděl.“

„Kdo to byl?“

„Jedna žena, co jsem potkal.“

„Hezká?“

„Jako obrázek.“

„Hezčí než Karla Dixonová?“

„Srovnatelně.“

„Hezčí než já?“

„Je něco takového vůbec možné?“

„Spal jsi s ní?“

„S kým?“

„S tou ženou z Portlandu.“

„Proč to chceš vědět?“

Neagleyová neodpověděla. Jen zamíchala jako karetní hráč pět listů s telefonními čísly a dva podala Reacherovi a tři si nechala. Na Reachera vyšli Tony Swan a Karla Dixonová. Chopil se telefonu na stolku a zkusil jako prvního Swana. Třicet, čtyřicet zazvonění, nikdo se neozval. Stiskl vidlici a vytočil číslo Dixonové. Volací kód 212 pro New York. Šest zazvonění a hned naskočil záznamník. Reacher se zaposlouchal do známého hlasu, počkal na dlouhý tón a zanechal stejnou zprávu jako před tím: „Tady je Jack Reacher s deset-třicet od Frances Neagleyové z hotelu Beverly Wilshire v Los Angeles v Kalifornii. Pohni zadkem a zavolej jí zpátky.“ Pak se na okamžik odmlčel a dodal: „Prosím, Karlo. Opravdu potřebujeme, aby ses ozvala.“ Potom zavěsil. Neagleyová právě zavírala mobil a vrtěla při tom hlavou.

„To nevěstí nic dobrého,“ povzdechla si. „Třeba jsou na dovolené.“

„Všichni ve stejnou dobu?“

„Nebo jsou všichni ve vězení. Bývali jsme dost ostrá parta.“

„To jsem prověřila jako první. Nejsou ve vězení.“ Reacher neodpověděl.

Neagleyová podotkla. „Tys měl Karlu opravdu rád, viď? Rozhodně jsi jí ten vzkaz nechával s nepřeslechnutelnou něhou v hlase.“

„Měl jsem vás rád všechny.“

„Ji ale obzvlášť. Vyspal jsi se s ní?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Naverboval jsem ji. Byl jsem její velící důstojník. Nebylo by to správné.“

„To byl jediný důvod?“

„Patrně.“

„Dobře.“

Reacher se zeptal: „Co víš o jejich práci? Nabízí se nějaké rozumné vysvětlení, proč nejsou tak dlouho k zastižení?“

„O’Donnell musel možná do zámoří,“ odpověděla Neagleyová. „Zabývá se běžnými případy. Manželské neshody by ho mohly zavést do nějakého hotelu na ostrově v Pacifiku. Nebo kamkoliv jinam, pokud vymáhá nezaplacené výživné. Únos či adopce dítěte by ho mohly zavát ještě mnohem dál. Rodiče toužící adoptovat dítě někdy posílají detektivy do východní Evropy, do Číny a spousty jiných zemí, aby zjistili, jestli je transakce košer. Existuje spousta možných důvodů.“

„Ale?“

„Musela bych přemluvit samu sebe, abych alespoň jednomu z nich věřila.“

„Co Karla?“

„Mohla by pátrat na Kajmanských ostrovech po penězích. Ale to by podle mě dokázala i přes počítač ze své kanceláře. Protože ty peníze se tam nepovalují fyzicky.“

„Tak kde jsou?“

„Existují jen imaginárně. Přelévají se po drátech mezi počítači.“

„A co Sanchez a Orozco?“

„Žijí v uzavřeném světě. Nevidím důvod, proč by někdy museli opustit Vegas. Rozhodně ne pracovně.“

„Co víme o společnosti, kde pracuje Swan?“

„Existuje. Dělá obchody. Je zaregistrovaná. Má adresu. Kromě toho nic moc.

„Pravděpodobně jim záleží na bezpečnostních opatřeních, jinak by nenajali Swana.“

„Všem výrobcům obranných zařízení záleží na bezpečnosti. Nebo se alespoň domnívají, že by jim na ní mělo záležet, protože chtějí vzbudit dojem, že to, co vyrábějí, je důležité.“

Na to Reacher nic neřekl. Jen seděl a díval se ven z okna. Už se stmívalo. Dlouhý den se chýlil ke konci. Řekl: „To ráno, co Franz zmizel, nešel do kanceláře.“

„Myslíš?“

„Vím to. Angela měla jeho klíče. Nechal je doma. Ten den měl namířeno někam jinam.“

Neagleyová neodpověděla.

„A majitel kanceláře v Culver City se setkal s jeho vrahy,“ doplnil Reacher. „Nevylomili zámek na dveřích. A nevzali klíč Franzovi, protože ho neměl v kapse. Proto ho museli vylákat na majiteli nebo si ho od něj koupit. Takže majitel je viděl. Což znamená, že nás zítra čeká další úkol. Musíme toho majitele vyhledat.“

„Franz mi měl zavolat,“ podotkla Neagleyová. „Nechala bych všechno ležet.“

„Škoda, že to neudělal,“ zalitoval Reacher. „Kdybys mu přispěchala na pomoc, k ničemu hroznému by nedošlo.“

* * *

Reacher s Neagleyovou se navečeřeli v hotelové restauraci, v přízemí v předním rohu vestibulu, kde stála láhev stolní vody z Norska osm dolarů. Pak si popřáli dobrou noc, rozdělili se a zamířili ke svým pokojům. Reachera ubytovali v křiklavé krychli dvě patra pod apartmá Neagleyové. Reacher se svlékl, osprchoval, složil si oblečení a zastrčil je pod matraci, aby vypadalo vyžehleně. Lehl si do postele, složil ruce za hlavu a zadíval se do stropu. Minutu myslel na Calvina Franze, v krátkých stručných obrazech, jakými v televizních spotech představují životopisy politických kandidátů. Některé z těch obrazů zabarvil čas do sépiova, jiné vybledly, ale Franz se ve všech z nich pohyboval, mluvil a smál, plný elánu a energie. Potom na jeho místo nastoupila Karla Dixonová, malá, sarkastická, žertující s Franzem. Připojil se i Dave O’Donnell, vysoký, světlovlasý, pohledný, jako burzovní makléř s vyhazovacím nožem. A Jorge Sanchez, houževnatý, s přimhouřenýma očima a náznakem úsměvu na rtech, při kterém ukazoval zlatý zub a nejvyšší spokojenost, jakou byl schopen dát najevo. A Tony Swan, stejně široký jako vysoký. A Manuel Orozco, otevírající a zavírající zapalovač Zippo, protože miloval ten zvuk. Zjevil se dokonce i Stan Lowrey. Pokyvoval hlavou a bubnoval prsty do stolu v rytmu, který slyšel jen on sám.

Potom Reacher zamrkal, všechny obrazy odehnal, zavřel oči a usnul, v půl jedenácté večer, po dlouhém náročném dni.

* * *

V půl jedenácté večer losangeleského času bylo v New Yorku půl druhé ráno následujícího dne a na letišti JFK právě přistálo poslední letadlo společnosti British Airways z Londýna. Přiletělo se zpožděním, takže imigrační úředníci v terminálu British Airways už měli po službě a letadlo muselo zarolovat k terminálu čtyři a vypustit pasažéry do tamější velké příletové haly. Jako třetí stál ve frontě na odbavení pasažér první třídy, který většinu letu proklimbal na sedadle 2K. Byl středně vysoký, středně těžký, draze oblečený a vyzařovala z něj přátelská sebevědomá zdvořilost, typická pro lidi, kteří si uvědomují, jaké mají štěstí, že prožili celý život v blahobytu. Bylo mu přibližně čtyřicet. Měl husté černé vlasy, lesklé a krásně zastřižené, a onen druh nahnědlé pokožky a pravidelné rysy, podle kterých se nedalo poznat, jestli pochází z Indie, Pákistánu, Íránu, Sýrie, Libanonu, Alžíru nebo dokonce z Izraele či Itálie. Prokázal se britským pasem a imigrační úředník na něm neshledal nic závadného, stejně jako počítač na otiscích pěstěných prstů. Sedmnáct minut poté, co si rozepnul bezpečnostní pás, vyšel onen muž do prozářené newyorské noci a zamířil rázně k prvnímu z čekajících taxíků.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

V ŠEST HODIN NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA vystoupal Reacher k apartmá Neagleyové. Neagleyová už byla vzhůru a osprchovaná. Reacher tipoval, že někde hodinu cvičila. Buď u sebe v pokoji, nebo v hotelové tělocvičně. Nebo si šla zaběhat. Působila probuzeně a vitálně, jako by jí v žilách proudila spousta okysličené krve.

Objednali si snídani na pokoj a čekání strávili dalším kolečkem bezvýsledných telefonátů. Nikdo se neozval ani ve východním LA, ani v Nevadě, ani v New Yorku, ani ve Washingtonu. Nezanechali žádné vzkazy. Nezkusili čísla podruhé. Když zavěsili, nemluvili o tom. Jen tiše seděli, dokud se neobjevil číšník s vejci, palačinkami, slaninou a kávou. Po jídle zavolala Neagleyová do garáží a nechala si přistavit auto.

„Nejdřív Franz?“ zeptala se.

Reacher přikývl. „K Franzovi to máme nejblíž.“

Tak sjeli výtahem, nastoupili společně do mustangu a po La Cienega se doplížili na jih k poště na okraji Culver City.

* * *

Zaparkovali přímo před Franzovou zdemolovanou kanceláří a vrátili se pěšky kolem čistírny, manikúry a levné lékárny. Pošta zela prázdnotou. Cedulka na dveřích hlásala, že má otevřeno už půl hodiny. Počáteční nával už očividně pominul.

„Nemůžeme se do toho pustit, když je tady takhle prázdno,“ upozornil Reacher.

„Tak pojďme nejdřív najít majitele kanceláře,“ navrhla Neagleyová.

Zeptali se v lékárně. Pod zastaralou bezpečnostní kamerou stál za výdejním pultem stařík v krátkém bílém plášti. Pověděl jim, že majitel čistírny je zároveň i majitelem kanceláře. Mluvil s obezřetnou záští, jakou používají nájemníci vůči domácím, kterým odvádí peníze za nájem. Vylíčil krátkou historku, jak jeho úspěšný soused přišel z Koreje, otevřel si čistírnu a ze zisků si koupil celou ulici. Americký sen v praxi. Reacher s Neagleyovou mu poděkovali, prošli kolem manikúry, nahlédli do čistírny a okamžitě našli správného muže. Oháněl se v přecpaném pracovním prostoru prosyceném zápachem chemikálií. Kolem něj vířilo šest bubnových praček. Syčely mandly. Nad hlavou mu na automatickém páse projížděla ramínka se šaty zabalenými do pytlů. Potil se. Pracoval tvrdě. Vypadal, že by si zasloužil dvě ulice. Nebo tři. Možná je už vlastnil. Nebo i víc.

Reacher přešel rovnou k věci. Zeptal se: „Kdy jste naposledy viděl Calvina Franze?“

„Moc jsem ho nevídal,“ odpověděl muž. „Nešlo to. Hned jak se nastěhoval, přetřel okna barvou.“ Muž se tvářil, jako by ho to dost rozzlobilo. Jako by věděl, že bude mít spoustu práce se škrábáním, než bude moct místnost zase pronajmout.

Reacher pravil: „Musel jste ho vidět přicházet a odcházet. Vsadím se, že nikdo nepracuje déle než vy.“

„Občas jsem ho zahlédl,“ připustil muž.

„A kdy to občas skončilo?“

„Před třemi čtyřmi týdny.“

„Krátce před tím, než se u vás objevili ti chlapi, co chtěli klíč od jeho kanceláře?“

„Jací chlapi?“

„Chlapi, kterým jste dal ten klíč.“

„Byli to policajti.“

„Až ti druzí chlapi byli policajti.“

„Stejně jako ti první.“

„Ukázali vám odznak?“

„Jsem si jistý, že to udělali.“

„A já si jsem jistý, že to neudělali,“ opáčil Reacher. „Jsem si jistý, že vám místo něj ukázali stodolarovku. Možná dvě nebo tři.“

„Co má být? Je to můj klíč a můj dům.“

„Jak vypadali?“

„Proč bych vám to měl povědět?“

„Protože Franz byl náš kamarád.“

„Byl?“

„Je mrtvý. Někdo ho vyhodil z vrtulníku.“

Majitel čistírny jen pokrčil rameny.

„Nepamatuju se na ně,“ odvětil.

„Zničili vám majetek,“ řekl Reacher. „Ať už vám za ten klíč zaplatili cokoliv, nepokryje ta částka způsobené škody.“

„Oprava je můj problém. Je to můj dům.“

„Co kdyby to byla vaše hromada kouřícího popela? Co kdybych se dneska v noci vrátil a celý ten váš slavný dům podpálil?“

„Dostal byste se do vězení.“

„To si nemyslím. Někdo, kdo má tak špatnou paměť jako vy, by mě nebyl schopen popsat policii.“

Muž přikývl. „Byli to běloši. Dva. V modrých oblecích. S novým autem. Vypadali úplně normálně.“

„Nic víc?“

„Prostě běloši. Žádní policajti. Na to byli příliš upravení a bohatí.“

„Nebylo na nich vůbec nic zvláštního?“

„Kdybych mohl, tak bych vám to pověděl. Zničili mi majetek.“

„Dobře.“

„S vaším kamarádem je mi to moc líto. Přišel mi sympatický.“

„To také byl,“ ujistil ho Reacher.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

REACHER S NEAGLEYOVOU se vrátili pěšky k poště. Byla malá a zaprášená. Vyzdobená jako jakékoliv jiné státní zařízení. Opět se trochu zaplnila. Rozproudil se v ní normální dopolední provoz. Před jediným pracujícím úředníkem stála krátká fronta zákazníků. Neagleyová podala Reacherovi Franzovy klíče a zařadila se do fronty. Reacher přistoupil k nízkému pultíku vzadu a namátkou vytáhl jeden z vyrovnaných formulářů. Byla to žádost o potvrzení převzetí dodávky. Chopil se propisovačky na řetízku a předstíral, že formulář vyplňuje. Natočil se bokem, opřel se o loket a dál pohyboval rukou. Pohlédl na Neagleyovou. Od úředníka ji dělily zhruba tři minuty. Reacher ten čas využil k prohlídce poštovních přihrádek.

Pokrývaly celou zadní stěnu prostoru pošty. Ve trojím provedení. Malé, střední, velké. Šest vodorovných řad malých, pod nimi čtyři řady středních a u podlahy tři řady velkých. Celkem sto osmdesát malých, devadesát šest středních a padesát čtyři velkých. Dohromady tři sta třicet přihrádek.

Která je Franzova?

Určitě jedna z velkých. Franz pracoval jako detektiv a detektivové dostávají spoustu zásilek. Některé z nich budou vypadat jako silné balíčky A4. Výpisy z trestních rejstříků, zprávy o finanční situaci, soudní zápisy, fotografie dvacet na dvacet pět. Velké, tuhé obálky. Odborné časopisy. Proto velká přihrádka.

Ale která?

To se nedalo určit. Kdyby si mohl Franz svobodně vybrat, zvolil by horní řadu, třetí od podlahy, na pravém konci. Komu by se chtělo chodit zbytečně daleko od vstupních dveří a potom se krčit nad linoleem? Franz však svobodnou volbu neměl. Pokud chcete poštovní přihrádku, spokojíte se s jakoukoliv, která je k dispozici. Privilegium po zesnulém předchůdci. Někdo zemře nebo se odstěhuje, přihrádka se uvolní a vy ji zdědíte. Vylosujete si ji. Vyhrajete v loterii. Jedno šťastné číslo z padesáti čtyř.

Reacher si zastrčil levačku do kapsy a sevřel Franzův klíč. Odhadoval, že na vyzkoušení jedné přihrádky bude potřebovat dvě tři vteřiny. V nejhorším případě bude tři minuty tancovat před nastoupeným šikem. Velice dobře viditelný. V úplně nejhorším případě bude právě zkoušet přihrádku, když k němu zezadu přistoupí její právoplatný majitel. Otázky, stížnosti, křik, přivolaná poštovní policie, potenciální federální případ. Reacher nepochyboval, že by se mu z pošty podařilo uniknout bez šrámu, ale nechtělo se mu odcházet s prázdnýma rukama.

Zaslechl, jak Neagleyová říká: „Dobrý den.“

Střelil očima doleva a viděl, že přistupuje k přepážce. Sklání se, upoutává na sebe pozornost. Viděl, jak na ni úředník upírá pohled. Reacher odložil propisovačku a vytáhl z kapsy klíč. Přistoupil nenápadně ke stěně s přihrádkami a zkusil první vlevo, třetí od země.

Chyba.

Zalomcoval klíčkem po směru a proti směru hodinových ručiček. Marně. Vytáhl ho a zastrčil do dolního zámku. Chyba. Zámek úplně při zemi. Chyba.

Neagleyová kladla složitou otázku o cenách letecké pošty. Lokty se opírala o přepážku. Mluvila tak, že úředník si musel připadat jako nejdůležitější člověk na světě. Reacher ustoupil doprava a zkusil vedlejší přihrádku, třetí v řadě od podlahy.

Chyba.

Čtyři vyřízené, zbývá padesát. Uplynulo dvanáct vteřin, šance se zvýšila od jedné celé osmdesáti pěti ku stu na dvě ku stu. Reacher zkusil přihrádku uprostřed. Chyba. Přikrčil se a zkusil přihrádku u podlahy.

Chyba.

Zůstal přikrčený a posunul se doprava. Začal od spodní přihrádky. Bezúspěšně. Štěstí mu nepřálo ani u prostřední. Ani u horní. Devět vyřízených, uplynulo dvacet pět vteřin. Neagleyová stále hovořila. Potom si Reacher všiml, že se k němu zleva vmáčkla nějaká žena. Otevřela svou přihrádku, úplně nahoře. Vytáhla hustou změť propleteného harampádí. Začala se v něm prohrabovat. Hoď sebou, poprosil ji Reacher v duchu. Běž to vyhodit do koše. Žena se vzdálila. Reacher udělal krok doprava a pustil se do čtvrté svislé řady. Neagleyová stále mluvila. Úředník jí stále naslouchal. Klíč se nehodil k horní přihrádce. Nehodil se k prostřední. Nehodil se ke spodní.

Dvanáct vyřízeno. Šance se vyhoupla na jednu ku čtyřiceti dvěma. Lepší, ale stále ne dostatečně. Reacher neuspěl ani v páté řadě. Ani v šesté. Osmnáct vyřízeno. Zbývá třicet jedna. Šance se celou dobu zvyšovala. Neztrácej optimismus. Neagleyová stále mluvila. Reacher ji slyšel. Věděl, že lidé ve frontě za ní brzy propadnou nervozitě. Začnou přešlapovat z nohy na nohu. Rozhlížet se po okolí, znudění a zvědaví.

Zastrčil klíč do horní přihrádky v sedmé řadě a zalomcoval klíčem. Zámek nepovolil. Stejně jako prostřední. A nejspodnější. Neagleyová přestala mluvit. Úředník jí cosi vysvětloval. Neagleyová předstírala, že nechápe. Reacher se opět přesunul doprava. K osmé řadě. Klíč se nehodil k hornímu zámku. Místnost pomalu utichala. Reacher cítil, jak mu záda propalují pohledy. Spustil ruku a zkusil prostřední přihrádku v osmé řadě.

Zalomcoval klíčem. Chrastivý kovový zvuk zazněl velice hlasitě.

Chyba.

V místnosti se rozhostilo ticho.

Reacher zkusil nejnižší přihrádku v osmé řadě.

Zalomcoval klíčem.

Klíč se otočil.

Zámek povolil.

Reacher o krok ustoupil, otevřel malá dvířka a sehnul se. Přihrádka byla plná. Obálky s ochrannou bublinkovou vycpávkou, velké hnědé obálky, velké bílé obálky, dopisy, katalogy, časopisy v umělohmotném obalu, pohlednice.

Místnost opět ožila.

Reacher zaslechl Neagleyovou říkat: „Nesmírně vám děkuju. Moc jste mi pomohl.“ Pak se ozvaly její kroky na dlaždičkách. Reacher slyšel, jak se fronta u přepážky pohnula. Vycítil, že v zákaznících se opět rozhořela naděje, že vyřídí své záležitosti dřív, než zestárnou a umřou. Zabořil ruce do přihrádky a přitáhl k sobě její obsah. Shrnul ho do hraničky, sevřel ji pevně v dlaních a narovnal se. Nacpal si hraničku do podpaží, zamkl přihrádku, zastrčil si do kapsy klíč a vyšel ležérním krokem na ulici.

* * *

Neagleyová na něj čekala v mustangu o tři vchody dál. Reacher se předklonil, položil hraničku mezi sedadlo řidiče a spolujezdce a nastoupil si. Probral hraničku a vytáhl čtyři obálky s bublinkovou fólií adresované známým Franzovým písmem na vlastní adresu.

„Na cédéčka jsou příliš malé,“ poznamenal.

Seřadil obálky podle razítek. Nejčerstvější pocházelo z rána, kdy Franz zmizel.

„Odeslal ji ale večer před tím,“ řekl.

Otevřel obálku a vyklepal malý stříbrný předmět. Kovový, plochý, pět centimetrů dlouhý, dva a půl centimetru široký, s umělohmotnou čepičkou. Vypadal jako přívěsek na klíče. Na sobě měl napsáno 128 MB.

„Co to je?“ zeptal se.

„Slangově se tomu říká fleška,“ vysvětlila Neagleyová. „Je to něco jako nová verze diskety. Jenom daleko bytelnější a se stokrát větší pamětí.“

„K čemu je dobrá?“

„Zastrčíme ji do jednoho z mých počítačů a uvidíme, co je na ní.“

„Takhle jednoduše?“

„Pokud není chráněná heslem. Což je velice pravděpodobné.“

„Neexistuje nějaký software, který by nám pomohl?“

„Kdysi existoval. Ale ty časy už pominuly. Technika se stále zlepšuje. Nebo zhoršuje, záleží na úhlu pohledu.“

„Tak co podnikneme?“

„Během cesty si připravíme pomyslný seznam. S nápady, jaké heslo by mohl zvolit. Starým způsobem. Řekla bych, že máme tři pokusy, než se soubory samy vymažou.“

Nastartovala a odlepila se od chodníku. Ve volném pruhu před požárním hydrantem se elegantně otočila a vyrazila na sever k La Cienega.

* * *

Muž v tmavomodrém obleku pozoroval, jak odjíždějí. Schovával se za svým tmavomodrým sedanem chrysler, čtyřicet metrů daleko na místě rezervovaném pro zákazníky lékárny. Otevřel mobil a zavolal šéfovi.

„Tentokrát si Franzovy kanceláře vůbec nevšimli,“ oznámil. „Místo toho si povídali s majitelem. Pak se pěkně dlouho zdrželi na poště. Domnívám se, že Franz ty dokumenty posílal sám sobě. Proto jsme je nenašli. A oni se jich teď pravděpodobně zmocnili.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

NEAGLEYOVÁ ZASTRČILA FLEŠKU do zdířky na boku svého laptopu. Reacher sledoval obrazovku. Vteřinu se nic nedělo a pak se objevila ikona. Nepatrně stylizovaná podoba tyčinky zvané fleška. Okénko u ní hlásalo: bez názvu. Neagleyová přejela špičkou prstu přes zabudovanou myš a dvakrát klikla.

Ikona se roztáhla přes celou obrazovku a požádala o heslo.

„Doprčic,“ ulevila si Neagleyová.

„To se dalo čekat,“ pokusil se ji uklidnit Reacher.

„Nápady?“

Reacher kdysi dávno rozlouskl spoustu počítačových hesel. Jako vždycky se musel vžít do člověka, který heslo zadal, a myslet jako on. Stát se jím. Skuteční paranoici používali kombinaci velkých a malých písmen a čísel, která měla význam jen pro ně osobně. Taková hesla se nedala odhadnout. Ale Franz nebyl žádný paranoik. Byl pohodář, bezpečnostní pravidla bral s lehkou dávkou humoru, ale ukázněně je dodržoval. A dával přednost slovům, ne číslům. Měl spoustu zájmů a koníčků. Dokázal se zamilovat a zůstával věrný. Měl průměrný vkus. A sloní paměť.

Reacher nadiktoval: „Angela, Charlie, Miles Davis, Dodgers, Koufax, Panama, Pfeiffer, MASH, Brooklyn, Heidi, Jennifer.“

Neagleyová si všechno zapsala na čistou stránku do svého kroužkového bloku.

„Proč právě tahle slova?“ zeptala se. „Angela a Charlie se nabízejí. Jeho manželka a syn.“

„Nabízejí se příliš.“

„Možná ano. Možná ne. Miles Davis byl jeho oblíbený hudebník, Dodgers jeho oblíbený tým a Sandy Koufax oblíbený hráč.“

„To zní pravděpodobně. Proč Panama?“

„Tam ho povolali na konci roku 1989. Myslím, že si tam prožil největší profesionální zadostiučinění. Určitě na ně nezapomněl.“

„Pfeiffer jako Michelle Pfeifferová?“

„Jeho oblíbená herečka.“

„Angela se jí trochu podobá, nepřijde ti?“

„Takže víš, co myslím.“

„MASH?“

„Jeho absolutně nejoblíbenější seriál,“ objasnil Reacher. „Před deseti lety, když jsi ho ještě znal,“ upozornila ho Neagleyová. „Od té doby odvysílali spoustu dalších dobrých seriálů.“

„Hesla mívají kořeny hluboko v minulosti.“

„MASH je moc krátké. Většina softwarů teď požaduje nejméně šest písmen.“

„Dobře, vypusťme MASH.“

„Brooklyn?“

„Tam se narodil.“

„To jsem nevěděla.“

„Nevěděl to skoro nikdo. Když byl malý, přestěhovala se jeho rodina na Západ. Proto by to bylo dobré heslo.“

„Heidi?“

„Jeho první vážná známost. Údajně nádherná kočka. Skvělá v posteli. Franz byl do ní blázen.“

„O něčem takovém nemám vůbec tušení. Očividně jste mě vyloučili z chlapských rozhovorů.“

„Jasně,“ potvrdil Reacher. „Stejně jako Karlu Dixonovou. Nechtěli jsme působit moc emocionálně.“

„Heidi škrtám ze seznamu. Je to jenom pět písmen a Franzovi teď záleželo na Angele. Nepřišlo by mu správné použít jako heslo jméno bývalé přítelkyně, ať už byla sebekrásnější a sexy. Ze stejného důvodu škrtám Michelle Pfeifferovou. A kdo byla Jennifer? Jeho druhá přítelkyně? Byla také dobrá v posteli?“

„Jennifer se jmenoval jeho pes. Měl ho jako malý kluk. Byl to černý oříšek. Dožil se osmnácti let. Franzovi zlomilo srdce, když zemřel.“

„Dobře, to by jako heslo šlo. Zůstalo nám ale šest možností. Máme jenom tři pokusy.“

„Dvanáct pokusů,“ poupravil Reacher. „Čtyři obálky, čtyři flešky. Když budeme postupovat podle razítek na obálkách, můžeme si dovolit zničit tři nejstarší. Stejně obsahují zastaralé údaje.“

* * *

Neagleyová vyrovnala na hotelový stůl čtyři flešky přesně podle dat odeslání. „Jsi si jistý, že neměnil heslo každý den?“

„Franz?“ podivil se Reacher. „To myslíš vážně? Člověk jako Franz si vybere heslo, které pro něj něco znamená, a napořád se ho drží.“

Neagleyová zasunula do počítače nejstarší flešku a počkala, až se objeví odpovídající ikona. Klikla na ni a přejela kurzorem přímo na okénko hesla.

„Dobře,“ pravila. „Chceš určit priority?“

„Zkus nejdřív jména lidí. Potom míst. Myslím, že by takhle také uvažoval.“

„Jsou Dodgers jméno lidí?“

„Samozřejmě. Baseball hrají lidé.“

„Chápu. Začneme ale hudbou,“ rozhodla Neagleyová. Napsala Miles-Davis a stiskla enter. Okamžik se nic nedělo a pak obrazovka potemněla, znovu se rozzářila a naskočilo na ní okénko s červeným varováním: Váš první pokus je neplatný. Použili jste nesprávné heslo.

„O jednu možnost méně,“ poznamenala Neagleyová. „Teď sport.“

Zkusila Dodgers.

Nesprávné heslo.

„O dvě méně.“ Napsala Koufax.

V laptopu to zahrčelo a obrazovka zčernala.

„Co se stalo?“ zeptal se Reacher.

„Ničí data,“ objasnila Neagleyová. „Maže je. Koufax nebylo správné heslo. O tři méně.“

Vytáhla z portu flešku a odhodila ji vysokým stříbrným obloukem do koše. Zastrčila do počítače druhou. Napsala Jennifer.

Nesprávné heslo.

„O čtyři méně,“ pravila. „Jeho štěně to také není.“

Zkusila Panama.

Nesprávné heslo.

„O pět méně.“ Napsala Brooklyn.

Obrazovka zčernala a laptop zachrčel.

„O šest méně,“ prohlásila. „Není to ani jeho milované rodiště. Neměl jsi pravdu, Reachere.“

Druhá fleška odlétla do koše a Neagleyová zastrčila do počítače třetí. „Nějaký nápad?“

„Teď je řada na tobě. Já jsem patrně vyšel ze cviku.“

„Co jeho staré identifikační číslo?“

„O tom pochybuju. Měl rád slova, ne čísla. A já jsem měl identifikační číslo stejné jako číslo sociálního pojištění. U něj to bylo patrně to samé, takže tohle heslo by se příliš nabízelo.“

„Co bys použil ty?“

„Já? Já mám rád čísla. Horní řada na klávesnici, všechna pěkně za sebou, krásně se na ně dosáhne. Člověk ani nemusí umět psát na stroji.“

„Jaké číslo bys použil?“

„Šestimístné? Vzal bych asi datum narození, měsíc, den, rok, a našel první nejbližší prvočíslo.“ Pak se Reacher na okamžik zamyslel a dodal: „Což by byl vlastně problém, protože by mi vyšla dvě stejně vzdálená prvočísla, jedno přesně o sedm nižší a druhé přesně o sedm vyšší. Takže bych spíš použil druhou odmocninu zaokrouhlenou na tři desetinná místa. Vynechal bych desetinnou čárku a získal šest čísel, všechna jiná.“

„Zvláštní nápad,“ utrousila Neagleyová. „Myslím, že si můžeme být jistí, že by si Franz nic takového nevybral. Nevybral by si to patrně nikdo na světě.“

„Proto by to bylo dobré heslo.“

„Co bylo jeho první auto?“

„Nejspíš nějaká děsná rachotina.“

„Kluci ale přece mají auta rádi? Měl je také rád?“

„Já auta rád nemám.“

„Uvažuj jako on, Reachere. Měl rád auta?“

„Vždycky si přál červeného jaguára XKE.“

„Stálo by to za pokus?“

Muž se spoustou zájmů a koníčků. Dokázal se zamilovat a zůstával věrný.

„Možná,“ pravil Reacher. „Rozhodně to musí být něco, co pro něj hodně znamenalo. Něco jako talisman, slovo, které mu při pouhém pohledu na obrazovku dodávalo hřejivý pocit štěstí. Buď něco, co pro něj hrálo velkou roli v minulosti, nebo přetrvávající předmět touhy či lásky. Takže XKE by mohlo fungovat.“

„Mám to zkusit? Zbývá nám jenom šest možností.“

„Zkusil bych to, i kdyby nám jich zbývalo šest set.“

„Počkej,“ vyhrkla Neagleyová. „Co nám říkala Angela? O tom, jak neustále opakoval nezahrávejte si se zvláštními vyšetřovateli?“

„To by bylo pěkně dlouhé heslo.“

„Tak ho pojďme rozpůlit. Buď zvláštní vyšetřovatelé, nebo nezahrávej si.“

Sloní paměť. Reacher přikývl. „Neměli jsme se tenkrát špatně, co říkáš? Takže vzpomínka na staré časy v něm možná vyvolávala hřejivý pocit. Zejména když trčel v Culver City a nedělal nic úchvatného. Lidé se v nostalgii vyžívají. Jako v té písničce Takoví jsme byli.

„Byl to také film.“

„Tak vidíš. Takhle se rozněžňuje spousta lidí.“

„Co mám zkusit jako první?“

Reacherovi se ozval v uších Charlieho vysoký rozechvělý hlas: Nezahrávejte si.

„Nezahrávejte si,“ rozhodl.

Neagleyová napsala nezahrávej si.

Stiskla enter.

Nesprávné heslo.

„Do prdele,“ ulevila si.

Napsala zvlastnivysetrovatele. Podržela prst nad klávesou enter.

„To je hodně dlouhé,“ poznamenal Reacher.

„Ano, nebo ne?“

„Zkus to.“

Nesprávné heslo.

Neagleyová to okomentovala slovem krucinál a pak se odmlčela.

Reacherovi se stále honil hlavou Charlie. A jeho židlička se jménem vypáleným na podpěrce pod hlavu. Dokázal si představit, jak ho tam Franz pevnou rukou vypaloval. Cítil kouřící dřevo. Dárek otce synovi. Patrně zamýšlený jako první z mnoha. Láska, hrdost, zodpovědnost.

„Líbí se mi Charlie,“ poznamenal.

„Mně taky,“ souhlasila Neagleyová. „Je to správný kluk.“

„Ne, myslím jako heslo.“

„Příliš se nabízí.“

„Franz nebral tyhle věci moc vážně. Nerad ztrácel čas. Přišlo by mu jednodušší zadat starou známou věc, než přemlouvat počítač, aby přijal nějakou novinku.“

„Přesto se Charlie příliš nabízí. A musel brát bezpečnostní opatření vážně. Alespoň tentokrát. Dostal se do obrovského maléru a posílal sám sobě poštu.“

„Třeba mu to přišlo jako dvojitý blaf. Charlie se tak nabízí, že by nikoho nenapadlo, aby ho použil. Bylo by to velice účinné heslo.“

„To je možné, ale ne pravděpodobné.“

„Co si stejně myslíš, že na té flešce najdeme?“

„Něco, co opravdu potřebujeme vidět.“

„Zkus kvůli mně Charlieho.“

Neagleyová pokrčila rameny a napsala Charlie.

Zmáčkla enter.

Nesprávné heslo.

Laptop zavrčel a data se sama vymazala.

„O devět méně,“ oznámila Neagleyová. Odhodila do koše třetí flešku a zastrčila do počítače čtvrtou. Poslední. „Zbývají nám tři pokusy.“

Reacher se zeptal: „Koho miloval před Charliem?“

„Angelu,“ odpověděla Neagleyová. „Opět příliš zřejmé.“

„Zkus to.“

„Jsi si jistý?“

„Jsem hazardní hráč.“

„Opravdu nám zbývají jenom tři možnosti.“

„Zkus to,“ zopakoval Reacher.

Neagleyová napsala Angela.

Stiskla enter.

Nesprávné heslo.

„O deset méně,“ oznámila. „Zbývají nám dva pokusy.“

„Co takhle Angela Franzová?“

„To je ještě horší.“

„Co její jméno za svobodna?“

„Nemám tušení, jak se za svobodna jmenovala.“

„Zavolej jí a zeptej se.“

„To myslíš vážně?“

„Pojďme to alespoň zjistit.“

Tak Neagleyová zalistovala v zápisníku, našla číslo a zadala ho do mobilu. Představila se a chvíli nezávazně klábosila. Potom položila otázku. Reacher nezaslechl, co jí Angela odpověděla. Ale všiml si, že se Neagleyové nepatrně rozšířily oči, což v jejím případě znamenalo šok, při kterém by se jiní zhroutili na podlahu.

Ukončila hovor.

„Za svobodna se jmenovala Pfeifferová,“ oznámila.

„Zajímavé.“

„Velice.“

„Jsou příbuzné?“

„To mi neřekla.“

„Tak to zkus. Franz by tím nádherně zabil dvě mouchy jednou ranou. Použil by jména žen, které obdivuje, a netrápily by ho při tom výčitky svědomí.“

Neagleyová napsala Pfeiffer.

Stiskla enter.

Nesprávné heslo.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

V HOTELOVÉM POKOJI se dalo sotva dýchat. Bylo v něm horko a dusno. Až se apartmá najednou jako by zmenšilo. Neagleyová řekla: „Zkusili jsme jedenáct možností. Zbývá nám jediná. Hop nebo trop. Poslední šance.“

Reacher se zeptal: „Co se stane, když neuděláme nic?“

„Tak nezjistíme, co je v tom souboru.“

„Ne, ptám se na něco jiného. Musíme to udělat teď? Nebo můžeme počkat?“

„Ten soubor nám nikam neuteče.“

„V tom případě navrhuju přestávku. Zkusíme to později. Poslední možnost musíme pořádně promyslet.“

„Copak jsme se už nesnažili?“

„Očividně jsme nemysleli správným směrem. Zajedem do východního LA a podíváme se po Swanovi. Když ho najdeme, třeba bude mít nějaký nápad. Pokud ho nenajdeme, vrátíme se alespoň s pročištěnou hlavou.“

* * *

Neagleyová zavolala do garáží a o deset minut později už seděli v mustangu a jeli po Wilshire na východ. Přes Wilshire Center, Westlake, odbočkou na jih, která je provedla přímo přes Macarthur Park. Potom pokračovali po dálnici Pasadena, kolem obrovského betonového stadionu Dodger opuštěného uprostřed akrů prázdných parkovišť. Bludištěm uliček hraničících s Boyle Heights, Monterey Parkem, Alhambrou a South Pasadenou. Míjeli výzkumné ústavy, firemní budovy, nákupní střediska, starou zástavbu, novou zástavbu. Obrubníky byly obsypané auty a všude panoval hustý, pomalý provoz. Obloha se zbarvila dohněda. Neagleyová měla v přihrádce na rukavice přehlednou mapu od Rand McNally. Připomínala leteckou fotografii z výšky osmdesáti kilometrů. Reacher mhouřil oči a sledoval tenké šedé linky. Porovnával jména ulic na ukazatelích se jmény ulic v mapě a křižovatky nacházel po třiceti vteřinách, co kolem nich projeli. Palec držel na místě, kde sídlila New Age, a navigoval k němu Neagleyovou v široké nepravidelné spirále.

Když tam dorazili, přivítal je nápis vytesaný v žule a velká blahobytná kostka ze zrcadlového skla usazená za vysokým plotem zakončeným kotouči ostnatého drátu. Plot působil na první pohled impozantně, ale i poněkud směšně, protože každému, kdo by chtěl proniknout dovnitř, by stačilo deset vteřin a jedny štípačky. Budovu obklopovalo velké parkoviště poseté ušlechtilými stromy. Stromy a nebe se odrážely v zrcadlovém skle tak zvláštně, že budova vypadala, jako by tam zároveň stála i nestála.

Hlavní brána byla lehká, otevřená a nestřežila ji žádná hlídka. Prostě obyčejná brána. Za bránou se rozprostíralo poloprázdné parkoviště. Neagleyové přibrzdila, pustila ven náklaďák společnosti vyrábějící kopírky, zajela dovnitř a zaparkovala mustang na místě vyhrazeném pro návštěvníky, kousek od hlavního vchodu. Společně s Reacherem vystoupili a na chvíli zůstali stát. Blížilo se poledne a bylo dusno a horko. Okolí se nořilo do ticha. Jako by se všichni plně soustředili na svou práci, nebo neměli co dělat.

Do recepce se vcházelo po nízkém schůdku skleněnými dveřmi, které se před nimi automaticky otevřely a vpustily je do velkého čtvercového vestibulu s břidlicovou podlahou a stěnami obloženými hliníkem. Vzadu se táhl dlouhý pult a před ním stála kožená křesla. Za pultem seděla asi třicetiletá blondýna. Měla na sobě sportovní tričko s firemním logem New Age Defense Systems vyšitým nad levým malým ňadrem. Očividně slyšela, že se dveře otevřely, ale počkala, až Reacher s Neagleyovou dojdou do prostředku vestibulu, a teprve potom vzhlédla.

„Co pro vás můžu udělat?“ přivítala je.

„Přišli jsme navštívit Tonyho Swana,“ oznámil Reacher.

Recepční nasadila automatický úsměv a zeptala se: „Smím se zeptat, jak se jmenujete?“

„Jack Reacher a Frances Neagleyová. Jsme jeho dobří přátelé z dob vojenské služby.“

„V tom případě se, prosím, posaďte.“ Recepční zvedla sluchátko a Reacher s Neagleyovou přešli ke koženým křeslům. Neagleyová se posadila, ale Reacher zůstal stát. Pozoroval matný odraz recepční na hliníkové stěně. Zaslechl, jak recepční do telefonu oznámila: „Dva přátelé Tonyho Swana. Přišli ho navštívit.“ Pak sluchátko odložila a usmála se na Reachera, i když se nedíval přímo na ni. Potom se ve vestibulu rozhostilo ticho.

Ticho trvalo zhruba čtyři minuty a pak se v chodbě, které ústila do vestibulu ze strany za recepcí, ozvalo klapání. Odměřené kroky, neuspěchané, středně velká a středně těžká osoba. Reacher se zadíval na ústí chodby. Vynořila se z ní žena, přibližně čtyřicetiletá, štíhlá, s hnědými, módně upravenými vlasy. Na sobě měla elegantní černý kalhotový kostým a bílou blůzu. Působila svižně a výkonně a tvářila se otevřeně a přátelsky. Poděkovala úsměvem recepční a zamířila rovnou k Reacherovi a Neagleyové. Napřáhla ruku a pronesla: „Já jsem Margaret Berensonová.“

Neagleyová se postavila a s Reacherem se představili a potřásli ženě rukou. Zblízka jí byly pod make-upem vidět staré dlouhé jizvy po automobilové nehodě a dech jí voněl po mátě, jako by byla vášnivou milovnicí žvýkaček. Měla decentní šperky, ale ne snubní prstýnek.

„Hledáme Tonyho Swana,“ oznámil Reacher.

„Já vím,“ odvětila žena. „Pojďme si někam promluvit.“

Jedna z desek hliníkového obležení byly dveře, kterými se vcházelo přímo z vestibulu do malé obdélníkové konferenční místnosti. Očividně ji používali pro hovory s návštěvníky, kteří nesměli vstoupit do vnitřní svatyně. Byla to chladná místnost se stolem, čtyřmi křesly a velkými okny od podlahy ke stropu. Okna vedla na parkoviště. Červený mustang Neagleyové stál necelých pět metrů daleko.

„Jsem Margaret Berensonová,“ zopakovala žena. „V New Age vykonávám funkci personální ředitelky. Dovolte, abych přešla rovnou k věci. Pan Swan u nás už nepracuje.“

Reacher se zeptal: „Od kdy?“

„Něco málo přes tři týdny,“ odpověděla Berensonová.

„K čemu došlo?“

„Povídalo by se mi s vámi lépe, pokud bych měla jistotu, že ho skutečně znáte. Přijít na recepci a tvrdit, že je jeho přítel, může úplně každý.“

„Nevím, jak bychom to měli dokázat.“

„Jak vypadá?“

„Zhruba sto sedmdesát pět čísel vysoký a sto sedmdesát široký.“

Berensonová se pousmála. „Když vám povím, že jako těžítko používal kus kamene, prozradíte mi, odkud ho měl?“

„Z Berlínské zdi,“ pravil Reacher. „Sloužil v Německu, když padla. Krátce poté jsme se tam potkali. Nasedl do vlaku a přivezl si suvenýr. A je to kus betonu, ne kámen. Má na sobě stopy graffiti.“

Berensonová přikývla.

„Přesně tak mi to vyprávěl,“ potvrdila. „A přesně tak to těžítko vypadá.“

„K čemu došlo?“ zeptal se Reacher. „Podal výpověď?“

Berensonová zavrtěla hlavou.

„Ne tak úplně,“ řekla. „Museli jsme ho propustit. Nejenom jeho. Pochopte, že naše firma teprve začíná. Musíme spekulovat a to s sebou vždycky nese jistá rizika. Z hlediska výrobního plánu jsme se nedostali tak daleko, jak jsme si představovali. Zatím ne. Tak jsme se ocitli v situaci, kdy jsme museli poupravit počet zaměstnanců. Bohužel směrem dolů. Řídili jsme se pravidlem poslední přišel první odejde, což v podstatě znamenalo, že jsme museli propustit většinu náměstků ředitelů. I já jsem přišla o vlastního náměstka. Pan Swan dělal náměstka ředitele bezpečnosti, tak se ho tato politika naneštěstí také dotkla. Velice neradi jsme se s ním loučili, protože byl pro naši firmu velkým přínosem. Pokud se situace zlepší, požádáme ho, aby se k nám vrátil. Jsem si však jistá, že už bude pracovat někde jinde.“

Reacher pohlédl z okna na poloprázdné parkoviště. Zaposlouchal se do ticha v budově. Působila také poloprázdně.

„Dobře,“ pravil.

„Žádné dobře,“ ohradila se Neagleyová. „Za poslední tři dny jsem mu neustále volala do kanceláře a pokaždé jsem se dozvěděla, že jen na okamžik odešel. To nedává smysl.“

Berensonová opět přikývla. „To je profesionální slušnost, kterou požaduji. Na takovéhle úrovni managementu by pro postiženého pracovníka znamenalo katastrofu, kdyby se někdo ze sítě jeho osobních kontaktů dozvěděl zprávu o propuštění z druhé ruky. Pro pana Swana bude daleko lepší, když ji bude moct sdělit osobně. Pak ji podá, jak sám uzná za vhodné. Tak jsem vydala pokyn, že zbývající sekretářky mají během tohoto citlivého období používat malé nevinné lži. Neomlouvám se za to, ale doufám, že chápete. Je to to nejmenší, co mohu pro pracovníky, které jsme ztratili, udělat.

Pokud pan Swan osloví nového zaměstnavatele, bude mít daleko větší šanci získat dobré postavení, když bude vystupovat jako někdo, kdo si hledá práci dobrovolně, a ne proto, že od nás musel odejít.“

Neagleyová o tom chvíli uvažovala a potom přikývla.

„Dobře,“ pravila. „To chápu.“

„Zejména v případě pana Swana,“ dodala Berensonová. „Měli jsme ho všichni velice rádi.“

Jak dopadli ti, které jste rádi neměli?“

„Nikdo takový u nás nepracoval. Nikdy bychom nezaměstnali člověka, ve kterého nevěříme.“

Reacher řekl: „Když jsem volal Swanovi já, nikdo to nezvedl.“

Berensonová znovu přikývla, stále trpělivá a profesionální. „Museli jsme snížit i počet sekretářek. Ty, které zůstaly, mají na starost pět šest telefonů. Občas se jim nepodaří obsloužit všechny.“

Reacher se zeptal: „A co je tedy s tím vaším výrobním plánem?“

„O tom si s vámi opravdu nemohu povídat. Určitě tomu však rozumíte. Sloužil jste v armádě.“

„V armádě jsme sloužili oba.“

„Tak tedy víte, kolik nových zbraní funguje hned po tom, co opustí továrnu.“

„Jen velice málo.“

„Vůbec žádné. Vývoj naší trvá o něco déle, než jsme doufali.“

„O jaký druh zbraně se jedná?“

„To vám opravdu nemohu prozradit.“

„Kde ji vyrábíte?“

„Tady.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Ne, tady ji nevyrábíte. Máte plot, přes který by se dostal tříletý kluk, prázdnou budku pro strážného na bráně a nehlídaný vestibul. Tony Swan by vám něco takového rozhodně nedovolil, kdyby se tady odehrávalo cokoliv citlivého.“

„O naší strategii se s vámi vážně nemohu bavit.“

„Kdo je Swanův šéf?“

„Náš ředitel bezpečnosti? Nadporučík losangeleského policejního oddělení ve výslužbě.“

„A to jste si nechali jeho a zbavili se Swana? Ta vaše taktika poslední přišel první půjde se vám pěkně vymstila.“

„Všichni jsou skvělí pracovníci, jak ti, kteří zůstali, tak i ti, kteří odešli. Propouštěli jsme je velice neradi. Bylo to však naprosto nezbytné.“

* * *

O dvě minuty později už seděli Reacher s Neagleyovou v mustangu, na parkovišti společnosti New Age, motor puštěný na volnoběh, aby fungovala klimatizace, před očima jasně celý rozsah katastrofy.

„Hůř si to načasovat nemohli,“ poznamenal Reacher. „Swan přijde nečekaně o práci, Franz mu zavolá, že se dostal do maléru, a co Swan udělá? Vyrazí mu na pomoc. Měl to k němu jenom dvacet minut.“

„To by udělal stejně, i kdyby nepřišel o práci.“

„Udělali by to všichni. A řekl bych, že k tomu také došlo.“

„Takže jsou teď všichni mrtví?“

„Doufej v nejlepší, připravuj se na nejhorší.“

„Nemůžu tomu uvěřit. Všichni z nich?“

„Někdo za to zaplatí.“

„Myslíš? Nic nemáme. Zbývá nám poslední možnost s heslem a tu určitě zvrtáme, protože budeme nervózní.“

„V tuhle chvíli si nervozitu nemůžeme dovolit.“

„Tak mi pověz, co mám zadat.“

Reacher neodpověděl.

* * *

Vrátili se stejnými ulicemi, kterými přijeli. Neagleyová mlčky řídila a Reacher si představoval, jak tudy před třemi týdny jel Tony Swan. V kufru možná krabici se svým majetkem z New Age, s tužkami, propisovačkami a kouskem sovětského betonu. Na cestě za svým kamarádem, pevně odhodlaný dostat ho z maléru. Po dalších paprscích neviditelného kola se blížili ostatní. Sanchez a Orozco po dálnici 15 z Vegas. O’Donnell a Dixonová letadlem z východního pobřeží. Zavazadla, taxíky, setkání.

Pozdravy a stisky rukou.

Rozběh do stejné cihlové zdi.

Pak se ty představy rozplynuly a Reacher se zase ocitl sám s Neagleyovou v autě. Jen my dva.

Skutečnosti je třeba se postavit, ne proti ní bojovat.

Neagleyová nechala mustang v uličce mezi budovami hotelu Beverly Wilshire a společně s Reacherem prošli zatočenou chodbičkou dozadu do vestibulu. Vyjeli v tichosti výtahem. Neagleyová vytáhla klíč a otevřela dveře.

Oba zůstali stát jako zasaženi bleskem.

Protože v křesle u okna seděl muž v obleku a četl si pitevní zprávu o Calvinu Franzovi.

Vysoký, světlovlasý, aristokratický, ležérní. David O’Donnell.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

O’DONNELL VZHLÉDL, v obličeji ponurý výraz. „Chystal jsem se zeptat, co měly znamenat ty hrubé a urážlivé vzkazy na mém záznamníku.“ Pak pozvedl významně pitevní zprávu. „Teď už je ale chápu.“

Neagleyová se zeptala: „Jak jsi se sem dostal?“

O’Donnell jen opáčil: „Prosím tě.“

„Kde jsi, krucinál, vězel?“ ozval se Reacher.

„Byl jsem v New Jersey,“ vysvětlil O’Donnell. „U nemocné sestry.“

„Hodně nemocné?“

„Velice nemocné.“

„Umřela?“

„Ne, už se zotavuje.“

„V tom případě jsi tady měl být před několika dny.“

„Děkuji za soustrast.“

„Měli jsme strach,“ oznámila Neagleyová. „Mysleli jsme si, že tě také dostali.“

O’Donnell přikývl. „Strach jste měli oprávněně. A měli bychom ho mít pořád. Je to znepokojivá situace. Musel jsem čekat čtyři hodiny na letadlo. Ten čas jsem využil na telefonování. Franz to samozřejmě nevzal. Teď je mi jasné proč. Nevzali to ani Swan, Dixonová, Orozco a Sanchez. Dospěl jsem k závěru, že je jeden z nich svolal a společně se dostali do maléru. Ty ani Reacher ne, protože ty máš spoustu práce v Chicagu a komu by se podařilo najít Reachera? A já také ne, protože jsem byl dočasně mimo dosah v New Jersey.“

„Neměla jsem moc práce,“ namítla Neagleyová. „Jak by si to mohl někdo myslet? Všeho bych nechala a okamžitě přijela.“

O’Donnell opět přikývl. „Tím jsem se nejdřív utěšoval. Předpokládal jsem, že tě také povolali.“

„Tak proč to neudělali? Nemají mě rádi?“

„Povolali by tě, i kdyby tě nenáviděli. Bez tebe by to bylo jako bojovat s jednou rukou za zády. Kdo by to udělal dobrovolně? Nakonec však záleží na pocitech, ne na realitě. V porovnání s námi ostatními jsi se vyšplhala hodně vysoko. Možná si tebou nebyli jistí. A váhali tak dlouho, až bylo příliš pozdě.“

„Co si tedy o tom celém myslíš?“

„Domnívám se, že jeden z nich, a teď vidím, že Franz, se dostal do maléru a povolal všechny, které se mu podařilo sehnat. Samozřejmě kromě tebe a Reachera a také kromě mě, protože jsem byl naneštěstí jinde, než kde obvykle bývám.“

„K tomu jsme také dospěli. Až na to, že jsme odepsali i tebe. Nemoc tvé sestry pro nás znamená štěstí. A pro tebe možná taky.“

„Pro ni ale ne.“

„Přestaň kňourat,“ napomenul ho Reacher. „Přežila přece, tak o co jde?“

„Opravdu tě zase rád vidím,“ opáčil O’Donnell. „Po všech těch letech.“

„Jak jsi se sem dostal?“ zeptala se Neagleyová.

O’Donnell se zavrtěl v křesle a vytáhl z jedné kapsy vyhazovací nůž a z druhé boxer. „Chlap, který tohle pronese kontrolou na letišti, se dostane i do hotelového pokoje.“

„Jak jsi to pronesl na letišti?“

„To je moje tajemství,“ odmítl odpovědět O’Donnell.

„Keramika,“ pravil Reacher. „Už je nedělají. Protože nejsou vidět na detektoru kovů.“

„Správně,“ potvrdil O’Donnell. „Není na tom kousek kovu, až na pružinu na noži, která je z oceli. Ale je hodně malá.“

„Rád tě zase vidím, Davide,“ pravil Reacher.

„Nápodobně. Jenom škoda, že se nesetkáváme za jiných okolností.“

„Ty okolnosti jsou hned o padesát procent lepší. Mysleli jsme, že jsme zbyli jen my dva. Teď jsme tři.“

„Co máme?“

„Velice málo. Tu pitevní zprávu jsi už četl. Kromě toho jsme získali neurčitý popis dvou bělochů, kteří mu zdemolovali kancelář. Nic v ní nenašli, protože si posílal poštu a udržoval ji neustále v oběhu. Otevřeli jsme jeho poštovní schránku, narazili v ní na čtyři flešky a zbývá nám poslední pokus s heslem.“

„Tak začni uvažovat o zabezpečení počítačů,“ prohlásila Neagleyová.

O’Donnell se zhluboka nadechl a podržel dech déle, než by bylo normálně v lidských silách. Potom jemně vydechl. Nezapomněl svůj starý zvyk.

„Povězte mi, jaká slova jste už zkoušeli,“ požádal.

Neagleyová otevřela zápisník na příslušné stránce a podala mu ho. O’Donnell si přiložil prst ke rtům a začetl se. Reacher ho pozoroval. Neviděl ho jedenáct let, ale O’Donnell se nezměnil. Měl vlasy barvy zralého obilí, které nikdy nezešediví. Štíhlé tělo chrta, které nikdy neztloustne. Jeho oblek byl krásně střižený. Stejně jako Neagleyová působil usazeně, blahobytně a úspěšně. Jako by to dotáhl hodně daleko.

„Koufax nefungoval?“ podivil se.

Neagleyová zavrtěla hlavou. „Toho jsme zkoušeli jako třetího.“

„Měli jste ho zkusit jako prvního. Franz tíhl k ikonám, bohům, lidem, které obdivoval, a výkonům, ke kterým vzhlížel. Koufax je jediná pravděpodobná možnost na celém seznamu. Ostatní mají jen sentimentální význam. Možná ještě Miles Davis, protože miloval hudbu, ale na druhou stranu ji považoval za bezvýznamnou.“

„Hudba je bezvýznamná a baseball není?“

„Baseball je metafora,“ odvětil O’Donnell. „Perfektní házeč Sandy Koufax, čestný člověk, hrdina hřiště, Světová série, vysoké šance, takhle se chtěl Franz vidět. Sám by to tak patrně neformuloval, ale vsadím se, že jeho heslo musí být důstojným zobrazením tohoto uctívání. A vyjádřil by ho stručným a mužným způsobem, což by znamenalo jenom příjmení.“

„Pro jaké bys hlasoval?“

„To je těžké, když zbývá jenom jedna možnost. Vypadal bych jako skutečný hlupák, kdybych se zmýlil. Co si stejně myslíte, že na té flešce najdete?“

„Něco, o čem si myslel, že stojí za schování.“

Reacher řekl: „Něco, kvůli čemu mu zlomili nohy. Nic jim neprozradil. Děsně je rozzuřil. Jeho kancelář vypadá, jako by se po ní přehnalo tornádo.“

„Co je naším konečným cílem?“

„Najít a zničit. Vyhovuje ti to?“

O’Donnell zavrtěl hlavou.

„Nevyhovuje,“ pravil. „Chci vybít i jejich rodiny a nachcat na hroby jejich předků.“

„Nezměnil ses.“

„Zhoršil jsem se. Ty jsi se změnil?“

„Pokud jsem se změnil, jsem připravený vrátit se ke svému starému já.“ O’Donnell se krátce pousmál. „Neagleyová, co se nedělá?“ Neagleyová odpověděla: „Nezahrávejte si se zvláštními vyšetřovateli.“

„Správně,“ potvrdil O’Donnell. „To se prostě nedělá. Nemohli by nám přinést kávu?“

* * *

Upíjeli hustou silnou kávu z otlučených elektrolyticky pokovených pohárků, jaké se najdou jen ve starých hotelích. Mlčeli, ale věděli, že ostatní se pohybují ve stejných duševních kruzích, uhýbají před posledním pokusem s heslem, zkoumají vektor, snaží se najít další ulici vedoucí dopředu, nenacházejí ji a začínají zase od začátku. Nakonec O’Donnell odložil pohárek a prohlásil: „Čas dokončit sraní, nebo se zvednout z mísy. Buď se má rybařit, nebo odříznout návnada. Sem s nápady.“

Neagleyová přiznala: „Já žádné nemám.“

Reacher se připojil: „Udělej to, Dave. Něco tě napadlo. Vidím to na tobě.“

„Věříš mi?“

„Jasně, ale koukej se snažit. Jinak tě popadnu a vyhodím ze dveří. A při tvé muší váze bych tě dohodil pěkně daleko.“

O’Donnell vstal z křesla, ohnul prsty a přistoupil k laptopu na stole. Najel kurzorem na okénko na obrazovce a napsal sedm písmen.

Nadechl se a zadržel dech.

Zarazil se.

Počkal.

Stiskl enter.

Obrazovka laptopu potemněla.

Objevil se adresář. Tabulka s obsahem. Velká, tučná, jasná a nepřehlédnutelná.

O’Donnell vydechl.

Heslo znělo Reacher.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

REACHER SE OD POČÍTAČE OTOČIL, jako by dostal políček, a zaúpěl: „Panebože, to není fér.“

„Měl tě rád,“ upozornil O’Donnell. „Obdivoval tě.“

„Přijde mi to jako hlas ze záhrobí. Jako volání.“

„Stejně jsi už tady.“

„Tím se všechno násobí. Nemůžu ho nechat ve štychu.“

„K něčemu takovému jsi se stejně nechystal.“

„Příliš velký tlak.“

„Příliš velký tlak neexistuje. Tlak se nám vždycky líbil. Vyžívali jsme se v něm.“

Neagleyová stála u laptopu, prsty na klávesnici a upírala pohled na obrazovku.

„Osm samostatných souborů,“ oznámila. „Sedm obsahuje čísla a osmý je seznam jmen.“

„Ukaž mi ta jména,“ požádal O’Donnell.

Neagleyová klikla na ikonu a otevřela stránku textového procesoru. Obsahovala sloupec s pěti jmény. Nahoře stálo tučným podtrženým písmem Azhari Mahmoud. Pak následovala západní jména: Adrian Mount, Alan Mason, Andrew MacBride a Anthony Matthews.

„Všechna mají stejné iniciály,“ upozornil O’Donnell. „První je Arab odněkud z Maroka nebo Pákistánu.“

„Já bych tipovala na Sýrii,“ ozvala se Neagleyová.

„Poslední čtyři jména mi přijdou britská,“ pravil Reacher. „Nemyslíte? Spíš než americká? Anglická nebo skotská.“

„Význam?“ otázal se O’Donnell.

Reacher odpověděl: „Na první pohled bych řekl, že se Franz zaměřil na toho Syřana a zjistil čtyři falešná jména, která používá. Kvůli těm stejným iniciálám. Trošku neelegantní, ale příznačné. Třeba nosí košile s monogramy. A ta falešná jména jsou možná britská proto, že používá britské doklady, což mu umožňuje vyhnout se podrobnému zkoumání, které by mu tady způsobily americké papíry.“

„Možná,“ souhlasil O’Donnell. Reacher požádal: „Ukaž mi ta čísla.“

Neagleyová zavřela textový procesor a otevřela první z tabulek. Nebylo v ní nic jiného než na stránku dlouhý, svislý seznam zlomků. Začínal zlomkem 10/12. Končil zlomkem 11/12. Mezi nimi bylo zhruba dvacet podobných čísel, včetně opakovaných 10/12 a 12/13 a 9/10. „Další,“ zavelel Reacher.

Další tabulka se v podstatě nelišila. Dlouhý seznam začínal zlomkem 13/14 a končil zlomkem 8/9. Mezi nimi bylo zhruba dvacet podobných čísel.

„Další,“ nakázal Reacher. Třetí tabulka obsahovala téměř to samé. „Jsou to data?“ zeptal se O’Donnell.

„Nejsou,“ odpověděl Reacher. „Třináct-čtrnáct nemůže být datum, ani měsíc-den ani den-měsíc.“

„Tak co to je? Prostě zlomky?“

„Taky úplně ne. Deset lomeno dvanácti by se psalo pět lomeno šesti, kdyby se jednalo o normální zlomek.“

„Přijde mi to jako výsledky z boxu.“

„To by byl ďábelský zápas. Třináct ku čtrnácti a dvanáct ku třinácti by znamenalo spoustu dodatečných kol a patrně třímístný konečný výsledek.“

„Co to tedy je?“

„Ukažte mi další.“

Čtvrtá tabulka obsahovala stejný dlouhý sloupec zlomků. Jmenovatelé byli skoro stejní jako v prvních třech tabulkách, dvanáctky, desítky a třináctky. Ale čitatelé se podstatně zmenšili. Reacher našel zlomky 9/12, 8/13, dokonce 5/14.

O’Donnell podotkl: Jestli jsou to výsledky z boxu, někdo ztrácí formu.“

„Další,“ požádal Reacher.

Trend pokračoval. V páté tabulce stálo 3/12 a 4/13. Nejlepší bylo 6/11.

„Někdo směřuje do nižší ligy,“ utrousil O’Donnell.

Nejlepší výsledek v šesté tabulce byl 5/13 a nejhorší 3/13. Poslední sedmá byla téměř stejná. Pohybovala se od 4/11 k 3/12.

Neagleyová se podívala na Reachera a řekla: „Úkol pro tebe. Ty jsi na čísla. A Franz je koneckonců adresoval na tebe.“

„Bylo to jeho heslo,“ namítl Reacher. „Nic víc. Nic nikomu neadresoval. Tohle nejsou žádné zprávy. Kdyby se snažil komunikovat, vyjádřil by se jasněji. Tohle jsou jenom pracovní poznámky.“

„Velice tajuplné pracovní poznámky.“

„Mohla bys mi je vytisknout? Nemůžu o nich uvažovat, když je nevidím na papíře.“

„Můžu je vytisknout dole v byznys centru. Proto teď bydlím v takovýhle hotelích.“

O’Donnell se zeptal: „Proč by demolovali kancelář kvůli seznamu čísel?“

„Možná ji nezdemolovali kvůli číslům,“ upozornil Reacher. „Třeba hledali ta jména.“

Neagleyová zavřela tabulku a znovu otevřela dokument textového procesoru. Azhari Mahmoud, Adrian Mount, Alan Mason, Andrew MacBride, Anthony Matthews.

„Kdo je ten člověk?“ otázal se Reacher.

* * *

O tři časová pásma dál v New Yorku bylo o tři hodiny později a tmavovlasý čtyřicátník, který vypadal na Inda, Pákistánce, Íránce, Syřana, Alžířana, Izraelce i Itala, klečel na podlaze v koupelně drahého hotelu na Madison Avenue. Za zavřenými dveřmi. V koupelně nebyl hlásič kouře, ale odsávací zařízení. V záchodové míse plápolal britský pas vystavený na jméno Adrian Mount. Prostřední stránky hořely jako vždycky nejlíp. Tuhé červené desky pomaleji. Nejhůř hořela strana 31 se zatavenými osobními údaji. Umělá hmota se kroutila, ohýbala a roztékala. Muž foukal do plamenů z dálky fénem na vlasy. Pak koncem svého zubního kartáčku zamíchal popel a neshořelé kousky papíru. Škrtl další zápalkou a podpálil všechny zbytky, na kterých se dalo ještě cokoliv poznat.

O pět minut později byl Adrian Mount spláchnutý a Alan Mason sjížděl výtahem dolů na ulici.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

NEAGLEYOVÁ SI ODSKOČILA do byznys centra a vytiskla všech osm Franzových tajných souborů. Pak se připojila k Reacherovi a O’Donnellovi. Domluvili se, že se sejdou v restauraci ve vestibulu na oběd. Usadila se mezi ně s výrazem, který Reacherovi prozradil, že vzpomíná na stovky podobných jídel.

A Reacher dělal to samé. Za starých časů však na sobě měli pomačkané maskáče a jedli v důstojnických klubech, upatlaných bistrech mimo základnu nebo se dělili na otlučených kovových stolech o sendviče a pizzu. Takže déjá vu ničilo neobvyklé prostředí. Hotelová restaurace byla matně osvětlená, vysoká, elegantní a plná lidí připomínajících filmové agenty nebo producenty. Pár dokonce i herce. Neagleyová s O’Donnellem do ní dokonale zapadli. Neagleyová na sobě měla volné černé kalhoty s vysokým pasem a bavlněné tričko, které jí sedělo jako druhá kůže. Opálený, dokonalý obličej si nalíčila tak jemně, že se to dalo sotva poznat. O’Donnell zvolil šedý oblek s lehkým leskem a bílou košili, nažehlenou a bez chybičky, i když s ním urazila tři tisíce kilometrů. Doplnil ji tuhou proužkovanou kravatou, perfektně uvázanou.

Reacher měl na sobě o číslo menší tričko s trhlinou na rukávě a skvrnou na hrudi. Jeho džíny byly levné, vlasy příliš dlouhé, boty okopané a nemohl si dovolit zaplatit za oběd, který si objednal. Nemohl si dokonce ani zaplatit norskou vodu, kterou upíjel.

Smutné, řekl o Franzovi, když zahlédl jeho kancelář v Culver City. Z velké zelené mašinerie až sem?

Co si myslí Neagleyová s O’Donnellem o něm?

„Ukaž mi ty papíry s čísly,“ požádal.

Neagleyová mu podala přes stůl sedm listů papíru. V pravém horním rohu je očíslovala tužkou, aby bylo jasné, jak jdou za sebou. Reacher je rychle přelétl očima, aby získal všeobecný dojem. Celkem 183 pravých zlomků, nezkrácených. Pravých v tom smyslu, že čitatel, horní číslo, byl menší než jmenovatel, dolní číslo. Nezkrácených proto, že 10/12 a 8/10 nebyly vyjádřené ve tvaru 5/6 a 4/5, jak by odpovídalo aritmetické konvenci.

Proto se nejednalo o skutečné zlomky. Byly to počty bodů, výsledky, nebo ohodnocení nějakého výkonu. Říkaly, že desetkrát z dvanácti nebo osmkrát z deseti případů k něčemu došlo.

Nebo nedošlo.

Každá strana obsahovala dvacet šest výsledků, až na čtvrtou, kde jich bylo dvacet sedm.

Počty bodů, výsledky, poměry, nebo co to bylo, vypadaly na prvních třech stránkách velice dobře. Jako by se pálkařský poměr nebo procenta vítězství pohybovaly od dobrých 0,870 po výborných 0,907. Na čtvrté stránce však došlo k dramatickému propadu a celkový průměr se snížil na 0,574. Pátá, šestá a sedmá stránka se zhoršovaly jedna za druhou, od 0,368 přes 0,308 až po 0,307.

„Už jsi na to přišel?“ zeptala se Neagleyová.

„Vůbec ne,“ odpověděl Reacher. „Škoda, že tady není Franz, aby mi to vysvětlil.“

„Když tady byl, nebyli jsme tady my.“

„Mohli jsme tu být. Mohli jsme se čas od času scházet.“

„Jako na srazech spolužáků?“

„Třeba by to bývalo nebylo špatné.“

O’Donnell pozvedl sklenici a prohlásil: „Na nepřítomné přátele.“

Neagleyová pozvedla sklenici. Reacher pozvedl sklenici. Napili se vody, která zmrzla před deseti tisíci let na vrcholku skandinávského ledovce, pak se dlouhá století pomalu posouvala a nakonec se rozpustila v horských pramenech a potocích. Připili na památku svých čtyř přátel, i pátého Stana Lowreyho, o kterých si mysleli, že je už nikdy neuvidí.

* * *

Ale mýlili se. Jeden z jejich přátel právě nastoupil v Las Vegas do letadla.

DVACÁTÁ KAPITOLA

ČÍŠNÍK JIM PŘINESL JÍDLO. Lososa pro Neagleyovou, kuře pro Reachera a tuňáka pro O’Donnella. Ten řekl: „Předpokládám, že jste byli u Franze doma.“

„Včera,“ potvrdila Neagleyová. „V Santa Monice.“

„Narazili jste tam na něco zajímavého?“

„Na vdovu a polovičního sirotka.“

„Něco dalšího?“

„Nic, co by mělo význam.“

„Měli bychom se podívat do všech domů. Začít Swanovým, protože je nejblíž.“

„Nemáme adresu.“

„To jste se na ni nezeptali té dámy v New Age?“

„Nemělo by to cenu. Nedala by nám ji. Chovala se velice korektně.“

„Mohli jste jí zlomit nohu.“

„Časy se změnily.“

Reacher otázal se: „Byl Swan ženatý?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla Neagleyová. „Na to byl příliš šeredný,“ dodal O’Donnell. „Jsi ty ženatý?“ zeptal se ho Reacher. „Ne.“

„Chápu.“

„Ale z jiného důvodu. Nechtěl jsem zklamat ostatní nic netušící strany.“

Reacher navrhl: „Mohli bychom zase zkusit ten trik s UPS. Swan patrně dostával domů balíky. Nebyl ženatý, tak se nejspíš zařizoval z katalogů. Nedokážu si představit, jak kupuje židle, stoly, vidličky a nože.“

„Dobře,“ souhlasila Neagleyová. Zavolala mobilem do Chicaga, rovnou od stolu, a vypadala při tom ještě víc jako filmová producentka. O’Donnell se naklonil dopředu, zadíval se na Reachera a požádal: „Podej mi stručný přehled.“

„Dračice v New Age tvrdila, že Swana před více než třemi týdny propustili. Dejme tomu před dvaceti čtyřmi dvaceti pěti dny. Před dvaceti třemi dny odešel Franz a už se nikdy nevrátil. Jeho manželka zavolala Neagleyové čtrnáct dní poté, co našli jeho tělo.“

„Z jakého důvodu?“

„Jenom jí to prostě chtěla oznámit. Spoléhá na zástupce šerifa z okresu, kde se to stalo.“

„Jaká je?“

„Civilistka. Připomíná Michelle Pfeifferovou. Trochu žárlí, že jsme byli s jejím manželem tak dobří přátelé. Jeho syn vypadá přesně jako on.“

„Chudák kluk.“

Neagleyová zakryla telefon dlaní a oznámila: „Máme čísla na mobily Sancheze, Orozca a Swana.“ Jednou rukou vytáhla z kabelky papír a tužku. Zapsala si tři čísla, každé po deseti číslicích.

„Najdi podle nich adresy,“ poradil Reacher.

Neagleyová zavrtěla hlavou. „To podle těchhle čísel nejde. Sanchez a Orozco mají služební a Swanovo je ještě z New Age.“ Ukončila hovor s asistentem v Chicagu a vytočila čísla, která si zapsala, jedno po druhém.

„Hned naskočí hlasová schránka,“ sdělila. „Všechny mobily jsou vypnuté.“

„To je jasné,“ pravil Reacher. „Baterie se vybily před třemi týdny.“

„Je dost hrozné slyšet jejich hlasy,“ svěřila se Neagleyová. „Víte, jak to myslím. Když člověk nahrává zprávu do hlasové schránky, nemá absolutně tušení, co se s ním může stát.“

„Malý kousek nesmrtelnosti,“ poznamenal O’Donnell.

Uklízeč nádobí jim odnesl talíře. Vrátil se jejich číšník s lístkem s nabídkou moučníků. Reacher přelétl očima po seznamu cukrovinek dražších než jedna noc v motelu téměř kdekoliv v Americe.

„Já si nic nedám,“ odmítl. Předpokládal, že Neagleyová ho začne přemlouvat, ale zazvonil jí mobil. Neagleyová ho otevřela, poslouchala a zapsala si na papírek další poznámku.

„Swanova adresa,“ oznámila. „Santa Ana, kousek od zoologické zahrady.“

O’Donnell prohlásil: „Vyrážíme.“

Nasedli do jeho auta, čtyřdveřového z půjčovny Hertz s navigací, a vyrazili krokem po dálnici 5 na jihovýchod.

* * *

Muž jménem Thomas Brant pozoroval, jak odjíždějí. Crown Vic měl zaparkovaný o blok dál a seděl na lavičce v ústí Rodeo Drive, obklopený dvěma stovkami turistů. Vytáhl mobil a zavolal svému šéfovi Curtisi Mauneymu. Nahlásil: „Teď už jsou tři. Funguje to úplně zázračně. Sjíždějí se jako na sraz rodinného klanu.“

* * *

Čtyřicet metrů západně je viděl odjíždět i muž v tmavomodrém obleku. Krčil se na sedadle svého modrého chrysleru zaparkovaného před kadeřnictvím na Wilshire. Zavolal šéfovi a sdělil: „Teď už jsou tři. Myslím, že ten nový musí být O’Donnell. Takže pobuda je Reacher. Vypadají jako banda vzbouřenců.“

* * *

O čtyři a půl tisíce kilometrů dál v New Yorku stál tmavovlasý čtyřicátník v kanceláři několika leteckých společností na rohu Park Avenue a Čtyřicáté druhé ulice. Kupoval si otevřenou zpáteční letenku z La Guardia do Denveru v Coloradu. Zaplatil za ni platinovou visa kartou vystavenou na jméno Alan Mason.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

SANTA ANA LEŽÍ POMĚRNĚ DALEKO na jihovýchodě za Anaheimem v okrese Orange County, jen třicet kilometrů od hor Santa Ana, odkud pochází onen neblaze proslulý vítr. Když občas zaduje, suchý, teplý a neměnný, posedne celé LA šílenství. Reacher několikrát zažil, jak působí. Jednou se do města dostal po setkání s mariňáky v Camp Pendletonu. Jednou si do něj odskočil na víkend z Fort Irwinu. Viděl, jak nevinné barové hádky skončily mnohonásobnými vraždami prvního stupně. Jak spálený toast zapříčinil zmlácení manželky, vězení a rozvod. Jak chodce ztloukli holí jen proto, že šel po chodníku příliš pomalu.

Ten den však vítr nevál. Vzduch byl horký, nehybný, hnědý a těžký. Navigace v O’Donnellově autě z půjčovny hovořila zdvořilým naléhavým ženským hlasem. Dovedla je z dálnice 5 na jih k zoologické zahradě naproti Tustinu. Pak je provedla prostornou sítí ulic směrem k Orange County Museum of Art. Než k němu dojeli, poslala je doleva, doprava a opět doleva a pověděla jim, že se blíží k cíli. Pak oznámila, že dorazili. Což byla očividně pravda.

O’Donnell zastavil u obrubníku s poštovní schránkou stylizovanou do tvaru labutě, podle Swanova příjmení. Schránka byla standardní kovová krabice, jaké dodává USPS, usazená na sloupku a natřená na bílo. Zezadu měla připevněnou překližku vyřezanou do tvaru dlouhé půvabného šíje, vlnitých zad a pozvednutého ocasu. Byla také natřená na bílo, až na oranžový zobák a černé oči. Vydutá schránka tvořila břicho ptáka a celé dílo působilo velice přesvědčivě.

O’Donnell se vyděsil: „Neříkejte, že to dělal Swan sám.“

„Spíš jeho synovec nebo neteř,“ opáčila Neagleyová. Jako dárek, když se sem stěhoval.“

„Takže ji nemohl sundat, kdyby ho navštívili.“

„Mně se líbí.“

Od schránky vedla betonová příjezdová cesta k dvoukřídlové bráně v metr dvacet vysokém plotě. Souběžně s příjezdovou cestou ubíhal užší chodník k jednoduché brance. Plot byl z drátu potaženého zeleným plastikem. Všechny čtyři sloupky u branek zdobily nahoře slitinové ananasy. Obě branky byly zavřené. Na obou visely cedulky Pozor pes zakoupené v obchodě. Příjezdová cesta končila přistavěnou garáží pro jedno auto. Chodník vedl k předním dveřím malého prostého bungalovu omítnutého světlehnědým štukem. Okna měla nařasené kovové stříšky připomínající obočí. Stejná stříška byla i nade dveřmi, jen užší a o něco výš. Celé místo působilo vážně, stroze, přiměřeně a usedle. Mužně. A tiše a opuštěně.

„Dýchá na mě prázdnota,“ poznamenala Neagleyová. „Jako by nikdo nebyl doma.“

Reacher přikývl. V předzahrádce rostl jen trávník. Bez rostlin. Bez květin. Bez keřů. Tráva vypadala suchá a trochu přerostlá, jako by ji pečlivý majitel přestal před třemi týdny zalévat a sekat.

Reacher nikde nezahlédl poplašné zařízení.

„Pojďme se podívat,“ zavelel.

Všichni vystoupili z auta a vykročili k jednoduché brance. Nebyla zamčená ani zajištěná řetězem. Došli k hlavnímu vchodu. Reacher zazvonil. Počkal. Nikdo neotevřel. Kolem domu se vinul dlážděný chodníček. Po směru hodinových ručiček po něm prošli k postranním dveřím do garáže. Zamčené. Do kuchyně se vcházelo zezadu. Dveře byly také zamčené. Jednoduchou skleněnou tabulkou v horní části se dalo nahlédnout do malé, staromódní kuchyně renovované patrně naposledy před čtyřiceti lety, ale čisté a účelné. Vzorně uklizené. Bez špinavého nádobí. Zařízení ze zeleného tečkovaného emailu. Malý stůl a dvě židle. Prázdné psí misky úhledně seřazené na podlaze pokryté zeleným linoleem.

Vedle kuchyňských dveří bylo posuvné francouzské okno se schůdkem na malou betonovou terasu. Terasa zela prázdnotou. Okno bylo zamčené. Částečně je zakrývaly závěsy. Ložnice sloužící patrně i jako pracovna.

V sousedství panovalo ticho. Stejně jako v domě, až na slabounké, takřka neslyšitelné bzučení, ze kterého se Reacherovi zježily chloupky na rukou. V podvědomí se mu rozeznělo poplašné zařízení.

„Kuchyňské dveře?“ zeptal se O’Donnell.

Reacher přikývl. O’Donnell si strčil ruku do kapsy a vytáhl boxer. Čistě technicky keramický. Se šálky a talířky ale neměl téměř nic společného. Byl vyrobený z jakéhosi komplexního nerostného prášku, slisovaného pod obrovským tlakem a stvrzeného epoxidovými lepidly. Patrně tvrdšího než ocel a určitě tvrdšího než mosaz. A při lisování se daly na kontaktních ploškách vytvořit ďábelské výstupky. Dostat takovýmhle boxerem od chlapa velikosti Davida O’Donnella se rovnalo zásahu bowlingové koule se žraločími zuby.

O’Donnell si navlékl boxer a sevřel pěst. Přistoupil ke dveřím a poklepal hřbetem ruky na skleněnou tabulku, poměrně něžně, jako by na sebe chtěl jen upozornit obyvatele domu. Sklo prasklo a do kuchyně vypadl trojúhelníkový střep. O’Donnell měl tak dobrou koordinaci, že se zarazil v pohybu dřív, než zajel kotníky k ostrým okrajům. Ještě dvakrát poklepal a rozšířil otvor natolik, aby se jím dala prostrčit paže. Pak si sundal boxer, vyhrnul si rukáv, natáhl se dovnitř a otočil vnitřní klikou.

Dveře se otevřely.

Žádné poplašné zařízení.

Reacher vstoupil jako první. Udělal dva kroky a zastavil se. Bzukot, který vytušil, zněl uvnitř hlasitěji. A celý dům páchl. Obojí bylo nezaměnitelné. Bzukot i zápach. Reacher je slyšel a cítil víckrát, než si chtěl pamatovat.

Bzukot vydával milion rozdivočelých much.

Zápach rozkládajícího se mrtvého těla, ze kterého unikaly tekutiny a plyny.

Neagleyová s O’Donnellem vešli za ním. A zastavili se.

„Stejně jsme to věděli,“ řekl O’Donnell, možná sám k sobě. „Není to šok.“

„Vždycky je to šok,“ namítla Neagleyová. „A doufám, že vždycky bude.“

Přikryla si nos a ústa. Reacher přešel ke dveřím do chodby. Chodba byla prázdná. Ale zápach zesílil a bzukot nabral na hlasitosti. Ve vzduchu poletovaly zbloudilé mouchy, velké a modré a lesklé. Bzučely a narážely s tlumeným bubnováním do stěn. Vylétaly z pootevřených dveří. „Koupelna,“ prohlásil Reacher.

Dům byl řešený podobně jako dům Calvina Franze, jen ve větším měřítku, protože pozemky v Santa Aně byly větší než v Santa Monice. Levnější pozemky, víc místa. Z prostřední chodby se vcházelo do skutečných místností, nejen do ohraničených rohů jednoho otevřeného prostoru. Kuchyně vzadu, obývací pokoj vepředu, oddělené samostatnou šatnou. Na druhé straně chodby dvě ložnice oddělené koupelnou.

Nešlo odhadnout, odkud se zápach line. Zaplnil celý prostor.

Mouchy však zajímala koupelna.

V domě se dalo sotva dýchat. Panovalo v něm naprosté ticho, až na šílené bzučení much. Narážely do porcelánu, dlaždiček, tapet, dutého dřeva dveří.

„Počkejte tady,“ nařídil Reacher.

Vydal se chodbou. Dva kroky. Tři. Zastavil se před koupelnou. Strčil nohou do dveří. Vyvalil se na něj mrak rozzlobených much. Otočil se a ohnal se rukou. Otočil se zpátky. Opět použil nohu a otevřel dveře dokořán. Zamával rukou jako vějířem a nakoukl přes bzučící hmyz dovnitř.

Tělo leželo na podlaze.

Byl to pes.

Kdysi nádherný vlčák, velký, zhruba padesátikilový, možná i trochu těžší. Ležel na boku. Srst měl matnou a zplihlou. Tlamu otevřenou. Mouchy hodovaly na jeho jazyku, čenichu a v uších.

Reacher vstoupil do koupelny. Mouchy se mu rojily kolem holení. Ve vaně nic neleželo. Záchod byl prázdný. Zmizela z něj veškerá voda. Na tyčích visely nedotčené ručníky. Podlahu pokrývaly hnědé skvrny. Nikoliv od krve. Jen zaschlá tekutina z uvolněných svěračů.

Reacher vycouval z koupelny.

„Je to jeho pes,“ oznámil. „Prohledejte ostatní místnosti a garáž.“

V ostatních místnostech ani garáži nic nenašli. Žádnou stopu po boji či po vloupání, žádnou stopu po Swanovi. Shromáždili se zase v chodbě. Mouchy se usadily na své kořisti v koupelně.

„Co se tady stalo?“ zeptala se Neagleyová.

„Swan odešel,“ pravil O’Donnell. „Už se nevrátil. Ten pes umřel hlady.“

„Umřel žízní,“ opravil ho Reacher. Nikdo nepromluvil.

„Vyprázdnil misku na vodu v kuchyni,“ pokračoval Reacher. „Pak vypil, co mohl ze záchodu. Trápil se zhruba týden.“

„To je děsné,“ otřásla se Neagleyová.

„Příšerné. Mám psy rád. Kdybych někde bydlel, pořídil bych si tři nebo čtyři. Půjčíme si vrtulník a vyházíme ty mrzáky jednoho po druhém, rozebrané na kousky.“

„Kdy?“

„Brzy.“

O’Donnell upozornil: „Budeme potřebovat víc, než máme teď.“

Reacher opáčil: „Tak pojďme začít hledat.“

* * *

Natrhali si v kuchyni papírový ručník, udělali z něj kuličky a zastrčili si je do nosu, aby necítili zápach. Pustili se do dlouhého pečlivého prohledávání. O’Donnell si vzal kuchyni. Neagleyová obývák. Reacher Swanovu ložnici.

Ani v jedné z místností nenašli nic zajímavého. Kromě mrtvého psa svědčilo i všechno ostatní o tom, že se Swan chtěl vrátit. Myčka byla do půlky zaplněná špinavým nádobím. V ledničce zůstalo jídlo a v koši v kuchyni odpadky. Pyžamo leželo složené pod polštářem. Na nočním stolku odpočívala rozečtená knížka. Jako záložku použil Swan jednu ze svých pracovních vizitek: Anthony Swan, voják armády Spojených států (ve výslužbě), náměstek ředitele bezpečnosti, New Age Defense Systems, Los Angeles, Kalifornie. Dole na okraji stála e-mailová adresa a stejné přímé telefonní číslo, které Reacher s Neagleyovou už tolikrát zkoušeli.

„Co přesně New Age vyrábí?“ zeptal se O’Donnell.

„Peníze,“ odpověděl Reacher. „I když patrně méně než dřív.“

„Mají nějaký výrobek, nebo se zabývají jenom výzkumem?“

„Žena, se kterou jsme se sešli, tvrdila, že něco někde vyrábějí.“

„Co přesně?“

„Nemáme tušení.“

Druhou ložnici prohledali všichni společně. Tu zadní s francouzským oknem se závěsy a schůdkem na prázdnou terasu. Stála v ní postel, ale Swan ji očividně používal hlavně jako pracovnu. Měl v ní psací stůl, telefon, kancelářskou skříňku a na stěnách police plné harampádí, jaké si schovávají sentimentální osoby.

Začali psacím stolem. Tři páry očí, tři různé úhly pohledu. Nic nenašli. Přesunuli se ke skříňce. Obsahovala obvyklé papíry každého majitele domu. Pozemkové daně, pojištění, orazítkované šeky, zaplacené účty, stvrzenky. Ve zvláštní přihrádce uchovával Swan osobní doklady. Sociální pojištění, státní a federální daně z příjmu, pracovní smlouva od New Age Defense Systems, ústřižky od výplatních šeků. Jak to vypadalo, Swan si nežil špatně. Za měsíc si vydělal tolik, kolik by Reacher možná dokázal za rok a půl.

Swan si také ukládal doklady od veterináře. Pes byla fena. Jmenovala se Maisi a měla v naprostém pořádku všechna očkování. Byla stará, ale ve velice dobré kondici. Swan dostával také materiály od organizace na ochranu zvířat zvané People for Ethical Treatment of Animals. Swan jim přispíval. Obrovskými částkami. Proto to musí být dobrá organizace, usoudil Reacher. Swan by se nenechal ošálit.

Potom prohledali police. Našli krabici od bot plnou fotografií. Se záběry ze Swanova života a práce. Fena Maisi byla na některých z nich. Reacher, Neagleyová a O’Donnell na ostatních, stejně jako Franz, Karla Dixonová, Sanchez, Orozco a Stan Lowrey. Všichni společně dávno v minulosti, mladší, v mnoha důležitých ohledech jiní, plní mladického zápalu, energie a plánů. Postávali v náhodných dvojicích a trojicích v kancelářích a kasárnách celého světa. Jedna fotografie byl oficiální skupinový portrét. Stálo jich na něm všech devět v parádních uniformách po veřejné pochvale jednotce. Reacher si nepamatoval, kdo ten snímek udělal. Patrně vojenský fotograf. Nepamatoval se ani, za co tu pochvalu dostali.

„Musíme sebou hodit,“ pobídla je Neagleyová. „Možná si nás všimli sousedé.“

„Můžeme podat věrohodné vysvětlení,“ řekl O’Donnell. „Náš kamarád bydlí sám, neotevřel nám, podezřelý zápach zevnitř.“

Reacher přistoupil k psacímu stolu a zvedl telefon. Stiskl tlačítko redial. Ozvala se rychlá sekvence elektronického pípání, jak si přístroj vzpomněl, komu naposledy zavolal. Pak přešel na vyzváněcí tón. Potom promluvila Angela Franzová. Reacher zaslechl v pozadí Charlieho. Beze slova zavěsil.

„Jako poslednímu volal Franzovi,“ sdělil. „Domů do Santa Moniky.“

„Hlásil se do služby,“ poznamenal O’Donnell. „Ale to už jsme věděli.“

„Není tady nic, co by nám pomohlo,“ řekla Neagleyová.

„Mohlo by nám však pomoct, co tady není,“ usoudil Reacher.

„Chybí jeho kousek betonu z Berlínské zdi. Stejně jako krabice s věcmi z New Age.“

„V čem nám to pomůže?“

„Mohlo by nám to pomoct zrekonstruovat časový průběh. Dostaneš padáka, nacpeš své věci do krabice a hodíš je do kufru auta. Jak dlouho trvá, než je člověk odnese do domu a roztřídí?“

„Den dva,“ usoudil O’Donnell. „Jak Swana znám, byl neskutečně otrávený, když ho vyhodili, ale nikdy se nepatlal v problémech. Rychle se zase otřásl a vzpamatoval.“

„Dva dny?“

„Maximálně.“

„Takže ke všemu tomuhle došlo během dvou dnů poté, co dostal padáka v New Age.“

„V čem nám to pomůže?“ zopakovala Neagleyová.

„Nemám tušení,“ přiznal Reacher. „Čím víc ale víme, tím větší máme šanci.“

* * *

Odešli kuchyní a zavřeli za sebou dveře, ale nezamkli je. Nemělo by to cenu. Rozbitým sklem si mohl každý zase odemknout. Prošli po chodníčku kolem garáže na příjezdovou cestu. Zamířili k ulici. Swanův dům stál ve velice tiché čtvrti. Lidé zde jen přespávali. Nikde se nic nepohnulo. Reacher se podíval doprava a doleva, jestli je nesledují zvědaví sousedé, ale nikoho nezahlédl. Žádné zvědavce, žádné oči za poodhrnutým závěsem.

Všiml si však hnědého Crown Vicu zaparkovaného o čtyřicet metrů dál.

Směrem k nim.

Všiml si i muže za volantem.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

REACHER NAVRHL: „Pojďme se ještě na chvilku zastavit a otočit, jako bychom se naposledy dívali na dům. Udržujme při tom lehkou konverzaci.“

O’Donnell se otočil.

„Připomíná mi domky pro ženaté důstojníky ve Fort Hoodu,“ prohodil.

„Až na tu schránku na dopisy,“ opáčil Reacher.

Neagleyová se otočila.

„Líbí se mi,“ poznamenala. „Myslím ta schránka.“

Reacher oznámil: „Západně čtyřicet metrů odtud parkuje u chodníku hnědý Crown Vic. Sleduje nás. Přesněji řečeno Neagleyovou. Zahlédl jsem ho, když jsme se sešli na Sunsetu a potom před Franzovým domem. A teď je tady.“

O’Donnell se zeptal: „Máš tušení, kdo to je?“

„Naprosto žádné,“ odpověděl Reacher. „Řekl bych ale, že nadešel čas, abychom to zjistili.“

„Stejně jako dřív?“

Reacher přikývl. „Úplně stejně jako dřív. Budu řídit.“

Naposledy se podívali na Swanův dům a potom se otočili a došli k obrubníku. Vklouzli do O’Donnellova pronajatého auta, Reacher na sedadlo řidiče, Neagleyová vedle něj a O’Donnell za Reachera dozadu. Nezapnuli si bezpečnostní pásy.

„Nepoškoď mi auto,“ požádal O’Donnell. „Nepřiplatil jsem si pojištění.“

„To jsi měl udělat,“ pokáral ho Reacher. „Nikdy nevíš, kdy se ti to bude hodit.“

Nastartoval a odlepil se od chodníku. Podíval se dopředu, podíval se do zpětného zrcátka.

Nic nejelo.

Strhl volant, dupl na plyn a rychle otočil přes celou šířku ulice do protisměru. Opět dupl na plyn a ujel třicet metrů. Sešlápl brzdu, O’Donnell vyskočil metr před Crown Vicem, Reacher opět přidal plyn, zabrzdil a zastavil přesně na úrovni dveří řidiče. O’Donnell už stál u okénka spolujezdce. Reacher vyskočil a O’Donnell roztříštil okénko spolujezdce boxerem a vyhodil řidiče druhou stranou přímo do Reacherova náručí. Reacher ho uhodil jednou do žaludku a potom do obličeje. Rychle a tvrdě. Muž dopadl na auto a sesunul se na kolena. Reacher si vybral jeho nejzranitelnější místo a udeřil ho potřetí, zprudka loktem do spánku. Muž se skácel na bok, pomalu jako strom vyvrácený buldozerem. Skončil pod prahem Crown Vicu. Natažený na zádech, nehybný, v bezvědomí, s prudce krvácejícím nosem.

„Výborně, pořád to funguje,“ zaradoval se O’Donnell.

„Když vykonám špinavou práci,“ zdůraznil Reacher.

Neagleyová popadla muže za volné cípy sportovního kabátu a přetočila ho, aby nekrvácel z nosu do krku, ale na chodník. Nepotřebovali, aby se udusil. Pak mu kabát rozevřela, aby se dostala do kapsy.

A strnula.

Protože ten muž měl pod ramenem pouzdro na pistoli. Staré, z ošoupané černé kůže. V něm glock 17. A na pásku kalhot kapsu na náhradní zásobník a ocelová pouta.

Policejní výstroj.

Reacher se podíval do Crown Vicu. Sedadlo spolujezdce pokrývaly kuličky skla. Pod přístrojovou deskou bylo namontované rádio.

Ne rádio taxíkáře.

„Do prdele,“ ulevil si Reacher. „Právě jsme zmlátili policajta.“

„Ty jsi vykonal špinavou práci,“ upozornil O’Donnell.

Reacher si přidřepl a položil muži prsty na krk. Nahmatal pulz. Silný a pravidelný. Muž dýchal. Měl značně pošramocený nos, což ho možná později poškodí esteticky, ale stejně nebyl moc hezký ani předtím.

„Proč nás sledoval?“ zeptala se Neagleyová.

„To zjistíme později,“ odbyl ji Reacher. „Až budeme hezky daleko odtud.“

„Proč jsi ho uhodil s takovou silou?“

„Byl jsem naštvaný kvůli tomu psu.“

„Tenhle chlap mu nic neudělal.“

„To už teď taky vím.“

Neagleyová mu prohledala kapsy. Vytáhla kožené pouzdro, kterým se policisté prokazují. S pochromovaným odznakem přišpendleným na jedné straně a plastikovou kartičkou za mléčným okénkem na druhé. Jmenuje se Thomas Brant,“ přečetla. „Zástupce šerifa z okresu LA.“

„Tady jsme v okrese Orange,“ upozornil O’Donnell. „Pohybuje se mimo oblast své pravomoci. Stejně jako předtím na Sunsetu a v Santa Monice.“

„Myslíš, že nám to pomůže?“

„Moc ne.“

Reacher rozhodl: „Pojďme ho pořádně položit a zmizet.“ O’Donnell popadl Branta za nohy, Reacher ho vzal za podpaží a hodili ho dozadu do auta. Narovnali ho a naaranžovali do polohy, které zdravotníci říkají stabilizovaná, na bok s pokrčenou nohou, aby mohl dýchat a nehrozilo, že se udusí. V Crown Vicu byla spousta místa. Motor neběžel a rozbitým okýnkem proudil dostatek čerstvého vzduchu. „Bude v pořádku,“ usoudil O’Donnell. „Bude muset,“ opáčil Reacher.

Zabouchli za ním dvířka a otočili se k O’Donnellovu autu z půjčovny. Stále stálo uprostřed ulice, s třemi otevřenými dveřmi a zapnutým motorem. Reacher nastoupil dozadu. O’Donnell se chopil řízení. Neagleyová si sedla vedl něj. Zdvořilý hlas z navigace je začal navádět zpátky k dálnici.

„Měli bychom tohle auto vrátit,“ pravila Neagleyová. „Okamžitě. A potom můj mustang. Ten policajt má naše poznávací značky.“

„A čím budeme jezdit?“ otázal se Reacher. „Jsi na řadě, aby sis půjčil auto.“

„Nemám řidičák.“

„Tak budeme muset jezdit taxíky. Musíme po sobě zahladit stopu.“

„Což znamená změnit také hotel.“

„Tak to uděláme.“

* * *

Navigace nestrpěla jedinou odchylku. Držela se pevně svého. O’Donnell zajel ke krajnici, zastavil a přeprogramoval ji na trasu z Beverley Wilshire k půjčovně Hertz na LAX. Změna přístroj poněkud zaskočila. Na vteřinu se odmlčel, na displeji naskočilo Příprava trasy a potom se opět ozval trpělivý ženský hlas. Poradil O’Donnellovi otočit, vydat se na západ místo na východ, směrem k dálnici 405 místo k 5. Na vedlejších silnicích provoz ještě ušel, ale na dálnici byl hustý. Šinuli se šnečím tempem.

„Pověz mi o včerejšku,“ požádal Reacher Neagleyovou.

„Co ti o něm mám povědět?“

„Co jsi dělala.“

„Doletěla jsem na LAX a půjčila jsem si auto. Dorazila jsem do hotelu na Wilshire. Ubytovala jsem se. Hodinu pracovala. Pak jsem odjela do bistra Denny’s na Sunsetu. Tam jsem na tebe čekala.“

„Museli tě sledovat celou cestu z letiště.“

„Jasně. Otázkou však zůstává proč.“

„Ne, to je až druhá otázka. První otázka je jak. Kdo věděl, kdy a kam přiletíš?“

„Očividně ten policajt. Dal ve známost moje jméno a Homeland Security ho upozornila, jakmile jsem si koupila letenku.“

„Dobře, proč?“

„Pracuje na Franzově případu. Je jedním ze zástupců šerifa v okrese LA. Ví se o mně, že jsem Franzova známá.“

„To jsme my všichni.“

„Dorazila jsem jako první.“

„Takže nás podezírají?“

„Možná. Nemají nikoho jiného.“

„Copak jsou tak pitomí?“

„Ani moc ne. Jenom průměrní. Dokonce i my jsme se dívali na známé, když jsme zkoumali veškeré možnosti.“

Reacher prohlásil: „Nezahrávejte si se zvláštními vyšetřovateli.“

„Správně,“ potvrdila Neagleyová. „My jsme si ale právě zahráli se zástupci šerifa z okresu LA. Dost odvážně. Doufám, že nevyznávají stejné heslo.“

„Klidně se s tebou vsadím, že vyznávají.“

* * *

LAX připomínalo obrovské bludiště. Jako každé letiště, které Reacher zatím viděl, zůstávalo v permanentním stavu nedokončenosti. O’Donnell se propletl staveništi, objížďkami a našel místo, kde se vracela vypůjčená auta. Měly tam stanoviště různé společnosti, jedna vedle druhé, červená, zelená, modrá a nakonec žlutý Hertz. O’Donnell zaparkoval na konci dlouhé husté řady a okamžitě k nim přiběhl mladík ve firemní bundě a přejel scannerem po čárkovém kódu na zadním skle. Hotovo, auto vráceno, půjčka ukončena. Stopa zahlazena.

„Co teď?“ zeptal se O’Donnell.

Neagleyová pravila: „Teď odjedeme kyvadlovým autobusem k terminálu a chytíme taxík. Potom se odhlásíme v hotelu a my dva se sem vrátíme s mustangem. Reacher může zatím najít nový hotel a začít pracovat na těch číslech. Souhlasíš, Reachere?“

Reacher však neodpověděl. Upíral pohled přes parkoviště, přes okno půjčovny aut. Na frontu lidí uvnitř.

Usmíval se.

„Co se děje?“ podivila se Neagleyová. „Reachere, co je?“

„Tamhle,“ odpověděl Reacher. „Čtvrtá v řadě. Vidíte?“

„Koho?“

„Tu malou ženu s tmavými vlasy? Vsadím se s vámi, že je to Karla Dixonová.“

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER S NEAGLEYOVOU a O’Donnellem vyrazili přes parkoviště a každým krokem si byli jistější. Když se ocitli tři metry od okna půjčovny, byli si naprosto jistí. Byla to Karla Dixonová. Nešla s nikým zaměnit. Tmavovlasá a poměrně malá, šťastná žena, která si myslela o lidech jen to nejhorší. Stála přímo před nimi, třetí v řadě. Řečí těla naznačovala, že je zároveň netrpělivá, ale i smířená, že musí čekat. Jako obvykle působila uvolněně, ale ne klidně, jako obvykle spalovala energii a vzbuzovala dojem, že dvacet čtyři hodiny denně jí nestačí. Byla hubenější, než si Reacher pamatoval. Měla na sobě úzké černé džíny a černou koženou bundu. Husté černé vlasy měla nakrátko ostříhané. U nohou jí stál černý kožený kufr na kolečkách a přes rameno jí visela černá kožená aktovka.

Pak musela vycítit jejich pohledy v zádech, protože se otočila a podívala na ně, v obličeji nic neříkající výraz, jako by se naposledy viděli před minutami a ne lety. Krátce se pousmála. Smutně, jako by už věděla, k čemu došlo. Pak trhla hlavou směrem k úředníkovi za přepážkou, čímž jim mlčky sdělila: Hned jsem u vás, ale víte, jak to chodí s civilisty. Reacher ukázal na sebe, Neagleyovou a O’Donnella, zvedl čtyři prsty a ústy naznačil: Půjč si čtyřsedadlové auto. Dixonová přikývla, odvrátila se a pokračovala v čekání.

Neagleyová pravila: „To je skoro biblické. Lidé se vracejí zpátky do života.“

„Já na tom nic biblického nevidím,“ opáčil Reacher. „Jenom jsme došli ke špatným závěrům.“

Ze zadní kanceláře se vynořil čtvrtý úředník a zaujal postavení za přepážkou. Dixonová se okamžitě přesunula ze třetího místa na první a úředník ji během třiceti vteřin obsloužil. Reacher zahlédl, jak se mezi nimi mihl růžový newyorský řidičský průkaz a zlatá kreditní karta. Úředník vyťukal cosi na počítači, Dixonová podepsala stoh papírů a potom obdržela tlustý žlutý balíček a klíč. Nadhodila si aktovku, popadla kufr a zamířila k východu. Vyšla na chodník. Zastavila se před Reacherem, Neagleyovou a O’Donnellem a na každého vážně, upřeně pohlédla. Pravila: „Omlouvám se, že jdu pozdě. Slavit jste ale stejně nezačali, nemám pravdu?“

„Co zatím víš?“ zeptal se jí Reacher.

Dixonová odpověděla: „Teprve až teď jsem dostala vaše zprávy. Nechtělo se mi čekat v New Yorku na přímý let. Chtěla jsem vyrazit co nejdřív. Prvním letem přes Las Vegas. Tam jsem musela dvě hodiny čekat. Tak jsem vyřídila několik telefonátů a rozhlédla se trochu po okolí. Trochu jsem se poptala. A zjistila jsem, že Sanchez a Orozco jsou nezvěstní. Před třemi týdny se doslova vypařili z povrchu zemského.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

HERTZ PŘIDĚLIL DIXONOVÉ FORD 500, což je přiměřeně velký čtyřmístný sedan. Dixonová naložila zavazadla do kufru a usedla za volant. Neagleyová si sedla vedle ní a Reacher s O’Donnellem se nacpali dozadu. Dixonová nastartovala a opustila letiště po Sepulvedě na sever. Prvních pět minut hovořila. Pracovala inkognito jako nová makléřka na burze na Wall Street. Najal si ji velký institucionální investor, který pojal podezření, že na burze probíhají nekalé transakce. Jako při každé tajné akci, která má mít naději na přežití, se musela přísně držet své smyšlené identity, což znamenalo, že si nemohla dovolit spojení se svým skutečným životem. Nemohla zavolat do své kanceláře z mobilu, který jí půjčili na burze, nemohla použít pevnou linku z burzovního bytu, ani si stáhnout e-maily na burzovní blackberry. Nakonec zavolala do své kanceláře nenápadně z telefonní budky v budově správy přístavu a našla na nahrávači spoustu zoufalých zpráv deset-třicet. Tak se vykašlala na svou práci a klienta, rozjela se přímo na JFK a nastoupila do prvního letadla American West. Z letiště ve Vegas zavolala Sanchezovi a Orozcovi a nikdo se neozval. A ještě horší bylo, že měli hlasové schránky plné zpráv, což nevěstilo nic dobrého. Tak vyrazila taxíkem do jejich kanceláře a našla ji opuštěnou s třítýdenní záplavou pošty za dveřmi. Jejich sousedé je už dlouho neviděli.

„Tak je to jasné,“ podotkl Reacher. „Máme teď jistotu. Zbyli jsme jenom čtyři.“

Pak pět minut hovořila Neagleyová. Podala stručné shrnutí jako už tisíckrát předtím. Bez zbytečných slov, se všemi podrobnostmi. Pokryla veškerá fakta a domněnky od okamžiku, kdy jí poprvé zavolala Angela Franzová. Pitevní zpráva, malý domek v Santa Monice, zdemolovaná kancelář v Culver City, flešky, budova společnosti New Age, příjezd O’Donnella, mrtvý pes, nešťastný útok na zástupce šerifa z okresu LA před Swanovým domkem v Santa Aně, následné rozhodnutí zbavit se aut z půjčovny, aby po sobě zahladili stopy.

„Výborně, alespoň tahle část je vyřízená,“ podotkla Dixonová. „Nikdo nás teď nesleduje, takže tohle auto zatím neznají.“

„Závěry?“ otázal se Reacher.

Dixonová se probojovala tři sta metry pomalého provozu na bulváru. Potom najela na 405, dálnici vedoucí do San Diega, ale v opačném směru, ne na San Diego, ale na sever na Sherman Oaks a van Nuys.

„Jeden podstatný,“ oznámila. „Tady nejde o to, že Franz povolal jen některé z nás, protože si myslel, že ostatní nejsou dosažitelní. A nepovolal jen některé proto, že by podcenil velikost problému. Na to byl Franz příliš chytrý. A patrně také opatrný, když teď měl syna. Takže se musíme na celou záležitost podívat z jiného úhlu. Podívat se na to, kdo tady je a kdo není. Domnívám se, že Franz povolal jen ty, kteří se k němu mohli okamžitě dostavit. Opravdu rychle. Swana, jelikož bydlel přímo tady ve městě, a Sancheze s Orozcem, protože to měli z Vegas jenom hodinu. Zbytek z nás mu k ničemu nebyl. Dorazili bychom k němu nejdřív za den. Což znamená, že tady šlo o rychlost, paniku a naléhavost. O záležitost, kde hraje roli i půl dne.“

„Konkrétně?“ vyzval ji Reacher.

„Nemám tušení. Škoda, že jste zvorali těch prvních jedenáct hesel. Bývali bychom viděli, které informace jsou nové nebo odlišné.“ O’Donnell pravil: „Musí to být ta jména. Čísla nejsou důležitá.“

„I čísla můžou být důležitá,“ namítla Dixonová. „Oslepneš dřív, než z nich něco vyčteš.“

„Možná. Možná ne. Občas ke mně čísla promlouvají.“

„Tahle nebudou.“

V autě se na okamžik rozhostilo ticho. Provoz docela ušel. Dixonová zůstala na 405 a prohnala se přes křižovatku s dálnicí 10. „Kam jedeme?“ zeptala se.

Neagleyová navrhla: „Do Chateau Marmont. Leží schovaný diskrétně stranou.“

„A je příšerně drahý,“ dodal Reacher. V hlase mu zaznělo cosi, co Dixonovou přimělo odtrhnout oči od silnice a pohlédnout dozadu.

Neagleyová vysvětlila: „Reacher je švorc.“

„To mě nepřekvapuje,“ opáčila Dixonová. „Celých devět let nepracoval.“

„V armádě se také nepředřel,“ přisadil si O’Donnell. „Proč najednou měnit celoživotní zvyky?“

„Vadí mu, když za něj někdo platí,“ sdělila Neagleyová.

„Chudáček malý,“ pronesla procítěně Dixonová.

Reacher se ohradil: „Jenom se snažím chovat slušně.“

Dixonová zůstala na 405 až k Santa Monica Boulevard. Pak zabočila na severovýchod, přes Beverly Hills a West Hollywood, a vynořila se na Sunsetu přímo u ústí Laurel Canyon.

„Heslo naší mise,“ prohlásila. „Nezahrávejte si se zvláštními vyšetřovateli. My čtyři se musíme postarat, aby sedělo. Ve jménu ostatních čtyř, kteří tady nejsou. Tak potřebuje jasnou strukturu velení, plán a rozpočet.“

Neagleyová navrhla: „Já se postarám o rozpočet.“

„Můžeš si to dovolit?“

„Jenom v tomhle roce napumpovala Homeland Security do soukromého sektoru sedm miliard dolarů. Něco z nich si našlo cestu i do Chicaga a mně patří polovina všeho, co máme v účetních knihách.“

„Takže jsi bohatá?“

„Bohatší, než když jsem byla seržantka.“

„Stejně ti to vrátíme,“ přislíbil O’Donnell. „Lidé zabíjejí buď z lásky, nebo pro peníze a naši protivníci určitě nezabíjejí z lásky. Takže se někde povalují velké peníze.“

„Souhlasíte, aby se Neagleyová postarala o rozpočet?“ zeptala se Dixonová.

„Na co si to hrajeme? Na demokracii?“ podivil se Reacher.

„Dočasně. Takže kdo souhlasí?“

Zvedly se čtyři ruce. Dva majorové a jeden kapitán dovolili seržantovi zacvakat účet.

„Teď plán,“ pokračovala Dixonová.

„Nejprve struktura velení,“ ozval se O’Donnell. „Nemůžeme zapřáhnout vůz před koně.“

„Dobře,“ podřídila se Dixonová. „Na velícího důstojníka navrhuju Reachera.“

„Já také,“ připojil se O’Donnell.

„Souhlas,“ prohlásila Neagleyová. „Ať je to jako vždycky.“

„To nemůžu přijmout,“ ohradil se Reacher. „Praštil jsem toho policajta. Když dojde na lámání chleba, budu se muset přiznat a nechat vás, abyste si poradili beze mě. Za takovéhle situace nemůžu dělat velícího důstojníka.“

Dixonová řekla: „Tenhle problém budeme řešit, až se vyskytne.“

„Vyskytne se velice brzy,“ opáčil Reacher. „Stoprocentně. Zítra, nejpozději pozítří.“

„Možná to nechají být.“

„Prober se. Nechali bychom to být my?“

„Třeba se ten policajt stydí natolik, že to nenahlásí.“

„Vůbec to hlásit nemusí. Stačí se podívat. Má rozbité okýnko u auta a rozbitý nos.“

„Ví vůbec, kdo jsme?“

„Dal do oběhu jméno Neagleyové. Sledoval nás. Ví, kdo jsme.“

„Nemůžeš se k tomu přiznat,“ pravil O’Donnell. „Skončil bys ve vězení. Až dojde na lámání chleba, zmizíš z města.“

„To nemůžu udělat. Kdyby mě nedostali, vyřádili by se na tobě a Neagleyové. To nechci. Potřebujeme, aby někdo zůstal v terénu.“

„Seženeme ti právníka. Levného.“

„Ne, dobrého,“ prohlásila Dixonová.

„V každém případě budu mít plné ruce práce jinde,“ upozornil Reacher.

Nikdo nepromluvil.

Reacher dodal: „Velícího důstojníka by měla dělat Neagleyová.“

„Odmítám,“ řekla Neagleyová.

„Nemůžeš odmítnout. Je to rozkaz.“

„Nemůžeš vydávat rozkazy, když nejsi velící důstojník.“

„Tak Dixonová.“

„Odmítám,“ postavila se na odpor i Dixonová.

„Dobře, O’Donnell.“

„Nepřipadá v úvahu.“

Dixonová navrhla: „Reacher, dokud nepůjde do vězení. Potom Neagleyová. Hlasují všichni pro?“

Zvedly se tři ruce.

„Budete toho litovat,“ zavrčel Reacher. „Postarám se, abyste toho pořádně litovali.“

„Tak jaký máme plán, šéfe?“ zeptala se Dixonová a Reachera ta otázka uvrhla devět let do minulosti, do okamžiku, kdy mu ji někdo naposledy položil.

„Stejný jako vždycky,“ odpověděl. „Budeme vyšetřovat, připravovat se, jednat. Najdeme je, zlikvidujeme a nachčijeme na hroby jejich předků.“

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

CHATEAU MARMONT byla stará bohémská impozantní stavba na Sunsetu kousek od Laurel Canyon. Přespala v ní spousta nejrůznějších filmových a rockových hvězd. Stěny zdobila záplava fotografií. Ubytovali se tady Errol Flynn, Clark Gable, Marilyn Monroe, Greta Garbo, James Dean, John Lennon, Mick Jagger, Bob Dylan, Jim Morrison, Led Zeppelin a Jefferson Airplaine. John Belushi tady umřel. Narval do sebe směs heroinu a kokainu, která by stačila na celý hotel. Jeho fotografie chyběla.

Recepční chtěl kromě platinové karty Neagleyové i průkazy totožnosti, tak se všichni zapsali pod pravými jmény. Neměli na vybranou. Pak jim recepční sdělil, že má jen tři volné pokoje. Neagleyová potřebovala být sama, tak si Reacher a O’Donnell vzali jeden pokoj společně a přenechali dámám dva zbývající. Potom O’Donnell vzal Neagleyovou autem Dixonové zpátky do Beverly Wilshire pro zavazadla a odhlásit se. Plán zněl, že Neagleyová odveze mustang na LAX, O’Donnell pojede za ní a dopraví ji zpátky. Celou akci odhadovali na tři hodiny. Reacher s Dixonovou měli zůstat v hotelu a pracovat celou dobu na číslech.

* * *

Jako základnu zvolili pokoj Dixonové. Podle recepčního zde kdysi přespal Leonardo di Caprio, ale nezanechal po sobě žádnou viditelnou stopu. Reacher rozložil sedm listů s čísly jeden vedle druhého na postel a Dixonová se sklonila a přelétla je pohledem, stejně jako někteří lidé čtou hudbu nebo poezii.

„Dva hlavní body,“ oznámila okamžitě. „Nejsou tam žádné stoprocentní výsledky. Například deset ku deseti nebo devět k devíti.“

„Dál?“

„Na prvních třech listech je dvacet šest čísel, na čtvrtém dvacet sedm a na posledních třech zase dvacet šest.“

„Což znamená co?“

„Nevím. Ani jeden z listů však není úplně popsaný. Takže dvacet šest a dvacet sedm musí něco znamenat. Je to úmyslné, ne náhodné. Neskončil papír a Franz nepokračoval na dalším. Jinak by těch stránek bylo šest, ne sedm. Takže se jedná o sedm kategorií čehosi.“

„Oddělených, ale podobných,“ doplnil Reacher. „Je to deskriptivní posloupnost.“

„Výsledky se zhoršují,“ upozornila Dixonová.

„Radikálně.“

„A ke zhoršení došlo poměrně náhle. Nějakou dobu jsou v pořádku a pak najednou dochází k propadu.“

„Čeho se ty výsledky týkají?“

„Netuším.“

Reacher se zeptal: „Co by se dalo takhle opakovaně měřit?“

„Patrně cokoliv. Duševní zdraví, pomocí odpovědí na jednoduché otázky. Fyzický výkon, pomocí úkolů zaměřených na koordinaci. Také chyby, ale v tom případě by se ty výsledky zlepšovaly.“

„Podle jakých kategorií jsou rozdělené? Na co se díváme? Sedm čeho?“

Dixonová přikývla. „V tom spočívá klíč. Nejdřív musíme přijít na to, proč máme sedm listů.“

„Nemůžou to být lékařské testy. Jakékoliv testy. Proč dávat dvacet sedm otázek do řady po dvaceti šesti? To by bylo nedůsledné.“

Dixonová pokrčila rameny a narovnala se. Sundala si sako a odhodila ho na křeslo. Přešla k oknu, odhrnula vybledlý závěs a podívala se dolů. Pak nahoru na kopce.

„LA se mi líbí,“ poznamenala.

„Mně docela taky,“ opáčil Reacher.

„New York se mi líbí víc.“

„Mně asi taky.“

„Ten rozdíl je ale hezký.“

„Nejspíš ano.“

„Sice za nešťastných okolností, ale ráda tě vidím, Reachere. Opravdu ráda.“

Reacher přikývl. „Nápodobně. Mysleli jsme si, že jsme tě ztratili. Nebyl to příjemný pocit.“

„Smím tě obejmout?“

„Ty mě chceš obejmout?“

„Chtěla jsem tě obejmout už před Hertzem. Ale neudělala jsem to, protože Neagleyové by to bylo proti srsti.“

„Podala ruku Angele Franzové. A té dračici v New Age.“

„To je pokrok,“ ocenila Dixonová.

„Nepatrný,“ souhlasil Reacher.

„Kdysi dávno ji musel někdo zneužít. Alespoň si to myslím.“

„Nikdy o tom nemluvila,“ opáčil Reacher.

„Je to smutné.“

„To si piš.“

Karla Dixonová se k němu otočila a Reacher ji vzal do náručí a pevně objal. Byla křehká. Vlasy jí voněly po šamponu. Reacher ji zvedl do vzduchu a zatočil se s ní kolem dokola. Přišla mu neuvěřitelně lehká a hubená. Měla úzká záda. Oblékla si černou hedvábnou košili a Reachera hřála pod tenkou látkou její pokožka. Postavil ji na nohy a Dixonová se natáhla a políbila ho na tvář.

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekla. „Stýskalo se mi po vás všech.“

„Mně taky,“ odpověděl Reacher. „Neuvědomoval jsem si jak moc.“

„Líbí se ti život v civilu?“

„Docela ujde.“

„Mně se nelíbí. Možná jsi se s ním vyrovnal lépe než já.“

„Nevím, jak jsem se s ním vyrovnal. Nevím, jestli jsem si na něj vůbec zvykl. Dívám se na vás a přijde mi, že šlapu vodu. Topím se. A vy všichni ostatní plavete.“

„Opravdu jsi švorc?“

„Téměř na mizině.“

„Já taky,“ svěřila se Dixonová. „Vydělávám tři sta tisíc ročně a nemám na chleba. Takový je život. Ty jsi se s ním vyrovnal dobře.“

„Obvykle si tak připadám. Dokud se nemusím vrátit do reality. Neagleyová mi poslala na účet tisíc třicet dolarů.“

„Jako rádiový kód? Chytrá holka.“

„A abych měl na letenku. Bez ní bych byl pořád na cestě a stopoval.“

„Šel bys pěšky. Nikdo alespoň trochu soudný by tě nevzal.“

Reacher se na sebe podíval do skvrnitého zrcadla. Sto devadesát pět čísel, sto deset kilo, ruce velikosti zmražené krůty, přerostlé rozcuchané vlasy, neoholený, roztřepené manžety u košile, jako zrůda od Frankensteina.

Vagabund.

Z velké zelené mašinerie až sem.

„Pokračuj.“

„Vždycky jsem si přála, abychom zašli dál, než jen spolu pracovali.“

„Kdo?“

„Ty a já.“

„To je prohlášení, ne otázka.“

„Cítil jsi to samé?“

„Upřímně?“

„Prosím.“

„Ano, cítil.“

„Tak proč jsme nezašli dál?“

„Nebylo by to správné.“

„Porušili jsme spoustu jiných předpisů.“

„Rozložili bychom tím jednotku. Ostatní by žárlili.“

„Včetně Neagleyové?“

„Jejím způsobem.“

„Mohli jsme to držet v tajnosti.“

Reacher ji napomenul: „Prober se.“

„Mohli bychom to udržet v tajnosti nyní. Máme tři hodiny.“

Reacher neodpověděl.

Dixonová se omluvila: „Promiň. Tohle všechno ve mně prostě vyvolává pocit, že život je příliš krátký.“

Reacher odpověděl: „A jednotka je už stejně rozložená.“

„Přesně tak.“

„Nemáš na východním pobřeží přítele?“

„Momentálně ne.“

Reacher přistoupil zpátky k posteli. Karla Dixonová k němu popošla, postavila se těsně vedle něj a opřela se mu bokem o stehno. Sedm listů papíru leželo stále vyrovnaných na posteli.

„Chceš se na ně ještě podívat?“ otázal se Reacher.

„Teď ne,“ odmítla Dixonová.

„Já také ne.“ Reacher je shrnul a sklepnul dohromady. Odložil je na noční stolek a zatížil telefonem. Zeptal se: „Jsi si jistá?“

Jsem si jistá už patnáct let.“

„Já taky. Ale zůstane to naším tajemstvím.“

„Souhlas.“

Reacher ji vzal do náručí a políbil na ústa. Ochutnal jazykem nezvyklý tvar jejích zubů. Rozepnul malé, nepraktické knoflíčky na její košili.

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

KDYŽ POTOM LEŽELI společně v posteli, Dixonová prohlásila: „Musíme se zase pustit do práce.“ Reacher se překulil k nočnímu stolku a natáhl se po hraničce papírů, Dixonová ho ale zarazila: „Ne, pojďme to udělat v hlavě. Třeba přijdeme na něco nového.“

„Opravdu?“

„Celkem sto osmdesát tři položky,“ řekla Dixonová. „Pověz mi o sto osmdesáti třech jako o číslu!“

„Není to prvočíslo,“ odpověděl Reacher. „Je dělitelné třemi a šedesáti jednou.“

„Jestli je to nebo není prvočíslo, mě vůbec nezajímá.“

„Když ho znásobíš dvěma, vyjde ti tři sta šedesát šest, což je počet dnů v přestupném roce.“

„Je to tedy polovina přestupného roku?“

„Ne když máme sedm listů,“ odmítl její nápad Reacher. „Polovina jakéhokoliv roku by bylo šest měsíců a šest listů.“

Dixonová se odmlčela.

Reacher uvažoval: Polovina roku.

Polovina.

Kotoul se dá udělat víc způsoby.

Dvacet šest, dvacet sedm.

Zeptal se: „Kolik dnů má půlka roku?“

„Normálního roku? Záleží na tom, která polovina. Buď sto osmdesát dva, nebo sto osmdesát tři.“

„Jak vytvoříš polovinu?“

„Když dělím dvěma.“

„Co kdybys vynásobila dvanáct sedmi?“

„Vyšlo by mi víc než polovina.“

„A potom sedm šesti?“

„Získala bych přesně polovinu. Čtyřicet dva je polovina z osmdesáti čtyř.“

„Tak vidíš.“

„Nechápu co.“

„Kolik týdnů má rok?“

„Padesát dva.“

„Kolik pracovních dnů?“

„Dvě stě šedesát při pětidenním pracovním týdnu, tři sta dvanáct při šestidenním pracovním týdnu.“

„Kolik dnů by mělo sedm měsíců při šestidenním pracovním týdnu?“

Dixonová se na okamžik zamyslela. „Záleželo by na tom, kterých sedm měsíců by sis vybral. Na tom, který den je sobota. Kdy je prvního ledna. Jestli počítáš sedm měsíců za sebou, nebo si je vybíráš namátkou.“

„Zamysli se, Karlo. Nabízejí se jen dvě možné odpovědi.“

Dixonová se na okamžik zarazila. „Sto osmdesát dva, nebo sto osmdesát tři.“

„Správně,“ pochválil ji Reacher. „Těhle sedm listů je sedm měsíců s šestidenním pracovním týdnem. Jenom jeden dlouhý měsíc má čtyři soboty. Proto se jenom jednou objevilo dvacet sedm dnů.“

Dixonová vyklouzla zpod přikrývky, došla si nahá pro aktovku a vytáhla kožený diář Filofax. Otevřela ho, položila ho na postel, sebrala z nočního stolku shrnuté listy a rozložila je do řady pod diář. Sedmkrát přejela očima nahoru a dolů.

Je to tenhle rok,“ oznámila. „Uplynulých sedm kalendářních měsíců. Přesně do konce posledního. Když započítáš soboty, jdou po sobě tři měsíce s dvaceti šesti pracovními dny, jeden s dvaceti sedmi a potom zase tři s dvaceti šesti.“

„Tak vidíš,“ potvrdil Reacher. „Něco se během uplynulých sedmi měsíců s Šestidenní pracovní dobou zhoršovalo a zhoršovalo. Nějaké výsledky. Už to napůl máme.“

„Ale jenom z lehčí půlky,“ upozornila Dixonová. „Teď mi pověz, co ta čísla znamenají.“

„Cosi se mělo stát, devětkrát, desetkrát, dvanáctkrát, třináctkrát, od pondělka do soboty, ale ne vždy se to podařilo.“

„Co by to cosi mohlo být?“

„Nevím. Co se odehrává desetkrát nebo dvanáctkrát za den?“

„Rozhodně ne výroba fordu T. Musí to být něco v daleko menším měřítku. Nebo odbornějšího. Jako termíny u zubaře. Nebo u právníka. Nebo u holiče.“

„Kousek od Franzovy kanceláře je manikúra.“

„Tam vyřídí za den víc zakázek. Jak by souvisela manikúra se čtyřmi zmizelými lidmi a Syřanem používajícím falešná jména?

„To vážně nevím,“ připustil Reacher.

„Já také ne,“ opáčila Dixonová.

„Měli bychom se osprchovat a obléknout.“

„Až po tom.“

„Po čem?“

Dixonová neodpověděla. Jen si lehla zpátky do postele, přitiskla Reachera na polštář a znovu ho políbila.

* * *

O tři tisíce kilometrů dál a jedenáct kilometrů výš seděl tmavovlasý muž, který si právě říkal Alan Mason, v přední kabině boeingu 757 společnosti United Airlines směřujícího z La Guardia v New Yorku do Denveru v Coloradu. Měl sedalo 3A, v úchytce na opěradle vedle sebe perlivou minerální vodu a na klíně otevřené noviny. Ale nečetl. Díval se z okénka na jasné bílé mraky pod sebou.

* * *

O třináct kilometrů dál sledoval muž v tmavomodrém obleku a v tmavomodrém chrysleru O’Donnella a Neagleyovou při zpáteční cestě z Hertzu na LAX. Zachytil je, když odjížděli z Beverly Wilshire. Myslel si, že odlétají, tak počítal s tím, že pojedou k letištnímu terminálu. Když O’Donnell zahnul ze Sepulvedy na sever, měl co dělat, aby se za ně dostal. Kvůli tomu jel až deset aut za nimi. Což bylo patrně dobře, z hlediska nenápadného pozorování.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

O’DONNELL PRAVIL: „Vůbec nikam jsme se nedostali,“ a Neagleyová opáčila: „Musíme se smířit s fakty. Stopa je studená jako psí čumák a nemáme prakticky žádné použitelné údaje.“

Bavili se v pokoji Karly Dixonové. Ve starém útočišti Leonarda diCapria. Postel byla ustlaná. Reacher s Dixonovou osprchovaní, oblečení a se suchými vlasy. Oba stáli bezpečně daleko od sebe. Sedm listů leželo rozložených na toaletním stolku, společně s diářem. Nikdo nepochyboval, že představují sedm uplynulých kalendářních měsíců. Ale nikdo také nedokázal objasnit, k čemu je jim ta informace dobrá.

Dixonová se podívala na Reachera a zeptala se: „Co chceš podniknout, šéfe?“

„Udělat si přestávku,“ odpověděl Reacher. „Něco nám uniká. Nemyslíme správným směrem. Měli bychom si udělat přestávku a vrátit se k těm číslům později.“

„Dřív jsme si přestávku nikdy nedělali.“

„Mívali jsme k dispozici dalších pět párů očí.“

* * *

Muž v tmavomodrém obleku zavolal z mobilu: „Přestěhovali se do Chateau Marmont. A jsou teď čtyři. Zjevila se Karla Dixonová. Takže jsou kompletní a spořádaně nastoupení k odstřelu.“ Potom naslouchal šéfově odpovědi a představoval si, jak si při tom uhlazuje vepředu na košili kravatu.

* * *

Reacher se šel projít po Sunsetu. Bez doprovodu. O samotě mu bylo pořád nejlíp. Vytáhl z kapsy peníze a přepočítal je. Moc mu jich nezbylo. Vešel do obchodu se suvenýry a našel věšák se zlevněnými košilemi. Z minulého roku. Nebo z minulého desetiletí. Na jednom konci visely modré modely s bílým vzorem, blýskavé, z jakési ručně vyrobené látky. Se širokým límcem, krátkými rukávy a hranatými lemy. Reacher si jednu vybral. Připomínala košile, které nosil jeho otec, když šel v padesátých letech na bowling. Jenom o tři čísla větší. Reacher otce hodně přerostl. Našel zrcadlo a přiložil si ramínko pod bradu. Usoudil, že mu košile padne. Vypadala dostatečně široká v ramenou. A krátké rukávy vyřeší obvyklý problém s jeho nekonfekčně dlouhými pažemi. Měl je jako gorila. Jenom ještě delší a silnější.

Včetně daně stála košile jednadvacet dolarů. Reacher zaplatil u pokladny a potom odkousl visačku, svlékl si starou košili a oblékl si novou. Nezastrčil ji do kalhot. Jen za ni zatáhl a vypjal se v ramenou. Když si ji nechá u krku rozepnutou, nebude ho škrtit. Rukávy se mu zařezávaly do bicepsů, ale ne tak strašně, aby mu přestala proudit krev.

„Máte někde koš?“ zeptal se muže u pokladny.

Muž se sehnul a vytáhl kulatou kovovou nádobu vyloženou igelitovým pytlem. Reacher sbalil starou košili do koule a hodil ji dovnitř.

„Je tady někde holič?“ otázal se.

„O dva bloky dál na sever,“ dostalo se mu odpovědi. „Nahoře na kopci.

V obchodě se smíšeným zbožím. Můžete si tam taky nechat vyleštit boty.“ Reacher neodpověděl.

„V Laurel Canyon,“ dodal pokladní na vysvětlenou.

* * *

V obchodě se smíšeným zbožím prodávali pivo z ledničky a domácí kávu z termosky. Reacher si dal středně velký pohárek, bez mléka a cukru, a zamířil k holičskému křeslu. Ke starodávnému výrobku potaženému červeným tečkovaným vinylem. Na umyvadle kousek od něj ležely břitvy a opodál stála židle na čištění bot. Na ní seděl hubený týpek v bílé zástěře. Všude na pažích měl stopy po jehlách. Vzhlédl a soustředil se, jako by hodnotil velikost úkolu, jenž ho čeká.

„Dovolte mi hádat,“ pravil. „Oholit a ostříhat?“

„Co stojí obojí dohromady?“ zeptal se Reacher.

„Osm dolarů,“ odpověděl týpek.

Reacher se opět podíval do kapsy.

„Deset,“ prohlásil. „Včetně vyleštění bot a kávy.“

„To by dělalo dvanáct.“

„Víc než deset nemám.“

Týpek pokrčil rameny a řekl: „Tak dobře.“

Laurel Canyon, pomyslel si Reacher. O třicet minut později neměl ani dolar, ale boty se mu leskly a obličej měl úplně hladký. Stejně jako hlavu. Požádal o klasický vojenský sestřih, ale týpek vyrobil cosi, co se spíš podobalo mariňácké variantě. Rozhodně to nebyl veterán. Reacher se na okamžik zastavil a znovu se podíval na jeho paže.

Zeptal se: „Kde se tady dá koupit pořádná dávka?“

„Vždyť nic neberete.“

„Potřebuju to pro kamaráda.“

„Nemáte peníze.“

„Můžu si nějaké obstarat.“

Týpek v bílé zástěře pokrčil rameny a poradil: „Obvykle za muzeem s voskovými figurínami.“

* * *

Reacher se vrátil do hotelu oklikou kolem dvou bloků, takže tam vešel zezadu. Po cestě minul tmavomodrý chrysler, model 300C, zaparkovaný u chodníku. Za volantem seděl muž v tmavomodrém obleku. Barva obleku ladila s barvou karoserie. Motor neběžel a muž jenom čekal. Reacher usoudil, že se jedná o šoféra. V limuzíně. Nějaký majitel luxusní taxislužby dostal patrně lepší nabídku od prodejce chrysleru než od prodejce lincolnu a upustil od automobilů s odděleným místem pro řidiče. Svým zaměstnancům pořídil obleky ve stejném odstínu jako auta, aby zvýšil celkový dojem. Reacher věděl, že v LA panuje mezi taxislužbami tvrdá konkurence. Někde o tom četl.

* * *

Dixonová s Neagleyovou mu novou košili zdvořile pochválily, ale O’Donnell dostal záchvat smíchu. Z účesu dostali záchvat smíchu všichni. Reacherovi to nevadilo. Zahlédl se ve skvrnitém zrcadle Dixonové a musel uznat, že je opravdu trochu přehnaný. Téměř dohola. A byl rád, že se díky němu alespoň na chvíli uvolnila atmosféra. Protože moc příležitostí ke smíchu mít nebudou. Společně spolu řešili dva roky zločiny, některé z nich děsivé, některé jen malicherné, některé kruté, některé hrůzostrašné, a vždycky žertovali jako každí jiní policajti. Černý humor. Univerzální obrana. Jednou našli částečně rozloženého mrtvého muže se zahradnickou lopatou v tom, co mu zbylo z hlavy, a okamžitě ho pokřtili na Zahradníka a smáli se tomu jako blázni. Stan Lowrey se potom u vojenského soudu přeřekl a použil přezdívku místo skutečného jména. Obhájce ten žert nepochopil. Lowrey se na místě pro svědky srdečně rozřehtal a vysvětlil mu: Zahradník, chápete? Mel v hlavě zahradnickou lopatu.

Teď se nikdo neřehtal. Když se jedná o vaše vlastní lidi, je to jiné.

Listy ležely zpátky na posteli. Sto osmdesát tři pracovních dnů v rozpětí sedmi měsíců. Celkem 2197 událostí. Dixonová přiložila k listům novou stránku. Extrapolovala na ně tři sta čtrnáct dní a 3766 událostí za celý rok. Reacher usoudil, že chtěla, aby ostatní přišli s návrhy, co se může stát 3766krát během tři sta čtrnácti dní v roce. Zbytek stránky však zůstal prázdný. Nikoho nic nenapadlo. List s pěti jmény ležel na polštáři. Nedbale pohozený, jako by nad ním někdo přemýšlel a pak ho frustrovaně odmrštil.

„Musí existovat víc než jenom tohle,“ prohlásil O’Donnell.

„Co by sis představoval?“ otázal se ho Reacher. „Další díl napínavého románu na pokračování?“

Jenom říkám, že tohle nestačí, aby kvůli tomu zemřeli čtyři lidé.“

Reacher přikývl.

„Souhlasím,“ pravil. „Není toho mnoho. Protože Franzovi vrazi se zmocnili prakticky všeho. Jeho počítače, kartotéky, seznamu klientů, telefonních čísel. Máme jen špičku ledovce. Střípky. Jako archeologické vykopávky. Radši se s tím však smiřme, protože víc než tohle málo se nám nepodaří získat.“

„Tak co podnikneme?“

„Změníme zvyk.“

„Jaký zvyk?“

„Přestanete se mě ptát co dělat. Zítra tady třeba nebudu. Představte si, že by sem teď vtrhli zástupci šerifa. Musíte začít samostatně uvažovat.“

„A co podnikneme do té doby?“

Reacher na tuhle otázku nereagoval. Místo toho se otočil ke Karle Dixonové a zeptal se: „Když jsi si půjčovala to auto, připlatila jsi pojistku proti škodám?“

Dixonová přikývla.

„Dobře,“ prohlásil Reacher. „Pojďme si udělat další přestávku. Pak zajdeme někam na večeři. Zvu vás. Třeba to bude něco jako Poslední večeře. Sejdeme se za hodinu ve vestibulu.“

* * *

Reacher si vyzvedl z garáže ford Dixonové a rozjel se v něm na východ po Hollywood Boulevard. Minul Entertainment Museum a Mannovo Čínské divadlo. Zabočil doleva na Highland. Dostal se dva bloky západně od Hollywood a Vine, na místo, kde se dřív tradičně prodávaly drogy. Nyní se však drogy přesunuly, což nebylo nic neobvyklého. Policie nikdy opravdu nevyhraje. Jen dealery trochu přemístí, o jeden blok doprava, o jeden blok doleva.

Reacher zastavil u chodníku. Za muzeem voskových figurín se táhla široká proluka. Prázdná půlka pozemku, se štěrkovým povrchem, neoplocená. Řidiči ji používali k otáčení a dealeři k obchodování. Operace probíhaly podle zaběhnutého trojúhelníkového vzorce. Kupec vjede do proluky a zpomalí. Přiběhne k němu dítě mladší jedenácti let. Kupec vysloví objednávku a dá dítěti peníze. Dítě doběhne s penězi k pokladníkovi, pak pokračuje ke skladníkovi a vyzvedne výrobek. Řidič se mezitím pomalu otočí a počká na dítě na druhé straně. Jakmile dojde k předání, řidič odjede. Dítě doběhne na původní stanoviště a počká na dalšího zákazníka.

Chytrý systém. Výrobek a peníze zůstávají naprosto oddělené, v případě nutnosti se lze rozprchnout třemi různými směry a nikdo nikoho nezahlédne, až na dítě, které je příliš malé, než aby ho bylo možné trestně stíhat. Zásoby se často doplňují, takže skladník má u sebe jen malé množství. Taška s penězi se pravidelně vyprazdňuje, čímž se snižuje riziko krádeže a pokladník není tak zranitelný. Chytrý systém.

Systém, který Reacher už viděl. Systém, který vyšetřoval.

Pokladník byl doslova muž na svém místě. Seděl na betonovém kvádru uprostřed pozemku a u nohou se mu válela černá vinylová taška. Měl sluneční brýle a určitě nejnovější zbraň týdne.

Reacher počkal. Černý mercedes ML zpomalil a zajel na pozemek. Hezký SUV s matnými skly a kalifornskou značkou vyrobenou na objednávku. Reacher však nepochopil, co vybraný akronym sděluje. Mercedes přibrzdil u vjezdu a přiběhlo k němu dítě. Hlavou sahalo sotva k okýnku řidiče. Rukou tam však krásně dosáhlo. Natáhlo ji a sevřelo v dlani svazek bankovek. Mercedes se odlepil z místa a dítě doběhlo k pokladníkovi. Bankovky zmizely v tašce a dítě zamířilo ke skladníkovi. Mercedes se začal pomalu otáčet. Reacher zařadil rychlost. Podíval se na jih, podíval se na sever. Dupl na plyn, strhl volant a vřítil se na pozemek. Nechal bez povšimnutí vyježděný oblouk a zamířil přímo do prostředku prostoru.

Přímo na pokladníka, takovou rychlostí, že od všech čtyř kol odletoval štěrk.

Pokladník ztuhl.

Tři metry před ním udělal Reacher tři věci. Stočil volant. Zabrzdil. A otevřel dvířka na své straně. Auto zabočilo doprava, přední kola se zakousla do kamínků, dvířka opsala oblouk a udeřila zprudka do pokladníka. Krásně ho zasáhla od pasu nahoru až do obličeje. Pokladník padl na záda, auto se zastavilo a Reacher se natáhl a sebral ze země levou rukou vinylovou tašku. Odhodil ji na sedalo spolujezdce, dupl na plyn, zabouchl dvířka a otočil se do protisměru, uvnitř U, které opisoval pomalejší mercedes. Vyřítil se z pozemku a vjel přes obrubník na Highland. Ve zpětném zrcátku viděl prach, zmatek, pokladníka na zádech a dva muže v běhu. O deset metrů dál ho už zakryla budova muzea. Pak projel přes světla a vrátil se na Hollywood Boulevard.

Dvanáct vteřin, od začátku do konce.

Žádná reakce. Žádná střelba. Žádné pronásledování.

A ani k žádnému patrně nedojde. Dealeři si budou pamatovat obyčejný ford, příšernou košili a krátký sestřih a usoudí, že policista z losangeleského oddělení si ve volném čase přijel trochu přivydělat na důchod. Riziko podnikání. A řidič mercedesu si nebude moc dovolit prozradit jediné slovo.

Tak vidíš, zlato, nezahrávej si se zvláštními vyšetřovateli.

Reacher zpomalil, nadechl se, odbočil doprava a opsal proti směru hodinových ručiček kompletní scénický okruh. Nichols Canyon Road, Woodrow Wilson Drive a zpátky na Laurel Canyon Boulevard. Nikdo ho nesledoval. Zastavil v opuštěné uličce vinoucí se nahoru na kopec, vyprázdnil tašku a vyhodil ji ven. Pak spočítal peníze. Téměř devět set dolarů, většinou ve dvackách a desítkách. Dost na večeři. Dokonce i s norskou vodou. A spropitným.

Vystoupil a prohlédl auto. Dvířka řidiče byla trochu prohnutá, přímo uprostřed. Pokladníkův obličej. Žádná krev. Reacher nastoupil a zapnul si bezpečnostní pás. O deset minut později už seděl ve vybledlém sametovém křesle ve vestibulu hotelu Chateau Marmont a čekal na ostatní.

* * *

Dva tisíce kilometrů severovýchodně od Chateau Marmont ujížděl tmavovlasý čtyřicátník, který si říkal Alan Mason, podzemní dráhou od příletové brány na hlavní terminál letiště v Denveru. Seděl ve vagonu sám, unavený, ale usmál se pokaždé, když před hlášením ve stanicích zazněl slavičí tlukot. Usoudil, že na tenhle nápad přišli psychologové, aby snížili stres z cestování. V jeho případě to rozhodně zabíralo. Cítil se dobře. A byl mnohem uvolněnější, než by měl být.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

VEČEŘE PŘIŠLA REACHERA na méně než devět set dolarů. Ostatní si buď z náhlého rozmaru, nebo s ohledem na jeho odlišnou ekonomickou situaci vybrali hlučné bistro na Sunsetu kousek na východ od hotelu Mondrian. Nepodávala se v něm norská voda. Jen voda z vodovodu, domácí pivo, vysoké mastné pastičky, nakládaná zelenina a k tomu vyřvávala klasická směs rock’n’rollu a blues. Reacher do něj zapadl, trochu jako zpátky do padesátých let. Ostatní poněkud vyčnívali z řady. Seděli u kulatého stolu prostřeného pro čtyři. Konverzace se rozbíhala a umlkala, jak radost ze setkání se starými přáteli vždycky zastínily vzpomínky na ty, kteří chyběli. Reacher většinou poslouchal. Dynamika kulatého stolu zajišťovala, že nikdo nebyl dominantní. Témata se náhodně měnila. Po třiceti minutách vzpomínání a nových informací se rozhovor stočil k Franzovi.

O’Donnell pravil: „Začněme od začátku. Pokud můžeme věřit jeho manželce, skoncoval před čtyřmi lety se vším ostatním a začal se věnovat výhradně rutinnímu pátrání v databázích. Tak proč by se najednou pustil do něčeho vážného?“

Dixonová opáčila: „Protože ho někdo požádal.“

„Přesně tak,“ souhlasil O’Donnell. „Celou záležitost odstartoval klient. Kdo to tedy byl?“

„Mohl by to být kdokoliv.“

„Nemohl,“ namítl O’Donnell. „Byl to někdo mimořádný. Franz kvůli němu překročil stanovené hranice. Porušil čtyřletý zvyk. A svým způsobem také nedodržel závazek vůči manželce a synovi.“

Neagleyová navrhla: „Třeba ten klient dobře platil.“

„Nebo mu Franz něco dlužil,“ doplnila Dixonová.

Neagleyová řekla: „Nebo ten případ vypadal ze začátku jako rutina. Franz možná neměl tušení, kam ho zavede. Možná to netušil ani ten klient.“

Reacher naslouchal. Byl to někdo mimořádný. Franz mu něco dlužil. Pozoroval, jak si slovo bere O’Donnell, potom Dixonová a potom Neagleyová. Přeskakovaly mezi nimi vektory a vytvářely ve vzduchu výrazný trojúhelník. Cosi se mu vybavilo v podvědomí. Něco, co Dixonová řekla před několika hodinami v autě, když odjížděli z LAX. Zavřel oči, nemohl si však vzpomenout. Promluvil a trojúhelník se změnil ve čtverec, ke kterému také patřil.

„Měli bychom se zeptat Angely,“ prohlásil. „Jestli měl nějakého dlouhodobého zámožného klienta, možná se o něm doma zmínil.“

„Rád bych poznal Charlieho,“ poznamenal O’Donnell.

„Vypravíme se tam zítra,“ rozhodl Reacher. „Pokud mě nezatknou zástupci. V tom případě byste museli jet beze mě.“

„Dívej se na to optimisticky,“ napomenula ho Dixonová. „Možná jsi mu způsobil otřes mozku. Třeba si nepamatuje, kdo je, natož aby si pamatoval, kdo jsi ty.“

* * *

Vrátili se pěšky do hotelu a rozloučili se ve vestibulu. Nikdo neměl chuť na skleničku na dobrou noc. Uzavřeli nevyslovenou dohodu, že se vyspí a budou druhý den brzy ráno pokračovat odpočatí v práci. Reacher a O’Donnell odešli společně. Moc nemluvili. Reacher usnul pět vteřin poté, co položil hlavu na polštář.

Probudil se v sedm ráno. Oknem pronikaly první sluneční paprsky. David O’Donnell právě vcházel do dveří. Rychle. Kompletně oblečený, s novinami v podpaží, v obou rukách po kelímku kávy.

„Šel jsem se projít,“ oznámil.

„A co se stalo?“

„Jsi v maléru,“ odpověděl O’Donnell. „Alespoň myslím.“

„Kdo?“

„Zástupce šerifa. Parkuje sto metrů odtud.“

„Ten samý zástupce?“

„Ten samý, ve stejném autě. Na nose má kovovou dlahu a okénko přelepené plastikovým pytlem na odpadky.“

„Viděl tě?“

„Ne.“

„Co dělá?“

„Prostě tam sedí. Jako by čekal.“

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

SNÍDANI SI OBJEDNALI na pokoj Dixonové. První pravidlo, které se před dlouhými lety naučili: Jez, když můžeš, protože nikdy nevíš, kdy se ti naskytne další příležitost. Zejména pokud ti hrozí zatčení. Reacher do sebe nacpal vajíčka, slaninu a toast a zalil je spoustou kávy. Byl klidný, ale otrávený.

„Měl jsem zůstat v Portlandu,“ postěžoval si. „Škoda, že jsem to neudělal.“

„Jak nás tak rychle našli?“ podivila se Dixonová.

„Počítače,“ vysvětlila Neagleyová. „Homeland Security a zákon o boji proti terorismu. Když se jim zachce, smějí prohledat každou knihu hostů. Žijeme nyní v policejním státě.“

„My jsme také policie,“ upozornil O’Donnell.

„To bylo kdysi.“

„Kéž bychom jí pořád byli. Při takovémhle systému práce se člověk ani nezapotí.“

„Vy budete pokračovat,“ prohlásil Reacher. „Nechci, abyste si tohle také odskákali. Nemůžeme si dovolit ztrácet čas. Tak ať vás zástupce nevidí, jak odcházíte. Zajeďte za Angelou Franzovou. Najděte toho klienta. Až to půjde, tak se k vám zase připojím.“

Dopil zbytek kávy a vrátil se k sobě na pokoj. Zastrčil do kapsy skládací kartáček na zuby a schoval do O’Donnellova vaku na oblek svůj pas, kartu do bankomatu a sedm set dolarů ze zbývajících osmi set. Protože ve vězení se spousta věcí ztratí. Pak sjel výtahem do vestibulu. Posadil se do křesla a čekal. Nemělo cenu dělat z celé věci drama a běhat po chodbách. Protože pravidlo číslo dvě, které ho naučila léta malérů a smůly, znělo: Zachovej si trochu důstojnosti.

Čekal.

Třicet minut. Šedesát. Ve vestibulu měli troje ranní noviny a všechny je přečetl. Každé slovo. Sport, pravidelné rubriky, editorialy, domácí zprávy, zahraniční zprávy. A hospodářství. Narazil na článek o dopadu finančních injekcí od Homeland Security na soukromý sektor. V článku se vyskytla částka sedm miliard dolarů, o které mluvila Neagleyová. Spousta peněz. Článek tvrdil, že je předčí jen příspěvky pro dodavatele obranných zařízení. Pentagon měl stále víc hotovosti než kdokoliv jiný a rozhazoval ji kolem sebe plnými hrstmi.

Devadesát minut.

Nic se nestalo.

Po dvou hodinách se Reacher zvedl a pověsil noviny zpátky na věšák. Přikročil ke dveřím a vykoukl ven. Jasné slunce, modrá obloha, jen málo smogu. Lehký vánek si pohrával s exotickými rostlinami. Projíždějící navoskované vozy, pomalé a lesklé. Hezký den. Dvacátý čtvrtý den od doby, co zmizel Calvin Franz. Před téměř celými čtyřmi týdny. Patrně stejně jako Tony Swan, Jorge Sanchez a Manuel Orozco.

Kdesi okolo se právě od tohohle okamžiku procházejí mrtví muži. Nikdo nebude vyhazovat moje kamarády z letadla a chodit pak spokojeně po světě a vypravovat o tom.

Reacher vyšel ven. Zůstal vteřinu stát, nechráněný, jako by očekával, že na něj zaútočí ostřelovač. Rozhodně natolik dlouho, aby stihla zaujmout postavení celá jednotka SWAT. Na chodníku se však nic nedělo. Nestála u něj žádná auta. Žádné neškodné dodávky s květinami. Ani nepraví opraváři telefonů. Nikdo tam nehlídkoval. Zahnul doleva na Sunset. Ještě jednou doleva na Laurel Canyon Boulevard. Šel pomalu a držel se blízko u živých plotů a rostlin. Opět odbočil doleva, do kaňonu klikaté uličky za hotelem.

Hnědý Crown Vic stál přímo před ním.

Zaparkovaný na druhé straně u chodníku, osamocený, sto metrů daleko. Tichý, nehybný, s vypnutým motorem. Jak říkal O’Donnell, rozbité přední okénko spolujezdce měl přelepené napjatým černým pytlem na odpadky. Řidič seděl za volantem. Prostě jen seděl. Nehýbal se, jen pravidelně otáčel hlavou. Zpětné zrcátko, dopředu, venkovní zrcátko. Vypracoval si přesný rytmus. Hypnotizující. Zpětné zrcátko, dopředu, venkovní zrcátko. Reacher zachytil záblesk hliníkové dlahy na nose.

Auto působilo studeně a poklesle, jako by tam stálo už spoustu hodin.

Zástupce byl sám a jenom pozoroval a čekal.

Ale na co?

Reacher se otočil a vrátil se stejnou cestou, jakou přišel. Došel bez problémů do vestibulu a zpátky ke křeslu. Posadil se, s klíčícím seménkem nové teorie v hlavě.

Zavolala mi jeho manželka, řekla Neagleyová.

Co po tobě chtěla?

Nic, odpověděla Neagleyová. Jenom mi to sdělila.

Jenom mi to sdělila.

A potom: Charlie zavěšený na klice. Reacher se ho otázal: Smíš sám otvírat?

A malý kluk odpověděl: Ano, to je v pořádku.

A potom: Charlie, běž si hrát ven.

A pak: Myslím, že před námi něco tajíte.

Riziko podnikání.

Reacher seděl v sametovém křesle ve vestibulu v Chateau Marmont, přemýšlel a čekal, až mu první, kdo vstoupí, dokáže, jestli se mýlí, nebo nemýlí, jeho stará jednotka, nebo horda naštvaných zástupců šerifa z okresu LA.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

JAKO PRVNÍ PROŠLA DVEŘMI jeho stará jednotka. Nebo ti, kteří z ní zůstali. Zbytek. O’Donnell, Neagleyová a Dixonová. Všichni rychlí a ustaraní. Zastavili se jako zasažení bleskem, když ho spatřili, a Reacher pozvedl ruku na pozdrav.

„Ty jsi pořád tady,“ konstatoval O’Donnell.

„Ne, jsem fata morgána.“

„Rozhodně vynikající.“

„Co vám pověděla Angela?“

„Nic. Neví o žádných jeho klientech.“

„Jak se jí daří?“

„Jako ženě, která právě ztratila manžela.“

„Co říkáš Charliemu?“

„Prima kluk. Jako jeho otec. Franz žije svým způsobem dál.“

Dixonová se otázala: „Proč jsi pořád tady?“

„To je velice dobrá otázka,“ opáčil Reacher.

„Jak zní odpověď?“

„Ten zástupce tam stále je?“

Dixonová přikývla. „Zahlédli jsme ho z konce ulice.“

„Pojďme nahoru.“

* * *

Shromáždili se v pokoji, o který se dělili Reacher s O’Donnellem. Byl o něco větší než pokoj Dixonové, protože byl dvoulůžkový. Reacher si jako první vyzvedl peníze, pas a kartu do bankomatu z vaku O’Donnella.

O’Donnell poznamenal. „Zdá se, že si myslíš, že s námi zůstaneš.“

„To si také myslím,“ potvrdil Reacher.

„Proč?“

„Protože Charlie otevřel sám dveře.“

„Což znamená?“

„Angela působí jako dobrá máma. Při nejhorším normální. Charlie byl čistý, dobře živený, dobře oblečený, vyrovnaný, takže Angela se o něj očividně dobře stará a dává na něj pozor. Se ctí se vyrovnala s rodičovskou rolí. Přesto ho nechala, aby otevřel dvěma úplně neznámým lidem.“

Dixonová namítla: „Právě jí zabili manžela. Měla spoustu jiných starostí.“

„Spíš naopak. Manžela jí zabili před víc než třemi týdny. Už překonala první šok. Nyní se upnula ještě víc na Charlieho, protože je jediný, kdo jí zbyl. Přesto ho nechala otevřít. Řekla mu, aby si šel hrát ven. Ne k sobě do pokoje. Nařídila mu jít před dům. V Santa Monice? Kde je spousta náhodných kolemjdoucích? Proč by to dělala?“

„Nevím.“

„Protože věděla, že je to bezpečné.“

„Jak?“

„Věděla, že dům pozoruje zástupce šerifa.“

„Myslíš?“

„Proč čekala čtrnáct dní, než zavolala Neagleyové?“

„Měla spoustu jiných starostí,“ zopakovala Dixonová.

„Možná,“ odvětil Reacher. „Možná ale měla úplně jiný důvod. Třeba nám vůbec nechtěla zavolat. Patříme do dávné historie. Současný život s Franzem se jí líbil víc. Přirozeně, protože byla jeho součástí. My jsme představovali zlé staré časy, drsné, nebezpečné a obhroublé. Domnívám se, že je odsuzovala. A pokud ne, tak na ně alespoň trochu žárlila.“

„To máš pravdu,“ potvrdila Neagleyová. „Takový dojem jsem také získala.“

„Tak proč ti zavolala?“

„Nevím.“

„Podívej se na to z úhlu zástupců šerifa. Malé oddělení, omezené zdroje. Najdou v poušti mrtvé tělo, podaří se jim ho identifikovat, uvedou do pohybu soukolí. Přesně podle předpisů. Nejprve sestaví profil oběti. Při tom zjistí, že býval členem ostrého vojenského vyšetřovacího týmu. A zjistí, že až na jednoho jsou všichni jeho bývalí parťáci stále k zastižení.“

„A začnou nás podezírat?“

„Ne, myslím, že nás jako podezřelé vyloučili a pokračovali v pátrání. Nikam se však nedostali. Chyběla jim vodítka, souvislosti, nedošlo ke zvratu. Zasekli se na místě.“

„Takže?“

„Takže po dvou týdnech beznaděje dostali nápad. Angela jim o naší jednotce pověděla, o loajalitě a starém hesle, a oni zavětřili příležitost. Dobrovolný vyšetřovací tým čekající v záloze. Chytrý, zkušený a především vysoce motivovaný. Tak Angelu vyzvali, aby nám zavolala. Jen sdělila, k čemu došlo. Protože věděli, že výsledek bude stejný, jako kdyby dali baterky do pohyblivého zajíčka Energizer. Bylo jim jasné, že se velice rychle všichni sjedeme. Začneme pátrat po odpovědích. A jim stačí zůstat v pozadí, sledovat nás a těžit z toho, co děláme.“

„To je absurdní,“ namítl O’Donnell.

„Přesto si myslím, že přesně k tomuhle došlo,“ pravil Reacher. „Angela jim řekla, že zastihla Neagleyovou, oni dali její jméno na seznam hledaných osob, pověsili se na ni, když dorazila do města, a potom zalehli opět do pole a sledovali, jak se jeden po druhém scházíme. A od té doby nás nepřestali pozorovat. Policejní práce prostřednictvím zmocněnců. To je to, co před námi Angela tajila. Zástupci ji požádali, aby nás nasadila jako nastrčené figurky, a ona souhlasila. A proto jsem pořád tady. Jiné vysvětlení neexistuje. Usoudili, že rozbitý nos je cenou za práci, kterou odvádíme.“

„Naprostá blbost.“

„To můžeme zjistit jediným způsobem. Projít se kolem bloku a popovídat si s tím zástupcem.“

„Myslíš?“

„Měla by jít Dixonová. Nebyla s námi v Santa Aně. Takže pokud se nemýlím, ten chlap ji pravděpodobně nezastřelí.“

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DIXONOVÁ ŠLA. Beze slova opustila místnost. O’Donnell pravil: „Nemyslím, že by Angela dneska něco skrývala. Takže si nemyslím, že by měl Franz nějakého klienta.“

„Jak moc jste na ni tlačili?“ zeptal se Reacher.

„Netlačili jsme na ni. Nebylo to třeba. Neměla nám co říct. Je nanejvýš nepravděpodobné, že by se Franz do něčeho takového zapletl kvůli někomu jinému než letitému bohatému klientovi, a je nepředstavitelné, že by takového klienta měl a Angela o něm alespoň neslyšela.“

Reacher přikývl. Potom se pousmál. Jeho starý tým se mu líbil. Mohl se na něj naprosto spolehnout. Stoprocentně. Když Neagleyová, Dixonová nebo O’Donnell bez jediné otázky odešli, vrátili se vždycky s odpovědí. Mohl je poslat do Atlanty a oni by přivezli recepturu na kolu.

Neagleyové se otázala: „Co dál?“

„Nejdřív si pojďme pohovořit s těmi zástupci,“ opáčil Reacher. „Zejména o tom, jestli se zajeli podívat do Vegas.“

„Do Sanchezovy a Orozcovy kanceláře? Dixonová tam právě byla. Našla ji neporušenou.“

„Nebyla u nich doma.“

* * *

Dixonová se vrátila za třicet minut. Oznámila: „Nezastřelil mě.“

„To je dobře,“ pravil Reacher.

„Já jsem také ráda.“

„Přiznal se k něčemu?“

„Nic nepotvrdil, ani nevyvrátil.“

„Je naštvaný kvůli tomu obličeji?“

„Příšerně.“

„Jak to tedy probíhalo?“

„Zavolal svému šéfovi. Chtějí se s námi sejít. Tady, za hodinu.“

„Kdo je jeho šéf?“

„Jmenuje se Curtis Mauney. Z oddělení šerifa okresu LA.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „To můžeme udělat. Uvidíme, co se od něj dozvíme. Budeme se k němu chovat jako typický náčelník vojenské policie. Všechno si vezmeme a nic nedáme.“

Stanovenou hodinu strávili ve vestibulu v přízemí. V klidu a pohodě. Vojenská služba naučí člověka čekání. O’Donnell se rozvaloval na pohovce a čistil si nehty vyhazovacím nožem. Dixonová několikrát přečetla sedm listů s čísly a potom je odložila a zavřela oči. Neagleyová seděla sama v křesle u stěny. Reacher seděl pod starou zarámovanou fotografií Raquel Welchová. Byla udělaná pozdě odpoledne před hotelem a zlaté světlo ladilo Raquel se zlatavou pokožkou. Fotografové té době říkají magická hodina. Krátká, zářivá, nádherná. Jako samotná sláva, usoudil Reacher.

* * *

Tmavovlasý čtyřicátník, který si říkal Alan Mason, také čekal. Na tajné hosty ve svém pokoji v hotelu Brown Palace v Denveru. Byl necharakteristicky nervózní a rozladěný. Ze tří důvodů. Za prvé, jeho pokoj byl tmavý a zanedbaný. Něco takového vůbec nečekal. Za druhé, o stěnu měl opřený kufrík. Tmavošedý pevný Samsonite, pečlivě vybraný jako všechny jeho doplňky, natolik drahý, aby odpovídal jeho blahobytnému vzezření, ale ne příliš okázalý, aby nevzbuzoval nežádoucí pozornost. Obsahoval dluhopisy na doručitele, broušené diamanty a přístupové kódy do švýcarské banky v hodnotě spousty peněz. V hodnotě šedesáti pěti milionů amerických dolarů, přesně řečeno. A lidé, se kterými se měl setkat, nepatřili zrovna k důvěryhodným. Rozhodně ne co se týče přenosného a nevystopovatelného majetku.

Za třetí, špatně spal. Kvůli zápachu v nočním vzduchu. Prošel v hlavě všechny možnosti a určil ho jako zápach psího žrádla. Někde nedaleko stála očividně továrna a vítr foukal nešťastným směrem. Po tom zjištění nedokázal usnout a trápil se kvůli ingrediencím v psím žrádle. Logicky obsahovalo maso. A čichový vjem byl fyzický mechanismus, který spouštěly molekuly dopadající na nosní výstelku. Takže, technicky vzato, mu do nosu pronikaly skutečné kousky masa. Dostaly se do kontaktu s jeho tělem. A existovaly jisté druhy masa, s nimiž by Azhari Mahmoud nikdy neměl přijít do styku, nikdy, za žádných okolností.

Vešel do koupelny. Již popáté za onen den si umyl obličej. Podíval se na sebe do zrcadla. Stiskl čelist. Není Azhari Mahmoud. Ne právě teď. Je Alan Mason, obyvatel Západu, a čeká ho úkol, který musí splnit.

* * *

Jako první vstoupil do vestibulu hotelu Chateau Marmont obvázaný zástupce šerifa Thomas Brant. Na spánku měl parádní barevnou modřinu a vymodelovanou kovovou dlahu na nose tak pevně přilepenou, že mu stahovala kůži pod očima. Šel, jako by ho všechno bolelo. V obličeji se mu svářely tři pocity. Z jedné třetiny soptil, že ho zmlátili, z jedné třetiny se styděl, že to dopustil, a z jedné třetiny byl nesmírně naštvaný, že mu nezbývá nic jiného než to kvůli svému místu spolknout. Následoval ho postarší muž, který musel být jeho šéf Curtis Mauney. Mauneymu táhlo na padesátku. Byl malý, mohutný a měl unavený výraz člověka, který příliš dlouho vykonává stejnou práci. Vlasy obarvené do matně černa mu neladily s obočím. Nesl otlučenou koženou aktovku. Zeptal se: „Který z vás je ten mrzák, co udeřil mého muže?“

„Záleží na tom?“ zeptal se Reacher.

„Nemělo se to stát.“

„Nelamte si s tím hlavu. Neměl šanci. Byli jsme v přesile tři proti jednomu. I když jedna z nás byla holka.“

Neagleyová ho probodla vražedným pohledem. Mauney zavrtěl hlavou. „Nekritizuju schopnosti svého muže na poli sebeobrany. Říkám vám, že jste sem neměli přijet a mlátit policajty.“

Reacher namítl: „Pohyboval se mimo území své pravomoci, neprokázal se a choval se podezřele. Říkal si o to.“

„Proč jste sem vlastně přijeli?“

„Na pohřeb svého kamaráda.“

„Tělo ještě nevydali.“

„Tak počkáme.“

„Byl jste to vy, kdo uhodil mého muže?“

Reacher přikývl. „Omlouvám se. Stačilo by ale bývalo, abyste požádal.“

„O co?“

„O pomoc.“

Mauney se zatvářil zaraženě. „Vy si myslíte, že jsme vás sem přilákali, abyste nám pomohli?“

„Není to snad pravda?“ Mauney zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Přilákali jsme vás, abyste nám dělali návnadu.“

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

THOMAS BRANT ZŮSTAL STÁT, na truc, aby nemusel dát najevo, že dobrovolně přijímá příměří. Jeho šéf Curtis Mauney však nabídnuté křeslo přijal. Posadil se, sevřel aktovku mezi kotníky na nohách a opřel se lokty o kolena.

„Pojďme si vyjasnit pár věcí,“ navrhl. Jsme šerifové z okresu LA. Žádní burani, blbci a chudí příbuzní. Jsme rychlí, inteligentní, profesionální a flexibilní. Dvanáct hodin po nalezení těla Calvina Franze jsme věděli všechno o jeho životě. A do dvaceti čtyř hodin jsme zjistili, že jsou nezvěstní další tři členové jeho jednotky. Jeden tady z LA a dva z Vegas. Čímž vzniká otázka, jak elitní jste skutečně byli, nemáte pocit? Během chvíle jste v akci ztratili padesát procent mužů.“

Reacher pravil: „K posouzení výkonu bych potřeboval vědět, kdo je náš protivník.“

„Rudá armáda to rozhodně není.“

„Proti Rudé armádě jsme nikdy nebojovali. Bojovali jsme proti americké.“

„V tom případ se poptám,“ oznámil Mauney. „Zjistím, jestli osmdesátá první letecká jednotka nedosáhla právě nějakého významného vítězství.“

„Máte tezi, že někdo chce zlikvidovat všech osm z nás?“

„Nevím, jakou mám tezi. Rozhodně je to však možnost. Proto jsem tím, že jsem vás vylákal z nory, učinil dobrý tah. Věděl jsem, že když se neukážete, patrně vás už také dostali, a získám tím další kousek do skládačky.

A když se ukážete, budu vás moc použít jako návnadu. A doufat, že pomůžete vylákat z nory je.“

„Co když nejdou po nás všech osmi?“

„V tom případě se tady můžete poflakovat a čekat na pohřeb. To je mi srdečně jedno.“

„Byli jste ve Vegas?“

„Ne.“

„Tak jak víte, že dva z nás jsou nezvěstní?“

„Protože jsem zatelefonoval,“ vysvětlil Mauney. „Hodně spolupracujeme s nevadskou státní policií a ta zase spolupracuje s policií ve Vegas. Vaši kamarádi Sanchez a Orozco se ztratili před třemi týdny a jejich byty vypadají, jako by se po nich přehnalo tornádo. Takhle jsem se to dozvěděl. Po telefonu. Užitečná technologie.“

„Dopadly jejich byty stejně hrozně jako Franzova kancelář?“

„Velice podobně.“

„Přehlédli něco?“

„Proč by měli něco přehlédnout?“

„To se občas stává.“

„Přehlédli něco ve Franzově kanceláři? Přehlédli jsme něco my?“ Reacher prohlásil: Budeme se k němu chovat jako zlý náčelník vojenské policie. Všechno si vezmeme a nic nedáme. Ale Mauney byl lepší než kterýkoliv náčelník vojenské policie. Zcela jasně. Působil jako velice dobrý policajt. Ne hloupý. Možná ale hratelný. Tak Reacher přikývl a sdělil: „Franz si z bezpečnostních důvodů posílal poštou počítačové soubory. Přehlédli je. Vy taky. My jsme je získali.“

„Z jeho poštovní přihrádky?“ Reacher přikývl.

„To je federální zločin,“ pokáral ho Mauney. „Měli by na vás vydat zatykací rozkaz.“

„To nejde,“ opáčil Reacher. „Jsem ve výslužbě.“

„V tom případě jste se do toho neměl plést.“

„Tak mě zatkněte.“

„Nemůžu,“ řekl Mauney. „Nejsem federální.“

„Co přehlédli ve Vegas?“

„Uzavíráme právě obchod?“ Reacher přikývl. „Vy ale začnete.“

„Dobře,“ souhlasil Mauney. „Ve Vegas přehlédli ubrousek s poznámkou. Ubrousek, jaký dostanete, když si objednáte domů čínu. V Sanchezové koši v kuchyni, mastný a sbalený do kuličky. Sanchez patrně jedl, když zazvonil telefon. Udělal si poznámku a zanesl ji později do bloku nebo do počítače, který nemáme. Potom zahodil ubrousek do koše, protože ho už nepotřeboval.“

„Odkud víte, že ta poznámka s něčím souvisí?“

„To nevíme,“ připustil Mauney. „Nabízí se to ale časově. Objednání číny přes ulici bylo patrně poslední, co Sanchez v Las Vegas udělal.“

„Co přesně stálo na tom ubrousku?“

Mauney se sklonil, položil si na kolena otlučenou aktovku a rozepnul přezky. Otevřel ji. Vytáhl průhledné desky s barevnou fotokopií. Ubrousek byl menší než deska na kopírce, takže kopie měla rozmazané černé okraje. Jasně na ní vystupovaly záhyby, mastné skvrny a tečkovaná textura ubrousku. A poznámka naškrábaná známým Sanchezovým rukopisem: 650 za $100k per. Smělé, sebevědomé, dopředu nakloněné písmo, vyvedené tenkým modrým fixem na neběleném béžovém papíře. 650 za $100 per.

Mauney se zeptal: „Co to znamená?“

Reacher odpověděl: „To tuším stejně málo jako vy.“ Díval se na čísla a věděl, že Dixonová dělá to samé. Zkratka k znamenala tisíc a běžně ji používali vojáci Sanchezovy generace, kteří přišli buď z matematických, nebo technických škol nebo sloužili dlouho v zámoří, kde se vzdálenosti měřily na kilometry a ne na míle. Kilometru se říkalo klick a má tisíc metrů, zhruba 60 procent míle. Proto $100k znamenalo sto tisíc dolarů. Per byla klasická latinská předložka, která v překladu zní za každý, jako například kilometry ujaté za hodinu nebo litry spotřebované za hodinu.

„Myslím, že je to nabídka,“ řekl Mauney. „Šest set padesát něčeho po sto tisících za kus.“

„Nebo zpráva o prodeji,“ ozval se O’Donnell. „Cosi změnilo majitele za cenu sto tisíc dolarů za kus. Celková suma šedesát pět milionů dolarů. Opravdu slušný obchod. Rozhodně dostatečně velký, aby se kvůli němu zabíjelo.“

„Lidé se zabíjejí i kvůli šedesáti pěti centům,“ upozornil Mauney. „Nemusejí to být vždycky miliony dolarů.“

Karla Dixonová mlčela. Nehybně seděla, tichá a zamyšlená. Reacher věděl, že číslo 650 jí řeklo něco, čeho si on nevšiml. Nedokázal si představit co. Nebylo to zajímavé číslo.

650 za za $100k per.

„Nějaký skvělý nápad?“ otázal se Mauney.

Nikdo neodpověděl.

Mauney se zeptal: „Co jste našli ve Franzově poštovní přihrádce?“

„Flešku,“ přiznal Reacher. „Do počítače.“

„Co je na ní?“

„To jsme nezjistili. Nepodařilo se nám rozlousknout heslo.“

„Můžeme se o to pokusit my,“ navrhl Mauney. „Máme speciální laboratoř.“

„Nevím, jestli by se vám to podařilo. Zbývá poslední možnost.“

„Stejně nemáte na vybranou. Je to důkaz, a proto patří nám.“

„Podělíte se s námi o informaci?“

Mauney přikývl. „Jak to vypadá, máme dneska všichni štědrou náladu.“

„Dobře,“ prohlásil Reacher a kývl na Neagleyovou. Neagleyové sáhla do své kabely a vytáhla stříbrnou flešku. Hodila ji spodem Reacherovi. Reacher ji chytil a předal Mauneymu.

„Hodně štěstí,“ popřál.

„Nějaký tip?“ zeptal se Mauney.

„Čísla,“ poradil Reacher. „Franz byl vždycky na čísla.“

„Výborně.“

„Víte o tom, že to nebylo letadlo?“

„Ano, vím,“ potvrdil Mauney. „Letadlo jsme si vymysleli, abychom vzbudili váš zájem. Byl to vrtulník. Víte, kolik tady v dosahu místa, kde jsme ho našli, existuje soukromých vrtulníků?“

„Ne.“

„Přes devět tisíc.“

„Byli jste se podívat ve Swanově kanceláři?“

„Vyhodili ho z práce. Neměl kancelář.“

„Byli jste u něj doma?“

Jenom jsme se podívali oknem,“ sdělil Mauney. „Nikdo tam neřádil.“

„Oknem v koupelně?“

„Zrnité sklo.“

„V tom případě mi dovolte poslední otázku,“ požádal Reacher. „Prověřili jste Swana a požádali nevadskou státní policii, aby vám pomohla se Sanchezem a Orozcem. Proč jste nezavolali do D.C., New Yorku a Illinois a nezeptali se na zbytek z nás?“

„Protože v tu dobu jsem pracoval s tím, co jsem měl v ruce.“

„A to bylo co?“

„Měl jsem všechny čtyři na záznamu. Franze, Swana, Sancheze a Orozca. Všechny čtyři pohromadě. Zachytila je bezpečnostní videokamera večer před tím, než Franz odešel a už se nevrátil.“

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

CURTIS MAUNEY NEPOČKAL, až ho požádají. Opět otevřel aktovku a vyndal další průhledné desky. S černobílou fotografií pořízenou ze záznamu z bezpečnostní videokamery. Čtyři muži, bok po boku před nějakým pultem v obchodě. Z dálky na ní Reacher moc víc neviděl, protože Mauney ji držel vzhůru nohama.

Mauney oznámil: „Identifikaci jsem provedl podle starých fotografií v krabici na boty ve skříni ve Franzově ložnici.“ Potom podal fotografii doprava Neagleyové. Neagleyová na ni krátce pohlédla, v obličeji pouze odlesk průhledných desek. Poslala ji po směru hodinových ručiček Dixonové. Dixonová se na ni zadívala na dlouhých deset vteřin, jednou mrkla a předala ji O’Donnellovi. O’Donnell si ji vzal, podíval se na ni, potřásl hlavou a podal ji Reacherovi.

Manuel Orozco stál úplně vlevo, díval se doprava a kamera ho zachytila v jeho obvyklém stavu neustálého neklidu. Následoval Calvin Franz s rukama v kapsách a trpělivostí v obličeji. Potom Tony Swan uprostřed s pohledem upřeným dopředu. Vpravo od něj stál Jorge Sanchez v zapnuté košili bez kravaty, s jedním prstem zastrčeným za límec. Reacher věděl, co tohle gesto znamená. Viděl ho tisíckrát předtím. Znamenalo, že Sanchez se oholil před deseti hodinami, na krku mu začíná dorůstat strniště a škrábe ho. I bez času uvedeného v dolním pravém rohu fotografie by Reacher poznal, že vznikla brzy večer.

Všichni vypadali o něco starší. Orozco měl prošedivělé vlasy na spáncích, kolem očí drobné vrásky a v očích se mu zračila únava. Franz trochu ubral. Zmizelo mu pár svalů na ramenou. Swan byl široký jako vždycky, se soudkovitým hrudníkem, a poněkud se mu zakulatilo břicho. Sanchez se tak často mračil, že se mu udělaly hluboké rýhy ubíhající od nosu kolem úst až na bradu.

Starší, ale možná také trochu moudřejší. Na té fotografii se shromáždila spousta zkušeností, schopností a talentu. A nenucené kamarádství a vzájemná důvěra, teprve nedávno znovu obnovené. Čtyři schopní vyšetřovatelé. Podle Reacherova názoru čtyři z osmi nejlepších na světě.

Kdo nad nimi zvítězil? Co je postihlo?

Za nimi se obchodem táhla směrem od kamery úzká ulička, která přišla Reacherovi povědomá.

„Kde to je?“ zeptal se.

Mauney odpověděl: „V lékárně v Culver City. Vedle Franzovy kanceláře. Prodavač si je pamatuje. Swan si kupoval aspirin.“

„To není Swanovi vůbec podobné.“

„Pro psa. Měl artritidu v kyčlích. Dával mu čtvrtku aspirinu denně. Lékárník tvrdil, že to se dělá se psy často. Zejména s velkými psy.“

„Kolik aspirinu si koupil?“

„Velké levné balení. Devadesát šest pilulek.“

Dixonová řekla: „Po čtvrt pilulce denně by mu vystačily na rok a devatenáct dní.“

Reacher opět pohlédl na fotografii. Čtyři chlapi, uvolnění, bez známky naléhavosti, mající veškerý čas světa. Běžný nákup, zásoba léků pro psa, která vystačí na víc než rok.

Vůbec neviděli, že se to blíží.

Kdo nad nimi zvítězil? Co je postihlo?

„Můžu si tu fotografii nechat?“ požádal.

„Proč?“ podivil se Mauney. „Našel jste na ní něco?“

„Čtyři staré přátele.“

Mauney přikývl. „Tak si ji nechte. Mám ještě jednu stejnou.“

„Co dál?“

„Zůstaňte tady,“ nařídil Mauney. Zavřel aktovku a zaklapl spony, hlasitě v tichu vestibulu. „Držte se mi na očích a dejte vědět, kdyby tady někdo čmuchal kolem. Žádné další nezávislé akce, jasné?“

„Přijeli jsme jenom na pohřeb,“ opáčil Reacher.

„Ale na čí pohřeb?“

Na to Reacher neodpověděl. Postavil se, odvrátil a podíval se znovu na fotografii Raquel Welchové. Chránilo ji sklo, ve kterém se odráželo dění za jeho zády. Mauney právě vstával a ostatní se zvedali s ním. Když se člověk postaví, nakloní se při tom dopředu, takže když se postaví celá skupina, dostane se k sobě na okamžik blíž, než když seděla. Proto všichni zase hned okamžitě ustoupí dozadu, obrátí se, rozšíří okruh a vytvoří zdvořilostní zónu. Neagleyová byla samozřejmě první a nejrychlejší. Mauney se otočil ke dveřím a začal se protahovat omezeným prostorem mezi křesly. O’Donnell udělal krok opačným směrem, k nitru hotelu. Dixonová se pohnula stejným směrem, podél konferenčního stolku, malá a mrštná.

Thomas Brant se však zachoval nečekaně.

Nezamířil ke dveřím, ale k Reacherovi. Reacher ho pozoroval ve skle kryjícím zlatavou Raquel. Okamžitě pochopil, k čemu se Brant chystá. Chce mu poklepat levačkou na pravé rameno. A až se Reacher otočí, praští ho vší silou pravačkou do obličeje.

Brant se přiblížil. Reacher se zaměřil na zlatý kroužek mezi polovinami Raqueliny podprsenky od plavek. Brant napřáhl levačkou a zapažil pravačku. Na levačce měl natažený ukazováček a pravačku sbalenou do pěsti velikosti softballového míče. Dobrá, ale ne vynikající technika. Reacher rozpoznal, že Brant je rváč, nikoliv bojovník. Připravoval se o padesát procent síly.

Brant poklepal Reacherovi na rameno.

Reacher to čekal, tak se otočil mnohem rychleji, než Brant předpokládal, a zachytil jeho úder levou dlaní třicet čísel před svým obličejem. Jako by ve vnitřním poli lapil holou rukou úder na čáru. Byla to pořádná rána. Reachera zabrněly všechny šlachy v ruce.

Pak se už jen jednalo o otázku nadlidského sebeovládnutí.

Veškerý zvířecí instinkt a paměť svalů ho nabádaly, aby trknul Branta do rozbitého nosu. Odčerpal adrenalin. Předklonil se malinko v pase, trhnul hlavou a zabořil mu čelo hluboko do kořene nosu. Chvat, který Reacher dovedl v pěti letech k dokonalosti. Reakce, kterou považoval od té doby za takřka povinnou.

Ale ovládl se.

Zůstal jen stát a sevřel Brantovu sbalenou pěst. Podíval se mu do očí, vydechl a zavrtěl hlavou.

„Jednou jsem se už omluvil,“ pravil. „Omlouvám se znovu, přímo tady na místě. Jestli vám to nestačí, počkejte, až vyřídíme tuhle záležitost. Zůstanu na dosah. Pak můžete svolat pár kamarádů a zaútočit na mě tři proti jednomu, až to nebudu čekat. To je snad fér, ne?“

„Možná to udělám,“ odpověděl Brant.

„Klidně můžete. Vybírejte si ty kamarády ale pečlivě. Nepovolejte někoho, kdo by si nemohl dovolit šest měsíců v nemocnici.“

„Silácká slova.“

„Já dlahu na nose nenosím.“

Curtis Mauney k nim přistoupil a rozkázal: „Žádné rvačky. Ani teď, ani později.“ Odtáhl Branta za límec. Reacher počkal, až projdou dveřmi, a potom se zašklebil, divoce potřásl pravačkou a postěžoval si: „Sakra, to bolí.“

„Dej si na tu ruku led,“ poradila mu Dixonová.

„Zchlaď si ji o studené pivo,“ dodal O’Donnell.

„Vykašli se na ruku a pojď si poslechnout, co vám chci říct o čísle šest set padesát,“ ozvala se Dixonová.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

ODEŠLI NAHORU na pokoj Dixonové a Dixonová poskládala sedm listů s čísly úhledně na postel. Prohlásila: „Tohle, co tady máme, je sedm po sobě jdoucích kalendářních měsíců. Něco jako analýza výkonu. Pro zjednodušení to můžeme nazvat dobrými a špatnými zásahy. První tři měsíce jsou velice nadějné. Spousta dobrých zásahů, málo špatných. Průměrná úspěšnost je přibližně devadesátiprocentní. Kousek přes osmdesát devět celých čtyři procenta, abych byla přesná, což vím, že po mně chcete.“

„Pokračuj,“ vyzval ji O’Donnell.

„Ve čtvrtém měsíci dochází k propadu a výsledky jsou mnohem horší.“

„To už víme,“ upozornila Neagleyová.

„Tak pojďme v zájmu argumentace předpokládat, že ty první tři měsíce jsou základní čára. Víme, že můžou dosáhnout devadesátiprocentní úspěšnosti. Dokážou to. Takže měli na téhle úrovni pokračovat i nadále.“

„Což se jim ale nepodařilo,“ poznamenal O’Donnell.

„Přesně tak. Mohli to udělat, ale neudělali. Jakého výsledku dosáhli?“

Neagleyová řekla: „Měli víc špatných zásahů než předtím.“

„O kolik víc?“

„Nevím.“

Já to vím,“ oznámila Dixonová. „Kdyby při tomhle objemu dosahovali v posledních čtyřech měsících stejného výkonu jako na začátku, ušetřili by si přesně šest set padesát dalších špatných zásahů.“

„Vážně?“

„Vážně,“ potvrdila Dixonová. „Čísla nelžou a procenta jsou čísla. Na konci třetího měsíce se stalo něco, co je stálo šest set padesát chyb, kterým se mohli vyhnout.“

Reacher přikývl. Celkem 183 dní a 2197 událostí, celkem 1314 dobrých zásahů a 883 špatných. Ale nápadně nepravidelně rozložených. V prvních třech měsících připadalo na 897 událostí 802 dobrých a 95 špatných. V dalších čtyřech měsících na 1300 událostí pouhých 512 úspěšných a 788 špatných, z nichž by k 650 nedošlo, kdyby se něco nestalo.

„Kéž bych věděl, na co se díváme,“ prohlásil.

„Na sabotáž,“ navrhl O’Donnell. „Někdo dostal zaplaceno, aby něco zkazil.“

„Sto tisíc za kus?“ opáčila Neagleyová. „Šest set padesátkrát? To by byla hezká práce, když by se vám ji podařilo sehnat.“

„Nemůže to být sabotáž,“ odmítl Reacher. „Za sto tisíc dolarů můžete klidně nechat podpálit celou továrnu nebo kancelář. Patrně i město. Nemuseli byste platit za kus.“

„Tak co to je?“

„Nevím.“

„Ale zapadá to do kontextu,“ řekla Dixonová. „Nemáte pocit? Mezi tím, co věděl Franz a co věděl Sanchez, existuje jasná matematická souvislost.“

* * *

Reacher přistoupil o minutu později k oknu Dixonové a zadíval se ven. Zeptal se: „Bylo by správné předpokládat, že Orozco věděl to samé, co Sanchez?“

„Rozhodně,“ potvrdil O’Donnell. „A určitě i naopak. Byli přátelé. Pracovali spolu. Museli se o tom celou dobu bavit.“

„Takže nám chybí informace, co věděl Swan. Získali jsme fragmenty od ostatních tří. Ale od něj vůbec nic.“

„Dům byl čistý. Nic jsme tam nenašli.“

„Tak to schoval u sebe v kanceláři.“

„Neměl žádnou kancelář. Vykopli ho.“

„Ale teprve velice nedávno. Takže jeho kancelář zeje prázdnotou. Zaměstnanců se zbavují, nenajímají nové. Takže nepotřebují prostor. V jeho kanceláři se usazuje prach. Přímo na jeho počítači na psacím stole. A v zásuvkách se možná povalují nějaké poznámky.“

Neagleyová se zeptala: „Ty chceš znovu navštívit tu dračici?“

„Myslím, že to musíme udělat.“

„Mohli bychom jí zavolat, než se tam budeme vláčet celou cestu.“

„Lepší bude, když se tam prostě zjevíme.“

„Rád bych viděl, kde Swan pracoval,“ oznámil O’Donnell.

„Já taky,“ přidala se k němu Dixonová.

* * *

Dixonová řídila. Její auto z půjčovny, její zodpovědnost. Vyrazila po Sunsetu na východ, směrem k 101. Neagleyová ji pak navigovala dál. Až k cíli. Pomalým provozem. Ale cesta Hollywoodem byla malebná. Dixonová se tvářila, že se jí líbí. Měla LA ráda.

* * *

Muž v tmavomodrém obleku v tmavomodrém chrysleru je celou dobu sledoval. Před ateliéry KTLA, kousek před dálnicí, zavolal svému šéfovi. Oznámil mu: „Jedou na východ. Všichni čtyři jedním autem.“ Šéf mu sdělil: „Jsem pořád v Coloradu. Dávej na ně pozor.“

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

DIXONOVÁ PROJELA OTEVŘENOU BRÁNOU New Age a zaparkovala na stejném místě jako předtím Neagleyová, předkem k nablýskané kostce, kde firma sídlila. Parkoviště bylo pořád poloprázdné. Ušlechtilé stromy stály nehybně v těžkém vzduchu. Službu měla stejná recepční. Ve stejném sportovním tričku a s nezměněně pomalými reakcemi. Zaslechla, jak se otevřely dveře, ale vzhlédla, teprve když Reacher položil ruku na pult.

„Můžu pro vás něco udělat?“ otázala se.

„Potřebujeme ještě jednou mluvit s paní Berensonovou,“ oznámil Reacher. „S tou personální ředitelkou.“

„Zjistím, jestli má čas,“ uvolila se recepční. „Posaďte se, prosím.“

O’Donnell a Neagleyová si sedli, ale Reacher s Dixonovou zůstali stát. Dixonová byla natolik neklidná, že by nedokázala po cestě autem zase sedět. Reacher se neposadil, protože kdyby to udělal, přitlačil by se na Neagleyovou, a kdyby si sedl jinam, Neagleyová by se divila, proč si nepřisedl k ní.

Opět čekali čtyři minuty a potom se na břidlici ozvaly podpatky Berensonové. Vyšla z chodby, zahnula za roh a ani na okamžik nezaváhala. Jen poděkovala kývnutím hlavou recepční, minula ji a zamířila k nim. Počastovala je dvěma druhy úsměvů. Jeden patřil Reacherovi s Neagleyovou, protože se už znali, a druhý O’Donnellovi s Dixonovou, protože ty neznala.

Podala všem ruku. Dech jí opět voněl po žvýkačce a pod make-upem jí vystupovaly jizvy. Otevřela hliníkové dveře, ustoupila a nechala je všechny projít do konferenční místnosti.

V pěti jim chybělo jedno křeslo, tak se Berensonová postavila k oknu. Zdvořilý tah, ale psychologicky jím získala nadvládu. Návštěvníci k ní museli vzhlížet a mhouřit oči proti světlu. Berensonová pravila: Jak vám můžu pomoct dneska?“ S nepatrnou blahosklonností v hlase. Trošku podrážděně. S lehkým důrazem na dneska.

„Tony Swan je nezvěstný,“ oznámil Reacher.

„Nezvěstný?“

„Ano, nemůžeme ho najít.“

„Tomu nerozumím.“

„Na tom snad není nic tak těžkého k pochopení.“

„Vždyť může být kdekoliv. Našel si novou práci v jiném státě. Nebo odjel na dlouhou dovolenou. Někam, kam se chtěl vždycky podívat. Lidé to tak občas dělají, když se ocitnou v situaci pana Swana. Lížou si chvíli rány.“

O’Donnell pravil: „Jeho pes zemřel žízní, uvězněný vevnitř v domě. Swan si žádné rány nelíže. Vůbec nikam se nechystal.“

„Jeho pes? To je hrozné.“

„To si pište,“ řekla Dixonová.

„Byla to fena a jmenovala se Maisi,“ sdělila Neagleyová.

„Nevidím, jak bych vám mohla pomoct,“ prohlásila Berensonová. „Pan Swan odsud odešel před více než třemi týdny. Nemyslíte, že tohle je záležitost policie?“

„Pracují na tom,“ sdělil Reacher. „Stejně jako my.“

„Nevím, čím bych vám mohla pomoct.“

„Rádi bychom se podívali do jeho psacího stolu. A počítače. A diáře. Možná jsou tam nějaké poznámky. Nebo informace či schůzky.“

„Poznámky o čem?“

„O čemkoliv, co mohlo způsobit, že je nezvěstný.“

„Kvůli New Age nezvěstný není.“

„Možná ne. Ale není tajemstvím, že lidé si během pracovní doby vyřizují i soukromé věci. Dělají si poznámky, které nesouvisejí s jejich prací.“

„U nás ne.“

„Proč ne? To pořád jenom pracujete?“

„Neděláme si žádné poznámky. Nepoužíváme vůbec papír. Ani pera a tužky. Z bezpečnostních důvodů. Pracujeme v prostředí bez jediného kousku papíru. Tak znějí pravidla. Je to mnohem jistější. Ten, kdo by ta pravidla porušil, by dostal okamžitě výpověď. Všechno děláme na počítačích. Máme domácí síť chráněnou proti požáru a automaticky probíhá náhodné monitorování dat.“

„Můžeme se tedy podívat do jeho počítače?“ požádala Neagleyová. „Podívat se klidně můžete,“ svolila Berensonová. „K ničemu vám to ale nebude. Když od nás někdo odejde, do třiceti minut je vymontován a zničen jeho hard disk. Rozmlácen. Fyzicky. Kladivy. To je další bezpečnostní předpis.“

„Kladivy?“ podivil se Reacher.

„To je jediná účinná metoda. Jinak se dají data vždycky obnovit.“

„Takže po něm nezůstala jediná stopa.“

„Vůbec žádná. Je mi líto.“

„Máte tady opravdu přísná pravidla.“

Já vím. Navrhl je sám pan Swan. Během prvního týdne. Byla jeho prvním velkým přínosem.“

„Povídal si s někým?“ otázala se Dixonová. „S kamarády u automatu na vodu? Je tady někdo, komu by se mohl svěřit?“

„O osobních záležitostech?“ ujistila se Berensonová. „To pochybuju. Porušil by dynamiku. Musel tady hrát policajta. Tvářit se trochu nedosažitelně, aby působil věrohodně.“

„Co jeho šéf?“ navrhl O’Donnell. „S tím si možná povídal. Profesně byli na stejné lodi.“

„Rozhodně se ho zeptám,“ slíbila Berensonová.

„Jak se jmenuje?“

„To vám nemohu prozradit.“

„Jste velice diskrétní.“

„Pan Swan na tom trval.“

„Mohli bychom se s jeho šéfem sejít?“

„Momentálně je ve městě.“

„Tak kdo dává pozor na podnik?“

„Svým způsobem pan Swan. Jeho postupy se stále dodržují.“

„Bavil se s vámi?“

„O osobních věcech? Ne, to se opravdu nebavil.“

„Byl ten týden, co odcházel, rozrušený nebo znepokojený?“

„Ničeho jsem si nevšimla.“

„Telefonoval hodně?“

„Určitě ano. To děláme všichni.“

„Co si myslíte, že se s ním mohlo stát?“

„Já?“ podivila se Berensonová. „Vážně nemám tušení. Doprovodila jsem ho k autu a řekla mu, že až se situace uklidní, okamžitě mu zavolám a budu škemrat, aby se vrátil, a on mi odpověděl, že se bude na moje zavolání těšit. To bylo naposledy, kdy jsem ho viděla.“

* * *

Nastoupili zpátky do auta Dixonové a vycouvali od zrcadlového skla. Reacher sledoval, jak se odraz fordu stále víc a víc zmenšuje.

Neagleyové prohlásila: „Zbytečná cesta. Říkala jsem vám, že jí máme zavolat.“

Dixonová namítla: „Chtěla jsem vidět, kde pracoval.“

O’Donnell ji opravil: „Pracoval není správné slovo. Jenom ho tam zneužívali. Na rok si půjčili jeho mozek a pak ho vykopli. Nezaměstnávali ho, ale kupovali si jeho nápady.“

„Rozhodně to tak vypadá,“ potvrdila Neagleyová.

„Nic tam nevyrábějí. Je to nezajištěná budova.“

„Očividně. Někde musejí mít třetí sídlo. Detašovanou továrnu, kde probíhá výroba.“

„Tak proč nemá UPS také tuhle adresu?“

„Možná je tajná. Možná na ni nedostávají poštu.“

„Zajímalo by mě, co vyrábějí.“

„Proč?“ zeptala se Dixonová.

Jenom ze zvědavosti. Čím víc víme, tím víc stoupají naše šance.“

Reacher poradil: „Tak sebou pohni a zjisti to.“

„Neznám nikoho, koho bych se mohla zeptat.“

„Já ale ano,“ sdělila Neagleyová. „Znám jednoho člověka, který vyřizuje v Pentagonu zakázky.“

Reacher nakázal: „Zavolej mu.“

* * *

Tmavovlasý čtyřicátník, který si říkal Alan Mason, dokončoval ve svém pokoji v denverském hotelu jednání. Jeho host se dostavil přesně na čas a v doprovodu jen jedné gorily. Obojí přišlo Masonovi jako dobré znamení. Při obchodních jednáních si vážil dochvilnosti. A mít proti sobě přesilu jen dva proti jednomu byl luxus. Často jednal sám proti šesti až deseti protivníkům na druhé straně.

Takže začátek dobrý. Pak se jednání rychle rozjelo. Bez neslaných nemastných omluv kvůli opožděné dodávce, nižším počtům a obtížím. Bez chození kolem horké kaše. Bez pokusu o smlouvání a zvýšení ceny. Obchod proběhl přesně, jak se domluvili, šest set padesát jednotek po sto tisíci dolarech za kus.

Mason otevřel kufrík a jeho klient se pustil do zdlouhavého počítání obsahu. O výpisech ze švýcarské banky a dluhopisech na doručitele se nedalo diskutovat. Měly spolehlivou nominální hodnotu. Diamanty byly mnohem subjektivnější. Samozřejmě měly uvedenou váhu v karátech, ale hodně záleželo na výbrusu a jasnosti. Masonovi lidé je dokonce podhodnotili, aby stanovili spodní mez handrkování. Masonův host to rychle pochopil. Prohlásil, že je plně spokojený, a odsouhlasil, že kufrík opravdu obsahuje šedesát pět milionů dolarů.

Čímž pádem se stal kufrík jeho majetkem.

Mason za něj dostal klíč a kus papíru.

Klíč byl malý, starý, poškrábaný a ošoupaný, prostý a bez označení. Vypadal jako klíče, které se dělají na počkání v železářství. Mason se dozvěděl, že je od zámku, který v současné chvíli chrání lodní kontejner čekající v Los Angeles v docích.

Kousek papíru byl náložní list hlásající, že kontejner obsahuje šest set padesát DVD přehrávačů.

Masonův host a gorila odešli a Mason podpálil v toaletní míse svůj pas. O půl hodiny později vyšel z hotelu Andrew MacBride a zamířil zpátky na letiště. Překvapilo ho, když zjistil, jak se těšil, až zase uslyší slavičí tlukot.

* * *

Frances Neagleyové zavolala z auta Dixonové do Chicaga. Požádala asistenta, aby poslal e-mail jejímu známému do Pentagonu a vysvětlil, že je dočasně mimo kancelář, v Kalifornii, nemá k dispozici bezpečný telefon a chce se zeptat, co vyrábí New Age. Věděla, že člověk v Pentagonu se bude cítit lépe, když bude moct odpovědět e-mailem a ne přes nejistou síť mobilních telefonů.

O’Donnell se zeptal: „Ty máš v kanceláři telefon zabezpečený proti odposlechu?“

„Jasně.“

„Senzace. Kdo je ten člověk?“

„Prostě člověk,“ vyhnula se odpovědi Neagleyová. „Hodně mi toho dluží.“

„Dostatečně hodně, aby ti vyhověl?“

„Vyhoví mi úplně vždycky.“

Dixonová sjela ze 101 na Sunset a zamířila na západ k hotelu. Všechna auta se šinula hlemýždím tempem. Necelých pět kilometrů, ale běžec by je urazil rychleji. Když konečně dojeli, zjistili, že před hotelem čeká Crown Vic. Neoznačené policejní auto. Ne Thomase Branta. Tohle bylo novější, nepoškozené a mělo jinou barvu.

Patřilo Curtisi Mauneymu.

Vystoupil, jakmile Dixonová zaparkovala. Přešel k nim, malý, podsaditý, opotřebovaný, unavený. Postavil se přímo před Reachera a na okamžik se zarazil. Potom se zeptal: „Měl jeden z vašich přátel na zádech tetování?“

V hlase jemný tón.

Opatrný.

Soustrastný.

Reacher vydechl: „Kristepane.“

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

MANUEL OROZCO ABSOLVOVAL za armádní peníze čtyři roky na vyšší škole a představoval si, že skončí jako důstojník bojové pěchoty. Jeho malá sestra propadla iracionální panice a představovala si, že skončí zabitý v akci s tak vážnými poraněními obličeje, že ho po nalezení nebude možné identifikovat. Nikdy se nedozví, co se s ním stalo. Orozco jí pověděl o psích známkách. Sestřička tvrdila, že se můžou utrhnout nebo ztratit. Orozco ji informoval o otiscích prstů. Sestřička ho varovala, že může přijít o končetiny. Orozco jí vysvětlil, že se dá provést identifikace podle zubů. Sestřička namítala, že mu může výbuch urvat celou čelist. Později Orozco zjistil, že její obavy měly patrně daleko hlubší kořeny, ale tenkrát si myslel, že ji uklidní, když si na záda nechá vytetovat velkými černými písmy Orozco, M. a pod to stejně velké služební číslo. Přijel domů, odhrnul si vítězoslavně košili a nechápal, proč se dítě ještě usilovněji rozplakalo.

Pěchotě se nakonec vyhnul a zakotvil v klíčovém jádru sto desáté jednotky vojenské policie, kde ho Reacher okamžitě překřtil na Pytel, protože jeho široká olivová záda se jménem a číslem připomínala pytel na výstroj americké armády. Teď stál Reacher o patnáct let později na sluncem zalitém parkovišti před Chateau Marmont a říkal: „Vy jste našli další tělo.“

„Bohužel ano,“ potvrdil Mauney.

„Kde?“

„Ve stejné oblasti. Ve strouze.“

„Vrtulník?“

„Pravděpodobně.“

„Orozco,“ pravil Reacher.

„Tohle jméno má vytetované na zádech,“ opáčil Mauney. „Tak proč se ptáte?“

„Musíme mít jistotu.“

„Všechny mrtvoly by měly být takhle snadné.“

„Kdo je jeho nejbližší příbuzný?“

„Někde žije jeho sestra. Mladší.“

„Tak byste ho měl oficiálně identifikovat vy. Jestli budete ochotný. Není to opravdu nic, co by měla vidět mladší sestra.“ Jak dlouho ležel v té strouze?“

„Hodně dlouho.“

* * *

Nastoupili zpátky do auta Dixonové a následovali Mauneyho celou cestu až k okresní márnici severně od Glendale. Nikdo nemluvil. Reacher seděl vzadu vedle O’Donnella a dělal to, co musel dělat i O’Donnell. Vzpomínal na chvíle prožité s Orozcem. Byl to komediant, částečně úmyslně, částečně nechtěně. Měl mexické předky, narodil se v Texasu, vyrůstal v Novém Mexiku, ale mnoho let předstíral, že je bílý Australan. Každému říkal kamaráde. Jako důstojník dokázal skvěle velet, ale nikdy nevydával skutečné rozkazy. Počkal, až mladší důstojník nebo vojín pochopí společný postoj, a pak řekl: Jestli ti to, kamaráde, nevadí, tak prosím. Stalo se z toho stejně okřídlené rčení jako z Nezahrávej si.

Kávu??

Jestli ti to, kamaráde, nevadí, tak prosím.

Cigaretu‘?

Jestli ti to, kamaráde, nevadí, tak prosím.

Mám zastřelit tuhle matku?

Jestli ti to, kamaráde, nevadí, tak prosím.

O’Donnell pravil: „Stejně jsme to už věděli. Nepřišlo to jako překvapení.“

Nikdo mu neodpověděl.

* * *

Okresní márnice sídlila ve zbrusu novém zdravotním středisku s nemocnicí na jedné straně široké nové ulice. Na druhé straně stála moderní sběrná stanice pro města bez vlastní márnice. Bílá betonová kostka na pilířích sahajících do výšky jednoho patra. Funebrácké vozy mohly zajíždět přímo pod budovu k skrytým dveřím od výtahu. Elegantní, čisté, diskrétní. Kalifornské. Mauney zaparkoval u stromů na místě pro návštěvníky. Dixonová se zasunula hned vedle něj. Všichni vystoupili a zůstali chvíli stát, protahovali se, rozhlíželi se kolem sebe, zabíjeli čas.

Tyhle návštěvy nemá nikdo rád.

Mauney převzal velení. Z chodníku s překříženými čárami se vcházelo do osobního výtahu. Mauney ho přivolal, dveře se otevřely a vyvalil se z nich chlad a chemický zápach. Mauney nastoupil, potom Reacher a pak O’Donnell, Dixonová a Neagleyová.

Mauney zmáčkl čtyřku.

Ve čtvrtém patře byla zima jako v chladicích boxech na mrtvoly. Z neutěšeného prostoru, kde si zemřelé mohli prohlédnout příbuzní, vedlo široké okno zakryté žaluzií. Mauney ho minul a prošel dveřmi do skladovací místnosti. Tři stěny pokrývala čela boxů. Tucty a tucty zásuvek. Vzduch byl mrazivý, plný pachů a odlesků nerez oceli. Mauney zatáhl za box. Vyjel lehce na kolečkách. Až úplně dopředu. Zastavil se o gumové zarážky.

Uvnitř leželo zmrzlé tělo. Mužské. Hispánské. Zápěstí a kotníky mělo svázané hrubým provazem zařezávajícím se hluboko do masa. Ruce za zády. Hlava a ramena utrpěly takovou škodu, že se téměř nedalo rozeznat, že se jedná o člověka.

„Spadl na hlavu,“ pronesl Reacher tiše. „Což není divu, jestli byl takhle svázaný. Pokud se nemýlíte s tím vrtulníkem.“

„K tělu ani od těla nevedly žádné stopy,“ sdělil Mauney.

Další lékařské podrobnosti se daly sotva určit. Rozklad již značně postoupil, ale díky pouštnímu horku a suchu zapracoval spíš jako mumifikace. Tělo se scvrklo, zmenšilo a zbortilo. Působilo koženě a prázdně. Pochutnala si na něm zvířata, ale jen trochu. Ochránily ho stěny strouhy.

Mauney se otázal: „Poznáváte ho?“

„Moc ne,“ odpověděl Reacher.

„Podívejte se na to tetování.“

Reacher se nepohnul.

Mauney se ho zeptal: „Chcete, abych zavolal zřízence?“

Reacher zavrtěl hlavou a zastrčil ruku pod ledové rameno mrtvoly. Nadzvedl ho. Tělo se neohrabaně obrátilo, strnulé jako jeden kus dřeva. Přetočilo se na obličej a ke stropu vystřelily ruce, svázané a zkroucené, jako by zoufalý boj o svobodu trval až do úplného konce.

Což patrně trval, pomyslel si Reacher.

Tetování bylo trochu pomačkané a zvrásněné, jak se na něm podepsala uvolněné pokožka a nepřirozený tah svázaných paží.

Časem také malinko vybledlo.

Ale zůstalo nezaměnitelné.

Orozco, M.

Pod tím devítimístné služební číslo.

„Je to on,“ potvrdil Reacher. „Manuel Orozco.“

Mauney pravil: „To je mi moc líto.“

Pak se na chvíli rozhostilo ticho. Nebylo nic slyšet, až na chlazený vzduch deroucí se hliníkovými průduchy. Reacher se zeptal. „Ještě pořád tu oblast prohledáváte?“

„Jestli nenajdeme ostatní?“ upřesnil Mauney. „Ne aktivně. Nepátráme po pohřešovaném dítěti.“

„Je Franz také tady? V některém z těch ostatních boxů?“

„Chcete ho vidět?“ opáčil Mauney.

„Ne,“ odpověděl Reacher. Pak se podíval zpátky na Orozca a zeptal se: „Kdy proběhne pitva?“

„Brzy.“

„Poví nám něco ten provaz?“

„Pravděpodobně je příliš běžný.“

„Existuje nějaký odhad, kdy zemřel?“

Mauney se na něj usmál jako policajt na policajta. „Když dopadl na zem.“

„Což bylo kdy?“

„Před třemi čtyřmi týdny. Domníváme se, že před Franzem. Možná to ale nikdy přesně nezjistíme.“

„My to zjistíme,“ prohlásil Reacher.

„Jak?“ podivil se Mauney.

„Zeptáme se toho, kdo to provedl. A on nám to poví. Bude dokonce žebrat, aby se nám směl svěřit.“

„Žádná samostatná akce, je vám to jasné?“

„O tom si můžete nechat zdát.“

* * *

Mauney zůstal, aby vyřídil papíry, a Reacher s Neagleyovou, Dixonovou a O’Donnellem sjeli výtahem zpátky do tepla a slunečního jasu. Zastavili se na parkovišti. Mlčky a nečinně. Jen se chvěli, praskali a kroutili potlačovaným hněvem. Vojáci se na smrt dívají jako na danou věc. Žijí s ní a jsou s ní smíření. Očekávají ji. Někteří z nich ji dokonce chtějí. Ale v hloubi duše si přejí, aby byla férová. Já proti němu, ať vyhraje ten lepší. Přejí si umřít vznešeně. Vyhrát, nebo prohrát, ale aby to mělo význam.

Voják, který zemřel s rukama svázanýma za zády, byla nejhorší urážka. Vypovídala o bezmoci, podřízení se a potupě.

Brala ostatním iluze.

„Pojďme,“ prohlásila Dixonová. „Mrháme časem.“

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

V HOTELU SE REACHER na chvíli posadil s fotografií, kterou mu dal Mauney. S útržkem záznamu z bezpečnostní videokamery. Z lékárny. Čtyři muži před pultem. Manuel Orozco vlevo, pohled upřený doprava, neklidný. Potom Calvin Franz, s rukama v kapsách, ve tváři trpělivý výraz. Pak Tony Swan zahleděný přímo před sebe. Vpravo Jorge Sanchez, s prstem zaháknutým za límcem.

Čtyři přátelé.

Dva určitě mrtví.

S největší pravděpodobností všichni čtyři.

„Maléry se stávají,“ poznamenal O’Donnell.

Reacher přikývl. „A my je už nějak překonáme.“

„Opravdu?“ ozvala se Neagleyová. „Podaří se nám to tentokrát?“

„Vždycky se nám to podařilo.“

„Ale nikdy nás nepostihlo něco takového.“

„Umřel mi bratr.“

„Já vím. Ale tohle je horší.“

Reacher opět přikývl. „Ano, to je.“

„Doufala jsem, že ti zbývající tři jsou třeba v pořádku.“

„V to jsme doufali všichni.“

„Ale nejsou. Všichni jsou po smrti.“

„Vypadá to tak.“

„Musíme se pustit do práce,“ upozornila Dixonová. „Nic jiného nám teď nezbývá.“

* * *

Odešli nahoru k Dixonové na pokoj, ale práce byl relativní termín. Ocitli se ve slepé uličce. Neměli kam pokračovat. Ten pocit se nezlepšil, ani když se přesunuli k Neagleyové a našli e-mail od jejího člověka v Pentagonu: Promiň, nepřipadá v úvahu. New Age je přísně tajný. Jen devět slov, tučných a odmítavých.

„Jak se zdá, tak ti toho zase tolik nedluží,“ poznamenal O’Donnell.

„Dluží,“ ohradila se Neagleyová. „Víc než si dokážeš představit. Tohle vypovídá o New Age, ne o něm a o mně.“

Projela ostatní zprávy. Potom se zarazila. Stejný člověk jí poslal ještě jednu. S jiným jménem a jinou adresou.

„Pouze na jedno použití,“ vysvětlila Neagleyová. „Z volně přístupného účtu.“

Otevřela zprávu. Stálo v ní: Frances, skvělé, že jsi se ozvala. Měli bychom se sejít. Co takhle kino a večeře? A musím ti vrátit cédéčka s Hendrixem. Mockrát děkuju, že jsi mi je půjčila. Všechna se mi moc líbila. Dynamicky báječná je šestá stopa na druhém albu. Dej mi vědět, až budeš zase ve Washingtonu. Zavolej, prosím, co nejdřív.

Reacher se zeptal: „On ti dluží cédéčka?“

„Nedluží,“ odpověděla Neagleyová. „Zejména ne s Jimim Hendrixem. Nemám ho ráda.“

O’Donnell se otázal. „Ty jsi s ním byla v kině a na večeři?“

„Nikdy,“ řekla Neagleyová.

„Tak si tě plete s nějakou jinou ženskou.“

„Pravděpodobně neplete,“ namítl Reacher.

Je to kódované,“ usoudila Neagleyová. „V tom vězí zakopaný pes. Je to odpověď na mou otázku. Musí to být odpověď. První košer z jeho oficiální adresy a druhá zakódovaný dodatek z neoficiální adresy. Kryje si záda.“

Dixonová se zeptala: „V čem ten kód spočívá?“

„Má něco společného se šestou stopou na druhém albu Hendrixe.“

Reacher se otázal: „Co bylo druhé album Hendrixe?“

O’Donnell navrhl: „Electric Ladyland?“

„To vyšlo až později,“ opravila ho Dixonová. „Nejmenovalo se první Are You Experienced?“

„S tou nahou ženskou na obalu?“

„To bylo Electric Ladyland.“

„Ten obal se mi líbil.“

„Jsi nechutný. Bylo ti osm.“

„Skoro devět.“

„To je pořád nechutné.“

Reacher oznámil: „Axis Bold As Love. Tak se jmenuje druhé album.“

„Co je na šesté stopě?“ zeptala se Dixonová. „To netuším.“

O’Donnell rozhodl: „V tom případě nám nezbyde nic jiného než zajít na nákup.“

* * *

Udělali si poměrně dlouhou procházku na východ po Sunsetu, až narazili na obchod s deskami Tower Records. Vstoupili dovnitř a obklopil je chladný vzduch, mladí lidé, hlasitá hudba a v sekci H dlouhé řady s rockem/popem. Alba Jimiho Hendrixe zabírala dobrých čtyřicet čísel. Čtyři staré tituly, které Reacher znal, plus několik posmrtně vydaných. Od Axis Bold As Love tam měli tři kusy. Reacher jeden vytáhl a otočil. Druhou polovinu seznamu stop zakrýval čárkový kód nalepený přes průsvitnou fólii.

Stejně jako na druhé kopii.

A na třetí.

„Sloupni to,“ poradil O’Donnell.

„Mám to cédéčko snad ukradnout?“

„Strhni jenom fólii.“

„To nemůžu. Není naše.“

„Takže klidně zmlátíš policajta a nepoškodil bys fólii v obchodě?“

„Dvě rozdílné věci.“

„Tak co hodláš podniknout?“

„Koupím si ho. Můžeme ho hrát v autě. Auta přece mají přehrávač na cédéčka?“

„Už nejméně sto let,“ ujistila ho Dixonová.

Reacher vzala cédéčko a zařadil se za dívku, která měla v obličeji víc kovu než oběť po granátovém útoku. Dostal se k pokladně, odloupl třináct ze zbývajících osmi set dolarů a poprvé ve svém životě se stal majitelem digitálního výrobku.

„Rozbal ho,“ požádal O’Donnell.

Umělohmotná fólie byla pevně napnutá. Reacher odškrábl nehty malý kousek v rohu a strhl zbytek zuby. Pak cédéčko otočil a přejel prstem po seznamu stop.

„Little Wing,“ oznámil.

O’Donnell pokrčil rameny. Neagleyová se zatvářila nechápavě.

„To nám moc nepomůže,“ pravila Dixonová.

„Tu písničku znám,“ oznámil Reacher.

„Hlavně ji nezpívej,“ poprosila Neagleyová.

„Co to má znamenat?“ otázal se O’Donnell.

Reacher opáčil: „Znamená to, že New Age vyrábí zbraň, která se jmenuje Little Wing.“

„To jsem pochopil. Ale v ničem nám to nepomůže, když nevíme, co to je.“

„Little Wing zní aeronauticky. Mohlo by to být letadlo řízené na dálku nebo něco podobného.“

„Slyšeli jste o té zbrani?“ otázala se Dixonová. „Někdo z vás?“

O’Donnell zavrtěl hlavou.

„Já ne,“ odpověděla Neagleyová.

„V tom případě musí být supertajná,“ usoudila Dixonová. „Nešušká se o ní ani v D.C., ani na Wall Street, ani mezi všemi známými Neagleyové.“

Reacher se pokusil otevřít obal cédéčka, ale zjistil, že je po celém obvodu přelepené páskou s titulem. Zatáhl za ni nehty a páska se rozpadla na malé kousky.

„Není divu, že se hudebnímu průmyslu moc nedaří,“ poznamenal. „Dělají opravdu všechno pro to, aby se člověk k jejich nahrávkám nedostal.“ Dixonová se zeptala: „Co uděláme?“

„Co bylo v tom e-mailu?“

„Dobře víš, co v něm bylo.“

„Já ano, ale víš to i ty?“ Jak to myslíš?“

„Co nám ten člověk z Pentagonu poradil?“

„Najít šestou stopu na druhém albu Hendrixe.“

„A dál?“

„Dál nic.“

„Ne, požádal, aby Neagleyová co nejdřív zavolala.“

„To je absurdní,“ namítla Neagleyová. „Když mi nechce nic prozradit v e-mailu, proč by to dělal po telefonu?“

„Nenapsal zavolej mne. Kódované zprávy je třeba číst hodně pozorně.“

„Tak komu mám zavolat?“

„Někdo musí existovat. Ví, že znáš kohosi, kdo může pomoct.“

„Kdo by nám s něčím takovým pomohl? Když ne on?“

„O kom ví, že ho znáš? Možná ve Washingtonu, protože se o hlavním městě zmínil a záleží na každém slovu?“

Neagleyová otevřela ústa, aby odpověděla nikoho. Reacher už viděl, jak to má na jazyku. Pak se však zarazila.

„Znám jednu ženu,“ připustila. „Jmenuje se Diana Bondová. Známe ji oba. Dělá ve štábu jednoho chlapa na Pahorku. Ten chlap je členem kongresového branného výboru.“

„Tak vidíš. Kdo to je?“

Neagleyová vyslovila známé, ale neoblíbené jméno.

„Ty máš kamarádku, která pracuje pro takového mrzáka?“

„Ne přímo kamarádku.“

„To pevně doufám.“

„Každý potřebuje práci, Reachere. Patrně až na tebe.“

„Její šéf každopádně podepisuje šeky, tak bude v obraze. Bude vědět, co je Little Wing. Takže to bude vědět i ona.“

„Pokud to není tajemství.“

„Její šéf se neumí bez cizí pomoci ani správně podepsat. Takže co ví on, ví určitě i ona.“

„Nebude se se mnou bavit.“

„Ale bude. Protože na ni půjdeš tvrdě. Zavoláš jí a oznámíš, že jsi tady zaslechla jméno Little Wing a když ti neprozradí všechno, co o té zbrani ví, sdělíš novinám, že ta informace unikla z kanceláře jejího šéfa.“

„To je špína.“

„To je politika. Tenhle postup jí určitě není neznámý, když pracuje pro takového chlapa.“

„Opravdu to potřebujeme vědět? Je to relevantní?“

„Čím víc víme, tím víc se zvyšují naše šance.“

„Nechce se mi ji do toho zatahovat.“

„Tvůj kámoš v Pentagonu si přeje, abys to udělala,“ upozornil O’Donnell.

„Jedná se jenom o Reacherovu domněnku.“

„Ne, Reacher má pravdu. Zamysli se nad tím e-mailem. Tvrdí, že šestá stopa je dynamicky báječná. Mohl napsat skvělá. Nebo vynikající. Nebo jenom báječná. Použil však výraz dynamicky báječná s počátečními písmeny d a b, což jsou iniciály té ženské Diany Bondové.“

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

NEAGLEYOVÁ TRVALA NA TOM, že zavolá Dianě Bondové o samotě. Když se vrátili do hotelu, usadila se v zastrčeném rohu vestibulu a pustila se do vytáčení čísel. Pak do vážného rozhovoru. Vrátila se po dlouhých dvaceti minutách. Ve tváři lehce znechucený výraz. Řečí těla dávala najevo znepokojení. Ale i značnou dávku nadšení.

„Trvalo mi, než se mi podařilo ji vystopovat,“ oznámila. „Vyšlo najevo, že není daleko. Přijela na pár dnů na leteckou základnu Edwards. Na nějakou velkou prezentaci.“

O’Donnell pravil: „Proto ten tvůj kamarád chtěl, abys jí zavolala co nejdřív. Věděl, že je v Kalifornii. Záleží na každém slově.“

„Co ti pověděla?“ zeptal se Reacher.

„Dorazí sem,“ řekla Neagleyová. „Chce se s námi sejít osobně.“

„Vážně?“ podivil se Reacher. „Kdy?“

„Jakmile se bude moct uvolnit.“

„Vážně obětavé.“

„To si piš. Little Wing musí být důležitá zbraň.“

„Máš z toho rozhovoru špatný pocit?“

Neagleyová přikývla. „Špatný pocit mám ze všeho.“

* * *

Odešli společně na pokoj Neagleyové, podívali se do map a spočítali, kdy by se mohla Diana Bondová nejdřív objevit. Základna Edwards ležela na druhé straně hor San Gabriel, v Mohavské poušti, něco přes sto kilometrů severovýchodně za Palmdalem a Lancesterem, přibližně na půl cestě do Fort Irwingu. Minimálně dvě hodiny, kdyby Bondová vyrazila okamžitě. Déle, pokud se jí to nepodaří.

„Jdu se projít,“ oznámil Reacher.

O’Donnell se připojil: „Půjdu s tebou.“

Opět vyrazili po Sunsetu na východ, k místu, kde se West Hollywood napojuje na vlastní Hollywood. Bylo brzy odpoledne a Reacher cítil, jak mu slunce spaluje přes vyholené vlasy pokožku na hlavě. Jako by blyštivé částečky smogu ve vzduchu dodávaly paprskům ještě na intenzitě.

„Měl bych si koupit klobouk,“ oznámil.

„Spíš by sis měl koupit lepší košili,“ opáčil O’Donnell. „Můžeš si to teď dovolit.“

„Možná si ji koupím.“

Zahlédli obchod, který minuli po cestě k Tower Records. Patřil k nějakému oblíbenému řetězci. Měl umělecky světlou a nepřecpanou výlohu, ale nebyl drahý. Prodávali v něm bavlněné výrobky, džíny, keprové kalhoty, trička a košile. A baseballové čapky. Zbrusu nové, ale vypadaly, jako by je už někdo nosil a vypral tisíckrát v pračce. Reacher si vybral modrou bez nápisu. S nápisy si zásadně nikdy nic nekupoval. Strávil příliš mnoho času v uniformě. Třináct let ho zdobily jmenovky, odznaky a změť zkratek.

Uvolnil pásku vzadu na čepici a vyzkoušel si ji.

„Co jí říkáš?“ zeptal se.

„Běž se podívat do zrcadla,“ poradil mu O’Donnell.

„Nepotřebuju se jít podívat do zrcadla. Tomu, jak vypadám, se směješ vždycky jenom ty.“

Je to hezká čepice.“

Reacher si ji nechal na hlavě a přesunul se na druhou stranu obchodu k nízkému stolu s hraničkami triček. Uprostřed stolu se tyčilo torzo se dvěma vzorky navlečenými přes sebe, světlezeleným a tmavozeleným. Spodní tričko vykukovalo zpod okraje rukávů a výstřihu vrchního. Společně působila obě trička silně a kvalitně.

Reacher se otázal: „Co myslíš?“

„Nejsou špatná,“ vyslovil pochvalu O’Donnell.

„Prodávají se v jednotlivých velikostech?“

„Patrně ne.“

Reacher popadl jedno bleděmodré a jedno tmavomodré, obě XXL. Sundal si čapku a odnesl všechny tři kusy k pokladně. Odmítl tašku, ukousl visačky a sundal si přímo uprostřed obchodu košili na bowling. Zůstal stát a čekal, do pasu svlečený v chladivém vzduchu z klimatizace.

„Máte koš?“ zeptal se.

Dívka u pokladny se sehnula a vytáhla umělohmotnou nádobu vyloženou pytlem. Reacher do ní odhodil starou košili a navlékl si nová trička, jedno na druhé. Uhladil je, protáhl se v ramenou, aby mu lépe seděla, a nasadil si čapku. Pak vyšel na ulici. Vykročil na východ.

O’Donnell se ho zeptal: „Před čím utíkáš?“

„Před ničím neutíkám.“

„Tak sis mohl nechat tu starou košili.“

„Cesta do pekla,“ opáčil Reacher. „Kdybych s sebou vláčel náhradní košili, začal bych velice brzy vláčet i náhradní kalhoty. Pak bych potřeboval kufr. Jako další bych si pořídil dům, auto, začal spořit a vyplňovat spoustu formulářů.“

„Lidé takové věci obvykle dělají.“

„Já ne.“

„Takže proto se ptám. Před čím utíkáš?“

„Patrně před tím, abych nebyl jako ostatní lidé.“

„Já jsem jako ostatní lidé. Mám dům, auto a úspory. Vyplňuju formuláře.“

„Když se ti to líbí.“

„Myslíš, že jsem obyčejný?“

Reacher přikývl. „V tomhle ohledu ano.“

„Ne každý může být jako ty.“

„Přesně naopak. Jen málokdo nedokáže být jako ty.“

„Chtěl bys to dokázat?“

„Nejde o to, jestli bych chtěl. Prostě nemůžu.“

„Proč?“

„Dobře, utíkám.“

„Před čím? Abys nebyl jako já?“

„Abych nebyl jiný, než jsem býval.“

„Všichni jsme jiní, než jsme bývali.“

„Ne všem se to musí líbit.“

„Mně se to nelíbí,“ připustil O’Donnell. „Ale vyrovnal jsem se se skutečností.“

Reacher přikývl. „A velice dobře, Dave. To myslím vážně. Jestli si o někoho dělám starosti, tak sám o sebe. Pozoroval jsem vás, tebe, Neagleyovou a Dixonovou, a připadal jsem si jako ztroskotanec.“

„Vážně?“

„Podívej se na mě.“

„V porovnání s tebou máme navíc jen kufr.“

„Mám ale já něco, co vy nemáte?“

O’Donnell neodpověděl. Zabočili s Reacherem na sever na Vine, uprostřed odpoledne v americkém druhém největším městě, a spatřili, jak z jedoucího auta vyskakují dva muži s pistolemi v rukách.

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

AUTO BYL ČERNÝ SEDAN LEXUS, zbrusu nový. Okamžitě zase zrychlil a zanechal oba muže zhruba třicet metrů před nimi. Reacher v nich poznal pokladníka a skladníka z prázdného pozemku za muzeem voskových figurín. Pistole byly AMT hardballer, což je kopie automatického koltu .45 government 1911, jen z nerezavějící oceli. Ruce, které je držely, se trochu třásly, poskakovaly nahoru a kroužily, zaklesnuté nešikovně o plochou pažbičku, jakou používají zločinci ve filmech.

O’Donnell okamžitě zastrčil ruce do kapes.

„Jdou po nás?“ zeptal.

„Po mně,“ upřesnil Reacher. Ohlédl se, co se děje za ním. Příliš se nebál, že by ho trefili, ne z třiceti metrů ze špatně držené pětačtyřicítky. Byl velký cíl, ale statistiky stály na jeho straně. Pistole se používají uvnitř. Zkušený střelec zasáhne ve vypjatých situacích v průměru z tří a půl metru. Ale i kdyby netrefili Reachera, mohli by trefit někoho jiného. Nebo něco jiného. Osobu o blok dál nebo nízko letící letadlo. Vedlejší ztráty. Ulice se hemžila potenciálními cíli. Muži, ženy, děti plus bytosti, o nichž si Reacher nebyl jistý, do jaké kategorie patří.

Opět se otočil dopředu. Pokladník se skladníkem se nedostali moc daleko. Jenom o pár kroků. O’Donnell je propaloval pohledem.

„Takoví lidi by se neměli potulovat po okolí,“ podotkl Reacher.

„To máš pravdu,“ souhlasil O’Donnell.

„Ustupuju doleva,“ oznámil Reacher. Přesunul se stranou a risknul pohled vlevo. Nejbližší dveře byl pajzl, kde se vykládaly tarokové karty. Jeho mysl pracovala na plné obrátky, naprosto chladnokrevně. Pohyboval se normálně, ale okolní svět se zpomalil. Chodník se proměnil v čtyřrozměrné schéma. Vepředu, vzadu, po stranách, čas.

„O metr dozadu a vlevo, Dave,“ nakázal.

O’Donnell se choval jako slepec. Upíral oči na oba útočníky a v žádném případě by z nich nespustil pohled. Řídil se Reacherovými pokyny. Rychle zacouval o metr dozadu a doleva. Reacher otevřel dveře kartářky a nechal O’Donnella vklouznout kolem sebe dovnitř. Útočníci za nimi vyrazili. Přiblížili se na dvacet metrů. Reacher následoval O’Donnella. V místnosti seděla jediná vykladačka taroků, asi devatenáctiletá dívka, za dva metry dlouhým jídelním stolem pokrytým červeným ubrusem splývajícím až na zem. Všude se vršily balíčky karet. Dívka měla dlouhé černé vlasy a byla zahalená do šatů z purpurové fáčoviny, která jí patrně pouštěla na kůži rostlinné barvivo.

„Je tady nějaká zadní místnost?“ zeptal se jí Reacher.

„Jenom toaleta,“ odpověděla dívka.

„Tak se tam okamžitě schovejte a lehněte si na zem,“ nařídil Reacher.

„Co se děje?“

„To sama zjistíte.“

Dívka se pohnula, až když vytáhl O’Donnell ruce z kapes. Boxer na jeho pravé sevřené pěsti připomínal žraločí zuby. V levačce držel nůž. Zavřený. Pak ho otevřel, se zvukem prasklé kosti. Dívka vyskočila a utekla. Losangelanka pracující na Vine. Znala pravidla hry.

O’Donnell se zeptal: „Kdo jsou ti chlapi?“

„Právě mi koupili tahle trička.“

„Bude z toho problém?“

„Patrně.“

„Plán?“

„Chceš hardballer?“

„Lepší než nic.“

„Tak dobře.“ Reacher zvedl okraj ubrusu a zacouval po kolenou pod stůl. O’Donnell se k němu z levé strany přidal a stáhl ubrus. Jemným vodorovným řezem v něm před sebou udělal štěrbinu. Prsty ji rozšířil do velikosti očí. Pro Reachera udělal to samé. Reacher se zapřel dlaněmi zespodu o stůl.

O’Donnell si přendal nůž do pravačky a levačkou se zapřel stejně jako Reacher.

Pak čekali.

Muži dorazili ke dveřím za osm vteřin. Zastavili se, nakoukli skleněnou výplní dovnitř a pak otevřeli a vstoupili do místnosti. Opět se zastavili, necelé dva metry od stolu, se zbraněmi namířenými přímo před sebe, pažby natočené souběžně se zemí.

Udělali opatrný krok dopředu.

Opět se zastavili.

O’Donnell měl na pravačce natažený boxer a držel v ní nůž, ale byla to jediná volná ruka pod stolem. Začal na ní odpočítávat. Palec, ukazováček, Prostředníček. Jeden, dva, tři.

Na tři zvedli s Reacherem stůl a vrhli ho před sebe. Stůl opsal metr vysoký a metr dlouhý čtvrtkruh. Dopadl horní stranou desky vertikálně na zbraně a udeřil oba muže plnou silou do obličeje a prsou. Byl to těžký stůl. Z masivního dřeva. Patrně dubový. Nádherně je srazil k zemi. Zřítili se na záda, v záplavě tarokových karet, a pak je přikryl červený ubrus. Reacher se narovnal, postavil se na převrácenou desku, rozkročil se na ní jako na surfboardu a několikrát vyskočil. O’Donnell využil okamžiku, kdy byl ve vzduchu, a několikrát stůl posunul, až mužům koukaly pasy a ruce se zbraněmi. Vzal jim hardballery a nožem jim prořízl kůži mezi palcem a ukazováčkem. Opravdu bolestivá, ale účinná metoda, když chcete, aby si pistolník na nějakou dobu odpočinul od zbraně. Někdy si na ni nesáhne opravdu dlouho, záleží na kvalitě léčby a antiseptických prostředcích. Reacher se usmál. Ta technika patřila ke stálým operačním postupům jejich jednotky. Pak se přestal usmívat, protože si vzpomněl, že ji vyvinul Jorge Sanchez, a Jorge Sanchez teď leží mrtvý někde v poušti.

„Žádný velký problém z toho nebyl,“ poznamenal O’Donnell.

„Ještě jsme to nezapomněli,“ opáčil Reacher.

O’Donnell si zastrčil do kapsy svou sbírku keramických nástrojů a pod sako si zasunul za pásek kalhot hardballer. Druhý podal Reacherovi a ten si ho schoval do kapsy kalhot a přetáhl přes něj svá trička. Potom vyšli do slunečního jasu, pokračovali na sever po Vicu a zahnuli na západ na Hollywood Boulevard.

* * *

Karla Dixonová na ně čekala ve vestibulu v Chateau Marmont.

„Volal Curtis Mauney,“ oznámila. „Líbilo se mu, co jste provedli s Franzovou poštovní přihrádkou. Tak požádal policejní oddělení ve Vegas, aby prohledali Sanchezovu a Orozcovu kancelář. A policajti tam skutečně něco našli.“

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

SÁM MAUNEY SE ZJEVIL o třicet minut později. Vstoupil dveřmi do vestibulu, stále unavený, stále s otlučenou koženou aktovkou. Posadil se a zeptal: „Kdo je Adrian Mount?“

Reacher vzhlédl. Azhari Mahmoud, Adrian Mount, Alan Mason, Andrew MacBride, Anthony Matthews. Syřan a jeho čtyři falešná jména. Informace, o níž Mauney nevěděl, že ji mají.

„Netuším,“ zalhal.

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

Mauney si položil aktovku na kolena, otevřel ji a vytáhl list papíru. Předal ho Reacherovi. Papír byl rozmazaný a nezřetelný. Vypadal jako faxem odeslaná kopie faxu. Nahoře stálo Homeland Security. Ale ne jako oficiální hlavička. Spíš se jednalo jen o jednu stranu z většího počítačového souboru. Určeného pro vnitřní potřeby. Týkala se rezervace, kterou provedl muž jménem Adrian Mount u British Airways na let z Londýna do New Yorku. Rezervace proběhla před dvěma týdny a let se uskutečnil před třemi dny. První třída, bez zpáteční letenky, z Heathrow na JFK, sedadlo 2K, poslední přistání večera, drahý výlet, uhrazený platnou kreditní kartou. Letenku objednal přes internet na britských webových stránkách British Airways, ale nedalo se určit, kde ve světě klikl myší.

„To přišlo poštou?“ zeptal se Reacher.

Mauney vysvětlil: „Bylo to uložené v paměti jejich faxu. Přišlo to před dvěma týdny. Ve faxu došel papír. Víme ale, že Sanchez a Orozco nemohli před dvěma týdny v kanceláři pracovat. Proto se musí jednat o odpověď na dotaz, který učinili nejméně o týden dřív. Domníváme se, že umístili pár jmen na neoficiální seznam hlídaných osob.“

„Pár jmen?“

„Domníváme se, že jsme našli původní dotaz. Stejně jako Franz si posílali poštu. Kolovala jim v ní čtyři jména.“ Mauney vytáhl z aktovky druhý list papíru. Byla to fotokopie čistého papíru s pavoučím písmem Manuela Orozca. Adrian Mount, Alan Mason, Andrew MacBride, Anthony Matthews. Zjistit od DHS přílety. Neúhledná čmáranice napsaná ve spěchu, i když Orozco nikdy nevynikal v krasopisu.

Čtyři jména. Ne pět. Chyběl skutečný Azhari Mahmoud. Reacher usoudil, že Orozco věděl, že ať už je Mahmoud kdokoliv, bude cestovat pod falešným jménem. K čemu si pořizovat falešná jména, když by je pak člověk nepoužil.

„DHS,“ pravil Mauney. „The Department of Homeland Security. Víte, jak těžké je pro civilistu přimět Homeland Security k spolupráci? Váš kamarád Orozco u nich musel mít spoustu plusových bodů. Nebo je podplatil spoustou peněz. A já potřebuju vědět proč.“

„Možná to mělo něco společného s kasiny.“

„Možná. I když bezpečáky ve Vegas většinou netrápí, když se podezřelé osoby objeví v New Yorku. Z New Yorku se spíš vydávají do Atlantic City. Problém někoho jiného.“

„Možná se dělí o informace. Třeba existuje síť. Lumpové se nejdřív zaměří na Jersey a pak na Vegas.“

„Možná,“ zopakoval Mauney.

„Dorazil ten Adrian Mauney skutečně do New Yorku?“

Mauney přikývl: „Počítač imigračního úřadu tvrdí, že prošel terminálem čtyři. Terminál sedm už měl zavřeno. Letadlo přiletělo se zpožděním.“

„A kde se pohyboval potom?“

„Ubytoval se v hotelu na Madison Avenue.“

„A potom?“

„Zmizel. Beze stopy.“

„Ale?“

„Vzali jsme další jméno na seznamu. Alan Mason odletěl do Denveru v Coloradu. Ubytoval se v hotelu v centru města.“

„A pak?“

„To zatím nevíme. Pořád na tom pracujeme.“

„Ale myslíte si, že se jedná o jednoho a téhož člověka?“

„Očividně se jedná o jednoho člověka. Ty iniciály hovoří jasnou řečí.“

Reacher prohlásil „V tom případě jsem já předseda Nejvyššího soudu.“

„Rozhodně se tak chováte.“

„Kdo to je?“

„Nemám tušení. Inspektor imigračního úřadu si ho nepamatuje. Úředníci, kteří pracují na terminálu čtyři, prohlédnou za den deset tisíc obličejů. Nepamatují si ho ani zaměstnanci newyorského hotelu. S Denverem jsme ještě nemluvili. Nejspíš si ho také nepamatují.“

„Copak ho při imigrační prohlídce nevyfotografovali?“

„Snažíme se ten snímek získat.“

Reacher se vrátil k prvnímu faxu. S údaji od Homeland Security. K podrobnostem o pasažérovi.

„Je Brit,“ oznámil.

Mauney namítl: „To nemusí být vůbec pravda. Jenom použil britský pas.“

„Jak hodláte postupovat?“

„Vypracujeme vlastní seznam hlídaných osob. Dříve či později se musí Andrew MacBride nebo Anthony Matthews objevit. Pak budeme alespoň vědět, kam má namířeno.“

„Co chcete od nás?“

„Slyšeli jste někdy tahle jména?“

„Ne.“

„Nemáte žádné kamarády s iniciálami A a M?“

„Ne co bych si pamatoval.“

„Nepřátele?“

„Neřekl bych.“

„Znal Orozco někoho s takovými iniciálami?“

„Nevím. S Orozcem jsem nemluvil deset let.“

„Mýlil jsem se,“ prohlásil Mauney. „S tím provazem na jeho rukách a nohách. Požádal jsem našeho odborníka, aby se na něj podíval. Vůbec není běžný. Je to sisalový výrobek z indického subkontinentu.“

„Kde se dá sehnat?“

„V celých Spojených státech se nikde neprodává. Musel se k nám dostat s něčím, co odtamtud importujeme.“

„Což by mohlo být?“

„Srolované koberce, balíky nehotových bavlněných výrobků, něco takového.“

„Děkuju, že jste se s námi podělil o informace.“

„Nemáte zač. Mrzí mě, že jste přišli o kamaráda.“

* * *

Po Mauneyho odchodu se shromáždili v pokoji Dixonové. Ze žádného zvláštního důvodu. Stále trčeli ve slepé uličce. Někde však být museli. O’Donnell očistil vyhazovací nůž od krve a svým přepečlivým způsobem si prohlédl ukořistěné hardballery. Vyráběla je AMT, poměrně nedaleko v Irwindaleu v Kalifornii. Byly plně nabité plášťovými střelami .45. Dobře udržované a plně funkční. Čisté, naolejovaná, nepoškozené, z čehož vyplývalo, že je teprve nedávno ukradli. Překupníci s drogami o své zbraně obvykle nepečují. Jediná nevýhoda ukořistěných pistolí spočívala v tom, že byly věrnou kopií modelu, který se vyráběl už od roku 1911. Vešlo se do ní jen sedm nábojů, což musel být v dobách šestiraňáků docela pokrok, ale oproti moderním patnácti– i víceranným zbraním neměly šanci.

„Pěkné šmejdy,“ odsoudila Neagleyová.

„Lepší než házet kamením,“ opáčil O’Donnell.

„Na moji ruku moc velké,“ podotkla Dixonová. „Já osobně dávám přednost glockům 19.“

„Já mám rád všechno, co funguje,“ oznámil Reacher.

„Do glocku se vejde sedmnáct nábojů.“

„Vždycky stačí jeden na hlavu. Ještě jsem nezažil, aby po mně šlo najednou sedmnáct lidí.“

„Nikdy nevíš, co se může stát.“

* * *

Tmavovlasý čtyřicátník, který si říkal Andrew MacBride, seděl v podzemní dráze na denverském letišti. Měl spoustu času, tak ho zabíjel tím, že jezdil tam a zpátky mezi hlavním terminálem a halou C, což byla poslední stanice. Vychutnával slavičí tlukot. Připadal si, jako by z něj spadlo závaží. Lehký a volný. Neměl teď téměř žádná zavazadla. Žádný těžký kufr. Jen příruční tašku na kolečkách a aktovku. Náložní list se nacházel v aktovce, složený v knize s pevnými deskami. Klíč měl zapnutý v bezpečnostní kapse.

* * *

Muž v modrém obleku a modrém sedanu chrysler vytáhl mobil. „Jsou v hotelu,“ oznámil. „Všichni čtyři.“

„Začínají se k nám přibližovat?“ zeptal se jeho šéf.

„To nemůžu říct.“

„Pocit?“

„Ano, myslím že se k nám začínají přibližovat.“

„Dobře, tak nadešel čas, abychom se jich zbavili. Nech je v hotelu a přijeď k nám. Za pár hodin spustíme akci.“

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

O’DONNELL SE POSTAVIL, přešel k oknu Dixonové a zeptal se: „Co máme?“ Byla to rutinní otázka z minulosti. Patřila k standardním operačním postupům zvláštní jednotky. Stala se jejím neměnným zvykem. Reacher vždycky trval na rekapitulaci. Trval na tom, aby neustále kombinovali získané informace, nově je formulovali, ověřovali, zkoumali a dívali se na ně z nových úhlů ve světle toho, co se jim podařilo zjistit později. Tentokrát však nikdo neodpověděl, až na Dixonovou, která řekla: „Máme jedině čtyři mrtvé kamarády.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Pojďme na večeři,“ navrhla Neagleyová. „Nemá cenu, aby zbytek z nás umřel hlady.“

Večeře. Reacherovi se vybavilo ušmudlané bistro před dvaceti čtyřmi hodinami. Sunset Boulevard, hluk, vysoké vepřové pastičky, studené pivo. Kulatý stůl pro čtyři. Konverzace. Způsob, jak se střed pozornosti otáčel volně mezi nimi všemi. Jeden vždycky mluvil a ostatní tři naslouchali, přeskupovali pyramidu a posouvali ji různými směry.

Jeden mluvil, tři naslouchali.

„Chyba,“ prohlásil.

Neagleyová se podivila: „Ty si myslíš, že je chyba se najíst?“

„Ne, klidně se najezte, jestli chcete. Dopustili jsme se ale chyby. Obrovského pojmového omylu.“

„Kde?“

„Zcela moje vina. Udělal jsem ukvapený závěr.“

„Jak?“

„Proč jsme nemohli najít Franzova klienta?“

„Nevím.“

„Protože Franz žádného klienta neměl. Dopustili jsme se chyby. Jeho tělo našli jako první, tak jsme prostě usoudili, že se všechno stalo kvůli němu. Protože uvedl události do pohybu. Mluvil a ostatní tři mu naslouchali. Co když ale nemluvil?“

„Kdo tedy?“

„Celou dobu tvrdíme, že by se do toho nepustil, kdyby nešlo o něco důležitého. Musel to udělat pro někoho, na kom mu záleželo.“

„Tím se vracíme k tvrzení, že všechno uvedl do pohybu. Kvůli klientovi, kterého nemůžeme najít.“

„Ne, představujeme si špatně celou hierarchii. Nemusela nutně vypadat nejdřív klient, pak Franz a potom ostatní. Řekl bych, že Franz stál ve skutečnosti na nižším stupni. Pod ostatními třemi. Chápete, jak to myslím? Co když pomáhal ostatním? Naslouchal a nemluvil? Co když šlo o Orozcův obchod? Pro jeho klienta? Nebo Sanchezův? Kdyby potřebovali pomoct oni, koho by povolali?“

„Franze a Swana.“

„Přesně tak. Od začátku jsme se mýlili. Musíme obrátit schéma. Představme si, že se v úzkých ocitli Orozco nebo Sanchez a zavolali Franzovi. Na těch by Franzovi určitě záleželo. Cítil by se povinen je podpořit. Nejednalo se sice o klienta, ale nedokázal říct ne. Sebral se a vyrazil na pomoc, navzdory tomu, co si mysleli Angela a Charlie.“

Ticho v místnosti. Reacher pravil: „Orozco se spojil s Homeland Security. To není nic snadného. A je to zatím jediný aktivní čin, na který jsme narazili. Franz toho tolik neudělal.“

O’Donnell upozornil: „Mauneyho lidi se domnívají, že Orozco zemřel před Franzem. To by mohlo být důležité.“

„Ano,“ potvrdila Dixonová. „Kdyby to byla Franzova záležitost, proč by nechal těžkou práci s Homeland Security na Orozcovi? Řekla bych, že Franz byl na tohle mnohem lépe vybavený. Což svým způsobem dokazuje, že impulz přišel z opačné strany.“

„Nabízí se to,“ souhlasil Reacher. „Ale musíme si dát pozor, abychom se stejné chyby nedopustili ještě jednou. Třeba uvedl všechno do pohybu Swan.“

„Swan byl bez práce.“

„Tak jenom Sanchez a ne Orozco.“

„Pravděpodobnější by byli oba dva.“

Neagleyová řekla: „Což by znamenalo, že se ona událost odehrávala ve Vegas, ne tady v LA. Mohla by tahle čísla mít něco společného s kasiny?“

„Možné by to bylo,“ opáčila Dixonová. „Mohly by to být zisky podniku vyjádřené v procentech, které se zhoršily, když někdo vypracoval systém.“

„Co se hraje devětkrát, desetkrát nebo dvanáctkrát denně?“

„Prakticky všechno. Neexistuje žádná spodní ani horní hranice.“

„Karty?“

„Téměř určitě, pokud hovoříme o systému.“

O’Donnell přikývl. „Šest set padesát nečekaných výher v průměrné výši sto tisíc dolarů by určitě vzbudilo pozornost.“

„V tom případě by za tím patrně vězelo víc lidí. Možná celý kartel.“

Neagleyová prohlásila. „Musíme do Vegas.“

Pak zazvonil hotelový telefon. Dixonová ho zvedla. Její pokoj, její telefon. Vteřinu naslouchala a podala sluchátko Reacherovi.

„Curtis Mauney,“ sdělila. „Pro tebe.“

Reacher převzal sluchátko, představil se a Mauney oznámil: „Andrew MacBride právě nastoupil v Denveru do letadla. Letí do Las Vegas. Říkám vám to čistě ze zdvořilosti. Zůstaňte, kde jste. Nezapomeňte, žádná nezávislá akce.“

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

ROZHODLI SE, ŽE DO VEGAS nepoletí, ale pojedou autem. Můžou hned nasednout, organizačně to bude jednodušší a od dveří ke dveřím stejně rychlé. Do letadla by nikdy nepronesli hardballery. A předpokládali, že palebnou sílu budou dříve či později potřebovat. Tak Reacher počkal ve vestibulu, až ostatní zabalí. Jako první přišla Neagleyová a odhlásila je. Na účet se ani nepodívala. Jen ho podepsala. Pak postavila tašku ke dveřím a přidala se k Reacherovi. Potom se vynořil O’Donnell. Po něm Dixonová s klíčem od Hertzu v ruce.

Naskládali zavazadla do kufru a zasunuli se na místa. Dixonová s Neagleyovou dopředu, Reacher s O’Donnellem za ně. Rozjeli se po Sunsetu na východ a po nějaké době se probojovali zacpanými dálnicemi na 15 ubíhající přes hory na sever a potom na severovýchod až do Vegas.

Také těsně míjeli místo, kde věděli, že před třemi týdny stál nejméně dvakrát ve vzduchu vrtulník, devět set metrů nad zemí, uprostřed noci, s otevřenými dveřmi. Reacher si slíbil, že se tam nepodívá, ale neodolal. Když je silnice vyvedla z kopců, přistihl se, že upírá pohled na západ na světle hnědou neúrodnou rovinu. Všiml si, že O’Donnell dělá to samé. Stejně jako Neagleyová. A Dixonová. Ta se dívala střídavě před sebe a doleva, oči přimhouřené proti zapadajícímu slunci, rty pevně stisknuté a koutky svěšené.

* * *

Na večeři zastavili v Barstow v Kalifornii, v mizerném bistru u krajnice, jehož jediná výhoda spočívala v tom, že tam stálo a že silnice vinoucí se do dáli zela prázdnotou. Bylo špinavé, obsluha mizerná, jídlo odporné. Reacher se nepovažoval za gurmána, ale i on se cítil podvedený. Dřív by si patrně stěžovali, O’Donnell zcela určitě, nebo prohodili židli oknem, ten večer to však neudělali. Jen přetrpěli tři chody, vypili slabou kávu a pokračovali v cestě.

* * *

Muž v modrém obleku zavolal z parkoviště u Chateau Marmont: „Vzali roha. Odjeli. Všichni čtyři.“

Jeho šéf se zeptal: „Kam?“

„Recepční si myslí, že do Vegas. Alespoň něco takového zaslechla.“

„Výborně. Vyřídíme je tam. Nejlépe všechny pěkně najednou. Jeď autem, nelítej.“

* * *

Tmavovlasý čtyřicátník, který si říkal Andrew MacBride, vyšel z kryté chodby na letišti v Las Vegas a jako první spatřil hradbu hracích automatů. Objemné červené, stříbrné a zlaté krabice s blikajícími neonovými panely. Zhruba dvacet, zadními stranami k sobě, v řadách po deseti. Před každým automatem stála vinylová stolička. Každý automat měl dole úzkou šedou poličku s popelníkem po levé ruce a držákem na nápoje po pravé. Dvanáct z dvaceti stoliček bylo obsazených. Muži a ženy na nich zírali s typicky unaveným soustředěním na obrazovky před sebou.

Andrew MacBride se rozhodl, že vyzkouší štěstí. Výsledek mu ukáže, jestli bude slavit úspěch. Když vyhraje, všechno dobře dopadne.

A když nevyhraje?

Andrew se usmál. Věděl, že jestli prohraje, výsledek si stejně nějak zdůvodní. Nebyl pověrčivý.

Posadil se na stoličku a opřel si aktovku o nohu. Peněženku na drobné nosil v kapse, aby rychleji prošel kontrolou na letišti a nikdo si ho nezapamatoval. Vytáhl ji, podíval se dovnitř a vyndal nashromážděné čtvrťáky. Moc jich nebylo. Seřadil je do krátké řádky na poličce, mezi popelník a držák na nápoje.

Jeden po druhém je nastrkal do automatu. Propadly jím s hřejivým zvoněním. Červený nápis oznámil, že má pět pokusů. Hra se začínala zmáčknutím velkého tlačítka, které osahaly a umastily miliony prstů.

Stiskl ho, pak znovu a znovu.

Při prvních čtyřech pokusech prohrál.

Při pátém vyhrál.

Ozval se tlumený zvonek, zahoukala tichá siréna, automat se trochu zatřásl a neoblomný vnitřní mechanismus odpočítal sto čtvrťáků. Se zarachocením projely skluzným žlabem a vysypaly se do kovové misky u jeho kolene.

* * *

Z Barstow v Kalifornii je to do Las Vegas v Nevadě něco přes tři sta kilometrů. V noci po dálnici 15 něco přes tři hodiny, s ohledem na silniční policejní hlídky jednoho státu a státní policii druhého. Dixonová řekla, že to s radostí odřídí. Bydlela v New Yorku a řízení pro ni byla příjemná změna. O’Donnell klímal na zadním sedadle. Reacher se díval z okýnka. Neagleyová zaklela: „Sakra, úplně jsem zapomněla na Dianu Bondovou. Přijede z Edwardsu. Zjistí, že jsme se vypařili.“

„To je teď jedno,“ namítla Dixonová.

„Měla bych jí zavolat,“ opáčila Neagleyová. Ale neměla signál. Projížděli Mohavskou pouští a pokrytí bylo jen útržkovité.

* * *

Do Las Vegas dorazili o půlnoci. Reacher usoudil, že přesně v dobu, kdy město vypadá nejlépe. Už v něm byl. Za denního světla působilo absurdně. Nevysvětlitelně, kýčovitě, lacině, naze, jakoby usvědčené z podvodu. V noci mu však rozzářená světla dodávala na pohádkovosti. Vjeli do něj z nesprávného konce hlavní třídy. Reacher zahlédl ubohý betonový bar bez oken, s oprýskanou omítkou a nápisem bez interpunkce: Levné pivo odvážné holky. Naproti němu stál hlouček zaprášených šišatých motelů a zašlý výškový hotel. Právě v takovém sousedství by si začal hledat nocleh, ale Dixonová pokračovala beze slova k nasvíceným palácům necelý kilometr odtud. Zastavila před jedním s italským jménem a hned se k nim vyhrnul roj hotelových šoférů a poslíčků, popadli jejich zavazadla a odvezli auto do garáže. Vestibul byl plný dlaždic, jezírek, fontán a hlasitého chrčení hracích automatů. Neagleyová přistoupila k recepci a zaplatila za čtyři pokoje. Reacher se jí díval přes rameno.

„Pěkně drahá legrace,“ zamumlal ze zvyku.

„Ale mohla by nám ušetřit práci,“ upozornila Neagleyová. „Třeba tady znají Orozca a Sancheze. Možná s nimi dokonce uzavřeli smlouvu.“

Reacher přikývl. Z velké zelené mašinerie až sem. Sem byl však v tomhle případě velký krok vzhůru, alespoň z hlediska platu. Peníze tady doslova tryskaly ze země. Jezírka a fontány hovořily za vše. Tolik vody uprostřed pouště byla dech beroucí extravagance. Investoři určitě utratili spoustu kapitálu. Příjmy dosahovaly závratné výše. A Sanchez s Orozcem se ocitli uprostřed dění, dávali na celé tohle podnikání pozor. Reacher si uvědomil, že je na své staré kamarády nesmírně hrdý. Ale zároveň je nechápal. Když odcházel z armády, dobře si uvědomoval, že to, co ho čeká, je začátek zbytku života, ale nedíval se dál než jeden den dopředu. Neplánoval a nevytvářel si vize.

Na rozdíl od ostatních.

Jak?

Proč?

Neagleyová rozdala karty na otvírání pokojů a domluvili se, že se převléknou, sejdou za deset minut a budou pokračovat v práci. Bylo už po půlnoci, ale Las Vegas žilo dvacet čtyři hodiny denně. Čas v něm nehrál roli. Kolovala stará klišé, že kasina nemají okna a hodiny, a pokud Reacher věděl, zakládala se na pravdě. Nic nesmělo stát v cestě toku peněz. Rozhodně nic tak banálního, jako doba ke spaní. Unavený zákazník prohrávající celou noc patřil ostatně k nejvítanějším.

Reacher měl pokoj v sedmnáctém patře. Byla to tmavá betonové kostka nazdobená tak, aby připomínala sto let starý salon v Benátkách. Výsledný efekt nepřišel Reacherovi zrovna přesvědčivý. Benátky už také navštívil. Otevřel skládací kartáček na zuby a zastrčil ho do skleničky v koupelně. V tom spočívalo celé jeho vybalování. Šplouchl si vodu do obličeje, přihladil si dlaní krátké vlasy a sjel do přízemí učinit počáteční průzkum.

Dokonce i v takovém nóbl podniku zaujímaly většinu přízemí hrací automaty. Trpělivé, neúnavné, řízené mikroprocesory. Nenápadně, leč neoblomně sbíraly procenta z vloženého kapitálu, dvacet čtyři hodiny denně, sedm dnů v týdnu. Zvonky zvonily, bzučáky pípaly. Spousta lidí vyhrávala, ale o něco víc jich prohrávalo. Místnost téměř nikdo nestřežil. Díky mechanické povaze přístrojů a všudypřítomné Komisi na dodržování nevadských zákonů o hazardních hrách nehrozilo, že by někdo skutečně kradl nebo podváděl. Reacher zahlédl mezi stovkou zákazníků jen dva členy ochranky. Muže a ženu, oblečené jako každý jiný, ale bez maniakálního přísvitu naděje v očích.

Sanchez s Orozcem patrně mnoho energie do hracích automatů nevráželi.

Pokračoval dál, k velkým zadním sálům, kde se hrála ruleta, poker a jednadvacet. Pohlédl nahoru a všiml si kamer. Podíval se do stran a spatřil hazardéry, bezpečnostní službu a prostitutky, ve stále se zvyšující koncentraci.

Zastavil se u stolu na ruletu. Pokud věděl, od hracích automatů se příliš nelišila. Když bylo kolo dobře vyvážené. Zákazníci poskytli peníze a kolo je okamžitě vrátilo jiným zákazníkům, až na pevně stanovená procenta plynoucí do podniku, se stejnou pravidelností a neměnností, s jakou je odlupovaly mikroprocesory hracích automatů.

Sanchez s Orozcem patrně neinvestovali příliš energie ani do rulety. Přešel ke karetním stolům, kde usoudil, že se odehrává hlavní dění. Karetní hry představovaly v kasinu jediné komponenty, do kterých se dala zapojit lidská inteligence. A lidská inteligence jde ruku v ruce s kriminalitou. Závažnější zločin však vyžaduje víc než jednoho hráče. Ukázněný hráč s dobrou pamětí a elementárním citem pro statistiky dokáže zvrátit situaci ve svůj prospěch. Ale vyhrát není zločin. A nedá se vyhrát šedesát pět milionů dolarů za čtyři měsíce. Takového zisku prostě není možné dosáhnout. Pokud se vklad nerovná hrubému domácímu produktu malého okresu. K výdělku šedesát pět milionů dolarů za čtyři měsíce by musel napomoct krupiér. A krupiér, který by takhle hrozně prohrával, by přišel během týdne o práci. Možná už za den nebo za hodinu. Takže ten, kdo by chtěl vydělávat celé čtyři měsíce, by musel zorganizovat nějaký švindl. Uzavřít tajnou dohodu. Domluvit se na konspiraci. S tucty krupiérů a s tucty hráčů. Možná se stovkami.

Proti svým investorům hrál možná celý podnik. Nebo celé město.

Kvůli tak velkému kšeftu by se už vyplatilo zabíjet. Sál byl střežený. Hráče i krupiéry sledovaly kamery. Některé velké a dobře viditelné, jiné menší a nenápadnější. Další třeba neviditelné. Všude se procházeli muži a ženy ve večerních šatech se sluchátky a mikrofony na zápěstí, jako agenti tajné služby. Další pracovali v přestrojení za obyčejné hosty. Reacher jich během minuty napočítal pět a předpokládal, že spousty dalších si nevšiml.

Propletl se zpátky do vestibulu. Karla Dixonová už čekala u fontány. Osprchovala se a převlékla z džín a kožené bundy do černého kalhotového kostýmu. Mokré vlasy si sčesala dozadu. Pod zapnutým kabátkem od kostýmu neměla žádnou blůzu. Vypadala velice dobře.

„Vegas založili mormoni,“ oznámila. „Věděl jsi o tom?“

„Nevěděl,“ odpověděl Reacher.

„Teď se rozrůstá tak rychle, že dvakrát ročně tisknou telefonní seznam.“

„To jsem také nevěděl.“

„Měsíčně přibyde sedm set nových domů.“

„Dojde jim voda.“

„To určitě. Ale než se to stane, nesmírně zbohatnou. Výnosy z hazardních her se blíží sedmi miliardám ročně.“

„Vypadá to, že jsi četla průvodce.“

Dixonová přikývla. „Mám jeden na pokoji. Ročně se tady ubytuje třicet milionů návštěvníků. Což znamená, že každý z nich prohraje v průměru přes dvě stě dolarů za pobyt.“

„Dvě stě třicet tři dolary a třicet tři centy,“ upřesnil Reacher automaticky. „Definice iracionálního chování.“

„Definice lidské bytosti,“ dodala Dixonová. „Každý si myslí, že to bude právě on, kdo uspěje.“

Potom se objevil O’Donnell. Ve stejném obleku, jiné kravatě a patrně čerstvé košili. Boty se mu v jasném osvětlení krásně leskly. Možná našel v koupelně hadřík na leštění.

„Třicet milionů návštěvníků ročně,“ oznámil.

Reacher opáčil: „To už mi sdělila Dixonová. Četla stejného průvodce.“

„To je deset procent celkové populace. A podívej se na tenhle podnik.“

„Líbí se ti?“

„Najednou vidím Sancheze a Orozca v úplně jiném světle.“

Reacher přikývl. „Jak už jsem říkal. Dostali jste se všichni hodně daleko a vysoko.“

Pak vystoupila z výtahu Neagleyová. Byla oblečená stejně jako Dixonová, v střízlivém černém kostýmu. Vlasy měla mokré a vykartáčované.

„Právě si vyměňujeme poznatky z průvodce,“ přivítal ji Reacher.

„Já jsem svého nečetla,“ přiznala Neagleyová. „Místo toho jsem zavolala Dianě Bondové. Přijela za námi, hodinu čekala a pak zase odjela.“

„Je naštvaná?“

„Spíš znepokojená. Nelíbí se jí, že slovo Little Wing proniklo na veřejnost. Slíbila jsem, že se ozvu.“

„Proč?“

„Vzbudila ve mně zvědavost. Ráda získávám nové informace.“

„Já taky,“ prohlásil Reacher. „Právě teď bych chtěl vědět, jestli někdo v tomhle městě shrábl šedesát pět milionů dolarů. A popřípadě jak.“

„To by byl obrovský kšeft,“ podotkl O’Donnell. „Přepočítáno na rok tři procenta celkového zisku.“

„Dvě celé sedmdesát osm,“ opravil ho Reacher. „Tak pojďme začít,“ prohlásil O’Donnell.

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

ZAČALI NA RECEPCI, kde požádali, zda by se mohli sejít se službu konajícím bezpečnostním manažerem. Recepční se otázal, jestli se vyskytl nějaký problém, a Reacher vysvětlil: „Domníváme se, že máme společné přátele.“

Službu konající bezpečnostní manažer si dal načas. Společenské návštěvy měl očividně až dole na pořadu jednání. Nakonec k nim přistoupil středně vysoký muž v italských botách a obleku za tisíc dolarů. Zhruba padesátník, pěstěný a v dobré kondici, autoritativní, uvolněný, ale vrásky kolem jeho očí prozrazovaly, že v posledním povolání musel působit nejméně dvacet let. V nelehkém povolání. Zručně zakryl netrpělivost, představil se a podal všem ruku. Řekl, že se jmenuje Wright, a navrhl promluvit si v tichém rohu. Čistě reflexivně, pomyslel si Reacher. Instinkt a trénink mu napověděly odvelet potenciální problém co nejdál. Nic nesmělo narušit příliv peněz.

Našli tichý roh. Bez křesel, samozřejmě. Žádné kasino v Las Vegas by hostům nedovolilo usednout nerušeně mimo dění. Ze stejného důvodu se nedalo naplno rozsvítit světlo v ložnici. Host, který by si nahoře četl, by nepřinesl žádný užitek. Postavili se do sevřeného kruhu. O’Donnell ukázal washingtonskou licenci soukromého detektiva a jakousi akreditaci policejního oddělení hlavního města. Dixonová se přidala se svou licencí a vizitkou newyorského policejního oddělení. Neagleyová vykouzlila vizitku FBI.

Reacher neukázal vůbec nic. Jen si stáhl trička, aby zakryl obrys zbraně v kapse. Wright oznámil Neagleyové: „Kdysi jsem pro FBI také pracoval.“

Reacher se ho zeptal: „Znal jste Manuela Orozca a Jorgea Sancheze?“

„Jestli jsem je znal?“ podivil se Wright. „Nebo znám?“

„Jestli jste je znal,“ upřesnil Reacher. „Orozco je stoprocentně mrtvý a Sanchez nejspíš taky.“

„Vaši přátelé?“

„Sloužili jsme společně v armádě.“

„To je mi velice líto.“

„Nám také.“

„Kdy zemřeli?“

„Před třemi čtyřmi týdny.“

„Jak?“

„To nevíme. Proto jsme přijeli.“

„Znal jsem je,“ připustil Wright. „Dokonce velmi dobře. Znal je každý, kdo pracuje v našem oboru.“

„Využívali jste jejich služeb?“

„Tady ne. Neuzavíráme smlouvy. Na to jsme příliš velcí. Stejně jako všechny podobné podniky.“

„Všechno máte doma?“

Wright přikývl. „Chodí k nám umírat agenti FBI a policejní nadporučíci. Vybíráme z odpadků. Při zdejších platech stojí před dveřmi ve frontě. Neuplyne den, abych nedělal alespoň se dvěma pohovor, během jejich poslední dovolené před odchodem na odpočinek.“

„Tak jak to, že jste znal Orozca a Sancheze?“

„Protože místa, kde pracovali, fungovala jako výcvikové tábory. Když někdo dostane nový nápad, nezkouší ho přímo u nás. To by bylo šílenství. Potřebuje ho nechat zdokonalit někde jinde. Jsme hodní na lidi jako Orozco a Sanchez, protože potřebujeme jejich předběžné informace. Občas se na ně napojíme, pohovoříme s nimi, uspořádáme konferenci, večeři, pozveme je na skleničku.“

„Měli hodně práce. Máte také vy hodně práce?“

„Jako jednorucí bandité.“

„Už jste někdy slyšel jméno Azhari Mahmoud?“

„Ne. Kdo to je?“

„Nevíme. Domníváme se ale, že užívá falešná jména.“

„Kde?“

„Někde ve Vegas. Mohl byste projít hotelové knihy?“

„Samozřejmě bych se mohl podívat do naší. A trochu se poptat.“

„Zkuste Andrew MacBride a Anthony Matthews.“

„Mazané.“

Dixonová se zeptala. Jak u vás poznáte, že karbaník podvádí?“

Wright odpověděl: „Když vyhrává.“

„Hráči musejí vyhrávat.“

„Vyhrají, kolik je necháme. Když získají víc, podvádějí. Jde o otázku statistiky. Čísla nelžou. Jde jen o to jak, ne jestli.“

O’Donnell řekl: „Sanchez měl papír s poznamenanou částkou. Šedesát pět milionů dolarů. Sto tisíc krát šest set padesát jednotlivých akcí během čtyř měsíců.“

„O co vám jde?“

„Taková čísla by vám něco prozradila?“

„Například?“

„Karetní podvod.“

„Kolik by to dělalo za rok? Téměř dvě stě milionů?“

„Sto devadesát pět,“ upřesnil Reacher.

„To by bylo myslitelné,“ připustil Wright. „Snažíme se držet ztráty pod osmi procenty. Je to něco jako náš průmyslový cíl. Takže za rok přijdeme o hodně víc než o dvě stě milionů dolarů. Ale na druhé straně, získat jediným podvodem dvě stě milionů by bylo zatraceně hodně. Pokud by se ovšem nejednalo o něco nového a revolučního. V takovém případě by šel náš osmiprocentní cíl k čertu. Takže jste mě poněkud znepokojil.“

„Oni se také polekali,“ pravil Reacher. „Myslíme si, že je kvůli tomu zabili.“

„To by byl opravdu obrovský kšeft,“ podotkl Wright. „Šedesát pět milionů za čtyři měsíce? Potřebovali by naverbovat krupiéry, vrchní dozorčí a ochranku. Museli by začarovat kamery a vymazat pásky. Museli by umlčet pokladníky. Jednalo by se o průmyslový komplot.“

„Možná k němu došlo.“

„Tak proč si se mnou nepovídají policajti?“

„Máme před nimi malounko náskok.“

„Před vegaským policejním oddělením? Před Výborem dohlížejícím na hazardní hry?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Naši kamarádi zemřeli kousek za hranicí okresu LA. Případem se zabývá pár tamních šerifu.“

„A vy před nimi máte náskok? Co to znamená?“

Reacher neodpověděl. Wright chvíli mlčel. Pak po nich přejel očima. Z Neagleyové na Dixonovou, z Dixonové na O’Donnella a nakonec z O’Donnella na Reachera.

„Počkejte,“ pravil. „Nic neříkejte. Armáda? Vy jste zvláštní vyšetřovatelé. Jejich stará jednotka. Pořád o ní mluvili.“

Reacher opáčil: „V tom případě určitě chápete náš zájem. Pracujete s lidmi.“

„Jestli něco zjistíte, dáte mi vědět?“

„Myslím, že si to zasloužíte,“ přislíbil Reacher.

„Existuje jedna dívka,“ sdělil Wright. „Pracuje v příšerné díře s ohništěm. V baru, kousek od místa, kde bývala Riviéra. Byli si se Sanchezem blízcí.“

„Jeho přítelkyně?“

„Ne tak docela. Možná kdysi. Často se ale stýkali. Bude vědět víc než já.“

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

WRIGHT SE VRÁTIL DO PRÁCE A REACHER se zeptal recepčního, kde bývala Riviéra. Recepční ho poslal zpátky na levný konec hlavní třídy. Šli pěšky. Teplou pouštní nocí. Na vzdáleném horizontu svítily hvězdy, nad příkrovem smogu a září z pouličního osvětlení. Na chodníku se válely odhozené barevné pohlednice nabízející prostitutky. Zdálo se, že volný trh srazil základní cenu pod padesát dolarů. Reacher ale nepochyboval, že takhle cena se nafoukne, jakmile nějaký zoufalý hráč dostane holku opravdu k sobě na pokoj. Ženy na obrázcích nevypadaly špatně, i když určitě nebyly skutečné. Patrně se jednalo o časopisecké snímky nevinných modelek předvádějících plavky v Riu nebo Miami. Ve Vegas šlo výlučně o podvod. Sanchez s Orozcem museli mít spoustu práce. Jako jednorucí bandité, řekl Wright a Reacher neměl důvod mu nevěřit.

Dostali se na úroveň betonového baru s levným pivem a odvážnými dívkami a zabočili doprava do labyrintu křivolakých uliček lemovaných jednopatrovými budovami s hnědou omítkou. Motely, obchody se smíšeným zbožím, restaurace, bary. Všechny měly stejné vývěsní štíty, bílé zasklené tabule na vysokých sloupcích, se svislými políčky na černá zasunovací písmena. Všechna písmena byla stejná, vertikální a sevřená, takže se téměř nedalo poznat jedno zařízení od druhého. Obchody se smíšeným zbožím nabízely sodovku v balení po šesti za 1,99 dolaru, motely se chlubily klimatizací, bazény a kabelovou televizí, restaurace vnucovaly švédské stoly s neomezeným výběrem po celých čtyřiadvacet hodin. Bary se většinou shodovaly v happy hours a permanentně nízkých cenách za panáky. Všechny vypadaly podobně. Prošli kolem pěti šesti a pak zahlédli nápis hlásající: Fire Pit.

Jmenovala se tak obyčejná omítnutá krabice na boty bez oken. Jako bar rozhodně nepůsobila. Mohlo v ní sídlit úplně cokoliv. Ambulantní oddělení sexuálně přenosných nemocí i bezvýznamná náboženská sekta. Uvnitř však vypadala jako klasický vegaský bar. Divoce vyzdobený a plný hluku. Tmavě červené lavice, purpurové stěny, žádné rovné linky ani pravé úhly, pět set rozdováděných ukřičených opilců. Plně obsazený barový pult byl dlouhý a zatočený do tvaru S. Jeden konec S se vinul kolem kulaté jámy s falešným ohněm. Plameny představovaly dlouhé cáry oranžového hedvábí hnané do výšky ventilátorem skrytým na dně. Kroutily se a tančily v paprscích pronikavého červeného světla. Místnost za plameny byla rozdělená do plyšových boxů. Ve všech se mačkali lidé. Cpali se i kolem ohniště. Postávali úplně všude. Z nenápadných reproduktorů vyhrávala hudba. Davem se zkušeně proplétaly servírky v miniaturních šatech a s tácy vysoko nad hlavou.

„Opravdu pěkné,“ poznamenal O’Donnell.

„Měli bychom zavolat ochránce dobrého vkusu,“ navrhla Dixonová.

„Pojďme najít tu holku a vzít ji ven,“ požádala Neagleyová. V hustém davu se necítila dobře. Holku se jim však najít nepodařilo. Reacher se zeptal u baru na přítelkyni Jorgea Sancheze. Barmanka se tvářila, že přesně ví, o kom Reacher mluví, ale vysvětlila, že o půlnoci skončila přítelkyni směna. Dodala, že se jmenuje Milena. Reacher se pro jistotu zeptal ještě dvou servírek, ale dostalo se mu úplně stejné odpovědi. Jejich kolegyně Milena se přátelila s jistým Sanchezem, ale odešla se domů vyspat, aby byla svěží na další čtyřiadvacetihodinovou šichtu.

Nikdo netušil, kde bydlí.

Reacher nechal u všech tří žen své jméno. Pak se probojoval k ostatním a společně se prodrali ven na chodník. Vegas v jednu v noci stále zářilo a žilo, ale v porovnání s barem působilo tiše a klidně jako studený šedivý povrch Měsíce.

„Plán?“ otázala se Dixonová.

„Vrátíme se sem zítra v půl dvanácté dopoledne,“ rozhodl Reacher. „Odchytíme ji, až půjde do práce.“

„Do té doby?“

„Nic. Trochu si odpočineme.“

Vrátili se na hlavní třídu, seřadili se a zamířili pomalu bok po boku k hotelu. Čtyřicet metrů za nimi zprudka zabrzdil tmavomodrý sedan, zajel k chodníků a zůstal stát.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

MUŽ V TMAVOMODRÉM OBLEKU podal okamžitě hlášení. „Našel jsem je. Neuvěřitelné. Právě se přede mnou vynořili.“ Jeho šéf se zeptal: „Všichni čtyři?“

„Přímo přede mnou.“

„Dokážeš je zlikvidovat?“

„Řekl bych, že ano.“

„Tak to udělej. Nečekej na posilu. Vyřiď je a vrať se.“ Muž v obleku ukončil hovor, odlepil se od chodníku, přejel přes čtyři dopravní pruhy a zaparkoval v postranní uličce před obchodem se smíšeným zbožím nabízejícím nejlevnější cigarety ve městě. Vystoupil, zamkl a vyrazil k hlavní třídě, pěšky, rychle, s pravačkou zastrčenou do kapsy saka.

Las Vegas má víc hotelových pokojů na čtvereční metr než jakékoliv jiné město na světě, ale Azhari Mahmoud se nenacházel ani v jednom z nich. Zvolil pronajatý domek na předměstí pět kilometrů od hlavní třídy. Domek si pronajali už před dvěma lety na operaci, kterou plánovali, ale neuskutečnili. Byl už tenkrát bezpečný, takže bude bezpečný i nyní.

Mahmoud stál v kuchyni se Zlatými stránkami otevřenými na pultě. Listoval částí s půjčovnami nákladních aut a snažil si představit, jak velký náklaďák si bude muset půjčit.

* * *

Na hlavní třídě se neustále stavělo a stavební činnost se přelévala dopředu a dozadu jako voda ve vaně. Riviéra se kdysi dávno pokusila vyrovnat svému slavnému konci. Investoři postupovali blok po bloku, ale když dospěli k luxusní části, požadavky se rapidně zvýšily a Riviéra vypadala najednou v porovnání s modernějšími stavbami stará a ošumělá. Tak se investoři opět obrátili a pokračovali blok po bloku opačným směrem. Výsledkem bylo neustále se přesouvající jeden blok dlouhé staveniště oddělující zbrusu novou zástavbu od malinko starší, určené opět k demolici. Vozovka a chodníky se během stavebních prací napřímily. Jízdní pruhy se rozšířily a narovnaly. Stará trasa se vinula mezi hromadami suti. Město podél ní bylo tiché a opuštěné, jako neobydlená země nikoho.

Právě v této zemi nikoho se vynořil muž v modrém obleku. Jeho cíle před ním kráčely bok po boku, pomalu, jako by věděly, kam jít, ale měly spoustu času. Neagleyová vlevo, Reacher s O’Donnellem uprostřed a Dixonová vpravo. Blízko u sebe, aniž by se však dotýkali. Jako pochodová formace přes celou šířku chodníku. Společně tvořili cíl necelé tři metry široký. Starý chodník vybrala Neagleyová. Nejspíš jen z náhodného popudu a ostatní se k ní přidali.

Muž v obleku vytáhl z pravé kapsy zbraň. Daewoo DP 51 vyrobenou v Jižní Koreji, černou, malou, nelegálně drženou, nezaregistrovanou a nevystopovatelnou. Zásobník obsahoval třináct devítimilimetrových nábojů parabellum. Její majitel ji nesl podle toho, co se naučil při dlouhém výcviku o jediném bezpečném způsobu transportu: komora prázdná, zbraň zajištěná.

Držel ji v pravačce, nenabitou a zajištěnou, a opakoval si postup. Jako první se rozhodl skolit největší cíl. Ze zkušenosti věděl, že je to tak nejlepší. Takže nejprve do středu do Reacherových zad, pak nepatrně doprava do O’Donnellových zad, potom až k levému okraji do Neagleyové a zase zpátky doprava do Dixonové. Čtyři výstřely, zhruba tři vteřiny, z šesti metrů. Z dostatečné blízkosti, aby s jistotou trefil a zase ne z takové blízkosti, aby byla výchylka doleva a doprava příliš extrémní. Rukou pohne maximálně o dvacet stupňů. Prostá geometrie. Prostý úkol. Žádný problém.

Rozhlédl se.

Čistý vzduch.

Ohlédl se dozadu.

Čistý vzduch.

Odjistil pojistku, uchopil levačkou daewoo za hlaveň a pravačkou ji natáhl. Ucítil, jak první velká nábojnice vyjela vzhůru a poslušně zapadla do komory.

* * *

Noc nebyla tichá. Rušil ji obvyklý městský hluk. Provoz na hlavní třídě, vzdálený hukot kondenzátorů na střechách, šumění ždímaček, tlumené mumlání stovek tisíců zapálených hráčů. Reacher však zaslechl zvuk natahované zbraně. Velice jasně. Byl to přesně zvuk, který dobře znal. A pečlivě trénoval, aby ho nikdy nepřeslechl. V jeho uších zněl jako celá symfonie poskládaná z nezaměnitelných zlomků. Zaskřípění slitiny o slitinu, kovová rezonance přitlumená masitou dlaní, bříškem palce a stranou ukazováčku, vděčná expanze zásobníkové pružiny, mlasknutí náboje v komoře, návrat šoupátka. Všechny tyhle zvuky k němu dolehly během třináctiny vteřiny a další třináctinu vteřiny je zpracovával.

Za život mu unikla spousta zážitků. Nikdy nepoznal stabilitu, normalitu, pohodlí ani konvence. Nikdy nepočítal s ničím jiným než s překvapením a nebezpečím. Bral věci tak, jak přicházely, a přesně takové, jaké byly. Proto si poslechl, jak se vrací šoupátko, a neznehybněl šokem. Nepropadl panice. Nepocítil ani osten nevíry. Přišlo mu naprosto přirozené a logické, že kráčí v noci po ulici a někdo se ho chystá zezadu zastřelit. Nezaváhal, nerozhodoval se, nepochyboval, nezápasil se zábranami. Dostalo se mu jen důkazu o čistě mechanickém problému, který za ním ležel jako neviditelný čtyřrozměrný graf znázorňující čas, prostor, cíle, rychlé kulky a pomalá těla.

A po další třináctině vteřiny se dostavila reakce.

Reacher věděl, na koho bude první kulka zamířená. Věděl, že každý rozumný útočník si jako první vybere největší cíl. Šlo jen o otázku zdravého rozumu. Takže první výstřel bude zamířený na něj.

Nebo možná na O’Donnella.

Lepši si dát pozor, než později litovat.

Použil pravačku, šťouchl O’Donnella zprudka do levého ramene, odhodil ho na Dixonovou, vrhl se opačným směrem a vrazil do Neagleyové. Oba se zapotáceli a když padal na kolena, uslyšel výstřel a ucítil, jak prázdným prostorem ve tvaru V, kde měl jen před zlomkem vteřiny záda, prolétla kulka.

Než se dotkl chodníku, držel v ruce hardballer. Než ho vytáhl z kapsy, spočítal si úhly a trajektorie. Hardballer měl dvě pojistky. Konvenční páčku vzadu vlevo a pojistku, která se spouštěla, když se správně držela pažba.

Neuvolnil však ani jednu z nich, protože se rozhodl nestřílet.

Alespoň zatím.

Ležel na Neagleyové u vnitřní strany chodníku. Útočník se nacházel uprostřed chodníku. Výstřel z vnitřní strany do středu chodníku by vedl do vozovky. Kdyby minul, mohl by zasáhnout projíždějící auto. A mohl by ho zasáhnout, i kdyby se trefil. Plášťový náboj .45 dokáže projít masem i kostmi. Snadno. Má spoustu síly. Velkou průraznost.

Během zlomku vteřiny učinil rozhodnutí počkat na O’Donnella.

O’Donnell by střílel z lepšího úhlu. Z daleko lepšího. Dopadl na Dixonovou, těsně k obrubníku. K vozovce. Jeho záměrná přímka vedla dovnitř. Směrem ke staveništi. Špatný zásah nebo průstřel by nikomu neublížily. Kulka by skončila v hromadě písku.

Lepší bylo nechat vystřelit O’Donnella.

Reacher se při dopadu na zem otočil. Ocitl se v zóně, kdy se jeho mysl zrychlila, ale fyzický svět zpomalil. Připadal si, jako by mu tělo uvízlo v kádi s melasou. Křičel na něj dělej dělej dělej, ale reagovalo jen velice neochotně. Neagleyovou pod ním žuchla do prachu jako ve zpomaleném filmu. Koutkem oka zahlédl, jak narazila ramenem do země a jak jí poskočila hlava. S nesmírným úsilím pozvedl vlastní. Připadalo mu, že mu ji svírají těžká závaží. Pohlédl k vozovce. Dixonová ležela natažená pod O’Donnellem.

Viděl, jak O’Donnell pohnul s bolestivou pomalostí levačkou. Sledoval jeho ruku. O’Donnell uvolnil palcem pojistku hardballeru.

Útočník opět vystřelil.

A opět minul. Kulka prolétla prázdným prostorem, kde měl O’Donnell záda. Zcela podle plánu. Útočník sledoval naučený postup. Připravil se. Výstřel-pohyb-výstřel, nejdřív Reacher a O’Donnell. Rozumný plán, ale jeho strůjce neuměl zareagovat na nepředvídané eventuality. Myslel pomalu a konvenčně. Mozek mu zatemnila představa vlastní dokonalosti. Byl dobrý, ale ne dostatečně.

Reacher viděl, jak O’Donnell svírá pažbu. Překonává prstem vůli spouště. Pozvedá zbraň, nahoru a stále víc nahoru.

Pak Reacher spatřil, jak O’Donnell vystřelil.

Bez míření, rozvalený nemotorně na chodníku. Dřív, než se jeho tělo pořádně ustálilo.

Příliš nízko, pomyslel si Reacher. To bude při nejlepším zásah do nohy.

Přinutil se otočit hlavu. Měl pravdu. Zásah šel do nohy. Ale i do nohy není zásah vysokorychlostní plášťovou .45 žádná příjemná věc. Stejně tak byste mohli vzít elektrickou vrtačku s vysokým točivým momentem, nasadit na ni třicet čísel dlouhý a centimetr silný vrták do zdi a prohnat ho končetinou. To vše za méně než tisícinu vteřiny. Vzniklá škoda byla velkolepá. Střela pronikla dolní částí stehna a stehenní kost vylétla, jako by uvnitř nohy vybuchla bomba. Obrovské poranění. Paralyzující šok. Okamžitá katastrofická ztráta krve z roztříštěných arterií.

Útočník zůstal stát, ale spustil zbraň a O’Donnell vyskočil okamžitě na nohy. Vrazil ruku do kapsy, vytáhl ji, překonal v předklonu šest metrů, které je dělily, a udeřil útočníka kotníky do obličeje. Tvrdým přímým hákem, poháněný devadesáti kily váhy vlastního těla. Bylo to jako udeřit železnou palicí do melounu.

Útočník se skácel na záda. O’Donnell odkopl jeho zbraň, přiklekl k němu a vrazil mu hardballer do krku.

Hra skončila, právě v tomto okamžiku.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER POMOHL VSTÁT DIXONOVÉ. Neagleyová se zvedla sama. O’Donnell opatrně ustupoval, aby si neumazal boty v rychle se zvětšující louži krve. Zásah otevřel stehenní tepnu. Srdce zdravého člověka je pěkně silná pumpa, ale v tomhle případě pracovalo nadarmo. Odčerpávalo celou zásobu krve na chodník. Útočník jí v sobě musel mít při své velikosti na začátku devět litrů. O většinu už přišel.

„Běž pryč, Dave,“ křikl Reacher. „Nech ho vykrvácet. Nemá cenu, aby sis zničil boty.“

„Kdo to je?“ zeptala se Dixonová.

„To možná nikdy nezjistíme,“ opáčila Neagleyová. „Jeho obličej je na kaši.“

Měla pravdu. Keramický boxer O’Donnella odvedl dobrou práci. Muž vypadal, jako by se do něj někdo pustil kladivy a noži. Reacher ho obešel kolem hlavy, popadl ho za límec a odtáhl z louže krve. Krev už jen kapala. Na suchém chodníku k němu Reacher poklekl a prohledal mu kapsy.

Nic v nich nenašel.

Ani náprsní tašku, ani průkaz totožnosti.

Jen klíče od auta a dálkové ovládání na otvírání dveří na obyčejném kovovém kroužku.

Muž byl bledý a začínal modrat. Reacher mu položil prst na krk a nahmatal slabý, nepravidelný tep. Krev unikající ze stehna se měnila v pěnu. Do cévní soustavy se dostal vzduch. Krev ven, vzduch dovnitř. Jednoduchá fyzika. Příroda nesnáší vakuum.

„Umírá,“ oznámil Reacher.

„Dobrý zásah, Dave,“ vyslovila pochvalu Dixonová.

„A to ještě ke všemu levou rukou,“ upozornil O’Donnell. „Doufám, že jste si toho všimli.“

„Jsi pravák.“

„Padal jsem na pravačku.“

„Skvělý výkon,“ připojil se Reacher.

„Co jsi slyšel?“

„Jak natahuje zbraň. Čistě evoluční záležitost. Jako bych zaslechl dravce, který našlápl na větvičku.“

„Takže přece jenom má výhodu být jeskynním člověkem.“

„To si piš.“

„Ale kdo něco takového udělá? Zaútočí bez náboje v komoře?“

Reacher ustoupil a zadíval se na tělo ze vzdálenější perspektivy.

„Myslím, že ho poznávám,“ oznámil.

„Prosím tě, jak?“ podivila se Dixonová. „Nepoznala by ho jeho vlastní matka.“

„Ten oblek,“ vysvětlil Reacher. „Řekl bych, že už jsem ho někde viděl.“

„Kde?“

„Nevím. Někde. Nevzpomínám si.“

„Pokus se.“

O’Donnell oznámil: „Já jsem ten oblek nikdy předtím neviděl.“

„Já také ne,“ sdělila Neagleyová.

„Ani já,“ dodala Dixonová. „V každém případě ale můžeme tuhle příhodu považovat za dobré znamení. V LA se nás nikdo zastřelit nepokusil. Musíme se blížit k cíli.“

* * *

Reacher hodil mužovu zbraň a klíče od auta Neagleyové a strhl kus plotu ohraničujícího staveniště. Rychle přes něj přehodil bezvládné tělo, aby omezil stopy po krvi. Muž pořád trochu kapal. Reacher ho protáhl po nerovném povrchu kolem vysokých hromad štěrku a našel široký výkop vyztužený prkny. Dva a půl metry hluboký. Dno měl vysypané štěrkem. Stavaři se do něj chystali nalít beton na základy. Reacher do něj skulil tělo. Se žuchnutím dopadlo na štěrk a zůstalo ležet na boku.

„Najděte lopaty,“ přikázal Reacher. „Musíme ho zaházet.“

Dixonová se zeptala: „Je už mrtvý?“

„Není to jedno?“

O’Donnell navrhl: „Měli bychom ho otočit na záda. Budeme tak potřebovat míň štěrku.“

„Hlásíš se dobrovolně?“ zeptal se Reacher.

„Mám na sobě parádní oblek. A už jsem stejně vykonal nejhorší práci.“

Tak Reacher pokrčil rameny a vlezl do příkopu. Nakopl muže do zad, narovnal ho a zašlapal trochu do štěrku, který už byl v příkopu připravený. Potom zase vylezl a O’Donnell mu podal lopatu. Společně museli desetkrát k hromadě, než muž úplně zmizel. Neagleyová našla v mezičase kohoutek, rozbalila hadici a pustila vodu. Omyla chodník a spláchla rozředěnou krev do kanálu. Pak počkala, připojila se pozpátku za ostatní a osprchovala z písku na staveništi jejich otisky nohou. Reacher narovnal plot. Rozhlédl se kolem sebe a zkontroloval, jestli po sobě něco nezanechali. Ne dokonalé, ale docela to ujde. Věděl, že schopný tým by našel spoustu stop, ale v dohledné době si nikdo ničeho nevšimne. Zatím jim nic nehrozí. Alespoň následujících pár hodin. Možná i déle. Stavbaři třeba beton nalijí hned na začátku pracovního dne a mrtvý muž se stane jen další z pohřešovaných osob. V Las Vegas patrně ne jedinou zabetonovanou v základech.

Zhluboka vydechl.

„Dobře,“ prohlásil. „Teď si můžeme trochu odpočinout.“

Oprášili se, seřadili a pokračovali v procházce po hlavní třídě, pomalu, bok po boku, připravení k odpočinku.

Ale v hotelovém vestibulu na ně čekal Wright. Bezpečnostní manažer podniku. Na chlapa pracujícího ve Vegas nedokázal moc zachovat kamenný obličej. Bylo na něm vidět, že je kvůli něčemu naštvaný.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

WRIGHT SE K NIM VRHL a odvedl je do stejného tichého rohu, kde se už jednou bavili. „Azhari Mahmoud se neubytoval v žádném lasvegaském hotelu,“ oznámil. „Zcela jistě. Ani Andrew MacBride a Anthony Matthews.“

Reacher přikývl.

„Děkujeme, že jste se poptal,“ opáčil.

Wright dodal: „A také jsem okamžitě zavolal několika kolegům. Lepší než si dělat celou noc starosti a nemoct usnout. A víte, co jsem zjistil? Naprosto jste kecali. Není možné, aby v tomhle městě za uplynulé čtyři měsíce zmizelo šedesát pět milionů dolarů. To prostě nepřipadá v úvahu.“

„Jste si jistý?“

Wright přikývl. „Prošli jsme všechny bezpečnostní audity toku peněz. A nenarazili jsme na nic podezřelého. Jen na obvyklé drobnosti. Rozhodně na nic velkého. Pošlu vám účet za prozac. Dneska v noci jsem se slušně předávkoval.“

* * *

Našli bar oddělený od vestibulu, dali si každý pivo a posadili se do řady před čtyři naprázdno běžící hrací automaty. Reacherův předváděl fiktivní výhru velkého jackpotu. Stále dokola jako názornou reklamu. Čtyři kola se zastavovala na červených třešničkách, světla blikala a rozpínala se po celé obrazovce. Čtyři kola, na každém osm symbolů. Minimální pravděpodobnost, i bez tajného zásahu mikroprocesorů. Reacher zkusil spočítat, kolik kilo čtvrťáků by hráč potřeboval, než by se dočkal první výhry. Nevěděl ale přesně, jak je čtvrťák těžký. Určitě pár gramů, takže váha by se rychle nastřádala. Hráč by si poškodil šlachy, natáhl svaly a opakovaně by prožíval stresovou situaci. Reachera napadlo, jestli majitelé kasin také nevlastní ortopedické kliniky. Patrně ano.

Dixonová pravila: „Wright už přiznal, že takový podvod by se rozsahem podobal průmyslovému komplotu. Vůbec se tím netajil. Krupiéři, vrchní dozorčí, ochranka, kamery, videozáznamy, pokladníci. Takže si vůbec není těžké představit, že zprávy o toku peněz by se daly zmanipulovat. Klidně by se dal nainstalovat program, který by tvrdil, že všechno je košer, tak dlouho, jak by pachatelé potřebovali. Tak bych to alespoň udělala já.“

Reacher se zeptal: „Kdy by se na to přišlo?“

„Při kontrole účetních knih na konci finančního roku. V tu dobu by však už peníze jen chyběly, nebo nechyběly.“

„Jak by na to Sanchez s Orozcem přišli tak brzy?“

„Možná se do programu nabourali na nějaké daleko nižší úrovni a pokračovali nahoru.“

„Kdo by musel být do takového podvodu zapojen?“

„Klíčoví lidé.“

Jako například Wright?“

„To by bylo možné,“ potvrdila Dixonová.

O’Donnell upozornil: „Mluvili jsme s ním a o půl hodiny později se nás někdo pokusil zezadu zastřelit.“

„Musíme najít Sanchezova přítelkyni,“ prohlásila Neagleyová. „Než to udělá někdo jiný.“

„To se nám nepodaří,“ namítl Reacher. „V žádném baru by nedali adresu servírky bandě naprosto neznámých lidí.“

„Mohli bychom říct, že jí hrozí nebezpečí.“

„Něco takového určitě ještě neslyšeli.“

„Tak jinak,“ nenechala se zviklat Dixonová. „Ten trik s UPS.“

„Neznáme její příjmení.“

„Tak co podnikneme?“

„Smíříme se se skutečností a počkáme do rána.“

„Neměli bychom se přestěhovat? Pro případ, že by stál Wright na špatné straně?“

„Nemělo by to cenu. Má kamarády po celém městě. Prostě si zamkni dveře.“

* * *

Reacher uposlechl vlastní rady. Když se vrátil na pokoj, zaklapl bezpečnostní zástrčku a zahákl do očka řetěz. Což nebyla žádná účinná obrana proti odhodlanému protivníkovi, ale získal by díky ní vteřinu dvě a přesně tolik času obvykle potřeboval.

Hardballer uložil do zásuvky nočního stolku. Složil oblečení pod matraci, aby se vyžehlilo, a dal si dlouhou horkou sprchu. Potom začal myslet na Karlu Dixonovou.

Je sama.

Možná se jí to nelíbí.

Třeba by uvítala početní převahu.

Omotal si ručník kolem pasu a zamířil bosý k telefonu. Než k němu však došel, ozvalo se zaklepání na dveře. Reacher změnil směr. Kukátka si ani nevšiml. Nechtělo se mu k němu strkat oko. Útočník v chodbě nemůže udělat nic lepšího než počkat, až kukátko potemní a pak vystřelit ze zbraně velké ráže. Takový tah by způsobil obrovskou škodu. Kulka plus střepy a úlomky oceli, to vše přímo do oka, do mozku a druhou stranou lebky ven. Reacher zastával názor, že kukátka nejsou vůbec dobrý vynález.

Sundal řetěz a uvolnil zástrčku. Otevřel dveře.

Karla Dixonová.

Stále plně oblečená. Samozřejmě, usoudil Reacher. Musela projít chodbou a jet výtahem. Černý kostým bez blůzy.

„Můžu dovnitř?“ zeptala se.

„Právě jsem se ti chystal zavolat,“ sdělil Reacher.

„To je dobře.“

„Byl jsem na cestě k telefonu.“

„Proč?“

„Cítil jsem se osamělý.“

„Ty?“

„Já určitě. A doufám, že ty taky.“

„Takže smím dovnitř?“

Reacher podržel dveře. Karla Dixonová vešla dovnitř. Během minuty Reacher zjistil, že blůza není jediné, co si pod kostým neoblékla.

* * *

Neagleyová zavolala hotelovým telefonem v půl desáté ráno.

„Dixonová není ve svém pokoji,“ oznámila.

„Možná si šla zacvičit,“ navrhl Reacher. „Zaběhat si nebo něco podobného.“

Dixonová se usmála a přitulila se k němu, teplá a blažená.

Neagleyová namítla: „Dixonová nechodí po ránu cvičit.“

„Tak je možná ve sprše.“

„Volala jsem jí už dvakrát.“

„Uklidni se. Zjistím, jestli je v pořádku. Snídaně za půl hodiny, dole v jídelně.“

S tím Reacher zavěsil a podal sluchátko Dixonové. Poradil jí, aby počítala do šedesáti a pak zatelefonovala Neagleyové na pokoj a sdělila, že právě vylezla z vany. Za půl hodiny už všichni snídali v hotelové restauraci plné cinkání hracích automatů. O hodinu později kráčeli opět po hlavní třídě směrem k baru s ohništěm.

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

VEGAS VYPADALO PO RÁNU nudné, malé a vystavené napospas ostrému pouštnímu slunci. Světlo na něj mělo nemilosrdný účinek. Odhalovalo každou chybu a kompromis. To, co se v noci tvářilo jako brilantní impresionismus, působilo za dne jako laciný padělek. Samotná hlavní třída by mohla být jakákoliv nudná čtyřproudá silnice kdekoliv v Americe. Tentokrát šli po dvou za sebou, aby netvořili tak velký cíl. A dávali dobrý pozor, co se děje před nimi a za nimi.

Nic se však nedělo, ani vepředu, ani vzadu. Auta téměř nejezdila a chodníky zely prázdnotou. Po ránu panoval ve Vegas největší klid, jakého bylo město schopno.

Nic se nedělo ani na staveništi v polovině hlavní třídy.

Bylo opuštěné.

Bez jediné známky lidské činnosti.

„Není dneska neděle?“ prohodil Reacher.

„Není,“ odpověděl O’Donnell.

„Volný den?“

„Také ne.“

„Tak proč tady nikdo nepracuje?“

Na staveništi však nepracovali ani policajti. Neuzavřeli ho umělohmotnými páskami. Neprobíhalo na něm velké vyšetřování. Prostě tam jen panoval klid. Reacher si všiml místa, kde v noci ohnul plot. Za plotem se táhl blátivý pruh, který Neagleyová pokropila hadicí. Na starém chodníku zůstala velká suchá skvrna. Ke kanálu na ulici stále vedla vlhá cestička. Pěkný nepořádek, ale staveniště nebývají nikdy vzorně uklizená. Ne dokonalé, ale docela to ujde. Nezanechali po sobě nic nápadného, co by okamžitě upoutalo pozornost.

„Zvláštní,“ podotkl Reacher.

„Možná jim došly peníze,“ usoudil O’Donnell.

„Škoda. Ten chlap začne velice brzy smrdět.“

Pokračovali dál. Tentokrát přesně věděli, kam jdou, a za denního světla se jim podařilo najít ve změti uliček zkratku. U baru s ohništěm se vynořili z opačné strany. Ještě neměl otevřeno. Posadili se na nízkou zídku, čekali a mhouřili oči do sluníčka. Udělalo se hodně teplo, téměř vedro.

„Vegas má dvě stě jedenáct slunečných dní v roce,“ oznámila Dixonová.

„Nejvyšší letní teploty se pohybují kolem čtyřiceti stupňů,“ doplnil O’Donnell.

„Nejnižší zimní kolem dvou stupňů.“

„Za rok naprší deset centimetrů.“

„Občas napadnou dva centimetry sněhu.“

„K tomu průvodci jsem se pořád nedostala,“ pravila Neagleyová.

V tu chvíli ukázaly hodiny v Reacherově hlavě jedenáct čtyřicet a na ulici se začali objevovat první pracovníci. Blížili se v širokém rozestupu po jednom a po dvou, muži a ženy, pomalu a bez viditelného nadšení. Jak procházeli, Reacher se všech žen zeptal, jestli nejsou Milena. Každá odpověděla, že není.

Pak chodník opět osiřel.

V jedenáct padesát jedna se vynořil další hlouček. Reacher pochopil, že sleduje, jak v praxi funguje autobusový jízdní řád. Minuly ho tři ženy. Mladé, unavené, ležérně oblečené, ve velkých bílých teniskách.

Žádná z nich se nejmenovala Milena.

Hodiny v Reacherově hlavě neúprosně odtikávaly. Jedenáct padesát devět. Neagleyová se podívala na hodinky.

„Nezačínáš mít strach?“ zeptala se.

„Nezačínám,“ odpověděl Reacher, protože přes její rameno zahlédl dívku, na kterou čekali. Věděl, že je to ona. Byla od nich zhruba padesát metrů a trochu pospíchala. Malá, štíhlá a snědá, ve vybledlých džínových bokovkách a krátkém bílém tričku. V pupíku se jí třpytil kamínek. Přes rameno nesla přehozený modrý nylonový batoh. Dlouhé černé vlasy jí rámovaly hezký obličej. V obličeji vypadala na sedmnáct, ale podle toho, jak se pohybovala, jí táhlo na třicítku. Působila unaveně a zamyšleně.

Nešťastně.

Když k nim došla na tři metry, Reacher se zvedl ze zídky a řekl: „Mileno?“ Dotyčná zpomalila a nasadila ostražitý výraz, jaký by nasadila každá žena, kterou na ulici osloví obrovský neznámý muž. Pohlédla dopředu ke dveřím baru a pak na druhou stranu chodníku, jako by zvažovala možnosti rychlého úniku. Pak malinko zaváhala, očividně polapená mezi nutkáním zastavit se a touhou uprchnout.

Reacher dodal: „Jsme Jorgeovi přátelé.“

Mladá žena se na něj podívala, potom na ostatní a zase zpátky na Reachera. Ve tváři se jí mihla celá škála pocitů. Nejprve zmatek, pak naděje, pak nevíra a nakonec poznání. Reacher usoudil, že stejné pocity musí zažívat hráč pokru, když dostane do ruky čtvrté eso.

Pak se jí v očích objevilo tiché uspokojení, jako by zjistila, že navzdory veškerému očekávání se pohádkový mýtus stal skutečností.

„Vy jste z armády,“ vydechla. „Říkal mi, že přijdete.“

„Kdy?“

„Celou dobu. Tvrdil, že kdyby se dostal do maléru, dříve či později se určitě objevíte.“

„Takže jsme tady. Můžeme si promluvit?“

Jenom oznámím, že dneska začnu později.“ Milena se poněkud nesměle usmála, obešla je a zmizela v baru. Za dvě minuty se opět vynořila. Pohybovala se rychleji a nesla se vzpřímeněji, jako by jí sňali z ramen obrovskou váhu. Jako by si už nepřipadala tak sama. Vypadala mladě, ale schopně. Měla jasné hnědé oči, jemnou pokožku a štíhlé šlachovité ruce člověka, který nejméně deset let tvrdě pracuje.

„Dovolte mi hádat,“ požádala. Začala u Neagleyové. „Vy musíte být Neagleyová.“ Pak se otočila k Dixonové a řekla: „Takže vy musíte být Karla.“ Podívala se na Reachera a O’Donnella a prohlásila. „Reacher a O’Donnell, správně? Obr a krasavec.“ O’Donnell se na ni usmál a Milena se obrátila zpátky k Reacherovi a sdělila: „Říkali mi, že jste se tady na mě včera v noci ptali.“

Reacher vysvětlil: „Chtěli jsme si s vámi promluvit o Jorgeovi.“

Milena se nadechla, polkla a pravila: „On je mrtvý, že je to tak?“

„Pravděpodobně,“ potvrdil Reacher. „Manuel Orozco určitě.“

„Ne,“ vyděsila se Milena.

„Je mi líto,“ opáčil Reacher.

Dixonová se zeptala: „Kde bychom si mohli promluvit?“

„Nejlépe v Jorgeově bytě,“ navrhla Milena. „U něj doma. Měli byste se tam podívat.“

„Slyšeli jsme, že byt je úplně zdemolovaný.“

„Trochu jsem ho uklidila.“

„Je daleko?“

„Můžeme jít pěšky.“

* * *

Vydali se opět po hlavní třídě, tentokrát v pěti, bok po boku. Staveniště stále zelo prázdnotou. Nikdo na něm nepracoval. Ale ani se na něm nehemžili policajti. Milena se ještě dvakrát zeptala, jestli je Sanchez mrtvý, jako by opakováním té otázky mohla nakonec dosáhnout kýžené odpovědi. Reacher dvakrát zopakoval: „Pravděpodobně.“

„Určitě to ale nevíte?“

„Jeho tělo nebylo nalezeno.“

„Orozcovo ano?“

„Ano. Viděli jsme ho.“

„Co Calvin Franz a Tony Swan? Proč nepřijeli s vámi?“

„Franz je mrtvý. Swan patrně taky.“

„Jste si jistí?“

„Ve Franzově případě ano.“

„Ale co Swan?“

„S ním si jistí nejsme.“

„Ani s Jorgem?“

Jistotu nemáme. Ale silné podezření.“

„Dobře.“ Milena pokračovala v chůzi. Odmítala si připustit skutečnost, vzdát se naděje. Minuli všechny luxusní hotely na slavném konci třídy, souhrnnou sbírku přesných kopií nejznámějších světových metropolí nashromážděnou na několika stovkách metrů čtverečních. Pak spatřili obytné budovy. Milena zabočila doleva a potom doprava do souběžné ulice. Zastavila se ve stínu markýzy před vchodem vedoucím do vestibulu domu, který patrně patříval před čtyřmi generacemi zlepšovacích přestaveb k nejlepším ve městě.

„Tady to je,“ oznámila. „Mám klíč.“

Sundala si z ramene batoh, zahrabala v něm a vytáhla peněženku na drobné. Rozepnula ji a vyndala z ní klíč od bytu.

„Jak dlouho jste se znali?“ zeptal se jí Reacher.

Milena se na okamžik zarazila. Zpracovávala minulý čas, který použil, a snažila se najít méně konečnou formulaci.

„Potkali jsme se před několika lety,“ sdělila.

Uvedla je do vestibulu. Za pultem seděl vrátný. Pozdravil Milenu s jistou dávkou familiárnosti. Milena zamířila k výtahu. Vyjeli do desátého patra a zahnuli doprava do vybledlé chodby. Zůstali stát před zelenými dveřmi.

Milena je odemkla.

Byt nebral dech svou velikostí, ale také nebyl nejmenší. Dvě ložnice, obývák, koupelna. Prostě zařízený, většinou v bílé barvě, s několika jasnými odstíny, trochu staromódní. S obrovskými okny. Kdysi se z nich musel otvírat nádherný výhled do pouště, ale nyní z nich byla vidět jen modernější výstavba o blok dál.

Byt svobodného muže, jednoduše řešený, bez zbytečných ozdob.

Naprosto zdemolovaný.

Postihl ho stejný osud jako kancelář Calvina Franze. Stěny, podlaha a strop byly z pevného betonu, takže zůstaly neporušené. Ale zbytek dopadl úplně stejně. Vykuchaný rozlámaný nábytek, křesla, pohovka i stůl. Všude rozervané knihy a papíry. Rozmlácená televize a stereo. Rozházená cédéčka. Téměř zničená kuchyně.

Milenin úklid spočíval v tom, že největší trosky nahrnula ke stěnám, nacpala peří do pár polštářů a něco z knih a papírů naskládala pod rozlámané police, ze kterých vypadly. Víc udělat nemohla. Beznadějný úkol.

Reacher přešel do kuchyně a našel odpadkový koš, kde podle Curtise Mauneyho objevili zmačkaný ubrousek. Koš byl vyrvaný z úchytu pod dřezem a odkopnutý přes podlahu. Pár odpadků z něj vypadlo, pár zůstalo uvnitř.

„Tohle vypovídá spíš o hněvu, než o účinném hledání,“ pravil. „Někdo řádil pro radost. Aby si vybil vztek, ne aby něco našel.“

„Souhlasím,“ potvrdila Neagleyová.

Reacher otevřel dveře a vstoupil do hlavní ložnice. Postel byla zničená. Matrace rozřezaná. Oblečení poházené po zemi. Věšáky ve skříni vyrvané. Police strhané. Jorge Sanchez se narodil jako spořádaný člověk a jeho vrozenou pořádkumilovnost ještě zocelily roky vojenského drilu a předpisů. V tomhle bytě po něm nic nezůstalo. Jediná stopa, jediný náznak jeho přítomnosti.

Milena přecházela apaticky po obývacím pokoji, sbírala další trosky, občas se zastavila, zalistovala v knize nebo se podívala na obrázek. Stehnem narovnala rozvalenou pohovku, i když na ní nebude už nikdo sedět.

Reacher se jí zeptal: „Byli tady policajti?“

„Ano.“

„Došli k nějakým závěrům?“

„Domnívají se, že pachatelé sem pronikli v převlečení za řemeslníky. Za elektrikáře nebo opraváře telefonu.“

„Aha.“

„Já osobně si ale myslím, že podplatili vrátného. To by bylo jednodušší.“

Reacher přikývl. Vegas, město podvodů. „Měli policajti nějaký nápad, proč to udělali?“

„Ne,“ odpověděla Milena.

Reacher se jí zeptal: „Kdy jste viděla Jorgea naposledy?“

„Večeřeli jsme spolu. Tady. Nechali jsme si přinést čínu.“

„Kdy?“

„Poslední večer, co byl ve Vegas.“

„Jenom vy dva?“

„Ano, jenom my dva.“

Reacher pravil: „Něco si poznamenal na ubrousek.“

Milena přikývla.

„Protože mu někdo zavolal?“

Milena opět přikývla.

Reacher se zeptal: „Kdo mu zavolal?“

Milena odpověděla: „Calvin Franz.“

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

MILENA SE CELÁ CHVĚLA, tak Reacher odhrnul předloktím z kuchyňského pultu střepy porcelánu, aby si měla kam sednout. Milena se vyhoupla nahoru, opřela se rukama o laminátovou desku, vytočila lokty a zastrčila si dlaně pod kolena.

Reacher pravil: „Potřebujeme vědět, na čem Jorge pracoval. Kvůli čemu vznikl tenhle malér.“

„Nevím, co to bylo.“

„Trávili jste spolu ale hodně času.“

„Spoustu.“

„A dobře jste se znali.“

„Velice dobře.“

„Dlouhá léta.“

„S přestávkami.“

„Tak si s vámi musel povídat o své práci.“

„Neustále.“

„Tak co ho zaměstnávalo?“

Milena sdělila: „Obchody se moc nehýbaly. To ho zaměstnávalo.“

Jeho obchody? Tady ve Vegas?“

Milena přikývla. „Zpočátku šly skvěle. Před lety měl spoustu práce. Hodně smluv. Ale velké podniky je začaly vypovídat, jeden za druhým. Pořídily si vlastní ochranku. Jorge tvrdil, že to bylo nevyhnutelné. Jakmile dosáhly určité velikosti, nepotřebovaly nikoho zvenčí.“

„Setkali jsme se v našem hotelu s manažerem, který tvrdil, že Jorge měl pořád co dělat. Jako jednoruký bandita.“

Milena se usmála. „Snažil se být zdvořilý. A Jorge se tvářil statečně. Manuel Orozco taky. Zpočátku říkali, nějak to už přepereme. Později tvrdili, že přeperou skutečnost, že to nepřeprali. Zachovávali dekorum. Byli příliš hrdí, než aby žebrali.“

„Co mi to tady říkáte? Ono šlo jejich podnikání do háje?“

„Naprosto. Tu a tam se živili svaly. Dělali vyhazovače v klubech, vyháněli podvodníky z města a podobné věci. Občas poskytli pár rad podnikům, ale čím dál tím méně. Neměly o ně zájem, protože si neoprávněně myslely, že jsou lepší.“

„Viděla jste, co si Jorge poznamenal na ubrousek?“

„Samozřejmě. Když odešel, musela jsem uklidit stůl. Poznamenal si čísla.“

„Co znamenala?“

„Nevím. Ale pěkně ho vyděsila.“

„Co udělal potom? Poté, co mu zavolal Franz?“

„Zavolal Manuelu Orozcovi. Okamžitě. Toho ta čísla také vyděsila.“

„Jak to všechno začalo? Kdo je oslovil?“

„Kdo je oslovil?“

Reacher upřesnil: „Kdo byl jejich klient?“

Milena ho probodla pohledem a potom se otočila a přejela očima po O’Donnellovi, Dixonové a Neagleyové.

„Vy mě neposloucháte,“ postěžovala si. „Neměli žádné klienty. Všichni je opustili.“

„K něčemu muselo dojít,“ řekl Reacher.

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Někdo za nimi přišel s problémem. Do práce nebo do kanceláře.“

„Nikoho takového neznám.“

„Jorge se o něm nezmínil?“

„Ne. Jeden den seděli na zadku a neměli do čeho píchnout a druhý den poletovali jako masařky. Tak tomu říkali. Poletovat jako masařka, ne mít tolik práce jako jednoruký bandita.“

„Nevíte ale proč?“

Milena zavrtěla hlavou. „S ničím se mi nesvěřili.“

„Kdo jiný by to mohl vědět?“

„Možná Orozcova manželka.“

PADESÁTÁ KAPITOLA

VE ZDEMOLOVANÉM BYTĚ se rozhostilo ticho. Reacher vytřeštil na Milenu oči a nevěřícně vydechl: „Manuel Orozco byl ženatý?“ Milana přikývla. „Mají spolu tři děti.“

Reacher pohlédl na Neagleyovou a postěžoval si: „Proč jsi mi to neřekla?“

„Nemůžu vědět všechno,“ opáčila Neagleyová. „Mauneymu jsme řekli, že jeho nejbližší příbuzná je sestra.“ Dixonová se zeptala: „Kde Orozcovi bydlí?“

„Na druhém konci ulice,“ odpověděla Milena. „V podobném domě jako tenhle.“

* * *

Milena je odvedla další půl kilometr od centra k obytnému domu na druhé straně stejné ulice. K domu, kde bydlel Orozco. Opravdu se podobal Sanchezovu. Stylem, stářím, konstrukcí i velikostí. Jenom místo zelené markýzy nad vchodem měl modrou.

Reacher se zeptal: „Jak se jmenuje paní Orozcová křestním jménem?“

„Tammy,“ objasnila Milena.

„Bude doma?“

Milena přikývla. „Bude spát. Pracuje přes noc. V kasinech. Ráno přijde domů, posadí děti do školního autobusu a jde si lehnout.“

„Takže ji vzbudíme.“

* * *

Vzbudil ji vrátný. Domácím telefonem. Musel ho nechat dlouho zvonit, než ho někdo zvedl. Pak ohlásil Milenu, Reachera, Neagleyovou, Dixonovou a O’Donnella. Vážným tónem v hlase. Dal jím jasně najevo, že návštěva nepřináší dobré zprávy.

Ve sluchátku se rozhostilo ticho. Reacher věděl, že Tammy Orozcová si ta jména dává do souvislosti s manželovými nostalgickými vzpomínkami a začíná jí všechno docházet. Pak si představil, jak si obléká župan. Velice živě. Navštívil už spoustu vdov.

„Můžete nahoru,“ vybídl je vrátný.

Vyjeli výtahem do sedmého patra, natlačení v úzké kabině. Zabočili doleva a zastavili se před modrými dveřmi. Už byly otevřené. Milena přesto zaklepala a pak je pustila dovnitř.

Tammy Orozcová seděla skrčená na pohovce. Drobná, s rozježenými černými vlasy, bledá a ve vzorovaném županu. Muselo jí být přibližně čtyřicet, ale v tu chvíli vypadala na sto. Reachera, O’Donnella, Dixonovou a Neagleyovou vůbec nevzala na vědomí. Ani na ně nepohlédla. Vyzařovalo z ní otevřené nepřátelství. Ne žárlivost nebo nepatrná zášť jako z Angely Franzové. Tammy na ně měla opravdu vztek. Pohlédla přímo na Milenu a řekla: „Manuel je mrtvý, že je to tak?“

Milena si k ní přisedla a řekla: „Tvrdí to jeho kamarádi. Je mi to moc líto.“

Tammy se zeptala: „Jorge taky?“

Milena odpověděla: „To ještě nevíme.“

Obě ženy se objaly a rozplakaly. Reacher je nechal ulevit žalu. Věděl, jak to chodí. Byt byl větší než Sanchezův. Nejspíš se třemi ložnicemi, jinak rozložený, obrácený opačným směrem. Dlouho se v něm nevětralo a páchl po přepáleném tuku. Vypadal, jako by v něm vybuchla bomba. Možná proto, že ho někdo před třemi týdny obrátil vzhůru nohama, nebo se jednalo o permanentní chaos, ve kterém žijí dva dospělí a tři děti. O dětech toho Reacher moc nevěděl, ale odhadoval, že Orozcovy jsou ještě malé, podle poházených knížek, hraček a oblečení. Panenky, medvídkové, videohry a složité stavby z umělohmotných dílů svědčily o věku devět, sedm a pět let. Přibližně. Rozhodně se však narodily v nedávné době. Po odchodu do výslužby. V armádě byl Orozco svobodný. Alespoň tím si byl Reacher naprosto jistý.

Tammy konečně vzhlédla a zeptala se: „Jak se to stalo?“

Reacher odpověděl: „Na podrobnosti se musíte zeptat policie.“

„Trpěl?“

„Zemřel okamžitě,“ odpověděl Reacher nacvičeně. O všech vojácích zabitých v akci vždycky tvrdili, že byli na místě mrtví, pokud jasné důkazy nesvědčily o opaku. Obecně se to považovalo za dobrodiní vůči pozůstalým. A v Orozcově případě to byla v podstatě pravda. Po zajetí, mučení, hladovění, žíznění a letu vrtulníkem zemřel za dvacet vteřin. Jen se při volném pádu trochu kroutil a ječel. „Proč k tomu došlo?“ zeptala se Tammy. „Právě to se snažíme zjistit.“

„Doufám, že uspějete. To je to nejmenší, co pro něj můžete udělat.“

„Proto jsme přišli.“

„Tady ale žádné odpovědi nenaleznete.“

„Nějaké tady být musí. Začněme s tím klientem.“

Tammy pohlédla na Milenu. V uplakaném obličeji se jí zračil zmatený výraz.

„Klient?“ vydechla ohromeně. „Copak to už nevíte?“

„Ne,“ opáčil Reacher. „Jinak bychom se neptali.“

„Žádné klienty neměli,“ odpověděla Milena, jako by ji k tomu Tammy mlčky vyzvala. „Už pěkně dlouho. Povídala jsem vám o tom.“

„Někdo tuhle akci rozpoutal,“ pravil Reacher. „Někdo za nimi musel přijít s problémem, buď do kanceláře, nebo do kasina. Potřebujeme vědět, kdo to byl.“

„Nikdo takový za nimi nepřišel,“ řekla Tammy.

„Tak museli narazit na vlastní problém. A v tom případě potřebujeme vědět kde, kdy a jak.“

V pokoji se rozhostilo dlouhé ticho. Pak se Tammy rozhořčila: „Vy to vážně nechápete? S nimi to nemělo nic společného. Ani trochu. A vůbec ne s Vegas.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Tak jak to začalo?“

„Zavoláním o pomoc,“ odvětila Tammy. „Přesně tak to začalo. Jednoho dne, jako blesk z čistého nebe. Zavolal kamarád z Kalifornie. Jeden z vás. Milovaný kamarád ze starých časů.“

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Azhari Mahmoud odhodil do popelnice pas Andrewa MacBridea a po cestě k půjčovně nákladních aut U-Haul se stal Anthonym Matthewsem. Měl na tohle jméno zásobu kreditních karet a platný řidičský průkaz. Také adresa na řidičáku by obstála při jakékoliv kontrole. Byl na ní skutečný dům, obydlený, nikoliv jen poštovní schránka nebo prázdný pozemek. A adresa uvedená na kreditních kartách jí přesně odpovídala. Mahmoud se toho za všechna ta léta hodně naučil.

Rozhodl se, že si půjčí středně velký náklaďák. Střední volbě dával ostatně vždycky přednost. Člověk nevyčníval z řady. Úředníci si pamatovali jen zákazníky, kteří měli největší nebo nejmenší požadavky. A středně velký náklaďák bude stačit. Mahmoud sice nebyl příliš kovaný v přírodních vědách, ale základní počty uměl. Věděl, že objem je výška krát šířka krát délka. Takže šest set padesát krabic se dá uskladnit po deseti do šířky, po třinácti do hloubky a po pěti do výšky. Šířka mu dělala zpočátku největší starosti. Myslel si, že tak široký náklaďák nesežene. Pak ho však napadlo, že ji může omezit tím, že postaví krabice na užší stranu. To by mělo jít.

Vlastně věděl, že to půjde, protože u sebe stále nosil sto čtvrťáků, které vyhrál na letišti.

* * *

Vyslovili Tammy Orozcové upřímnou soustrast, dali jí spojení na Curtise Mauneyho a nechali ji o samotě na pohovce. Pak se vydali s Milenou zpátky k baru s ohništěm. Musela si vydělávat na živobytí a měla už tři hodiny zpoždění. Tvrdila, že ji vyhodí, jestli zmešká odpolední nával na happy hours. Na hlavní třídě se trochu rozproudil život. Ale staveniště stále zelo prázdnotou. Nic se na něm nedělo. Vlhká cestička ke kanálu konečně vyschla. Jinak se tam nic nezměnilo. Slunce stálo vysoko. Nepražilo, ale přesto hřálo víc, než bylo třeba. Reacher začal přemýšlet o tom, jak dobře mrtvého útočníka zasypali. A o rozkladu, plynech, zápachu a hladových zvířatech.

„Máte tady kojoty?“ zeptal se.

„Ve městě?“ podivila se Milena. „Žádného jsem tady ještě neviděla.“

„Dobře.“

„Proč se ptáte?“

„Jen ze zvědavosti.“

Pokračovali v chůzi. Zvolili stejnou zkratku jako předtím. K baru dorazili krátce po třetí.

„Tammy je naštvaná,“ vysvětlila Milena. „Omlouvám se.“

„To se dalo čekat,“ opáčil Reacher.

„Byla doma, když ti chlapi přišli prohledat byt. Spala. Uhodili ji do hlavy. Týden byla v bezvědomí. Na nic si nepamatuje. Teď se zlobí na všechny, kteří to podle ní způsobili.“

„Pochopitelně,“ utrousil Reacher.

„Já se na vás ale nezlobím,“ řekla Milena. „Vy jste nic nezpůsobili. Polovina z vás do toho byla namočená a polovina nebyla. Alespoň si myslím.“

Pak bez ohlédnutí zmizela v baru. Zavřely se za ní dveře. Reacher ustoupil a sedl si na zídku, kde na ni ráno čekali.

„Promiňte,“ pravil. „Jenom jsme ztratili spoustu času. Zcela moje vina.“

Nikdo neodpověděl.

„Velení se měla chopit Neagleyová,“ dodal. Já jsem už zapomněl, jak se to dělá.“

„Mahmoud přiletěl sem,“ upozornila Dixonová. „Ne do LA.“

„Patrně jenom přestoupil. Právě teď bude nejspíš v LA.“

„Proč by neletěl přímo?“

„Kdo u sebe nosí čtyři falešné pasy? Prostě je opatrný. Zametá za sebou stopy.“

„Zaútočili tady na nás,“ namítla Dixonová. „Ne v LA. Nedává to smysl.“

„Bylo to naše kolektivní rozhodnutí,“ prohlásil O’Donnell. „Nikdo neprotestoval.“

Reacher zaslechl sirénu na hlavní třídě. Ani hluboké houkání požárního vozu, ani hysterický jekot sanitky, ale rychle jedoucí policejní auto. Pohlédl směrem k půl kilometru vzdálenému staveništi. Postavil se, poodešel doprava, zaclonil si oči a zadíval se na krátký úsek hlavní třídy, který bylo vidět. Jeden policajt nic neznamená, usoudil. Kdyby se předák konečně objevil v práci a něco našel, vyrazil by ke staveništi celý konvoj.

Čekal.

Nic se nestalo. Žádné další sirény. Žádní další policajti. Žádný konvoj. Patrně jen běžná silniční kontrola. Udělal ještě jeden krok doprava, aby lépe viděl a měl jistotu. Za rohem obchodu se smíšeným zbožím se cosi červenomodře zablesklo. Auto zaparkované na slunci. Červené plastikové kryty na zadních světlech. Modrý lak na nárazníku.

Auto.

Tmavomodré.

Prohlásil: „Už vím, kde jsem toho chlapa viděl.“

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

ROZESTOUPILI SE KOLEM CHRYSLERU v opatrné a uctivé vzdálenosti, jako by to byl provazem chráněný exponát v muzeu moderního umění. Model 300C, tmavomodrý, s kalifornskou poznávací značkou. Stál zaparkovaný těsně u chodníku, zamčený, nehybný a studený, mírně zaprášený po cestě. Neagleyová vytáhla klíče, které Reacher našel v kapse umírajícího útočníka, natáhla ruku, jako by se chystala vystřelit z pistole, a zmáčkla dálkové ovládání na otvírání dveří.

Světla modrého chrysleru blikla a dveře se s tlumeným klapnutím odemkly.

„Stálo za Chateau Marmont,“ řekl Reacher. „Jenom tam čekalo. Seděl v něm chlap, co na nás zaútočil. Měl na sobě oblek ve stejné barvě jako lak. Považoval jsem ho za řidiče od luxusní taxikářské služby.“

„Dozvěděli se, že přijedeme,“ usoudil O’Donnell. „Tak poslali chlapa, aby nás vyřídil. Zahlédl nás na chodníku, hned jak dorazil do města. Vynořili jsme se přímo před ním. Měl prostě štěstí.“

„Obrovské štěstí,“ podotkl Reacher. „Doufám, že všichni naši protivníci budou mít stejné.“

Otevřel dveře na straně řidiče. Auto vonělo po nové kůži a umělé hmotě. Anonymní vnitřek vypadal, jako by právě vyjelo z továrny. V postranní kapse na dveřích našel Reacher nové složené mapy. Jinak vůbec nic. Předklonil se a zašátral v přihrádce na rukavice. Vytáhl z ní náprsní tašku a mobil. Víc toho v ní nebylo. Ani doklady od auta, ani pojištění. Dokonce ani technická příručka. Náprsní taška byla tenká, aby se dala nosit v kapse od kalhot. Černý kožený rozkládací obdélník. Na jednu stranu se ukládaly bankovky, na druhou kreditní karty. Alespoň ta nezklamala. Obsahovala přes sedm set dolarů, většinou ve dvackách a padesátkách. Reacher si je přivlastnil. Jednoduše je vytáhl zpod spony a nacpal si je do kapsy.

„Další dva týdny, než si budu muset hledat práci,“ oznámil. „Všechno špatné je k něčemu dobré.“

Pak náprsní tašku obrátil. Okénko na karty bylo nacpané. Reacher v něm objevil kalifornský řidičský průkaz a čtyři kreditní karty. Dvě karty Visa, jednu Amex a jednu MasterCard. S dlouhou dobou platnosti. Řidičský průkaz i karty byly vystavené na jméno Saropian. Adresa na řidičáku měla pětimístné číslo domu, ulici v Los Angeles a směrovací číslo, které Reacherovi nic neříkalo.

Odhodil náprsní tašku na sedadlo spolujezdce.

Stříbrný mobilní telefon byl sklapovací s kulatým okénkem na vrchní straně. Okénko hlásilo, že příjem je bezvadný, ale baterie téměř prázdná. Reacher ho otevřel a na spodní straně se rozzářilo větší barevné okénko. V hlasové stránce čekaly čtyři zprávy.

Reacher podal telefon Neagleyové.

„Dokážeš si ty zprávy poslechnout?“ zeptal se.

„K tomu bych potřebovala jeho přístupový kód.“

„Podívej se do seznamu přijatých zpráv.“

Neagleyová projela nabídku a našla volby.

„Všechna volání jsou ze stejného a na stejné číslo,“ oznámila. „Začíná na 310. Což je Los Angeles.“

„Pevná linka, nebo také mobil?“

„To se nedá poznat.“

„Podřízený volající šéfovi?“

Neagleyová přikývla. „A naopak. Šéf vydávající rozkazy podřízenému.“

„Mohl by tvůj asistent v Chicagu zjistit, kdo je ten šéf?“

„Možná.“

„Tak mu to číslo dej. A také poznávací číslo auta.“

Neagleyová zavolala do kanceláře ze svého vlastního mobilu. Reacher nadzvedl vnitřní opěrku na ruce a nic neobjevil, jen propisovačku a nabíječku na mobil do auta. V zadní přihrádce dopadl stejně. Nic v ní nenašel. Vystoupil a otevřel kufr. Rezerva, hever, klíč na matice. Jinak nic.

„Neměl žádná zavazadla,“ oznámil. „Nechystal se zůstat dlouho. Myslel si, že nás rychle vyřídí.“

„Málem se mu to podařilo,“ podotkla Dixonová.

Neagleyová zaklapla telefon mrtvého útočníka a vrátila ho Reacherovi. Reacher ho odhodil k náprsní tašce na sedadlo spolujezdce.

Pak ho zase zvedl.

„Tohle je pěkně patová situace,“ prohlásil. „Nemáte pocit? Nevíme, kdo ho poslal, ani odkud, ani proč.“

„Ale?“ zpozorněla Dixonová.

„Ale ať už je to kdokoliv, máme jeho telefonní číslo. Kdybychom chtěli, můžeme mu zavolat a pozdravit ho.“

„Chceme to udělat?“

„Řekl bych, že ano.“

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

NASTOUPILI DO CHRYSLERU, aby měli klid. Silné těžké dveře se zavíraly se vzduchotěsným zasyčením typickým pro všechny luxusní sedany. Reacher otevřel mobil mrtvého útočníka, projel seznamem k poslednímu odchozímu volání a stiskl zelené tlačítko, aby ho zopakoval. Pak si přiložil telefon k uchu a čekal. A naslouchal. Mobil nikdy nevlastnil, ale věděl, jak fungují. Vibrují v kapse, nebo hlasitě zvoní a majitelé je vyloví, podívají se, kdo volá, a rozhodnou se, jestli hovor přijmout, či nepřijmout. Celý proces trvá rozhodně déle než při použití pevné linky. Reacher ho typoval na nejméně šest zazvonění.

První.

Druhé.

Třetí.

Pak se někdo nečekaně rychle ozval.

Neznámý hlas vypálil: „Kde, krucinál, vězíš?“

Hlas byl hluboký. Patřil velkému postaršímu muži. Mluvil sice naléhavě a rychle, ale přesto uhlazeným přízvukem západního pobřeží, profesionálním, s nepatrným náznakem ulice. Reacher neodpověděl. Jen pečlivě naslouchal, aby zachytil zvuky v pozadí. Žádné se k němu nedonesly. Naprosto žádné. Jen ticho, jako z uzavřené místnosti nebo tiché kanceláře.

Hlas se rozčílil: „Haló? Tak kde jsi? Co se děje?“

„S kým mluvím?“ zeptal se Reacher, jako by měl veškerý nárok na odpověď. Jako by se dovolal na nesprávné číslo.

Hlas se však nenechal nachytat. Viděl číslo volajícího.

„Ne, s kým mluvím já?“ otázal se pomalu.

Reacher se na okamžik odmlčel a pak oznámil: „Váš kluk to včera zvoral. Je mrtvý a pohřbený, úplně doslova. Teď si jdeme pro vás.“

Na druhém konci se rozhostilo delší ticho. Pak se hlas zeptal: „Reacher?“

„Vy víte, jak se jmenuju?“ opáčil Reacher. „Přijde mi nespravedlivé, že já vaše jméno neznám.“

„Život není spravedlivý.“

„Pravda. Ale ať už je spravedlivý, či nikoliv, užijte si z něho, co vám zbývá. Kupte si láhev vína, půjčte si DVD. Ale jenom pár kusů. Zbývají vám nanejvýš dva dny.“

„Ani nevíte, kde mě najít.“

„Podívejte se z okna.“

Reacher zaslechl, jak se muž pohnul. Zašustilo sako, zlehounka zaskřípěla otočná židle. Kancelář. Šéf v obleku. Psací stůl obrácený ke dveřím.

Takových je v oblasti s předčíslím 310 jenom zhruba milion.

„Nikde tady nejste,“ oznámil hlas.

„Ale brzy budeme,“ přislíbil Reacher. „Proletíme se spolu vrtulníkem. Přesně jak už jste letěl. Ale s jediným rozdílem. Moji přátelé se určitě bránili. Vy se bránit nebudete. Budete prosit, abyste směl vyskočit. Dokonce škemrat. To vám svatosvatě slibuju.“

Pak zavřel mobil a upustil ho do klína.

V autě se rozhostilo ticho.

„První dojem?“ zeptala se Neagleyová.

Reacher vydechl.

„Vedoucí postavení,“ sdělil. „Velký chlap. Šéf. Ne hloupý. Neutrální přízvuk. Uzavřená kancelář s oknem.“

„Kde?“

„To nedokážu určit. Nezaslechl jsem žádné zvuky v pozadí. Ani auta, ani letadla. A moc mu nevadilo, že máme jeho číslo. Určitě je registrované na nějaké nesmyslné jméno. Stejně jako auto. O to se klidně vsadím.“

„Takže co dál?“

„Vrátíme se do LA. Nikdy jsme z něho neměli odjet.“

„Jde o Swana,“ pravil O’Donnell. „Jiná možnost se přece nenabízí? Lavinu nespustil Franz, a Sanchez a Orozco také jenom přispěchali na pomoc, tak kdo jiný nám zbývá? Musel se do něčeho zaplést hned po tom, co ho vyhodili z New Age. Třeba měl něco v záloze a jenom čekal, až bude mít čas.“

Reacher přikývl. „Musíme si promluvit s jeho bývalým šéfem. Zjistit, jestli měl před odchodem z firmy i nějaké soukromé zakázky.“ Obrátil se na Neagleyovou. „Takže se zase spoj s Dianou Bondovou. S tou ženskou z Washingtonu. Kvůli New Age a Little Wing. Musíme mít v ruce nějaký trumf. Swanův bývalý šéf bude možná otevřenější, když bude vědět, že nabízíme cosi za cosi. Určitě by se mu nelíbilo, kdybychom vytroubili informace o New Age do světa. Kromě toho jsem zvědavý.“

„Já taky,“ potvrdila Neagleyová.

* * *

Chrysler drze ukradli. Ani z něj nevystoupili. Reacher si vzal od Neagleyové klíč od zapalování a odvezl je k hotelu. V pruhu určeném pro krátkodobé parkování počkal, až si ostatní zabalí. Ukradené auto se mu docela líbilo. Bylo tiché a silné. Odráželo se v oknech hotelu. V modré vypadalo dobře. Hranaté, široké, zkosené, přibližně stejně něžné jako kladivo. Přesně jeho stroj. Prohlédl si přístrojovou desku a všechny hračičky, zasunul telefon mrtvého útočníka do nabíječky a zaklapl přihrádku na opěradle pro ruce.

Jako první vyšla z vestibulu Dixonová. V těsném závěsu za poslíčkem, který jí nesl zavazadla, a šoférem pádícím pro její auto. Pak se vynořili Neagleyová s O’Donnellem. Neagleyová si zároveň cpala do kabelky potvrzení o zaplacení a zavírala mobil.

„Zjistili jsme, komu patří to auto,“ oznámila. Je zaregistrované na společnost Walter s poštovní schránkou v centru LA.“

„Výborně,“ poznamenal Reacher sarkasticky. „Walter jako Walter Chrysler. Vsadím se, že telefon je přihlášený na firmu Alexander jako Graham Bell.“

„Společnost Walter má na leasing pronajato celkem sedm aut,“ doplnila Neagleyová.

Reacher přikývl: „To si musíme pamatovat. Někde mají připravenou posilu.“

Dixonová se nabídla, že pojede s O’Donnellem svým autem z půjčovny. Reacher tedy otevřel kufr chrysleru, Neagleyová do něj naložila zavazadla a usadila se vedle něj.

„Kde se ubytujeme?“ křikla Dixonová okýnkem.

„Někde úplně jinde,“ odpověděl Reacher. „Zatím nás viděli jen ve Wilshire a Chateau Marmont. Takže změníme prostředí. Potřebujeme místo, kde by nás nečekali. Navrhuju Dunes of Sunset.“

„Co to je?“

„Motel. Přesně toho druhu, jaké mám rád.“

„Opravdu je tak hrozný?“

„Docela ujde. Jsou v něm postele a dveře, které se dají zamknout.“

* * *

Reacher s Neagleyovou vyjeli jako první. Až na konec města se vlekli hustým provozem, ale pak se dálnice 15 vyprázdnila a Reacher nasadil cestovní rychlost. Auto bylo tiché, rychlé a pohodlné. Neagleyová si prvních třicet minut hrála s mobilem. Snažila se dostihnout Dianu Bondovou na letecké základně Edwards, než zmizí signál. Reacher ji přestal poslouchat a soustředil se na cestu. Byl poměrně dobrý řidič, ale ne skvělý. Naučil se řídit v armádě a nikdy nepronikl do světa civilních předpisů. Nikdy neabsolvoval civilní testy a nikdy nezískal civilní řidičák. Neagleyová byla za volantem mnohem lepší než on. A rychlejší. Odložila mobil a začala se nervózně vrtět. Každou chvíli vrhla pohled na tachometr. Jedeš, jako bys to auto kradl,“ postěžovala si. „Což je ostatně pravda.“ Tak Reacher trochu zrychlil. Začal předjíždět ostatní vozidla, včetně náklaďáku z půjčovny U-Haul vlekoucího se v pravém pruhu na západ.

* * *

Dixonová je dohnala patnáct kilometrů před Barstow, zablikala světly, zpomalila v levém pruhu a O’Donnell předvedl ze sedadla spolujezdce pantomimu vášnivého jedlíka. Jako beznadějní masochisté zastavili u bistra, kde se spálili už při cestě do Vegas. Žádné jiné se ale v okruhu mnoha kilometrů nenabízelo a měli opravdu hlad.

Jídlo bylo opět příšerné a konverzace, kterou vedli, povrchní. Většinou se bavili o Sanchezovi a Orozcovi. O tom, jak je těžké udržet malou firmu. Zejména pro vysloužilé vojáky. Do světa civilistů vstupovali s naprosto mylnými představami. Očekávali stejné jistoty, jaké znali. Přímost, průsvitnost, čestnost a sdílené sebeobětování. Reacherovi přišlo, že Dixonová a O’Donnell mluví v podstatě o sobě. A napadlo ho, jak se jim vlastně za jejich maskami daří. Kolik jim zbude po zaplacení daní. A co je čeká za rok. Dixonová si zavařila, protože se vykašlala na poslední zakázku. O’Donnell se staral nějakou dobu o sestru. Jen Neagleyová vypadala, že je v pohodě. Vypracovala se a nic ji netrápí. Byla ale jednou z devíti. Jedenáctiprocentní úspěšnost, a to se jednalo o nejlepší lidi, které kdy americká armáda měla.

Ne příliš uspokojivý výsledek.

Ty jsi se vyrovnal se životem v civilu dobře, řekla Dixonová.

Obvykle si tak připadám, odpověděl jí na to Reacher.

V porovnání s tebou máme navíc jen kufr, řekl O’Donnell.

Mám ale já něco, co vy nemáte? odvětil Reacher.

Když dojídal, znal téměř odpověď.

* * *

Za Barstow následuje Victorville a Lake Arrowhead. Pak se v dálce začínají zvedat kopce. Před nimi však ještě leží neúrodná rovina, nad kterou se vznášel vrtulník. Reacher si opět slíbil, že se tam nebude dívat, a opět to udělal. Několikrát spustil oči ze silnice a pohlédl na severozápad. Sanchez a Swan tam také někde leží. Nemělo cenu namlouvat si něco jiného.

Projeli místem se signálem a Neagleyové zazvonil mobil. Diana Bondová připravená okamžitě vyrazit ze základy Edwards. Reacher poradil: „Řekni jí, že se sejdeme v Denny’s na Sunsetu. Tam, kde jsme už jednou byli.“ Neagleyová protáhla obličej a Reacher dodal: „Po tom příšerném bistru u silnice si budeme připadat jako u Maxima v Paříži.“

Tak Neagleyová dohodla schůzku a Reacher zařadil nižší rychlost a začal šplhat po svahu hory San Antonio. Za necelou hodinu se už zapisovali v motelu Dunes.

* * *

Dunes byl motel, kde nocleh nestál trojmístné číslo, a hosté museli složit zálohu za dálkové ovládání k televizi, které se obřadně vydávalo společně s klíčem. Reacher zaplatil za čtyři pokoje na dřevo ukradenými bankovkami, čímž se vyhnuli použití skutečných jmen a identifikačních průkazů. Auta zaparkovali mimo dohled ze silnice a sešli se v ošuntělém salonku vedle prádelny, čtyři zcela anonymní lidé v okrese Los Angeles.

Přesně Reacherovo místo.

Za další hodinu zavolala Neagleyové Diana Bondová a oznámila, že právě zajíždí na parkoviště u Denny’s.

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

PROŠLI KOUSEK PO SUNSETU, vstoupili do neonového vestibulu bistra Denny’s a zjistili, že tam na ně čeká vysoká blondýna. Sama. Oblečená celá v černém. Černé sako, černá blůza, černá sukně, černé punčochy, černé lodičky na vysokém podpatku. Seriózní styl východního pobřeží, v Kalifornii malinko nepatřičný a rozhodně nepatřičný v kalifornském Denny’s. Byla štíhlá, přitažlivá, očividně inteligentní a táhlo jí na čtyřicítku.

Vypadala trochu podrážděně a zamyšleně.

Trochu znepokojeně.

Neagleyová je všechny představila. „Tohle je Diana Bondová,“ pravila. „Přijela z Washingtonu přes vojenskou leteckou základnu Edwards.“

Diana s sebou měla jen malou kabelku z krokodýlí kůže. Žádnou aktovku, ale Reacher stejně neočekával poznámky nebo technické výkresy. Provedli ji ošuntělým bistrem a našli kulatý stůl vzadu. V pěti by se do boxu nevešli. Přistoupila k nim servírka a objednali si kávu. Servírka se vrátila s pěti bytelnými hrnky a termoskou a nalila jim. Všichni se v tichosti předběžně napili. Pak Diana Bondová promluvila. Nezačala společenskou konverzací. Rovnou prohlásila: „Mohla bych vás nechat všechny zatknout.“

Reacher přikývl.

„Dost mě udivuje, že jste to neudělala,“ opáčil. „Částečně jsem očekával, že se tady objevíte s hejnem agentů.“

Bondová řekla: „Stačil by jeden telefonát DIA.“

„Tak proč jste jim nezavolala?“

„Snažím se být slušná.“

„A loajální,“ podotkl Reacher. „Vůči svému šéfovi.“

„A vůči své vlasti. Opravdu vás naléhavě žádám, abyste se do téhle záležitosti nepletli.“

Reacher upozornil: „V tom případě byste vážila zbytečnou cestu.“

„Zbytečná cesta by mi vůbec nevadila.“

„Zaplatili jsme ji z našich daní.“

„Ještě jednou vás naléhavě žádám.“

„Vaše žádost se zamítá.“

„Apeluji na vaše vlastenecké cítění. Jedná se o otázku bezpečnosti státu.“

Reacher prohlásil: „My čtyři, kteří tady sedíme, jsme dohromady strávili šedesát let v uniformě. Kolik jste jich v ní strávila vy?“

„Ani jeden.“

„Kolik let strávil v uniformě váš šéf?“

„Ani jeden.“

„Tak přestaňte kecat o vlastenectví a bezpečnosti státu. Nemáte na to nejmenší nárok.“

„Proč chcete, proboha, vědět o Little Wing?“

„Měli jsme kamaráda, který pracoval pro New Age. Sbíráme materiál na jeho nekrolog.“

„On je mrtvý?“

„Pravděpodobně.“

„To je mi velice líto.“

„Děkujeme.“

„Ale ještě jednou, naléhavě vás žádám, abyste se do téhle záležitost nepletli.“

„Zbytečně.“

Diana Bondová se odmlčela. Potom přikývla.

„Navrhuji obchod,“ řekla. „Seznámím vás s hlavními rysy a vy mi na oplátku odpřísáhnete na těch šedesát let v uniformě, že si je necháte pro sebe.“

„Platí.“

„A až tenhle rozhovor dokončíme, už o vás nikdy neuslyším.“

„Platí.“

Další dlouhá přestávka. Jako by Bondová zápasila se svým svědomím.

„Little Wing je nový druh torpéda pro tichomořskou ponorkovou flotilu válečného námořnictva. V podstatě je úplně konvenční, až na novou elektroniku, která umožňuje lepší řízení.“

Reacher se usmál.

„Za pokus to stálo,“ podotkl. „Ale nevěříme vám.“

„Proč?“

„Vaší první odpovědi jsme se stejně nechystali věřit. Bylo nám jasné, že se nás pokusíte opít rohlíkem. A za těch šedesát let, o kterých jsem mluvil, jsme si vyslechli spoustu lhářů, takže poznáme, když naproti nám jeden sedí. A nové torpédo by se spíš jmenovalo Little Fish. A New Age je zbrusu nový podnik, takže měli svobodnou volbu, kde ho postavit. Kdyby pracovali pro námořnictvo, zvolili by San Diego, Connecticut nebo Newport News ve Virginii. Ale neumístili ho tam. Místo toho si vybrali východní LA. A nejblíž u východního LA jsou základny vojenského letectva, včetně Edwards, odkud jste právě přijela, a jméno Little Wing svědčí o něčem, co se pohybuje ve vzduchu.“

Diana Bondová pokrčila rameny.

„Musela jsem to zkusit,“ řekla.

Reacher ji vyzval: „Tak to zkuste ještě jednou.“

Další přestávka.

Je to pěchotní zbraň,“ sdělila Bondová. „Pro pozemní vojska, ne válečné letectvo. New Age postavili ve východním LA proto, aby byl poblíž Fort Irwinu, ne Edwardsu. Máte ale pravdu, pohybuje se ve vzduchu.“

„Konkrétně?“

„Je to přenosná raketa země-vzduch, která se odpaluje od ramene. Další generace.“

„Co dokáže?“

Diana Bondová zavrtěla hlavou. „To vám nemůžu prozradit.“

„Budete muset. Nebo váš šéf přijde o křeslo.“

„To není fér.“

„V porovnáním s čím?“

„Prozradím vám jenom, že je to revoluční zlepšení.“

„Takovéhle řeči jsme už mockrát slyšeli. Znamená to, že bude zastaralá teprve za rok, ne za obvyklých šest měsíců.“

„Počítáme spíš se dvěma roky.“

„Tak co tedy umí?“

„Nezavoláte do novin. Nezaprodáte svou vlast.“

„Vyzkoušejte nás.“

„Myslíte to vážně?“

„Jako rakovina plic.“

„Nevěřím vám.“

„Tak ven s tím. Jinak si váš šéf bude zítra hledat novou práci. Čímž bychom opravdu prokázali službu vlasti.“

„Vy ho nemáte rád.“

„Má ho vůbec někdo rád?“

„Noviny by to neotiskly.“

„Proberte se.“

Bondová se na minutu odmlčela.

„Slibte, že to nepředáte dál,“ požádala.

„To jsme už udělali.“

„Je to složité.“

„Jako raketová věda?“

„Znáte Stinger?“ zeptala se Bondová. „Současnou generaci?“

Reacher přikývl. „Viděl jsem ho v akci. My všichni.“

„Co dělá?“

„Jde za teplem z výfuku proudového letadla.“

„Ale zespodu,“ upřesnila Bondová. „Což je jeho klíčová slabost. Musí šplhat nahoru a zároveň manévrovat. Takže je poměrně pomalý a nemotorný. Objeví se na radaru zaměřeném dolů. Pilot mu dokáže uniknout. A je citlivý vůči protiopatřením, jako jsou například světlice.“

„Ale?“

„Little Wing je revoluční. Jako většina velkých vynálezů je založen na velice jednoduchém nápadu. Při cestě vzhůru naprosto ignoruje svůj cíl. Veškerou práci odvede při cestě dolů.“

„Chápu,“ pravil Reacher.

Bondová přikývla. „Když stoupá, chová se jako naprosto pitomá raketa. Velice, velice rychlá. Když se dostane zhruba do výšky dvacet pět kilometrů, zpomalí, zastaví se a překlopí. Začne klesat dolů. Pak se zapne elektronika a střela vyrazí za svým cílem. Má přídavné motory na manévrování a řídící plochy a pomáhá jí gravitace, takže je velice přesná.“

„Dopadne na kořist seshora,“ poznamenal Reacher. Jako jestřáb.“

Bondová opět přikývla.

„S neuvěřitelnou rychlostí,“ dodala. „Hodně nadzvukovou. Nemůže minout. A nelze ji zastavit. Obranné radary v letadlech míří vždycky dolů.

Zavádějící světlice se také odpalují dolů. Letadla jsou obecně zranitelná seshora. Až dosud si to mohla dovolit. Protože jim seshora téměř nic nehrozilo. To se teď však změnilo. Proto je ta informace tak citlivá. Získali jsme dva roky, kdy budou naše schopnosti země-vzduch nepřekonatelné. Každý, kdo bude v následující letech používat Little Wing, dokáže sestřelit všechno, co létá. Možná i déle. Záleží na tom, jak moc si vývojáři pospíší s protiopatřeními.“

Reacher pravil: „Vyvinout protiopatření bude kvůli té rychlosti složité.“

„Téměř nemožné,“ zdůraznila Bondová. „Lidská reakce je příliš pomalá. Takže obrana bude muset být automatická. Což znamená, že budeme muset věřit počítačům, že dokážou rozlišit ptáka sto metrů vysoko od Little Wing tisíc pět set metrů vysoko a satelitu osmdesát kilometrů vysoko. Teoreticky je možné, že dojde k chaosu. Civilní letecké společnosti budou chtít ochranu kvůli teroristům. Ale prostor nad civilními letišti se hemží letadly v různých výškách. Falešné poplachy budou běžné, ne výjimečné. Takže budou muset při startu a přistávání vypínat obranné zařízení, čímž budou letadla zranitelná právě v okamžiku, kdy si to nemůžou dovolit.“

„Krabička žížal,“ podotkla Dixonová.

„Ale hypotetická krabička žížal,“ namítl O’Donnell. „Dozvěděli jsme se, že Little Wing moc nefunguje.“

„To už zacházíte příliš daleko,“ rozhořčila se Bondová. „Na něčem jsme se domluvili.“

„Dostali jsme se do oblasti obchodních tajemství.“

„Ta jsou mnohem důležitější než tajemství obrany.“

„Prototypy fungovaly dobře,“ přiznala Bondová. „Beta testování dopadlo skvěle. Problémy se vyskytly až při výrobě.“

„Problémy s raketami, elektronikou, nebo obojí?“

„Problémy s elektronikou,“ odpověděla Bondová. „Raketová technologie je přes čtyřicet let stará. Dokážou vyrábět rakety i ve spánku. To probíhá v Denveru v Coloradu. Problémy působí elektronické jednotky. Tady v LA. Zatím se ještě nerozjela masová výroba. Stále je dělají na koleni. A ani to se jim teď nedaří.“

Reacher přikývl a nic neřekl. Na okamžik se zadíval z okna a pak vzal ze stojánku stoh ubrousků, rozložil je vějířovitě na stůl a shrnul je zpátky do hraničky. Zatížil ji cukřenkou. Bistro se vyprázdnilo. Na druhém konci místnosti seděli dva opuštění muži, každý v jednom boxu. Zahradníci, unavení a nahrbení. Kromě nich žádní jiní hosté. Venku se začínalo vytrácet odpolední světlo. Velký červenožlutý neon zvoucí do bistra zářil pořád jasněji. Některá auta projíždějící po bulváru už měla zapnutá světla.

„Takže Little Wing není v podstatě nic nového,“ pronesl O’Donnell do ticha. „Jenom další vzdušný zámek Pentagonu, který nedělá nic jiného než požírá dolary.“

Bondová namítla: „Rozhodně nebyl takhle zamýšlený.“

„Jako vždycky.“

„Nejedná se o úplný propadák. Některé rakety fungují.“

„To samé se tvrdilo o pušce M-16. Což byla opravdu obrovská útěcha, když s ní člověk držel hlídku.“

„M-16 však nakonec zdokonalili. S Little Wing se jim to podaří taky. A čekání se určitě vyplatí. Víte, co je nejlépe chráněné letadlo na světě?“

Dixonová odpověděla: „Patrně Air Force One. Prezidentské zadky mají vždycky přednost.“

Bondová sdělila: „Little Wing by ho bez nejmenšího problémů sestřelil.“

„Tak ho na něj pošlete,“ poradil O’Donnell. „Rozhodně by to bylo jednodušší než chodit k volbám.“

„Měl byste si přečíst Patriot Act. Mohla bych vás nechat zatknout už jenom za to, že vás něco takového napadlo.“

„Věznice nejsou dostatečně velké,“ opáčil O’Donnell.

* * *

Pak se vrátila servírka a zůstala nad nimi stát. Očividně doufala, že u tak velkého stolu udělá mnohem lukrativnější kšeft než jen pět ubohých hrnků kávy. Dixonová s Neagleyovou pochopily narážku a objednaly si zmrzlinové poháry. Diana Bondová nic nechtěla. O’Donnell požádal o hamburger. Servírka se zadívala významně na Reachera. Reacher ji nevnímal. Stále hrál karty se stohem ubrousků. Pokládal na ně cukřenku, zvedal ji a zase stavěl zpátky.

„Pane?“ vyzvala ho servírka.

Reacher vzhlédl.

„Teplý jablkový koláč,“ pravil. „Se zmrzlinou. A ještě kávu.“

Servírka odešla a Reacher si zase začal hrát s ubrousky. Diana Bondová zvedla ze země kabelku a teatrálně ji oprášila.

„Musím jít,“ oznámila.

„Dobře,“ svolil Reacher. „Mockrát děkujeme, že jste se obtěžovala.“

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

DIANA BONDOVÁ VYŠLA Z BISTRA, před sebou dlouhou cestu zpátky na Edwards, a Reacher shrnul ubrousky a postavil na ně cukřenku, přesně doprostřed. Servírka přinesla moučníky, dolila jim kávu a položila před O’Donnella hamburger. Reacher se propracoval do poloviny koláče a přestal jíst. Chvíli jen tiše seděl a díval se z okna. Pak se z ničeho nic pohnul, ukázal na cukřenku, podíval se zpříma na Neagleyovou a zeptal se: „Víš, co tohle je?“

„Cukřenka,“ odpověděla Neagleyová poslušně.

„Ne, je to těžítko,“ poučil ji Reacher.

„Prosím?“

„Kdo nosí zbraň s prázdnou komorou?“

„Někdo, kdo se to tak naučil.“

„Například policajt. Nebo bývalý policajt. Třeba z losangeleského policejního oddělení.“

„Proč mi to říkáš?“

„Ta dračice v New Age nás obelhala. Lidé si tam dělají poznámky. Čmárají si. S papírem a tužkou se jim lépe pracuje. Ve firmě se najdou papíry.“

O’Donnell upozornil: „Pár věcí se možná od té doby, co jsi naposledy pracoval, změnilo.“

„Když jsme se s ní bavili poprvé, pověděla nám, že Swan používal kus Berlínské zdi jako těžítko. Jak by ale mohl používat těžítko, když by neměl papíry?“

O’Donnell namítl: „Mohla to být jen řečnická figura. Těžítko, suvenýr, ozdoba na stůl, není to jedno?“

„Když jsme tam přijeli poprvé, museli jsme počkat u brány. Pamatuješ?“

Neagleyová přikývla. „Z brány vyjížděl náklaďák.“

„Jaký náklaďák?“

„Patřil výrobci kopírek. Buď přijeli něco opravit, nebo dodat.“

„Používat kopírku ve firmě, kde panuje zákaz papíru, by nebylo zrovna snadné, nemyslíš?“

Neagleyová neodpověděla.

Reacher dodal: Jestli nám lhala v tomhle, klidně mohla lhát i o spoustě jiných věcí.“

Nikdo nepromluvil.

Reacher řekl: „Bezpečnostní ředitel v New Age je bývalý policajt z losangeleského oddělení. Vsadím se, že spousta jeho pěšáků taky. Zbraň zajištěná a prázdná. Základní trénink.“

Nikdo nepromluvil.

Reacher nakázal: „Zavolej znovu Dianě Bondové. Ať se sem vrátí. Okamžitě.“

„Vždyť právě odešla,“ namítla Neagleyová.

„V tom případě nedojela moc daleko. Může otočit. Určitě má volant.“

„Nebude chtít.“

„Bude muset. Řekni jí, že když se nedostaví, uvedou noviny daleko víc než jenom jméno jejího šéfa.“

* * *

Dianě to trvalo něco přes třicet minut. Hustý provoz, zacpané sjezdy z dálnice. Zahlédli, jak zajíždí na parkoviště. O minutu později už byla zase u stolu. Zůstala stát, neposadila se. Soptila hněvy.

„Na něčem jsme se dohodli,“ upozornila. „Jednou si s vámi promluvím a pak mě necháte na pokoji.“

„Ještě šest otázek,“ oznámil Reacher. „Pak vás necháme na pokoji.“

„Běžte se vycpat.“

„Je to důležité.“

„Ne pro mě.“

„Vrátila jste se. Mohla jste pokračovat v cestě. Mohla jste zavolat DIA. Ale neudělala jste to. Tak přestaňte hrát divadlo. Víte, že mi na ty otázky odpovíte.“

Ticho v místnosti. Rušené jen pneumatikami na bulváru a vzdáleným hučením v kuchyni. Mohla ho vydávat myčka na nádobí.

„Šest otázek?“ ujistila se Bondová. „Dobře, ale budu je pečlivě počítat.“

„Posaďte se,“ vyzval ji Reacher. „Objednejte si moučník.“

„Žádný moučník nechci,“ odmítla Bondová. „Rozhodně ne tady.“ Ale posadila se, na stejnou židli, jako seděla předtím.

„Otázka první,“ zahájil Reacher. „Má New Age nějakého soupeře? Konkurenta s podobnou technologií?“

Diana Bondová řekla: „Ne.“

„Neexistuje někdo zatrpklý a frustrovaný, protože ho New Age přetrumfnul s nabídkou?“

„Ne,“ zopakovala Bondová. „Postavení New Age je jedinečné.“

„Dobře, druhá otázka. Chce vláda opravdu, aby Little Wing fungoval?“

„Proč by to, krucinál, neměla chtít?“

„Protože vlády můžou při vývoji útočného zařízení znervóznět, když proti němu ještě nemají účinnou obranu.“

„To je názor, který jsem ještě nikdy neslyšela.“

„Opravdu? Co kdyby se někdo Little Wing zmocnil a okopíroval ho? Pentagon ví, jakou škodu může způsobit. Líbila by se mu představa, že někdo obrátí raketu proti němu?“

„To Pentagon netrápí,“ odvětila Bondová. „Kdybychom tahle uvažovali, nikam bychom se nedostali. Nevznikl by projekt Manhattan, nadzvukové stíhačky, nevzniklo by vůbec nic.“

„Dobře,“ spokojil se Reacher s odpovědí. „Teď mi povězte, jak jste to myslela s tou výrobou na koleni.“

„To je třetí otázka?“

„Ano.“

„Co o té výrobě chcete vědět?“

„Vysvětlete mi, jak probíhá. V elektronickém průmyslu jsem nikdy nepracoval.“

„Výroba probíhá ručně,“ odvětila Bondová. „Ženy v ochranných čepicích používají ve sterilních místnostech na laboratorních stolech zvětšovací skla a páječky.“

„Pomalé,“ poznamenal Reacher.

„Samozřejmě. Tucet jednotek denně místo stovek nebo tisíců.“

„Tucet?“

„To je v současné době průměrný počet. Vyrobí se jich devět, deset, dvanáct až třináct za den.“

„Kdy ta výroba začala?“

„To je čtvrtá otázka?“

„Ano, je.“

„Přibližně před sedmi měsíci.“

„Jak probíhala?“

„To je pátá otázka?“

„Ne, doplňující.“

„V prvních třech měsících probíhalo všechno dobře. Vznikaly kvalitní výrobky.“

„Šest dnů týdně, správně?“

„Ano.“

„Kdy se objevily problémy?“

„Zhruba před čtyřmi měsíci.“

„Jaké problémy přesně?“

„Je to sedmá otázka?“

„Ne, další doplňující.“

„Vyrobené jednotky se testují. Stále víc a víc jich nefungovalo.“

„Kdo je testuje?“

„Mají ředitele kontroly kvality.“

„Nezávislého?“

„Ne. Je to původní inženýr, který jednotky vyvinul. V tomhle stadiu je může testovat jedině on, protože jako jediný ví, jak mají správně pracovat.“

„Co se dělá s výrobky, které neprojdou kontrolou?“

„Ničí se.“

Na to Reacher nic neřekl.

Diana Bondová oznámila: „Ale teď už vážně musím jít.“

„Poslední otázka,“ prohlásil Reacher. „Zkrátili jste jim kvůli těmhle problémům finance? Museli propustit zaměstnance?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Bondová. „Copak jsme blázni? Takhle to chodí. Dál je v neměnné výši financujeme. Oni dál vyrábějí. Nic jiného nám nezbývá. Jim také ne. Musíme zajistit, aby tahle zbraň fungovala.“

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

DIANA BONDOVÁ PODRUHÉ ODEŠLA a Reacher se zase pustil do koláče. Jablka vychladla, z těsta se stala kůže a zmrzlina se roztekla po celém talíři. Bylo mu to však jedno. Vůbec nevnímal, co jí.

O’Donnell pravil: „Měli bychom začít oslavovat.“

„Myslíš?“ zapochyboval Reacher.

„Samozřejmě. Teď už víme, co se děje.“

„A to je podle tebe důvod k oslavě?“

„A není snad?“

„Tak mi všechno hezky předestři a pojďme se na to společně podívat.“

„Dobře. Swan neprováděl žádné soukromé vyšetřování. Vyšetřoval vlastní firmu. Zjišťoval, proč po třech měsících klesla rapidně úspěšnost. Bál se, že za to může někdo z podniku. Proto potřeboval duchovní pomoc zvenčí, protože v kanceláři ho mohli odposlouchávat a kontrolovat mu data. Tak zrekrutoval Franze, Sancheze a Orozca. Komu jinému by mohl důvěřovat?“

„A dál?“

„Nejdřív analyzovali údaje o výrobě. To jsou ta čísla, co jsme našli. Sedm měsíců, šest dnů v týdnu. Pak vyloučili sabotáž. New Age nemá rivaly, kteří by tím něco získali, a nepracoval proti nim ze zákulisí ani Pentagon.“

„Takže?“

„Kdo ještě zbývá? Dospěli k závěru, že ten kontrolor prohlásil šest set padesát jednotek lživě za nepoužitelné, firma je odepsala jako zničené, ale ve skutečnosti je tajně prodala po sto tisících Azharimu Mahmoudovi používajícímu čtyři alias. To byl ten seznam jmen a poznámka na Sanchezové ubrousku.“

„Dál?“

„Předčasně udeřili na New Age a zaplatili za to životem. Firma si připravila vysvětlení, proč není Swan k zastižení, a dračice nám ho předestřela.“

„Takže bychom teď měli oslavovat?“

„Víme, co se stalo, Reachere. To jsme vždycky slavili.“

Reacher neodpověděl.

„To je homerun,“ dodal O’Donnell. „Nemáš pocit? A víš co? Je to skoro legrační. Netvrdil jsi, že bychom si měli promluvit se Swanovým starým šéfem? Myslím, že jsme to už udělali. Kdo jiný by mohl být na tom mobilu? Bezpečnostní ředitel z New Age.“

„Patrně.“

„Tak v čem spočívá problém?“

„Co jsi to řekl tenkrát v hotelovém pokoji v Beverly Hills?“

„Nepamatuju se. Spoustu věcí.“

„Řekl jsi, že chceš nachcat na hroby jejich předků.“

„A taky to udělám.“

„Neuděláš,“ opáčil Reacher. „A já taky ne, ani kdokoliv z nás. Z čehož rozhodně nemám dobrý pocit. Proto se mi nechce slavit.“

Jsou přímo tady ve městě. Pěkně připravení na odstřel.“

„Prodali pokoutně šest set padesát fungujících elektronických jednotek. Což cosi naznačuje. Kdyby chtěl někdo získat technologii, koupil by si jeden vzorek a okopíroval ho. Někdo si jich ale koupil šest set padesát, protože potřebuje zbraně. A nezakoupil by elektroniku, kdyby také nekoupil rakety a odpalovací zařízení v Coloradu. Přesně před tím tady stojíme. Jistý muž jménem Azhari Mahmoud nyní vlastní šest set padesát zbrusu nových raket země-vzduch nejnovější generace. Ať už je to kdokoliv, můžeme si velice dobře představit, co s nimi hodlá udělat. Tohle je obrovský, ale opravdu obrovský malér. Takže bychom se s ním měli někomu svěřit.“

Nikdo nepromluvil.

„A minutu poté, co necháme tuhle bombu vybuchnout, se na nás sesypou federální agenti. Nepustí nás bez povolení ani na druhou stranu ulice. Budeme muset sedět na zadku a sledovat, jak si naši nepřátelé berou právníky a dalších deset let se jen odvolávají a nádherně si užívají.“

Nikdo nepromluvil.

„Tak proto nemůžeme slavit,“ oznámil Reacher. „Zahrávali si se zvláštními vyšetřovateli a my se jich nemůžeme ani dotknout.“

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

REACHER NEZAMHOUŘIL celou noc oka. Ani na vteřinu, o minutě ani nemluvě. Zahrávali si se zvláštními vyšetřovateli a my se jich nemůžeme ani dotknout. Převracel se, vrtěl a zůstával vzhůru, hodinu za hodinou. Oči měl doširoka otevřené, ale stále ho pronásledovaly horečnaté halucinace a obrazy. Calvin Franz, jak jde, hovoří a směje se, plný elánu, energie, účasti a starostlivosti. Jorge Sanchez se zúženýma očima, náznakem úsměvu, zlatým zubem a nekonečným cynismem, který byl nakonec stejně uklidňující jako neustále dobrá nálada. Tony Swan, malý, široký, tělnatý, opravdový a skrz naskrz slušný člověk. Manuel Orozco s absurdním tetováním, falešným přízvukem, vtipy a kovovým cvakáním všudypřítomného zapalovače Zippo.

Všichni přátelé.

Nepomstění přátelé.

Opuštění přátelé.

Před očima se mu vynořili ostatní, tak skuteční, jako by se skutečně vznášeli u stropu. Angela Franzová, pečlivě oblečená, oči rozšířené strachy. Chlapec Charlie houpající se ve svém malém dřevěném křesle. Milena, jako duch mizející z prudkého vegaského slunce do přítmí baru. Tammy Orozcová na své pohovce. Její tři děti, popletené, potulující se po zničeném bytě v marné naději, že najdou otce. Reacher je viděl jako dvě holky a jednoho kluka, devět, sedm a pět let, i když je nikdy nepotkal. Navštívil ho i Swanův pes, vrtěl ocasem a dunivě poštěkával. Dokonce zahlédl i Swanovu poštovní schránku zářící v jasném světle Santa Any.

V pět ráno to Reacher vzdal, oblékl se a šel se projít. Na Sunsetu zabočil na západ a celý kilometr a půl hněvivě pochodoval a doufal, že do něj někdo vrazí, otře se o něj nebo mu překříží cestu a on se na něj bude moct obořit a rozječet, aby ulevil pocitu marnosti. Chodníky však zely prázdnotou.

V LA se procházet nikdo nechodil, zejména ne v pět ráno a kolem rozzuřeného obra. Na bulváru také panoval klid. Nic po něm nejezdilo, až na pár otřískaných sedanů z třetí ruky vezoucích pokorné zaměstnance do práce a jeden osamocený pšoukající harley s tlustým šedovlasým kreténem v koženém oblečení. Reachera ten hluk pobouřil a ukázal motorkáři vztyčený prst. Motorkář zpomalil a Reacher se zaradoval, že zastaví. Bohužel to však neudělal. Pořádně se na Reachera podíval, přidal plyn a rychle zmizel.

Vpravo vepředu zahlédl Reacher prázdný pozemek s drátěným plotem. Na lavičce u autobusové zastávky v postranní ulici posedával hlouček nádeníků čekajících na slunce a práci, drobní hnědí muži s unavenými stoickými výrazy. Popíjeli kávu z vozíku před jakýmsi místním dobročinným spolkem. Reacher tam zamířil, uloupl sto ze svých ukradených dolarů a zaplatil jimi za jeden šálek. Řekl, že je to dar. Žena za vozíkem ho bez ptaní přijala.

V Hollywoodu už patrně potkala spoustu bláznů.

Káva chutnala dobře. Stejně dobře jako v Denny’s. Reacher ji pomalu usrkával, opřený o plot kolem prázdného pozemku. Pletivo pod jeho vahou trochu povolilo a zadrželo ho jako trampolína. Reacher se jím nechal unášet, mírně zakloněný, kávu v ústech, mozek zamlžený.

Pak se ta mlha zvedla a Reacher začal přemýšlet.

Hlavně o Neagleyové a jejím záhadném kontaktu v Pentagonu.

Hodně mi toho dluží, řekla. Víc než si dokážete představit.

Když dopil kávu a odhazoval kelímek, doutnala v něm jiskřička naděje a v hlavě se mu začínal rýsovat plán.

* * *

Do motelu se vrátil v šest ráno. Nepodařilo se mu probudit ostatní. Neotevřeli mu. Tak opět vyrazil po Sunsetu a našel je v bistru Denny’s, ve stejném boxu, který si Neagleyová vybrala poprvé. Zasunul se na poslední volné místo a servírka před něj položila papírovou podložku, příbor a hrnek. Reacher si objednal kávu, palačinky, slaninu, párky, vajíčka, toast a želé.

„Jak koukám, máš pěkný hlad,“ poznamenala Dixonová.

„Umírám hlady,“ opáčil Reacher.

„Kde jsi byl?“

„Na procházce.“

„Nemohl jsi spát?“

„Vůbec ne,“ postěžoval si Reacher.

Přišla servírka a nalila mu kávu. Zhluboka se napil. Ostatní zmlkli. Šťourali se v jídle. Vypadali unaveně a sklesle. Patrně toho také moc nenaspali, jestli se jim vůbec podařilo usnout.

O’Donnell se zeptal: „Kdy tu bombu necháme vybuchnout?“

Reacher odpověděl: „Možná to vůbec neuděláme.“

Nikdo nepromluvil.

„Základní pravidla,“ prohlásil Reacher. „Na začátku se musíme na něčem dohodnout. Jestli má Mahmoud střely, přesahuje tahle záležitost naše možnosti. Budeme se muset stáhnout a nemíchat se do ní. V sázce je příliš mnoho. Buď je to polovoják a chce proměnit celý Střední východ v neletovou zónu, nebo je to terorista a připravuje akci, vedle které budou Dvojčata působit jako slunný den na pláži. V obou případech by hrozila smrt stovkám a tisícům lidí. Možná desetitisícům. Tahle čísla chladí veškerý náš zájem. Souhlas?“

Dixonová a Neagleyovou přikývly a uhnuly pohledem.

O’Donnell pravil: „Neexistují žádná kdyby. Musíme předpokládat, že Mahmoud ty střely má.“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Musíme předpokládat, že má elektroniku. Nevíme, jestli se mu podařilo získat rakety a odpalovací zařízení. Možné je obojí. Je to padesát na padesát. Buď nejdřív vyzvedl rakety, nebo elektroniku. Bombu necháme vybuchnout, pouze jestli má obojí.“

Jak to zjistíme?“

„Neagleyová se spojí se svým kamarádem v Pentagonu. Nasadí všechny páky. Kamarád zorganizuje audit v Coloradu. Pokud tam něco chybí, jsme ze hry. Pokud tam však mají všechno na svém místě, správně uložené a spočítané, hrajeme dál.“

Neagleyová se podívala na hodinky. Krátce po šesté na Západě, krátce po deváté na Východě. V Pentagonu to už hodinu hučí jako ve včelím úle. Neagleyová popadla telefon a zadala číslo.

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

KAMARÁD NEAGLEYOVÉ nebyl hloupý. Trval na to, že zavolá zpátky odněkud mimo budovu, ale ne ze svého mobilu. A byl chytrý natolik, že věděl, že všechny telefonní budky v okruhu dvou kilometrů od Pentagonu jsou sledované. Tak mu hodinu trvalo, než přejel na druhou stranu řeky a přes půl města k telefonu na stěně venku před vinným sklípkem na New York Avenue.

Pak začala legrace.

Neagleyová mu vysvětlila, co potřebuje. Kamarád uvedl nejrůznější důvody, proč to nejde. Tak Neagleyová nasadila páky, hezky jednu po druhé. Dotyčný jí toho opravdu hodně dlužil. To bylo jasné. Reacher ho dost litoval. Pokud máte koule ve svěráku, není nejlepší, když ho utahuje Neagleyová. Kamarád se vzdal za deset minut. Pak se s Neagleyovou pustili do logistické diskuse. Jak by se to mělo udělat, kdo by měl akci provést a co je možné považovat za nezvratný důkaz. Neagleyová navrhla, aby tam bez ohlášení napochodovala vojenská CID a porovnala inventární knihy se skutečnými zásobami. Její kamarád souhlasil a požádal o týden. Neagleyová mu dala čtyři hodiny.

* * *

Reacher ty čtyři hodiny prospal. Jakmile sestavili plán a padlo rozhodnutí, uvolnil se do takové míry, že nedokázal udržet oči otevřené. Vrátil se do svého pokoje a lehl si na postel. Za hodinu se objevila pokojská. Reacher ji poslal pryč a pokračoval ve spánku. Další, kdo ho vzbudil, byla Dixonová. Sdělila, že na něj Neagleyová čeká v salonku a má pro něj novinky.

* * *

Novinky nebyly dobré ani špatné. Pohybovaly se někde mezi tím. New Age neměl v Coloradu žádnou skutečnou továrnu. Jen kanceláře. Hrubou produkci raket zadal etablovanému leteckému a kosmickému výrobci v Denveru. Tento výrobce byl schopen předvést inspekci hotové Little Wing. Důstojník z vojenské CID je všechny viděl, spočítal a konečný výsledek odpovídal přesně tomu, co tvrdily inventární knihy. Všechno bylo na svém místě, správně uložené a zanesené. Žádný problém. Až na to, že přesně šest set padesát raket se v současné době nacházelo v odděleném bezpečnostním skladu a čekalo v bednách na převoz do Nevady, kde měly být odepsány a zničeny.

„Proč?“ zeptal se O’Donnell.

„V současné době se vyrábí typ dva,“ řekla Neagleyová. „Vyhazují do starého železa, co zbylo z typu jedna.“

„Což je náhodou přesně šest set padesát kusů.“

„Správně.“

„Čím se ty typy liší?“

„Typ dva má na sobě namalovanou malou fluoreskující šipku. Aby se v noci lépe nabíjel.“

„To je všechno?“

„Ano.“

„To je podfuk.“

„Samozřejmě, že je to podfuk. Vymysleli ho jenom proto, aby mohli Mahmoudovi lidé provézt rakety s papíry, které budou vypadat legálně.“

Reacher přikývl. Strážný na bráně by bojoval na život a na smrt, aby zabránil nedovolenému odvozu arzenálu. Když však uvidí papíry s rozumným důvodem, nechá náklad projet s úsměvem na rtech a ještě mu zamává. I kdyby tím důvodem byla jen chybějící šipička na něčem, co stálo víc, než si on vydělá za rok. Reacher už zažil, že se Pentagon zbavoval věcí i kvůli větším prkotinám.

Zeptal se: „Jak se na rakety připevňuje elektronika?“

„Do nich,“ upřesnila Neagleyová. „Ne na ně. Na straně mají krytý port. Odšroubuješ kryt a zasuneš dovnitř elektroniku. Pak se musí provést testování a kalibrování.“

„Zvládl bych to?“

„Pochybuju. Potřeboval bys školení. Na bojišti to bude dělat odborník.“

„Takže Mahmoud by to také nezvládl. Ani jeho lidé.“

„Určitě si někoho sehnali. Neutratili by šedesát pět milionů dolarů, aniž by jim někdo neukázal, jak se ta věc sestavuje.“

„Můžeme tomu odvozu nějak zabránit?“

„Ne tak, abychom vyvolali poplach. Což by bylo to samé jako nechat vybuchnout bombu.“

„Máš na toho kamaráda v Pentagonu pořád ještě páky?“

„Pár ano“.

„Řekni mu, ať sežene někoho, kdo by ti zavolal v okamžiku, kdy se ty rakety dají do pohybu.“

„A do té doby?“

„Do té doby nebude mít Mahmoud kompletní střely. Do té doby máme naprostou volnost v jednání.“

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

TÍMTO OKAMŽIKEM se rozpoutal závod s časem. Až se otevřou vrata skladu v Coloradu, zabouchnou se v LA vrata jiného druhu. Zbývalo toho však ještě spoustu připravit. Spoustu zjistit. Včetně přesných lokalit. Skleněná kostka New Age ve východním LA nebyla očividně centrem dění. Už jen proto, že tam neměli vrtulník.

A potřebovali přesné identity.

Potřebovali zjistit, kdo věděl a kdo letěl.

„Chci je všechny,“ prohlásil Reacher.

„Dračici taky?“ zeptala se Neagleyová.

„Dračicí začneme. Obelhala mě.“

Potřebovali vybavení, oblečení, komunikační prostředky a vozový park.

A trénink, pomyslela si Neagleyová.

„Jsme staří, pomalí, zrezivělí,“ řekla. „Miliony kilometrů vzdáleni tomu, jací jsme bývali.“

„Tak špatní zase nejsme,“ namítl O’Donnell.

„Bývaly časy, kdy bys tomu chlapovi prostřelil obě oči,“ upozornila Neagleyová. „Ne ho jenom náhodou zasáhl do nohy.“

Seděli v salonku jako čtyři venkované, kteří se baví, jak strávit den ve velkoměstě. Co se arzenálu týkalo, měli dva hardballery a daewoo DP 51 z Vegas. Pro každý hardballer třináct nábojů a jedenáct pro daewoo. Nic moc. O’Donnell, Dixonová a Neagleyová vlastnili mobily zaregistrované na jejich skutečná jména a adresy a Reacher nevlastnil žádný. Ne zrovna dobrá bilance. Měli ford 500 zapůjčený v Hertzu na jméno Dixonové a ukořistěný chrysler. Také nic moc. O’Donnell měl na sobě oblek za tisíc dolarů od svého krejčího na východním pobřeží a Neagleyová s Dixonovou džíny, saka a v zásobě večerní róby. Opět nic moc.

Neagleyová tvrdila, že peníze nejsou žádný problém. Peníze však neřešily faktor času. Potřebovali čtyři nevystopovatelné mobily na kartu, čtyři anonymní auta a pracovní oblečení. Což znamenalo den strávený nakupováním. Potřebovali zbraně a munici. V nejlepším případě pro každého takovou, která mu nejlépe vyhovuje, a spoustu rezervních nábojů. V nejhorším případě prostě ještě jednu a spoustu rezervních nábojů. Což znamenalo další den na nákupech. Podobně jako většina velkých měst mělo LA bohatě zásobený černý trh se zbraněmi, ale trvalo na něj proniknout.

Dva dny na přípravu materiálu.

Patrně dva na pozorování a průzkum.

„Na trénink nemáme čas,“ prohlásil Reacher.

* * *

Azhari Mahmoud měl čas na poklidný oběd. Dal si ho v pouliční kavárně v Laguna Beach. Ubytoval se v pronajatém řadovém domku opodál. Nic mu v něm nehrozilo. Nájemní smlouva byla legální. Lidé v sousedství se rychle měnili. Nebylo nic neobvyklého mít tam přes noc zaparkovaný náklaďák z půjčovny. Mahmoudův stál na parkovišti dvě ulice od domu, zamčený a prázdný.

Brzy se však naplní.

Jeho zprostředkovatelé v New Age trvali na tom, že Little Wing nesmí být použit na území Spojených států. Mahmoud s tím ochotně souhlasil. Řekl, že se zbraň chystá použít v Kašmíru na hranicích, proti indickému vojenskému letectvu. Samozřejmě lhal. Ohromilo ho, že ho považují za Pákistánce. Ohromilo ho, že je zajímá, co má v úmyslu. Možná byli vlastenci. Nebo měli příbuzné, kteří hodně létají po Státech.

Taktika však zněla souhlasit a jít za svým cílem. Proto dočasná obtíž s lodním kontejnerem a doky. Ale existovalo snadné řešení. Jižní Kalifornie je plná ochotných nádeníků. Mahmoud předpokládal, že naložit vypůjčený náklaďák jim bude trvat necelých třicet minut.

* * *

Usoudili, že oblečení a telefony nebudou nic těžkého. Každé nákupní středisko prodává, co potřebují. Zbraně jsou zbraně, ať už dosažitelné, či ne.

Dixonová chtěla glock 19. Neagleyová měla větší ruce, tak si přála glock 17. O’Donnell vždycky vyznával berettu, když si mohl vybrat. Reacherovi to bylo jedno. Nechystal se nikoho zastřelit. Chystal se je sprovodit ze světa holýma rukama. Řekl ale, že se spokojí s glockem, SIGem, berettou, H&K nebo čímkoliv, do čeho se dávají devítimilimetrové náboje parabellum. Tak budou moct všichni používat stejnou munici. Nejpraktičtější řešení.

Auta představovala větší problém. Bylo třeba najít nějaká skutečně anonymní. O’Donnell nakonec navrhl, že nejlepší budou rýžová žihadla, malé japonské sedany a kupé, nízko posazené a zkrášlené velkými výfuky, bílými pneumatikami a modrými předními světly. A černými okny. Tři čtyři roky staré exempláře budou levné a jezdí úplně všude. V jižní Kalifornii jsou takřka neviditelné. A O’Donnell tvrdil, že lepší přestrojení si nedokáže představit. Široká veřejnost měla tato auta tak těsně spojená s latinskoamerickými libovými grázlíky, že by nikoho nenapadlo, že za tmavým okýnkem sedí bývalý bílý voják.

Usoudili, že auta a telefony mají přednost před zbraněmi. Tak budou moct alespoň dva nebo tři z nich zahájit pozorování. A jestli půjdou pro telefony do Radio Shack, můžou se také zastavit v Gap nebo v obchodu s džínami a koupit si oblečení. Potom se rozdělí, napojení přes mobily a nenápadní, projdou prodejny s ojetými auty a pořídí si, co potřebují.

K tomu jim chyběly peníze. Hodně peněz. Takže Neagleyová musela k přepážce. Reacher ji odvezl chryslerem k bance v Beverly Hills a počkal venku. Neagleyová se vynořila po čtvrt hodině s padesáti tisíci dolary v hnědém pytlíku na svačinu. O devadesát minut později měli oblečení a telefony. Telefony byly úplně obyčejné a na karty, bez fotoaparátu, her a kalkulačky. Koupili si k nim nabíječky do auta a sluchátka. Pracovní oblečení tvořily šedé košile a kalhoty z jemné džínoviny a černé plátěné bundy z neznačkového obchodu na Santa Monica Boulevard. Dvě sady pro O’Donnella, Dixonovou a Neagleyovou a jedna sada pro Reachera. K nim si pořídili rukavice, tmavomodré pletené námořnické čepice a vysoké boty v obchodě pro vysokohorské turisty na Melrose.

Převlékli se v motelu a strávili deset minut v salonku ukládáním telefonních čísel a nácvikem, jak nastavit konferenční volání. Pak vyrazili na severozápad na Van Nuys Boulevard vybrat auta. Každé větší město má alespoň jednu ulici s prodejci aut a LA jich má víc než jednu. Má jich spoustu. Ale O’Donnell někde slyšel, že Van Nuys na sever od Ventura Freeway je úplně nejlepší. A slyšel správně. Neomezený výběr, nová i ojetá auta, levná i drahá, žádné nemístné otázky. Čtyři hodiny po příjezdu vyčerpali téměř celý rozpočet na vozidla a stali se vlastníky čtyř ojetých, leč vyšňořených hond. Dvou hond civic a dvou hond prelude, dvou stříbrných a dvou bílých. Všechny měly hodně za sebou a blížily se do stadia opotřebovanosti. Ale startovaly, brzdily, daly se řídit a neupoutávaly pozornost.

Včetně ukradeného chrysleru měli k transportu zpátky na Sunset pět aut, ale jen čtyři řidiče, tak museli jet nadvakrát. Pak si vzal každý jednu hondu a vyrazili do východního LA podívat se zběžně na skleněnou kostku New Age. Provoz byl však hustý a dorazili tam až pozdě odpoledne. Kostku našli zamčenou a opuštěnou. Po nikom ani vidu.

* * *

Konferenčním voláním přes čtyři mobily se domluvili, že si dají večeři v Pasadeně. Sešli se v bistru na rušné ulici a posadili se ke stolu pro čtyři, dva a dva naproti sobě, bok po boku v nové šedivé džínovině. Svým způsobem připomínala uniformu. Nikdo to nepřiznal, ale Reacher věděl, že se všichni cítí dobře. Soustředění, nabití energií, opět v akci proti velké přesile. Povídali si o minulosti. O husarských kouscích, skopičinách, skandálech, násilnostech. Léta se vytratila a Reacher před sebou najednou neviděl šedivou, ale zelenou, ne Pasadenu, ale Heidelberg, Manilu či Soul.

Stará jednotka, opět pohromadě.

Téměř.

* * *

Za dvě hodiny zpátky na Sunsetu se O’Donnell a Neagleyová dobrovolně přihlásili, že převezmou první hlídku u New Age. Počítali, že tam dorazí před pátou ráno. Na Reacherovi s Dixonovou zůstalo pořídit zbraně. Než odešel Reacher do postele, vytáhl z ukradeného chrysleru mobil mrtvého muže a ještě jednou vytočil číslo, na které volal z Vegas. Nikdo se neozval. Naskočila jen hlasová schránka. Reacher v ní nezanechal žádný vzkaz.

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

REACHER ZE ZKUŠENOSTI VĚDĚL, že nejlepší způsob, jak se namátkou zmocnit nevystopovatelné zbraně, je ukrást ji někomu, kdo ji také ukradl. Nebo někomu, kdo ji drží nelegálně. Tak se dalo nejlépe vyhnout oficiálním potížím. Občas se mohly vyskytnout neoficiální, jako v případě těch chlapů zpoza muzea voskových figurín, ale takové prkotiny nestály za řeč.

Ale získat čtyři specifické zbraně byl daleko těžší úkol. Skupiny se zásobovaly hůř než jedinci. Situaci ještě komplikovaly požadavky na munici. Stejně jako otázka stavu a údržby. Během prvního ranního šálku kávy provedl zběžný propočet. Devítimilimetrové parabellum je určitě populární, ale na ulici se vyskytuje i spousta zbraní ráží .380, .45, .22, .357 a .40, v nejrůznějších variantách. Takže pokud se nabízela šance jedna ku čtyřem, že při krádeži ukořistí pistoli, do které se používají devítimilimetrové náboje parabellum, a šance jedna ku třem, že nebude zanedbaná na samou hranici použitelnosti, museli by vykonat čtyřicet osm krádeží, než by získali, co potřebují. Zabralo by jim to celý den. A ve městě by se doslova zvedla vlna zločinnosti.

Pak ho napadlo, že by mohl najít nějakého nepoctivého zásobovacího důstojníka pěchoty. Fort Irwin neležel daleko. Nebo ještě lépe, nepoctivého zásobovacího důstojníka námořní pěchoty. Camp Pendleton ležel dál než Irwin, ale vedly k němu lepší silnice, takže by se tam dostali rychleji. A mezi námořní pěchotou panovalo přesvědčení, že beretta M9 je nespolehlivá zbraň. Zbrojmistři je často odepisovali jako vadné. Některé skutečně vadné byly, jiné ne. Ty, které vadné nebyly, se pokoutně prodávaly za stovku dolarů. Podobný princip jako při podvodu v New Age. Ale dohodnout obchod by trvalo dny. Dokonce týdny. Museli by získat důvěru. Což není snadné. Před mnoha lety Reacher takhle několikrát postupoval, když prováděl tajné vyšetřování. Spousta práce a výsledek nejistý.

Karla Dixonová si myslela, že má lepší nápad. Předestřela ho při snídani. Možnost, že by zašli do obchodu a koupili si zbraně legálně, očividně předem zavrhla. Ani ona, ani Reacher přesně nevěděli, jak to v Kalifornii chodí, ale oba předpokládali, že by museli předložit průkaz totožnosti, zaregistrovat se a pak ještě splnit nějakou čekací lhůtu. Tak Dixonová navrhla přejet z okresu LA do nějakého sousedního okresu, kde žije víc republikánských voličů, což by prakticky znamenalo do Orange. Pak navrhovala najít zastavárnu a za pomoci štědré dávky peněz od Neagleyové obejít mírnější opatření, která tam možná platí. Usoudila, že zafunguje tamější vysoký respekt k druhému dodatku ústavy plus naděje na vysoký finanční zisk. A počítala se širokou nabídkou zboží. Budou si moct vybrat přesně to, co potřebují.

Reacher její optimismus až tak úplně nesdílel, ale souhlasil, že to zkusí. Poradil jí, aby se z džin převlékla do černého kostýmu. A navrhl, že pojedou chryslerem, ne jednou z otlučených hond. Bude tak vypadat jako vyplašená příslušnice střední třídy. Nevzbudí podezření. Bude nakupovat po jednom kuse. Reacher bude vystupovat jako její poradce. Například jako soused, který má už jakés takés zkušenosti se zbraněmi.

„Ostatní se přece museli dostat taky takhle daleko,“ podotkla Dixonová.

„Mnohem dál,“ opáčil Reacher.

Dixonová přikývla. „Všechno věděli. Kdo, co, kde, proč a jak. Něco jim ale podrazilo nohy. Co to mohlo být?“

„Nevím,“ řekl Reacher. „Nad stejnou otázkou přemýšlím už několik dní.“

* * *

Do okresu Orange County vyrazili hned po snídani. Nevěděli, kdy zastavárny otvírají, ale odhadovali, že brzy dopoledne v nich bude panovat větší klid než k večeru. Reacher řídil, po dálnicích 101 a pak 5, stejnou cestou, jakou je vedlo O’Donnellovo GPS ke Swanovu domu. Tentokrát však zůstali o něco déle na dálnici a sjeli na druhou stranu na východ. Dixonová chtěla nejdřív zkusit Tustin. Zaslechla o něm špatné věci. Nebo dobré, z jejich úhlu pohledu.

Zeptala se: „Co budeš dělat, až tohle skončí?“

„Záleží na tom, jestli přežiju.“

„Ty myslíš, že nepřežiješ?“

Jak říkala Neagleyová. Nejsme takoví, jací jsme bývali. Ostatní takoví určitě nebyli.“

„Všechno dobře dopadne.“

„Doufám.“

„Neměl bys chuť zastavit se potom v New Yorku?“

„Rád bych.“

„Ale?“

„Neplánuju, Karlo.“

„Proč?“

„Tenhle rozhovor jsem už vedl s Davem.“

„Lidé obvykle plánují.“

„Já vím. Lidé jako Calvin Franz. A Jorge Sanchez a Manuel Orozco. A Tony Swan. Tony plánoval dát svému psu každý den aspirin, dalších padesát čtyři a půl týdne.“

* * *

Pomalu projeli ulice vedoucí souběžně s dálnicí. Podniky se striptýzem, benzinové pumpy a banky s okénkem pro řidiče ležely ospalé a apatické v ranním slunci. Obchody s matracemi, nábytkem a opalovací studia neměly vůbec žádné zákazníky.

Dixonová podotkla: „Kdo potřebuje opalovací studia v jižní Kalifornii?“

Na první zastavárnu narazili vedle knihkupectví na poměrně elegantní třídě. Nebyla to však ta správná. Za prvé, měla zavřeno. Okna zakrývaly kovové žaluzie. Za druhé, obchodovala s nesprávným zbožím. Výloha přetékala starým stříbrem a šperky. Stolním nádobím, mísami na ovoce, kroužky na ubrousky, ozdobnými špendlíky, přívěsky na jemných řetízcích, zdobenými rámy na obrazy. Ani jeden glock na dohled. Ani SIG-Sauer, beretta nebo H&K.

Pokračovali v průzkumu.

O dva velké bloky dál východně od dálnice našli správnou zastavárnu. Měla otevřeno. Ve výloze nabízela spoustu elektrických kytar, robustní mužské prsteny z devítikarátového zlata posázené malými diamanty a levné hodinky. A zbraně.

Ne přímo ve výloze, ale jasně viditelné v dlouhé skleněné vitríně za pultem, pistole a revolvery, některé automatické, černé i poniklované, s gumovými i dřevěnými pažbičkami, hezky v jedné úhledné řadě. Správný obchod.

Ale nesprávný majitel.

Byl to čestný člověk. Zákonů dbalý. Bílý třicátník, lehce obtloustlý, dobrý genetický základ narušený přílišnou láskou k jídlu. Na stěně za hlavou měl vyvěšenou licenci obchodníka se zbraněmi. Pravidla, ke kterým ho zavazovala, odříkal jako kněz liturgii. Za prvé, kupující si musí opatřit osvědčení o způsobilosti k nošení jednoruční střelné zbraně, což je cosi jako licence k nákupu. Pak se musí podrobit třem nezávislým prověrkách, z nichž jedna se týká toho, zda si v uplynulých třiceti dnech nesnažil koupit jinou zbraň, druhá je výpis ze státního trestního rejstříku a třetí v podstatě to samé, jen na federální úrovni přes počítač NCIC.

Pak musí počkat deset dní, než si zbraň vyzvedne, pro případ, že by se chystal spáchat zločin z vášně.

Dixonová otevřela peněženku a dala si záležet, aby prodavač dobře viděl svazek bankovek uvnitř. Neměly však na něj nejmenší účinek. Muž se na ně podíval a odvrátil pohled.

Tak pokračovali dál.

* * *

O padesát kilometrů severozápadněji stál Azhari Mahmoud na sluníčku, zlehka se potil a sledoval, jak obsah lodního kontejneru mizí v pronajatém náklaďáku. Krabice byly menší, než si představoval. Jednotky, které obsahovaly, totiž nebyly větší než balíček cigaret. Zapsat je jako komponenty pro domácí kino byla hloupost. Spíš by je šlo vydávat za přenosné DVD přehrávače. Takové, jaké si lidé berou na palubu letadla. Nebo za přehrávače MP3, s bílými drátky a mrňavými sluchátky. To by bylo mnohem věrohodnější. Pak se sám pro sebe usmál. Letadla.

* * *

Reacher zamířil na východ, přejížděl namátkou od jednoho neznačkového billboardu k druhému a pátral po nejlevnější části města. Nepochyboval, že po cestě z Beverly Hills do Malibu leží spousta finančních potíží, ale skrytých a diskrétních. Na okraji Tustinu se jimi nikdo netajil. Jakmile začali prodejci pneumatik nabízet čtyři radiálky po méně než stu dolarech, zpozorněl a rozhlédl se po okolí. A téměř okamžitě spatřil hledané. On na pravé straně a Dixonová zároveň na levé. Zastavárna Dixonové se zdála větší, tak se rozhodli, že na dalších světlech otočí a vrátí se k ní. Po cestě ke světlům zahlédli tři další zastavárny.

„Spousta možností,“ poznamenal Reacher. „Můžeme si dovolit pokus.“

„Jaký pokus?“ zeptala se Dixonová.

„Přímý přístup. Ty ale zůstaneš v autě. Vypadáš moc jako policajtka.“

„Sám jsi řekl, že se tak mám obléknout.“

„Změna plánu.“

Reacher zaparkoval chrysler na místě, kde na něj nebylo ze zastavárny přímo vidět. Vzal z kabelky Dixonové svazek bankovek od Neagleyové a zastrčil si je do kapsy. Pak se tam šel podívat. Na zastavárnu byl obchod opravdu velký. Reacher znal spíš zaprášené úzké špeluňky. Do tohohle širokého impéria by se však vešly nejméně dvě špeluňky a připomínalo spíš prodejnu s koberci. Ve výkladech se naparovala elektronika, fotoaparáty, hudební nástroje a šperky. A pušky. Za lesem svislých kytarových krků ležely ve vodorovných úchytech sportovní pušky. Obstojné zbraně, ale Reacher je nepovažoval za sportovní. Neviděl nic férového na tom, když se člověk schoval za strom a začal ze sto metrů pálit vysokorychlostními střelami na srnce. Mnohem sportovnější by podle něj bylo přivázat si na hlavu paroží a postavit se mu čelem. Tak by mělo chudák zvíře alespoň stejnou šanci. Nebo možná větší, a proto to měli zbabělí lovci strach vyzkoušet.

Přistoupil ke dveřím do zastavárny a pohlédl dovnitř. A okamžitě to vzdal. Obchod byl příliš velký. Pracovalo v něm příliš mnoho zaměstnanců. Přímý přístup funguje jenom v soukromí mezi čtyřma očima. Vrátil se k autu a oznámil: „Moje chyba. Potřebujeme menší.“

„Na druhé straně ulice,“ upozornila Dixonová.

Odlepili se od chodníku, rozjeli se na západ a po sto metrech otočili na světlech. Vrátili se a zastavili na popraskaném betonovém parkovišti před obchodem s pivem. Vedle něj byl bezejmenný obchod s vitaminy a potom další zastavárna. Ne přímo špeluňka, ale rozhodně úzká a zaprášená. Ve výloze se povalovalo obvyklé harampádí. Hodinky, bicí, činely, kytary. A uvnitř se zřetelně rýsovala vitrína ze skla vyztuženého drátěným pletivem. Táhla se přes celou zadní stěnu a byla plná pistolí a revolverů. Dohromady zhruba tři sta. Všechny visely hlavněmi nahoru, na hřebících provlečenými lučíky spouště. Za pultem stál vysoký muž, úplně sám, bez spolupracovníků.

„Tady se mi líbí,“ prohlásil Reacher.

Dovnitř šel bez Dixonové. Na první pohled vypadal prodavač velice podobně jako první, se kterým mluvili. Bílý, třicátník, udělaný. Mohli být bratři. Tenhle by však byl černá ovce rodiny. Zatímco první měl svěží růžovou pleť, černá ovce ji měla šedivou po nerozumném konzumu škodlivin a rozmazaná modrá a purpurová tetování z polepšovny nebo vězení. Nebo válečného námořnictva. Začervenalé oči mu poskakovaly, jako by mu pod nohama probíjela elektřina.

Snadné, pomyslel si Reacher.

Vytáhl z kapsy většinu bankovek Neagleyové, rozevřel je jako vějíř, opět je složil a pustil na pult z dostatečné výšky, aby pořádně zaduněly. Slušné množství opotřebovaných bankovek je těžší, než si většina lidí myslí. Papír, inkoust, špína, mastnota. Majitel ustálil pohled na tak dlouho, aby si je pořádně prohlédl, a potom pravil: „Můžu vám nějak pomoct?“

„To určitě můžete,“ opáčil Reacher. „Právě jsem kousek tady od vás absolvoval hodinu občanské výchovy. Dozvěděl jsem se, že když si chce někdo pro sebe koupit čtyři pistole, musí projít třemi nelehkými zkouškami.“

„To máte pravdu,“ opáčil muž a ukázal palcem na stěnu za sebou. Měl na ní licenci obchodníka se zbraněmi, zarámovanou a pověšenou stejně jako jeho vzornější bratr.

„Dají se tyhle zkoušky nějak obejít?“ otázal se Reacher. „Zmírnit nebo vypustit?“

„Ne,“ odpověděl prodavač. „Zkoušky jsou zkoušky.“ Pak se usmál, jako by řekl něco nesmírně hlubokomyslného. Reacher vteřinu zvažoval, jestli ho nemá vzít za krk a rozbít jeho hlavou skleněnou vitrínu. Pak se prodavač podíval na peníze a dodal: „Musím se řídit kalifornskými zákony.“ Pravil to však jistým způsobem a v očích mu zajiskřilo zájmem. Reacher věděl, že přijde něco dobrého.

„Jste právník?“ zeptal se prodavač.

„Vypadám jako právník?“ odpověděl Reacher otázkou.

„Jednou jsem s jedním mluvil,“ opáčil prodavač.

Mnohem víckrát než jednou, pomyslel si Reacher. Většinou v zamčených místnostech, kde byly stoly a židle přišroubované k podlaze.

„Je tam výjimka,“ pravil prodavač. „V těch zákonech.“

„Opravdu?“ podivil se Reacher.

„Taková malá formalita.“ Slovo formalita se mu podařilo vyslovit až na poněkolikáté. Patrně na něj bylo moc cizí a dělala mu potíže počáteční kombinace písmen. „Já, vy ani kdokoliv jiný nesmíme prodat nebo darovat zbraň někomu, kdo neprošel všemi potřebnými zkouškami.“

„Ale?“

„Já, vy i kdokoliv jiný ji smíme půjčit. Ne příliš často a maximálně na třicet dnů. To je potom v pořádku.“

„To je v pořádku?“ zopakoval Reacher.

„Stojí to v zákoně.“

„Zajímavé.“

„Například mezi členy rodiny,“ pokračoval prodavač. „Manžel manželce, otec dceři.“

„To chápu.“

„Nebo mezi přáteli,“ doplnil prodavač. „Kamarád může půjčit zbraň kamarádovi, dočasně na třicet dní.“

„A mohli bychom být kamarádi?“ zeptal se Reacher.

„Mohli,“ souhlasil prodavač.

Reacher se zeptal: „Co pro sebe kamarádi obvykle dělají?“

Prodavač odpověděl. „Půjčují si navzájem věci. Jeden například půjčí zbraň a druhý půjčí peníze.“

„Ale jen dočasně,“ poznamenal Reacher. „Na třicet dní.“

„Půjčky se můžou zvrtnout. Občas je člověk musí odepsat. Představují riziko. Přátelství jsou nejistá. Kamarád se může odstěhovat, nebo se s ním můžete pohádat.“

Reacher nechal peníze na pultě. Poodešel k vitríně ze skla vyztuženého drátěným pletivem. Obsahovala křápy. Ale také dobré zbraně. Půl na půl pistole a revolvery. Automatiky byly ze dvou třetin levné a z jedné třetiny kvalitní značky. Na každou čtvrtou kvalitní značku připadl jeden devítimilimetr.

Dohromady třináct vhodných pistolí. Z celkových tři sta. Čtyři a čtvrt procenta. Horší než jeho ranní propočet, přibližně o činitel 2.

Sedm z vhodných pistolí byly glocky. Kdysi očividně moderní, ale jejich popularita již poklesla. Jeden byl devatenáctka. Ostatních šest sedmnáctky. Podle toho, jak vypadaly, se pohybovaly od dobrých po bezvadné.

„Co kdybyste mi půjčil čtyři glocky,“ pravil Reacher.

„Co kdybych vám nic nepůjčil,“ opáčil prodavač.

Reacher se otočil. Peníze zmizely z pultu. To Reacher čekal. Prodavač držel zbraň. To Reacher nečekal.

Jsme staří, pomalí a zrezivělí, řekla Neagleyová. Miliony kilometrů vzdáleni tomu, jací jsme bývali.

Svatá pravda, pomyslel si Reacher.

Prodavač držel Colt Python. Uhlíková ocel s modrým povlakem, pažbičky z ořechového dřeva, .357 magnum, dvaceticentimetrová hlaveň. Ne největší revolver na světě, ale téměř. Rozhodně ne nejmenší. A patrně jeden z nejpřesnějších.

„To není zrovna kamarádské,“ namítl Reacher.

„Nejsme žádní kamarádi,“ odvětil prodavač.

„A také to není nejmoudřejší,“ dodal Reacher. „Mám dneska velice špatnou náladu.“

„Buďte zticha. A držte ruce tak, abych na ně viděl.“

Reacher se zarazil a pak pozvedl ruce od těla a vytočil dlaně a roztáhl prsty, aby dokázal, že je zcela neškodný. Prodavač mu poradil: „Dejte si pozor, aby vás při odchodu nepraštily dveře do zadku.“

Obchod byl úzký. Reacher stál až úplně vzadu. Prodavač se nacházel za pultem, ve třetině cesty ke dveřím. V uličce se dalo sotva otočit. Výkladem dopadalo jasné světlo.

Prodavač nakázal: „Koukej vypadnout, Elvisi.“

Reacher zůstal okamžik stát. Pozorně se zaposlouchal. Pohlédl doleva, pak doprava, zkontroloval situaci za sebou. V zadním levém rohu byly dveře. Patrně do koupelny. Ne do kanceláře. Na pultě se vršily papíry. Majitel by je neskladoval na pultě, kdyby měl oddělenou kancelář. Proto byl sám. Bez partnera, bez zálohy.

Žádná další překvapení na něj nečekají.

Reacher nasadil výraz, který viděl ve Vegas. Smutný, poražený. Za pokus to stálo. Musíš se zúčastnit, abys vyhrál. Pak si dal ruce za hlavu a udělal krok dopředu. Druhý krok. Třetí. Čtvrtý krok ho donesl přesně na úroveň prodavače. Odděloval je jen pult. Reacher stál obličejem ke dveřím. Prodavač devadesát stupňů po jeho levici. Pult byl přibližně sedmdesát pět čísel široký.

Reacher pohnul levačkou, rovně do strany od zátylku.

O boxerovi Muhammadu Alim se říkalo, že má dosah sto čísel a v okamžiku dopadu se jeho ruka pohybuje rychlostí sto třicet kilometrů v hodině. Reacher nebyl Ali. Ani náhodou. Zejména ne na své slabší straně. Levačkou dosáhl maximálně devadesáti kilometrů v hodině, což dělalo kilometr a půl za minutu a dvacet pět metrů za vteřinu. Což znamenalo, že Reacherova levačka překonala pult za necelých třicet tisícin vteřiny. A v polovině cesty se sbalila v pěst.

A třicet tisícin vteřiny byla příliš krátká doba na to, aby prodavač stačil stisknout spoušť pythonu. Každý revolver má složitý mechanismus a revolver velký jako python je pomalejší než většina ostatních. Rozhodně není náchylný k náhodným výstřelům. Prodavač ani nepohnul prstem. Reacherova pěst ho zasáhla do obličeje dřív, než jeho mozek vůbec zaznamenal, že se pohybuje. Reacher byl o něco pomalejší než Ali, ale měl delší paže. Takže než paži plně natáhl, urazila prodavačova hlava ještě třicet čísel. A ani potom se nezastavila. Zarazila se až o stěnu za pultem a roztříštila sklo na licenci obchodníka se zbraněmi.

Pak se začala pomalu sunout k zemi.

Než prodavač dosedl na zem, stál Reacher za pultem. Odkopl python a zlomil prodavači podpatkem prsty. Na obou rukou. V prostředí bohatém na zbraně naprosto nezbytné opatření a také rychlejší než svazování zápěstí. Potom mu vytáhl z kapsy peníze Neagleyové a našel klíče. Přehoupl se zpátky přes pult, přešel do zadní části obchodu a otevřel vitrínu ze skla vyztuženého drátěným pletivem. Vzal všech sedm glocku, vybral si jeden z vystavených použitých kufrů a naskládal do něj zbraně. Pak otřel z klíčů své otisky prstů a své otisky dlaní z pultu a vyšel do slunečního světla.

* * *

Zastavili u legálního obchodníka se střelnými zbraněmi v Tustinu a zakoupili munici. Spoustu munice. Zdálo se, že takové nákupy probíhají bez jakýchkoliv omezení. Pak vyrazili zpátky na sever. Hustým provozem. Zhruba na úrovni Anaheimu jim zavolal O’Donnell z východního LA.

„Nic se tady neděje,“ oznámil.

„Vůbec nic?“

„Naprosto nic. Neměli jsme uskutečnit ten hovor z Vegas. To byla velká chyba. Polekali jsme je. Zalezli do děr, připravení zase kdykoliv vylézt.“

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

REACHER A DIXONOVÁ zůstali celou cestu až do Hollywoodu na 101, nechali chrysler na parkovišti u motelu a na výpravu do východního LA si každý vzal jednu hondu. Reacherova bylo stříbrné kupé prelude se silným čtyřválcovým motorem. Mělo široká kola, která se zachytávala v kolejích vyježděných v asfaltu, a hluboký hrdelní zvuk výfuku, který přišel Reacherovi první tři bloky zábavný, ale potom ho začal dráždit. Polstrování vonělo po šamponu na textilie a přední sklo mělo prasklinu, která se viditelně prodloužila pokaždé, když najel do díry. Sedadlo se ale dalo posunout dozadu, takže se mu sedělo pohodlně, a fungovala klimatizace. Celkem vzato slušné auto na pozorování. Reacher už řídil horší, ne jednou.

Spojili se přes mobily, uskutečnili konferenční volání a zaparkovali dostatečně daleko od sebe. Reacher dva bloky od budovy New Age, tak aby měl částečný výhled na přední vchod, z přibližně šedesáti metrů po diagonále mezi budovou, kde se skladovaly dokumenty, a obyčejným šedivým skladištěm. Brána New Age byla zavřená a parkoviště zelo prázdnotou. Zavřené byly i dveře vedoucí do vestibulu s recepcí. Všude panoval naprostý klid.

„Kdo je v budově?“ zeptal se Reacher.

„Patrně nikdo,“ sdělil O’Donnell. „Jsem tady od pěti a zatím nevešel nikdo dovnitř.“

„Ani dračice?“

„Ani dračice.“

„Ani recepční?“

„Ani recepční.“

„Máme jejich telefonní číslo?“

Neagleyová oznámila: „Mám číslo k nim na ústřednu.“ Nadiktovala ho a Reacher se odpojil, vyťukal číslo palcem a stiskl zelené tlačítko.

Telefon začal zvonit.

Ale nikdo ho nezvedl.

Napojil se opět na konferenční volání.

„Doufal jsem, že se mi podaří probojovat se k někomu ve výrobě.“

„To jsem ti mohl říct hned, že se ti to nepodaří,“ poznamenal O’Donnell.

Ticho v telefonech. Ani známka po lidské činnosti ve skleněné kostce.

Pět minut. Deset. Dvacet.

„Stačí,“ prohlásil Reacher. „Vracíme se na základnu. Ten, kdo přijede poslední, platí oběd.“

* * *

Jako poslední přijel Reacher. Nebyl rychlý řidič. Ostatní tři hondy už byly na parkovišti, když dorazil. Zasunul prelude do skrytého rohu, vyndal z chrysleru kufr s ukradenými zbraněmi a zamkl ho u sebe v pokoji. Pak zamířil pěšky k Denny’s. Jako první zaznamenal, že před ním stojí neoznačené auto Curtise Mauneyho. Crown Vic. Majetek šerifa okresu LA. Samotného Mauneyho zahlédl oknem, u kulatého stolu s Neagleyovou, O’Donnellem a Dixonovou. U stejného stolu, kde seděli s Dianou Bondovou. Pět židlí, jedna z nich prázdná, čekající na něho. Nic na stole. Dokonce ani chlazená voda, ubrousky a příbory. Ještě si neobjednali. Museli právě dorazit. Reacher vešel dovnitř, posadil se na přichystanou židli, u stolu se rozhostilo napjaté ticho a pak Mauney pronesl: „Takže se zase potkáváme.“

V hlase jemný tón.

Tichý.

Soucitný.

Reacher se zeptal: „Sanchez, nebo Swan?“

Mauney neodpověděl.

Reacher dodal: „Nebo oba dva?“

„K tomu se ještě dostaneme. Nejdřív mi prozraďte, proč se schováváte.“

„Kdo tvrdí, že se schováváme?“

„Odjeli jste z Vegas. Nepřihlásili jste se v žádném hotelu v LA.“

„To ještě neznamená, že se schováváme.“

„Ubytovali jste se v pochybné díře ve West Hollywoodu. Prozradil vás recepční. Jako skupina budíte pozornost, především fyzickým vzhledem. Nebylo těžké vás najít. A nebylo nic těžkého odhadnout, že si sem zajdete na oběd. Kdybyste se neobjevili, vrátil bych se v době večeře. Nebo zítra ráno v době snídaně.“

Reacher zopakoval: „Jorge Sanchez, nebo Tony Swan?“

Mauney odpověděl: „Tony Swan.“

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

MAUNEY VYSVĚTLIL: „Za posledních pár týdnů jsme se lecčemu přiučili. Necháváme teď za sebe pracovat káňata. Každou volnou půlhodinu vyjíždíme do terénu a hrajeme si na ornitology. Když si sednete s dalekohledem na střechu auta, vidíte většinou, co potřebujete. Dva kroužící ptáci znamenají kojota, kterého uštknul had. Víc kroužících ptáků větší kořist.“

Reacher se zeptal: „Kde?“

„Přibližně ve stejné oblasti.“

„Kdy?“

„Před dost dlouhou dobou.“

„Vrtulník?“

„Jiná možnost se nenabízí.“

„Jednoznačná identifikace?“

„Ležel na zádech. Ruce měl svázané pod sebou. Otisky prstů zůstaly neporušené. V kapse jsme našli peněženku. Je mi opravdu líto.“

Přistoupila k nim servírka. Stejná jako minule. Zůstala stát, vycítila náladu u stolu a zase odešla.

Mauney se otázal: „Proč se schováváte?“

„Neschováváme se,“ odvětil Reacher. „Jenom čekáme na pohřby.“

„Tak proč používáte falešná jména?“

„Přilákal jste nás jako návnadu. Ať už je pachatelem kdokoliv, nechceme, aby to měl příliš snadné.“

„Nevíte ještě, kdo to je?“

„Vy to snad víte?“

„Žádná samostatná akce, jasné?“

„Jsme tady na Sunset Boulevard,“ upozornil Reacher. „Na písečku losangeleského policejního oddělení. Mluvíte za ně?“

„Přátelská rada,“ opáčil Mauney.

„Děkujeme. Budeme se jí řídit.“

„Andrew MacBride zmizel ve Vegas. Přijel, nikde se neubytoval, nepůjčil si auto, neodletěl. Slepá ulička.“

Reacher přikývl. „Taky je tak nenávidíte?“

„Ale muž jménem Anthony Matthews si půjčil u U-Haul náklaďák.“

„Poslední jméno na Orozcově seznamu.“

Mauney přikývl. „Koncová hra.“

„Kde si ho půjčil?“

„Nemám tušení.“ Mauney vyndal z náprsní kapsy čtyři vizitky. Roztáhl je do vějíře a položil opatrně na stůl. Stálo na nich jeho jméno a dvě telefonní čísla. „Zavolejte mi. Myslím to vážně. Možná budete potřebovat pomoc. Nemáte proti sobě amatéry. Tony Swan nevypadal jako třasořitka. Alespoň to, co z něj zbylo.“

* * *

Mauney odjel do práce a po pěti minutách se vrátila servírka a zůstala nad nimi stát. Reacher věděl, že všechny přešel hlad, ale přesto si objednali. Ze starého zvyku. Jez, když můžeš, neriskuj, že ti později dojde energie. Swan by s nimi souhlasil. Jedl kdekoliv, kdykoliv, neustále. Při ohledávání mrtvol, exhumacích, na místech činu. Reacher si byl téměř jistý, že když objevili Zahradníka, toho rozloženého muže s lopatou v hlavě, pochutnával si na sendviči s rostbífem.

Nikdo mu to nepotvrdil.

Nikdo nepromluvil. Za oknem zářilo jasné slunce. Nádherný den. Modrá obloha, bílé obláčky. Po bulváru projížděla auta, přicházeli a odcházeli zákazníci. Zvonily telefony, pevná linka v kuchyni a mobily v kapsách ostatních stolovníků. Reacher jedl metodicky a mechanicky, bez nejmenšího tušení, co má na talíři.

„Neměli bychom se přestěhovat?“ navrhla Dixonová. „Když teď Mauney ví, kde jsme se ubytovali?“

„Vůbec se mi nelíbí, že nás ten recepční prozradil,“ poznamenal O’Donnell. „Měli bychom mu ukrást dálkové ovládání k televizi.“

„Nemusíme se stěhovat,“ opáčil Reacher. „Od Mauneyho nám nic nehrozí. A chci vědět, kdy najdou Sancheze.“

„Takže co dál?“ otázala se Dixonová.

„Odpočineme si,“ rozhodl Reacher. „Vyrazíme, až bude tma. Navštívíme zase New Age. Pozorováním jsme nic nezjistili, tak začneme být aktivní.“

Nechal na stole deset dolarů pro servírku a zaplatil u pokladny. Pak vyšli všichni ven, zastavili se na chvíli oslnění jasným světlem na parkovišti a vrátili se pěšky do motelu Dunes.

* * *

Reacher vyzvedl kufr se zbraněmi a potom se sešli v O’Donnellově pokoji a prohlédli si ukořistěné glocky. Dixonová si vzala devatenáctku a prohlásila, že jí plně vyhovuje. O’Donnell prošel zbývající sedmnáctky a vybral tři nejlepší. Položil k nim zásobníky ze zamítnutých, aby mohli s Neagleyovou a Reacherem poprvé rychle nabít. Dixonová bude muset po prvních sedmnácti výstřelech nabít ručně. Což není žádný velký problém. Pokud se střelec nezapomene a náboje mu nedojdou uprostřed utkání. Reacher Dixonové věřil, že si dá pozor. Dřív to tak vždycky udělala.

Reacher se zeptal: „Jaké zabezpečení můžeme očekávat?“

„Rozhodně žádné primitivní,“ odpověděla Neagleyová. „Poplašné zařízení na bráně. Otvírač dveří na recepci bude v noci patrně napojený na senzor reagující na tělesné teplo. A bude tam nejspíš další poplašné zařízení. Plus senzory reagující na pohyb všude uvnitř. Plus poplašná zařízení na některých dveřích do kanceláří. Všechno připojené na telefon. A patrně mají i bezdrátovou zálohu, možná dokonce i přes satelit.“

„Kdo zareaguje?“

„Velice dobrá otázka. Asi ne policajti. Ti stojí na příliš nízké úrovni. Tipovala bych na vlastní ochranku.“

„Ne na vládu?“

„To by bylo určitě logické. Pentagon do nich cpe miliardy, takže člověk by si myslel, že vláda bude chtít být také zapojená. Ale myslím, že není. Ne všechno dává dneska smysl. Zadala letištní ochranu soukromým podnikatelům. A nejbližší pobočka DIA je pěkně daleko. Takže bych řekla, že New Age má ochranu ve vlastních rukách, ať už je Little Wing sebelepší.“

„Kolik času budeme mít po zdolání brány?“

„Kdo tvrdí, že ji zdoláme? Nemáme klíče a takový zámek nemůžeš otevřít zrezivělým hřebíkem. Patrně bychom nedokázali vypáčit jediný z jejich zámků.“

„Nelam si hlavu se zámky. Kolik času budeme mít, až pronikneme dovnitř?“

„Dvě minuty,“ odpověděla Neagleyová. „Za takovéhle situace musíme počítat jen se dvěma minutami.“

„Dobře,“ opáčil Reacher. „Vyrazíme v jednu ráno. Večeře v šest. Běžte si odpočinout.“

Ostatní zamířili ke dveřím od svých pokojů. Reacher je následoval, s klíčky od ukradeného chrysleru v ruce. Neagleyová se na něj tázavě podívala.

„Už ho nepotřebujeme,“ vysvětlil Reacher. „Vrátím jim ho. Ale nejdřív ho nechám umýt. Musíme se chovat jako slušní lidé.“

* * *

Reacher odjel s chryslerem zpátky na Van Nuys Boulevard, na sever od Ventura Freeway. Do ráje aut, kde po obou stranách operují nerůznější podnikatelé zapojení do světa motorových vozidel, hezky jeden vedle druhého. Samozřejmě prodejci nových i ojetých modelů, levných i drahých, nevkusných i decentních, obchody s pneumatikami, s koly, s mazacími oleji, s výfuky a tlumiči nárazů, s doplňky a také opravny, kde dokázali opravit promáčknutí, aniž by poškodili lak.

A myčky aut.

Ty nabízely široký výběr služeb. Strojní mytí, ruční mytí houbou, čištění podvozku párou, tři fáze voskování, kompletní servis bez zásahu řidiče. Reacher ujel jeden a půl kilometru, pak se stejnou cestou vrátil a vybral si čtyři myčky, které nabízely veškerou škálu služeb. Zastavil u první a požádal o celkovou péči. Auta se chopil roj mužů v overalech a Reacher se postavil na sluníčko a sledoval jejich počínání. Nejdřív vyluxovali vnitřek a pak protáhli auto na pohyblivém řetězu skleněným tunelem, kde na něj stříkala voda a nejrůznější pěny a tekutiny. Muži s houbami umyli plech a muži na umělohmotných schůdcích koženými hadříky střechu. Pak auto projelo pod řvoucím fénem na volnou plochu, kde se na něj vrhli muži s aerosoly a hadry. Nevynechali jediný milimetr a když skončili, auto zářilo čistotou a vlhce se lesklo olejnatými přípravky. Reacher zaplatil, rozdal spropitné, vytáhl z kapsy rukavice, navlékl si je a odjel.

Zastavil po sto metrech u další myčky, kterou si vybral, a požádal o zopakování celého procesu. Žena přijímající objednávky se zatvářila na okamžik zmateně, pak ale pokrčila rameny a přivolala pracovní četu. Reacher se postavil na sluníčko a sledoval představení. Luxování, šamponování, vnitřek, aerosoly a hadry. Zaplatil, rozdal spropitné, natáhl si rukavice a vrátil se k motelu.

Nechal auto v rohu parkoviště na sluníčku, aby oschlo. Pak prošel pěšky podél jednoho dlouhého bloku na Fontain Avenue. Našel obchod, který začínal jako lékárna a pak se z něj stala drogerie, kde se prodávalo nejrůznější drobné vybavení do domácnosti. Reacher vstoupil dovnitř a koupil čtyři baterky. Maglity na tři články, černé, natolik velké, aby se daly použít i jako obušek. Dívka na pokladně mu je zabalila do bílé tašky s nápisem Miluju LA, znázorněným třemi velkými písmeny a červeným srdcem. Reacher vyrazil zpátky k motelu, pohupoval za chůze taškou a naslouchal tichému šustění igelitu.

* * *

Představa, že si dají večeři zase v Denny’s, jim přišla neúnosná. Místo toho zavolali do Domino’s, objednali si pizzy a snědli je v neutěšeném salonku vedle prádelny. Napili se sodovky z hlučného červeného automatu přede dveřmi. Dokonalé jídlo na to, co měli v plánu. Něco prázdných kalorií, něco tuků, něco komplexních uhlovodanů. Energie, která se bude postupně uvolňovat a vystačí na dvanáct hodin. Před mnoha lety jim to tak vysvětlil vojenský lékař.

„Úkoly na dnešní noc?“ zeptal se O’Donnell.

„Tři,“ oznámil Reacher. „Za prvé, Dixonová si vezme za cíl recepci a pokusí se tam najít něco užitečného. Za druhé, Neagleyová najde kancelář dračice a udělá to samé. Ty a já prohledáme co nejvíc ostatních kanceláří. Od začátku do konce sto dvacet vteřin. Za třetí, až se objeví ochranka, identifikujeme její členy.“

„Počkáme po úderu někde v pozadí?“

„Já počkám,“ oznámil Reacher. „Vy se vrátíte.“

* * *

Reacher odešel k sobě na pokoj, vyčistil si zuby a dal si dlouhou horkou sprchu. Potom se natáhl na postel a usnul. Vnitřní hodiny ho probudily v půl jedné v noci. Protáhl se, opět si vyčistil zuby a oblékl se. Šedé džíny, šedá košile, zapnutá černá větrovka. Volně zavázané vysoké boty. Rukavice. Klíče od chrysleru v kapse kalhot, v druhé náhradní zásobník do glocku. Mobil ukořistěný ve Vegas v jedné kapse košile, vlastní mobil v druhé. Baterka v kapse od bundy, v druhé kapse glock. Nic jiného.

Ve dvanáct padesát vyšel na parkoviště. Ostatní už na něj čekali, mimo dosah jakéhokoliv světla.

„Dobře,“ prohlásil. Otočil se k O’Donnellovi a Neagleyové. „Vy pojedete hondami.“ Obrátil se k Dixonové. „Karlo, ty pojedeš mojí. Zaparkuješ ji někde nedaleko, předkem na západ a necháš v ní pro mě klíčky. Vrátíš se s Davem.“

Dixonová se podivila: „To se tam opravdu chystáš ten chrysler nechat?“

„Už ho nepotřebujeme.“

„Je plný našich otisků, vlasů a vláken.“

„Není. Postarala se o to činorodá četa na Van Nuys. Jedeme.“

Za starého zvyku se pozdravili jako baseballoví hráči bouchnutím zaťatými pěstmi a pak se rozešli a nastoupili do aut. Reacher vklouzl do chrysleru a nastartoval. Velký V-8 se pomalu a hlasitě rozbušil v temnotě. Slyšel, jak startují hondy. Jejich menší motory kašlaly a střílely a výfuky velkého kalibru burácely. Reacher vycouval z rohu, otočil se a rozjel se k výjezdu z parkoviště. Ve zpětném zrcátku viděl, jak se za ním vydávají tři páry jasných modrých světel. Zahnul na východ na Sunset, na jih na La Brea a potom opět na východ na Wilshire. Ostatní ho poslušně následovali, malý neuspořádaný konvoj držící se pospolu v řídkém nočním provozu.

ŠEDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

VELKÉ MĚSTO SE ZKLIDNILO, jakmile minuli park Macarthur a najeli na 110. Centrum na pravé straně bylo tiché a opuštěné. V Chinatownu zářila světla, ale nic se v něm nedělo, alespoň na první pohled z dálky. Opačným směrem se tyčil stadion Dodger, velký, tmavý a prázdný. Potom opustili dálnici a vnořili se do bludiště ulic vedoucích na východ. Nebylo snadné se v nich vyznat ani za dne, natož v noci. Reacher už ale cestu absolvoval třikrát, dvakrát jako spolujezdec a jednou jako řidič, tak předpokládal, že se mu podaří najít správné odbočky.

Což se mu také podařilo, bez nejmenších problémů. Tři bloky před budovou New Age zpomalil a nechal ostatní, aby ho dojeli. Pak s nimi opsal široký okruh kolem dvou bloků, v zájmu bezpečnosti. Potom užší kruh o poloměru jednoho bloku. Ve vzduchu se vznášel opar. Skleněná kostka vypadala tmavá a opuštěná. Okrasné stromy na pozemku ozařovala bodová světla a pár rozptýlených paprsků se odráželo v zrcadlových stěnách budovy, jinak ale nikde nic nesvítilo. Ostnatý drát na plotě měl v temnotě nevýrazný našedlý nádech a brána byla zavřená. Reacher u ní zpomalil, stáhl okénko, vystrčil paži, vztyčil palec v rukavici a zakroužil rukou jako baseballový rozhodčí signalizující oběh domů. Ještě jednou okolo. Projel s nimi tři čtvrtě okruhu a potom začal ukazovat k obrubníku, kde mají zůstat stát. Nejdřív Neagleyová, potom O’Donnell a nakonec Dixonová v jeho vlastním prelude. Pak zpomalil, zastavil, přejel si prstem po krku, jako by se podřezával, a ostatní vypnuli motory a vystoupili. O’Donnell došel až k bráně, vrátil se a oznámil. „Je to pěkně velký zámek.“ Reacher stále seděl za volantem na volnoběh běžícího chrysleru. Okénko měl pořád otevřené. Pravil: „Čím větší jsou, tím hůř dopadnou.“

„Uděláme to nepozorovaně?“

„Ne tak zcela,“ odpověděl Reacher. „Sraz u brány.“

Ostatní vykročili k bráně a Reacher zařadil rychlost a pomalu se za nimi rozjel. Všechny ulice kolem bloku New Age byly standardní šest metrů osmdesát čísel široké asfaltové pruhy, charakteristické pro nové průmyslové zóny. Bez chodníků. Typické LA. Třicet čtyři tisíce kilometrů povrchových komunikací a patrně méně než třicet čtyři tisíce metrů chodníků. Brána New Age stála zasazená v přibližně šest metrů hlubokém oblouku, aby před ní mohla zastavit přijíždějící vozidla a neblokovala vozovku. Od protilehlého obrubníku ji dělilo celkem dvanáct metrů osmdesát čísel. Maniakální část Reacherova mozku hned oznámila, že to je v metrické soustavě 1280 centimetrů. Po americku čtrnáct yardů, 504 stop nebo 0,795 míle. Zahnul o devadesát stupňů do oblouku před branou, srovnal volant a zajel s chryslerem na dva centimetry k bráně. Potom zase rovně vycouval, až se zadními koly dotýkal protějšího obrubníku. Sešlápl brzdu až k podlaze, přeřadil na drive a otevřel všechna čtyři okénka. Do auta se vevalil noční vzduch, ostrý a chladný. Ostatní ho sledovali a Reacher jim ukázal, kde chce, aby stáli. Dva na levé straně od brány a dva na pravé.

„Začněte odpočítávat čas,“ křikl. „Máte dvě minuty.“

Nechal nohu na brzdě, sešlápl plyn a počkal, až se v automatické převodovce nahromadí tlak. Chrysler se třásl, vzpínal a namáhal. Potom sundal nohu z brzdy, dupl na plyn a auto vystřelilo dopředu. Dvanáct metrů osmdesát čísel volného prostoru urazilo s kouřícími kvílejícími zadními koly a potom narazilo čelně do brány. Zámek okamžitě praskl, brána se rozletěla dozadu a v chrysleru explodoval tucet airbagů, zpod volantu, zpod přístrojové desky u spolujezdce, ze dveří a ze sedadel. Reacher na ně byl připravený. Řídil jednou rukou a druhou si držel před obličejem. Airbag na straně řidiče zastavil loktem. Žádný problém. Čtyři otevřená okénka zmírnila nárazovou vlnu a zachránila mu ušní bubínky. Ohlušil ho však třesk. Připadal si, jako by seděl v autě a někdo po něm vypálil čtyřiačtyřicítkou. Na čelní stěně budovy začalo blikat modré světlo. Možná ho doprovázela i siréna, ale to neslyšel.

Pedál plynu nechal sešlápnutý k zemi. Auto po nárazu na bránu na zlomek vteřiny zaváhalo, ale pak opět nabralo rychlost a zanechalo po sobě na parkovišti černou čáru. Reacher ho srovnal a risknul pohled do zpětného zrcátka. Ostatní utíkali za ním. Pohlédl dopředu, uchopil volant oběma rukama a namířil na dveře vedoucí do vestibulu s recepcí.

Když k nim dorazil, hnal se rychlostí osmdesát kilometrů v hodině. Přední kola udeřila do nízkého schodu, auto se vzneslo a proletělo dveřmi třicet čísel nad zemí. Sklo se roztříštilo, rámy se vyrvaly ze zdi a chrysler pokračoval prakticky bez zpomalení dovnitř. Se zablokovanými brzdami dopadl na břidlicovou podlahu, svezl se rovně dopředu, naprosto zdemoloval recepční pult, strhl stěnu za ním a skončil až po přední sklo zabořený v suti, na troskách recepčního pultu.

To Dixonové ztíží pátrání, pomyslel si Reacher.

Pak se však tímto problémem přestal zabývat, rozepnul si bezpečnostní pás a otevřel s námahou dvířka. Vyškrábal se ven a po čtyřech popolezl od auta. Všude kolem něj blikala drobná světélka poplašného zařízení. Pomalu se mu vracel sluch. Ječela pronikavá siréna. Postavil se a zahlédl, jak ostatní přeskakují trosky ve dveřích a vbíhají dovnitř. Dixonová zamířila přímo k recepci a O’Donnell s Neagleyovou k ústí chodby, odkud dvakrát vyšla dračice. Baterky už měli rozsvícené a jasné kužele světla se probíjely oblaky bílého zvířeného prachu. Reacher vytáhl vlastní baterku, zapnul ji a následoval je.

Uplynulo jednadvacet vteřin, pomyslel si.

V polovině chodby byly dva výtahy. Panely hlásaly, že budova má tři patra. Reacher se nepokusil výtahy přivolat. Usoudil, že poplašné zařízení je už znehybnilo. Místo toho otevřel přilehlé dveře a vyrazil nahoru po schodišti. Po dvou schodech najednou až do třetího patra. Siréna se ve schodišťové šachtě nesnesitelně rozléhala. Vyřítil se do chodby v třetím patře. Nepotřeboval baterku. Světla poplašného zařízení osvětlovala chodbu jako nějakou pekelnou diskotéku. Obě strany chodby lemovaly v šestimetrových odstupech dveře z javorového dřeva. Kanceláře. Dveře měly jmenovky. Dlouhé černé umělohmotné obdélníčky s bílými písmeny. Přímo před ním se Neagleyová snažila vykopnout dveře s jmenovkou Margaret Berensonová. V přerušovaném poplašném světle vypadaly její pohyby podivně trhaně. Dveře odmítaly povolit. Neagleyová vytáhla glock a vypálila tři mířené rány na zámek. Tři hlasité detonace. Z vyhazovacího portu pistole vypadly tři prázdné nábojnice, odkutálely se po koberci a zůstaly ležet, zmrazené blikajícím světlem do dlouhého zlatého řetězu. Neagleyová opět kopla do dveří a dveře se otevřely. Vešla dovnitř.

Reacher pokračoval dál. Uplynuly padesát dvě vteřiny, pomyslel si.

Minul dveře označené Allen Lamaison. Šest kroků po koberci ho dovedlo k dalším dveřím: Anthony Swan. Reacher se zapřel o protější stěnu, vzepjal se a kopl vší silou podpatkem do zámku. Javorové dřevo se roztříštilo, dveře se prohnuly, ale západka nepovolila. Reacher ji přemluvil prudkým úderem dlaní v rukavici.

Uplynuly šedesát tři vteřiny, pomyslel si.

Znehybněl a přejel kuželem světla po kanceláři mrtvého přítele. Zůstala nedotčená. Jako by si Swan jen odskočil na záchod nebo na oběd. Na věšáku visela bunda. Khaki, stará, obnošená, s kostkovanou podšívkou jako bunda na golf, krátká a široká. Kancelářské skříně. Telefony. Kožené křeslo s prosezeným obrysem těžkého soudkovitého muže. Na psacím stole počítač. A nový nepopsaný poznámkový blok. A tužky a pera. Sešívačka. A nízká hranička papírů.

Na hraničce těžítko. Kus sovětského betonu, nepravidelný, velký jako pěst, šedivý, ohlazený častým užíváním do mastného lesku, na jedné ploché straně stále modročervené stopy po graffiti.

Reacher přistoupil k psacímu stolu a zastrčil si těžítko do kapsy. Sebral hraničku papíru, pevně ji stočil a dal si ji do druhé kapsy. Najednou si uvědomil měkkost pod nohama. Posvítil si baterkou dolů. Rozzářily se na něj syté červené barvy. Ozdobné vzory. Hustý vlas. Orientální koberec. Zbrusu nový. Vybavil se mu provaz na Orozcových zápěstích a kotnících a vzpomněl si na slova Curtise Mauneyho: Je to sisalový výrobek z indického subkontinentu. Musel se k nám dostat s něčím, co odtamtud importujeme.

Uplynulo osmdesát devět vteřin, pomyslel si. Zbývá třicet jedna.

Přešel k oknu. Hluboko dole ve tmě zahlédl Karlu Dixonovou, už na cestě z parkoviště. Kalhoty a bundu měla pokryté bílým prachem. Vypadala jako duch. Od toho, jak se plazila v suti z probořené zdi, usoudil Reacher. Nesla papíry a jakýsi bílý pořadač. V krátkých intervalech na ni dopadalo modré světlo pulzující vepředu na budově.

Zbývá dvacet šest vteřin.

Zahlédl, jak dole vyběhl O’Donnell, jako by prchal z hořícího domu. Dělal dlouhé kroky a tiskl si cosi na prsa. A pak o vteřinu později Neagleyová. Běžela tak rychle, že jí vlály vlasy. Pohybovala pažemi jako písty a v obou rukách svírala zelené desky.

Zbývá devatenáct vteřin.

Reacher přešel po kanceláři a jemně pohladil bundu na věšáku po rameni, jako by v ní Swan ještě byl. Pak se vrátil k psacímu stolu a sedl si do křesla. Zaskřípalo pod váhou jeho těla. Jasně to zaslechl i přes kvílení sirén.

Zbývá dvanáct vteřin.

Pohlédl ven do šílených záblesků v chodbě. Věděl, že by stačilo počkat. Dříve či později, možná za necelou minutu, by se vynořili muži, kteří zabili jeho přítele. Pokud by jich nebylo víc než třicet čtyři, ani by se nemusel zvednout a oddělal by je jednoho po druhém.

Zbývá pět vteřin.

Až na to, že to samozřejmě nešlo. Nikdo není tak hloupý. Až by se ve dveřích navršily tři čtyři mrtvoly, stáhl by se zbytek mužů do chodby a začal uvažovat o slzném plynu, posile a neprůstřelných vestách. Možná by je dokonce napadlo zavolat policajty nebo FBI. A Reacher věděl, že by si nemohl být jistý, jestli skolil správné muže, alespoň do té doby, než by po třech čtyřech dnech obléhání podlehl vycvičenému týmu SWAT.

Zbývá jedna vteřina.

Vyletěl z křesla a rozbitými dveřmi ven z kanceláře, skočil doleva do chodby a doprava na schodiště. Neagleyová zaklínila dveře, aby je měl otevřené. Do přízemí se vyřítil deset vteřin po stanovené lhůtě. Udělal kličku kolem nehybného chrysleru ve vestibulu a na parkovišti měl už patnáctivteřinové zpoždění. Rozbitou bránou se dostal na ulici, se čtyřicetivteřinovým zpožděním. Pak se rozběhl k bledému přízraku stříbrného prelude. Stálo sto metrů od něj, vzdálené, nevinné a opuštěné. Obě další hondy zmizely. Urazil těch sto metrů za dvacet vteřin a vrhl se dovnitř. Zabouchl za sebou dvířka, napřímil se a opřel se o opěradlo. Ztěžka oddechoval, otevřenými ústy. Otočil hlavu a zahlédl v dálce jeden pár reflektorů. Rychle se přibližovaly, směrem k němu, opisovaly oblouky kolem rohů a při brzdění se sklápěly k zemi.

ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

CELKEM SE PŘIHNALA TŘI AUTA. Zprudka zabrzdila na ulici před rozbitou bránou a zůstala tam stát, v náhodných úhlech, s běžícími motory a reflektory rozsvícenými do nočního oparu. Zbrusu nové chryslery, model 300C, tmavě modré, velice podobné tomu, který už parkoval ve vestibulu New Age.

Z chrysleru vystoupilo celkem pět mužů. Dva z prvního, jeden z druhého a jeden ze třetího. Reacher byl sto metrů daleko a pozoroval je přes zabarvené sklo a roh plotu New Age. Oslňovaly ho tři páry reflektorů a moc toho neviděl. Ale zdálo se, že muž, který přijel druhým autem, má velení. Štihlý, v krátkém pršiplášti, nejspíš černém. Pod ním měl bílé tričko. Díval se na prolomenou bránu a gestikuloval na ostatní, aby se k ní nepřibližovali, jako by tam hrozilo nebezpečí.

Bývalý policajt, pomyslel si Reacher. Instinktivně se snaží zabránit poškození stop na místě činu.

Pak všech pět mužů vytvořilo sevřenou klínovitou formaci a velitel v pršiplášti zaujal postavení na špici nejblíž k troskám. Pohnuli se dopředu, pomalu a opatrně, lehce předklonění a s nataženými hlavami, jako by nechápali, co to vlastně vidí. Pak se zarazili, rychle zacouvali a postavili se za svá auta.

Zase ne až tak hloupí, pomyslel si Reacher. Napadlo je, že by se mohlo jednat o léčku. Můžeme být ještě uvnitř.

Reacher je pozoroval tak dlouho, až začal rozeznávat ve tmě podrobnosti. Potom vzal mobil ukořistěný ve Vegas a probojoval se nabídkou k poslednímu volanému číslu. Stiskl zelené tlačítko, přiložil si telefon k uchu a okénkem auta sledoval, který z pěti mužů zareaguje.

Sázel na muže v pršiplášti.

Chybně.

Nezareagoval ani jeden z mužů.

Ani jeden z nich nevytáhl mobil a nepodíval se, kdo mu volá. Telefon u Reacherova ucha vyzváněl a vyzváněl a pak naskočila hlasová schránka. Reacher ukončil volání, zkusil to ještě jednou a opět se nic nestalo. Pozorně muže sledoval a viděl, že ani jeden nehnul brvou. Nepřipadalo v úvahu, aby bezpečnostní ředitel vyrazil do mimořádné akce bez zapnutého mobilu. A nepřipadalo v úvahu, aby v tak vyhrocené situaci ignoroval volání. Proto ani jeden z nich nebyl bezpečnostní ředitel. S mužem v pršiplášti se mýlil. Stál přinejlepším až na třetí příčce a zaskakoval za Swana na druhé pozici. A jako třetí v pořadí se také choval. Byl pomalý a těžkopádný. Nedokázal se instinktivně rozhodnout pro nejlepší taktiku. Kdyby měl alespoň trochu mozkových buněk, dávno by věděl, jak se zachovat. Malá čtvercová budova, potenciální ozbrojení nepřátelé uvnitř, tři bytelná auta k dispozici. Řešení se přímo nabízelo. Všechna tři auta vjedou dovnitř, velkou rychlostí, různými směry, obkrouží budovu, upoutají na sebe palbu, dva muži proniknou zadem, dva předem, záležitost vyřízena.

Civilisté, pomyslel si Reacher.

Čekal.

Muž v pršiplášti konečně dospěl k správnému rozhodnutí. S bolestnou pomalostí, ale přece jen vydal potřebný rozkaz. Všichni zase nastoupili, chvíli manévrovali a pak se plnou rychlostí vřítili na parkoviště. Reacher pozoroval, jak několikrát obkroužili budovu, a potom nastartoval hondu a zamířil na západ.

* * *

Reacher zůstal v postranních uličkách a nevyjel na dálnici. Všiml si, že dálnice se v noci hemží policajty, a jinde žádné neviděl. Opatrnost matka moudrosti. U stadionu Dodgers se ztratil a zamotal tak, že se vynořil u akademie losangeleská policie. Zastavil v Echo Parku a spojil se telefonem s ostatními. Už se blížili domů. Táhli umírněnou rychlostí na západ jako bombardéry vracející se z nočního náletu.

* * *

Přesně ve tři ráno se sešli v O’Donnellově pokoji. Ukořistěné dokumenty vyrovnali do třech úhledných hromádek na postel. Reacher vytáhl z kapsy Swanovy stočené papíry a přidal je k nim. Nedozvěděli se z nich nic zajímavého. Většinou to byla jen memoranda týkající se požadavků na budoucí přesčasy sekretářek. Zbytek ospravedlnění přesčasů, které už odpracovaly.

O’Donnellova sbírka také nepřinesla nic zajímavého, ale svým nulovým obsahem byla i poučná. Přinesla důkaz o tom, že skleněná kostka je výlučně administrativní budova. Nechali ji poměrně nezabezpečenou, protože se v ní nenacházelo nic, co by stálo za ukradení. Probíhaly v ní sice jakési bezvýznamné designérské práce a zanedbatelný vývoj pár komponentů, ale většinu čtverečních metrů zabíraly manažerské funkce. Personální oddělení, finanční oddělení, běžná doprava, údržba a byrokracie. Nic tak moc důležitého.

Čímž se ještě zvýšila nutnost zjistit, kde stojí továrna.

A přesně proto znamenal nález Dixonové obrovský průlom. Prohrabala trosky recepce, vlezla pod chrysler a za necelých padesát vteřin narazila na ryzí zlato. Ve zbytcích zamčené zásuvky našla interní telefonní seznam New Age. Nyní ležel na posteli, silný svazek volných listů sepnutý třemi kroužky v bílém pořadači, trošku pomlácený a značně zaprášený. Na obalu měl firemní logo New Age a na většině listů stála jména, která jim nic neříkala, společně se čtyřmístnými linkami. Ale hned na začátku našli názorné schéma znázorňující firemní strukturu. Jména byla v rámečcích a rámečky spojovaly linky, sestupně podle hierarchie. Bezpečnostní divizi řídil Allen Lamaison. Zástupce mu dělal Tony Swan. Od Swana vedly linky k dalším dvěma podřízeným a od nich se vějířovitě rozevíralo pět linek k dalším pěti mužům, z nichž jeden se jmenoval Saropian a byl stejně mrtvý jako Tony, v základech hotelu ve Vegas. Celkem devět pracovníků, dva po smrti, sedm naživu.

„Zalistuj dozadu,“ poradila Dixonová.

Poslední sekce obsahovala čísla účtů FedExu, UPS a DHL. Plus plné adresy a přímá telefonní čísla dvou poboček New Age, které kurýrní služba potřebovala. Skleněná kostka ve východním LA a kancelář v Coloradu.

A pak následovala třetí adresa, bizarně označená tučnou podtrženou poznámkou: Žádné dodávky na tuto adresu.

Byla to adresa továrny, kde se vyráběla elektronika.

Nacházela se v Highland Parku, na půl cestě mezi Glendale a South Pasadenou. Deset kilometrů severovýchodně od centra, čtrnáct kilometrů východně od jejich motelu.

Natolik blízko, aby se vyplatilo zajet se tam podívat. „Otoč o pár stránek dozadu,“ požádala Dixonová.

Reacher uposlechl. Narazil na seznam telefonních linek v továrně vyrábějící elektroniku.

„Podívej se na P,“ řekla Dixonová. Oddíl P začínal jménem Pascoe a končil jménem Purcell. V polovině byli Piloti.

Dixonová prohlásila: „Našli jsme ten vrtulník.“

Reacher přikývl. Pak se na ni usmál. Představil si, jak přibíhá s baterkou v ruce do vestibulu a po padesáti vteřinách se vrací pokrytá prachem. Jeho starý tým. Mohl je podat do Atlanty a oni by se vrátili s receptem na kolu.

Neagleyová ukořistila osobní svazky celé bezpečnostní divize. Devatero zelených desek. Jedny Saropiana a jedny Tonyho Swana. Reacher se do nich nepodíval. Nemělo by to cenu. Začal šéfem, Allenem Lamaisonem. K první stránce byla přiložená fotografie z polaroidu. Lamaison v plné kráse. Udělaný muž se širokou šíjí, tmavýma prázdnýma očima a ústy příliš malými v porovnání s čelistí. Na další stránce následovaly osobní údaje. Lamaison si odpracoval celkem dvacet let na losangeleském policejním oddělení a posledních dvanáct let působil v loupežích-vraždách. Bylo mu čtyřicet devět.

Pak si Reacher prohlédl svazky obou mužů na třetí příčce v hierarchii. První se jmenoval Lennox. Jednačtyřicetiletý, bývalý policajt z losangeleského oddělení, šedivé vlasy ostříhané na ježka, udělaný, masitý červený obličej.

Druhý byl muž v pršiplášti. Jmenoval se Parker. Dvaačtyřicetiletý, bývalý policajt z losangeleského oddělení, vysoký, štíhlý, bledý obličej s tvrdými rysy, znetvořený zlomeným nosem.

„Všichni bývalí policajti z losangeleského oddělení,“ upozornila Neagleyová. „Skončili přibližně ve stejnou dobu.“

„Po skandálu?“

„Nějaký skandál se vždycky najde. Odejít z losangeleského oddělení z jiného důvodu je statisticky dost obtížné.“

„Mohl by tvůj asistent v Chicagu zjistit, co prováděli v minulosti?“

Neagleyová pokrčila rameny. „Možná bychom se mohli nabourat do jejich počítače. A známe pár lidí. Třeba by si pustili pusu na špacír.“

„Co má Berensonová na podlaze v kanceláři?“

„Nový orientální koberec. Perský styl, ale téměř jistě kopie z Pákistánu.“

Reacher přikývl. „Swan měl stejný. Museli je položit po celém manažerském patře.“

Neagleyová vzala mobil a nechala svému asistentovi vzkaz v hlasové schránce. Reacher odložil Parkerovy desky stranou a podíval se na fotografie zbývajících čtyř pěšáků. Pak jejich desky zavřel a položil je na Parkerovy, jako by chtěl vytvořit samostatnou kategorii.

„Všech těchhle pět jsem dneska v noci viděl,“ oznámil.

„Jací jsou?“ zeptal se O’Donnell.

„Mizerní. Neskutečně pomalí a hloupí.“

„Kde byli zbývající dva?“

„Patrně v Highland Parku. Tam, kde potřebují esa,“ opáčil Reacher.

O’Donnell k němu posunul patery vydělené desky a zeptal se. Jak jsme mohli ztratit čtyři muže proti takovým břídilům?“

„To nevím,“ odpověděl Reacher.

ŠEDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

NAKONEC UDĚLAL REACHER přesně to, co tušil, že udělá. Otevřel osobní složku Tonyho Swana. Nedostal se dál než k fotografii z polaroidu. Byla rok stará, zdaleka nedosahovala ateliérové kvality, ale pořád byla jasnější než záběr z bezpečnostní videokamery. Deset let po odchodu z armády měl Swan kratší vlasy, než když sloužil. Tenkrát už mezi mužstvem a poddůstojníky začalo šílenství s vyholenými hlavami, ale nerozšířilo se mezi důstojníky. Swan nosil normální účes, s pěšinkou a ulízaný. Během let mu ale musely prořídnout vlasy a přešel na centimetrového ježka. V armádě je měl hnědé. Nyní špinavě šedivé. Pod očima mu visely váčky a čelisti se mu obalily svaly a tukem. Už i tak široká šíje mu ještě víc zbytněla. Připomínala pneumatiku od auta. Reachera překvapilo, že někdo vyrábí košile s tak velkými límci.

„Co dál?“ otázala se Dixonová do ticha. Reacher věděl, že se neptá jen ze zájmu. Chtěla ho zarazit ve čtení. Z ohleduplnosti, aby se netrápil. Reacher zavřel složku. Odložil ji na postel daleko od ostatních, jako kategorii samu pro sebe. Swan si nezasloužil, aby ho někdo spojoval s takovými lidmi, dokonce ani na papíře.

„Kdo věděl a kdo letěl,“ odpověděl Reacher. „Přesně to potřebujeme zjistit. Ostatní můžou ještě chvíli žít.“

„Kdy to zjistíme?“

„Ještě dneska. Ty a Dave zajedete omrknout Highland Park. Já se s Neagleyovou vrátím do východního LA. Za hodinu. Tak si běžte lehnout a nezaspěte.“

* * *

Reacher s Neagleyovou opustili motel v pět ráno, ve dvou hondách, jednu ruku na volantu a v druhé telefon jako každý, kdo dojíždí do práce. Reacher oznámil, že předpokládá, že když se rozpoutal poplach, Lamaison s Lennoxem se rozjeli přímo do Highland Parku. Usoudil, že na základě standardních předpisů pro mimořádnou situaci, protože Highland Park byla mnohem citlivější lokalita. Útok ve východním LA mohl sloužit jen k odvedení pozornosti. Ale v noci se nic dalšího nestalo, tak se uklidnili a zajeli se podívat na místo skutečného činu. Prohlásili skleněnou kostku za neschopnou provozu a dali všem den volna. Až na vedoucí manažery, které povolali, aby provedli inventuru a nahlásili škody a všechno, co zmizelo.

Neagleyová s jeho analýzou souhlasila. A bez ptaní pochopila zbytek plánu, což byl jeden z důvodů, proč ji měl Reacher tolik rád.

* * *

Zastavili sto metrů od sebe v různých ulicích, nenápadní, ale s dobrým výhledem. Slunce se vyhouplo nad horizont a nastalo šedavé svítání. Reacher parkoval padesát metrů od budovy New Age a viděl, jak se jeho auto odráží v zrcadlovém skle, malé, vzdálené a anonymní, jedno ze stovek rozesetých po okolí. Ke zničenému vestibulu nacouval náklaďák s otevřenou plošinou. Od plošiny se vinulo ocelové lano a mizelo v přítmí vestibulu. Muž jménem Parker si ještě nesundal pršiplášť. Řídil celou operaci. Pomáhal mu jeden z pěšáků. Reacher usoudil, že ostatní odjeli do Higland Parku vystřídat Lamaisona s Lennoxem.

Ocelové lano sebou škublo, napjalo se a začalo se navíjet. Z vestibulu se vynořil pozadu chrysler, o něco pomaleji, než do něj zajel. Měl poškrábaný lak a trochu pomačkaný předek. Přední sklo bylo hvězdicovitě popraskané a lehce prohnuté. Ale celkově neutrpěl žádnou velkou škodu. Jemný jako kladivo a stejně zranitelný. Vyhoupl se na plošinu a řidič upevnil řemeny kola a odjel. Jakmile chrysler zmizel, vjelo na parkoviště jeho nepoškozené dvojče. Další modrý chrysler, model 300C, rychlý a sebevědomý. Zastavil hned za plotem a vystoupil z něj Allen Lamaison, aby si prohlédl vylomenou bránu.

Reacher ho okamžitě poznal podle fotografie ve složce. Ve skutečnosti byl asi sto osmdesát tři čísla vysoký a vážil zhruba sto deset kilo. Mohutná ramena, úzké boky, hubené nohy. Působil rychle a agilně. Měl na sobě šedý oblek s bílou košilí a červenou kravatou. Kravatu si přidržoval jednou rukou na prsou, i když nefoukal vítr. Věnoval bráně krátký pohled, zase nastoupil a projel přes parkoviště. Podruhé vystoupil u rozbitých dveří a dal se do hovoru s Parkerem v pršiplášti.

Reacher vytáhl pro jistotu telefon z Vegas a zavolal na známé číslo. Lamaison padesát metrů od něj zajel rukou do kapsy a vytáhl svůj mobil. Podíval se, kdo mu volá, a strnul.

Mám tě, pomyslel si Reacher.

Neočekával odpověď. Ale Lamaison hovor přijal. Otevřel telefon, přitiskl si ho k obličeji a vyštěkl: „Co chcete?“

„Optat se, jaký máte dneska den,“ sdělil Reacher.

„Teprve začal,“ odpověděl Lamaison.

„Jakou jste měl noc?“

„

„Zabiju vás.“

„O to se už pokoušela spousta lidí,“ opáčil Reacher. „Pořád jsem tady. Na rozdíl od nich.“

„Kde jste?“

„Stáhli jsme se z města. V zájmu bezpečnosti. Ale vrátíme se. Možná příští týden, možná příští měsíc, možná příští rok. Radši se naučte dívat přes rameno. Budete to dělat hodně často.“

„Nebojím se vás.“

„V tom případě jste hlupák,“ pravil Reacher a ukončil hovor. Viděl, jak Lamaison zůstal zírat na telefon, a potom vymačkal číslo. Nevolal ale zpátky. Reacher čekal, ale jeho telefon nezazvonil a Lamaison začal mluvit, očividně s někým jiným.

* * *

O deset minut později se objevil Lennox v dalším modrém chrysleru. Černý oblek, šedivý ježek, udělaný, masitý červený obličej. Další číslo tři, Swanův podřízený, Parkerův rovnocenný kolega. Vyndal z auta papírový tác s kelímky s kávou a zmizel v budově. Za padesát minut se dostavila Margaret Berensonová. Dračice. V sedm hodin ráno. Přijela ve středně velké stříbrné toyotě. Zabočila z ulice doprava, projela přes parkoviště a zastavila úhledně na místě u dveří. Pak se propletla přes trosky do vestibulu. Krátce se vynořil Lamaison a poslal zbylého pěšáka držet hlídku k bráně. Parker vytvořil druhou linii u dveří. Pořád měl na sobě pršiplášť. Dorazili další dva manažeři. Patrně finance a správa budovy. Strážný jim pokynul, že mohou projet neexistující bránou, a Parker je pustil do dveří. Pak se zjevil jakýsi vrchní ředitel. Postarší muž v jaguáru, úcta na bráně, Parker v pozoru. Stařík s ním prohodil několik slov přes okýnko a zase odjel. Vedoucí činitel, který si nehodlá špinit ruce. Pak se všechno uklidnilo a klid trval další dvě hodiny.

* * *

Zhruba uprostřed čekání zavolala Dixonová z Highland Parku. V šest hodin ráno zaujali s O’Donnellem postavení. Viděli, jak přijeli tři pěšáci. A jak odjeli Lamaison a Lennox. Sledovali, jak přicházejí do práce dělníci. Pak kolem továrny opsali okruh o poloměru dvou bloků, aby si udělali ucelený obrázek.

„Tohle je místo, co jsme hledali,“ oznámila Dixonová. „Rozličné budovy, skutečný plot, vynikající zabezpečení. A vzadu mají přistávací plochu pro vrtulníky. Jeden na ní stojí. Bílý Bell 222.“

* * *

V půl deváté ráno se vynořila dračice. Prokličkovala mezi troskami, na okamžik se zastavila na nízkém schůdku před vestibulem a pak vykročila ke své toyotě. Reacherovi zazvonil mobil. Laciný model na kartu z Radio Shack, ne ukořistěný ve Vegas. Byla to Neagleyová.

„Pojedem oba?“ zeptala se.

„Rozhodně,“ odpověděl Reacher. „Ty v závěsu, já v pozadí. Je na čase, abychom se trochu pobavili.“

Navlékl si rukavice a nastartoval hondu ve stejném okamžiku, kdy Berensonová toyotu. Při příjezdu zabočila doprava, takže při odjezdu zabočí doleva. Reacher se odlepil od obrubníku, ujel dvacet metrů a otočil v ústí nejbližší postranní ulice do protisměru. Byl celý ztuhlý po dlouhém sezení. Pomalu se vrátil, podél plotu New Age. Berensonová projížděla parkovištěm. O blok dál viděl pomalu se sunoucí hondu Neagleyové. Zanechávala se sebou oblak bílé páry. Berensonová se dostala ke zničené bráně a bez zastavení jí projela. Zabočila doleva. Neagleyová zabočila také doleva a přilepila se dvacet metrů za ni. Reacher zpomalil, počkal, zahnul a napojil se sedmdesát metrů za Neagleyovou a devadesát za Berensonovou.

ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

PRELUDE BYLO NÍZKO posazené kupé, a proto neměl Reacher zrovna nejlepší úhel, ale většinu času viděl stříbrnou toyotu před sebou poměrně slušně. Berensonová se držela hluboko pod maximální povolenou rychlostí. Možná měla nastřádané trestné body. Nebo cosi v paměti. Jizvy po autonehodě byly v jejích vzpomínkách živější než v obličeji. Zabočila doprava na silnici zvanou Huntington Drive. Reacherovi přišlo to jméno povědomé. Pokud se nemýlil, bývala tahle ulice dřív součástí staré Route 66. Berensonová se po ní vydala na severovýchod. Reacher si začal prozpěvovat starou tuláckou odrhovačku. Potom přestal. Berensonová zpomalila a dala levý blinkr. Chystala se odbočit doleva směrem na South Pasadenu.

Zazvonil mu telefon. Neagleyová.

„Už jsem za ní moc dlouho,“ postěžovala si. „Objedu další blok. Ty se na ni nalep.“

Reacher nezavěsil a sešlápl plyn. Berensonová zabočila na Van Home Avenue. Reacher zabočil v padesátimetrovém závěsu za ní. Neviděl ji. Silnice se příliš kroutila. Znovu sešlápl plyn, vyrazil, projel poslední zatáčkou a zahlédl ji padesát metrů před sebou. Ukázněně zpomalil a ve zpětném zrcátku viděl, že Neagleyová se opět vynořila.

Monterey Hills přešly do South Pasadeny a silnice na hranici města změnila jméno na Via Del Rey. Hezké jméno, hezké místo. Kalifornský sen.

Nízké kopce, točité ulice, stromy, věčné jaro, neuvadající záplava květů. Reacher vyrůstal na neutěšených vojenských základnách v Evropě a Pacifiku a lidé mu dávali obrázkové knihy, aby mu předvedli, jak krásně vypadá jeho domov. Většina obrázků vypadala jako South Pasadena.

Berensonová zahnula doleva, potom doprava a zajela do tiché jednosměrky. Reacher zahlédl malé půvabné domky koupající se v ranním slunci. Nezabočil do ní. Jeho frajerská honda byla anonymní ve většině částí LA, ale ne v takovémhle sousedství. Zabrzdil a zastavil třicet metrů za jednosměrkou. Neagleyová zastavila za ním.

„Co teď?“ zeptala se do telefonu.

Navštívit někoho, kdo se vrátil domů, se dá dvěma způsoby. Buď dotyčného necháte usadit a pak mu předložíte dobrý důvod, proč vás má pustit dovnitř, nebo vyrazíte přímo za ním a překvapíte ho, ještě když má klíče v ruce nebo otevřené dveře.

„Teď,“ rozhodl Reacher.

Vystoupili, zamkli auta a rozběhli se. Což bylo naprosto v pořádku. Osamělý běžící muž vypadá podezřele. Osamělá běžící žena jen málokdy. Muže a ženu, kteří běží společně, považují náhodní pozorovatelé obvykle za kamarády sportovce nebo za rozdováděný milenecký pár.

Zahnuli do jednosměrky a zpočátku nic neviděli. Ulice se zvedala a uhýbala. Zatáčkou se prohnali právě včas, aby zahlédli, jak se u domu přibližně v třetině ulice na levé straně otevírají dveře od garáže. Stříbrná toyota Berensonové čekala na asfaltové příjezdové cestě. Dům byl malý a upravený. Obložený cihlami. S natřenými dřevěnými rámy. Zahrada plná kamenů, štěrku a nejrůznějších barevných květin. Na garáži obruč na košíkovou. Zvedající se dveře odhalily nejrůznější dětské náčiní narovnané u stěny. Kolo, skateboard, malá baseballová pálka, chrániče na kolena, helmy, rukavice.

Zhasla brzdová světla a toyota se zasunula dovnitř. Neagleyová nasadila sprint. Byla o hodně rychlejší než Reacher. Do garáže se dostala v okamžiku, kdy dveře začaly klesat. Reacher dorazil deset vteřin po ní a musel nohou ošálit bezpečnostní zařízení. Počkal, až se dveře zase zvednou do výšky pasu, a pak vklouzl dovnitř.

Margaret Berensonová už byla venku z auta. Neagleyová ji držela jednou rukou v rukavici za vlasy a druhou jí svírala za zády zápěstí. Berensonová se bránila, ale jen trochu. Úplně přestala, když ji Neagleyová přitlačila dolů a dvakrát jí klepla hlavou o kufr toyoty. Berensonová rázem ochabla a rozvřískala se. Nechala toho, když ji Neagleyová zase narovnala, otočila k Reacherovi a Reacher ji uhodil do solaru, jednou a jemně, jen tak, aby jí vyrazil vzduch z plic.

Pak ustoupil, stiskl tlačítko a dveře začaly opět klesat. U stropu visela žárovka a když dveře utnuly sluneční jas, nahradila ho tlumeným žlutým světlem. V pravém zadním rohu garáže byly dveře vedoucí ven a vlevo dveře do domu. Měly vedle sebe destičku poplašného zařízení.

„Je zapnuté?“ zeptal se Reacher.

„Ano,“ odpověděla Berensonová zadýchaně.

„Není,“ prohlásila Neagleyová. Kývla bradou ke kolu a skateboardu. „Dítěti je přibližně dvanáct. Mámu dneska povolali brzy do práce. Dítě muselo samo na školní autobus. Což je pro něj pravděpodobně neobvyklé. Nastavení poplašného zařízení nepatří k jeho ranním rituálům.“

„Možná ho nastavil táta.“

„Táta je dávno pryč. Máma nenosí snubní prstýnek.“

„Přítel?“

„Nedělej si legraci.“

Reacher dveře zkusil. Byly zamčené. Vytáhl klíče ze zapalování toyoty, projel palcem po kroužku a našel klíč od domu. Krásně zajel do zámku a Reacher s ním otočil. Dveře se otevřely. Bez varovného zapípání. A ani po třiceti vteřinách se nerozblikala světla a nerozhoukala siréna.

„Vykládáte spoustu lží, paní Berensonová,“ pravil.

Berensonová neodpověděla.

Neagleyová upozornila. „Je z lidských zdrojů. Přesně takhle se tam pracuje.“

Reacher podržel dveře a Neagleyová odvlekla Berensonovou prádelnou do kuchyně. Dům postavili, ještě než architekti začali dělat kuchyně velké jako hangáry, takže to byla jen malá čtvercová místnost plná poněkud zastaralých skříní a spotřebičů. Stál v ní stůl a dvě židle. Neagleyová Berensonovou přinutila, aby si na jednu sedla, a Reacher se vrátil do garáže, prohrabal několik polic a našel poloplný kotouč izolepy. V rukavicích nemohl odloupnout konec, tak kotouč odnesl do kuchyně a pomohl si nožem ze špalku z javorového dřeva. Pak připoutal Berensonovou k židli. Omotal ji izolepou kolem těla, paží a nohou. Velice rychlá a účinná metoda.

„Sloužili jsme v armádě,“ oznámil. „Ale o tom jsme se, tuším, už zmínili. Když jsme potřebovali informace, obrátili jsme se jako na prvního na úředníka roty. A to jste vy. Tak spusťte.“

„Jste šílenec,“ opáčila Berensonová.

„Povězte mi o té bouračce.“

„O jaké bouračce?“

„Jak po ní máte ty jizvy.“

„To už je dávno.“

„Byla hrozná?“

„Příšerná.“

„Tohle bude mnohem horší.“ Reacher odložil kuchyňský nůž na stůl a přidal k němu glock z jedné kapsy a Swanův kus betonu z druhé. „Bodné rány, střelné rány, poranění tupým předmětem. Dám vám na vybranou.“

Berensonová se rozplakala. Začala ze sebe vydávat naříkavé vzlyky bezmoci a beznaděje. Třásla se jí ramena, poklesla jí hlava a do klína jí odkapávaly slzy.

„To vám nepomůže,“ prohlásil Reacher. „Pláčete před nesprávným chlapem.“

Berensonová pozvedla hlavu, otočila se a pohlédla na Neagleyovou.

Neagleyová se tvářila stejně vřele jako Swanův kus betonu.

„Spusťte,“ nakázal Reacher.

„Nemůžu,“ vzlykla Berensonová. „Ublížil by mému synovi.“

„Kdo?“

„To vám nesmím říct.“

„Lamaison?“

„Nemůžu vám to říct.“

„Je načase, abyste se, Margaret, rozhodla. Potřebujeme vědět, kdo věděl a kdo letěl. Právě v tuhle chvíli podezíráme i vás. Jestli se chcete očistit, pusťte se do vyprávění.“

„Ublíží mému synovi.“

„Lamaison?“

„Nemůžu vám říct kdo.“

„Podívejte se na to z naší strany, Margaret. V případě pochybností se vypořádáme i s vámi.“

Berensonová neodpověděla.

„Buďte rozumná, Margaret,“ pobídl ji Reacher. „Ať už vám vyhrožuje se synem kdokoliv, je ve vašem vlastním zájmu, aby byl mrtvý. Pak už nikomu neublíží.“

„Na to se nemohu spolehnout.“

„Zastřel ji,“ poradila Neagleyová. „Mrhá naším časem.“

Reacher přistoupil k ledničce a otevřel ji. Vyndal z ní umělohmotnou láhev vody Evian. Stolní, francouzské, třikrát dražší než benzin. Odšrouboval uzávěr a zhluboka se napil. Nabídl Neagleyové. Ta zavrtěla hlavou. Reacher vylil zbytek vody do dřezu, vrátil se ke stolu a vyřízl kuchyňským nožem oválnou díru do dna lahve. Zastrčil do ní ústí glocku. Posunul ho tak, aby hlaveň přesně zapadla k okraji umělohmotného závitu.

„Podomácku vyrobený tlumič,“ vysvětlil. „Sousedé nic neuslyší. Dá se použít jen jednou, ale víckrát vystřelit nepotřebujeme.“

Podržel zbraň Berensonové pětačtyřicet čísel od obličeje a namířil ji tak, aby se pravým okem dívala přímo do lahve.

Berensonová začala mluvit.

ŠEDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

PŘI POHLEDU NAZPĚT to bylo vyprávění, ke kterému by Reacher dokázal sám napsat scénář. Původně vývojový inženýr v Highland Parku nyní dělal manažera kontroly kvality a začal jevit vážné známky stresu. Jmenoval se Edward Dean a bydlel na severu za horami. Shodou okolností proběhla kontrola jeho pracovního výkonu tři týdny poté, co se začal chovat divně. Margaret Berensonová si toho jako správná profesionálka všimla a podala si ho.

Dean nejprve tvrdil, že kořen jeho problémů spočívá v tom, že se přestěhoval na sever. Toužil po klidném venkovském způsobu života a koupil akry půdy v poušti jižně od Palmdale. Ničilo ho dojíždění do práce. Berensonová mu to nezbaštila. Všichni Losangelané dojíždějí až z pekla. Tak Dean řekl, že má problematické sousedy. Motorkáře mimo zákon a metamfetaminové laboratoře. Tomu byla Berensonová ochotnější uvěřit. O tamějších neúrodných pustinách se vyprávěly divoké historky. Ale bolestivá ozvěna v náhodné zmínce o Deanově dceři ji přivedla na myšlenku, že zdrojem problémů je ona. Bylo jí čtrnáct. Berensonová si dala dvě a dvě dohromady a vyšlo jí pět. Usoudila, že holka se možná tahá s motorkáři nebo experimentuje s krystalem a jsou s ní doma potíže.

Pak svůj názor změnila. Ve firmě se rozšířily pověsti o problémech s kvalitou v Highland Parku. Berensonová věděla, že Dean nese obtížnou dvojí zodpovědnost. Jako ředitel korporace měl za úkol postarat se o její hladký běh. Ale zároveň ručil Pentagonu za to, že New Age prodává jen kvalitní výrobky. Berensonovou napadlo, že ho deptá právě tenhle konflikt zájmů. Nedělal však nic protizákonného, tak odložila celou záležitost stranou.

Pak zmizel Tony Swan.

Doslova se vypařil. Jeden den byl v práci, druhý den nepřišel. Margaret si jako vycvičená profesionálka jeho nepřítomnosti všimla. Snažila se zjistit, co se stalo. Nesla vlastní dvojí zodpovědnost. Swan disponoval tajnými informacemi. S dopadem na bezpečnost státu. Tak se do toho Berensonová zakousla jako buldok. Kladla nejrůznější otázky nejrůznějším lidem.

Potom se jednoho dne vrátila domů a našla na své příjezdové cestě Lamaisona, jak hraje košíkovou s jejím synem.

Berensonová se Lamaisona bála. Odjakživa. Ale skutečnou hrůzu pocítila, teprve když viděla, jak cuchá jejímu dvanáctiletému synovi vlasy rukou tak velkou, že by mu klidně dokázal rozdrtit lebku. Lamaison kluka požádal, aby si sám hrál venku a cvičil těžké hody, protože si musí uvnitř promluvit s maminkou.

Rozhovor začal přiznáním. Lamaison vylíčil, co se stalo Swanovi. Do všech podrobností. A naznačil důvody. Tentokrát si dala Berensonová dvě a dvě dohromady a vyšly jí čtyři. Vybavila se jí Deanova úzkost. Lamaison po chvíli prozradil, že Dean spolupracuje na zvláštním projektu, protože kdyby nespolupracoval, jeho dcera by zmizela a našli by ji po týdnech s krví stékající po stehnech uprostřed šťastného gangu motorkářů.

Nebo by ji nikdy nenašli.

Pak Lamaison vysvětlil, že to samé by mohlo potkat jejího syna. Spousta motorkářů je na oboje pohlaví. Většina z nich seděla ve vězení a vězení pozmění trochu vkus.

Vyslovil varování a dva pokyny. Varování se týkalo toho, že dříve či později se ukážou dva muži a dvě ženy a začnou se vyptávat. Staří kamarádi ze Swanových vojenských časů. První pokyn zněl, že se jich má zbavit, pevně, zdvořile a jednou pro vždy. Druhý pokyn zněl, že se o tomhle rozhovoru nesmí nikdy nikdo dozvědět.

Potom Berensonovou přinutil, aby ho vzala nahoru a vykonala na něm jistý sexuální akt. Aby stvrdili jejich dohodu, vysvětlil.

Pak vyšel ven a naházel s jejím synem ještě několik košů.

Pak odjel.

* * *

Reacher jí věřil. Za svůj život vyslechl spoustu lhářů a daleko méně lidí, kteří mu říkali pravdu. Věděl, čemu věřit a čemu ne. Byl obrovský cynik, ale jeho zvláštní talent spočíval v tom, že si zachoval malý kousek objektivnosti. Věřil části o basketbalu, narážce na vězení a sexuálnímu aktu. Lidé jako Margaret Berensonová si takové věci nevymýšlejí. Nedokážou to. Nemají dostatečně široký obzor. Vzal kuchyňský nůž a přeřízl izolepu. Pomohl jí na nohy.

„Tak kdo věděl?“ zeptal se.

„Lamaison,“ odpověděla Berensonová. „Lennox, Parker a Saropian.“

„To jsou všichni?“

„Ano.“

„Co ti ostatní bývalí policajti z losangeleského policejního oddělení?“

„Ti jsou jiní. Z jiné éry a z jiného místa. Lamaison by jim takovouhle záležitost nesvěřil.“

„Tak proč je najal?“

„Teplá těla. Čísla. A všechno ostatní jim svěřoval. Udělají, co jim přikáže.“

„Proč zaměstnal Tonyho Swana? Musel od začátku vědět, že mu může vrazit nůž do zad.“

„Lamaison Swana nezaměstnal. Nechtěl ho. Přesvědčila jsem ale vrchního výkonného ředitele, že potřebujeme trochu pestrosti. Nebylo by zdravé mít všechny pracovníky z jednoho prostředí.“

„Takže jste ho zaměstnala vy?“

„V podstatě. Omlouvám se.“

„Kde k těm hrůzám došlo?“

„V Highland Parku. Mají tam vrtulník. A různé haly. Je to velká továrna.“

„Máte kam jít?“ otázal se Reacher. „Prosím?“ podivila se Berensonová. „Na pár dní, dokud nebude po všem.“

„Nikdy nebude po všem. Neznáte Lamaisona. Nemůžete ho porazit.“ Reacher se podíval na Neagleyovou. „Můžeme ho porazit?“ zeptal se. „To si piš,“ odpověděla Neagleyová. Berensonová upozornila: Jsou ale celkem čtyři.“

„Tři,“ opravil ji Reacher. „Saropian to už má za sebou. Jsou tři a my jsme čtyři.“

„Jste šílenec.“

„To si budou také myslet. Bezpochyby. Budou si myslet, že jsem úplný psychopat.“

Berensonová se na chvíli odmlčela. „Mohla bych jít do hotelu,“ pravila. „Kdy se vrátí váš syn domů?“

„Vyzvednu ho ze školy.“ Reacher přikývl. „Běžte si zabalit.“

„To také udělám,“ souhlasila Berensonová. „Kdo letěl?“ zeptal se Reacher. „Lamaison, Lennox a Parker. Jenom tihle tři.“

„Plus pilot,“ upozornil Reacher. „To jsou celkem čtyři.“

* * *

Berensonová odešla nahoru balit a Reacher uklidil kuchyňský nůž. Pak si zastrčil Swanův beton zpátky do kapsy a sundal z glocku láhev od evianu.

„Opravdu by fungovala?“ zeptala se Neagleyová. „Jako tlumič?“

„Pochybuju,“ přiznal Reacher. Jednou jsem to četl v knížce. Na papíře fungovala. Ve skutečném světě by patrně explodovala a oslepily by mě úlomky plastu. Vypadala ale dobře, co říkáš? Dodala celé situaci na dramatičnosti. Lepší než jenom namířit zbraň.“

Potom mu zazvonil telefon. Laciný z Radio Shack, ne Saropianův z Vegas. Byla to Dixonová. Už trčeli u Highland Parku čtyři a půl hodiny. Viděli všechno, co se dalo vidět, a začínali si připadat podezřelí.

„Návrat domů,“ povolil Reacher. „Máme, co potřebujeme.“

Pak zazvonil telefon Neagleyové. Její osobní mobil, ne laciný z Radio Shack. Asistent z Chicaga. Půl jedenácté v LA, doba oběda v Illinois. Neagleyová naslouchala, nehýbala se, na nic se neptala, jen vstřebávala informace. Potom ukončila hovor.

„Předběžné údaje z neoficiálních zdrojů losangeleského policejního oddělení,“ oznámila. „Lamaison čelil během dvaceti let osmnácti interním vyšetřováním a pokaždé vyhrál.“

„Obvinění?“

„Cokoliv, na co si vzpomeneš. Nepřiměřené použití síly, úplatky, korupce, chybějící drogy, chybějící peníze. Je křivák, ale chytrý.“

„Jak může takový chlap získat práci u výrobce zbraní?“

„Jak mohl v první řadě získat práci v losangeleském policejním oddělení? A ještě ke všemu dosáhnout povýšení? Nasadil škrabošku a dával si velice dobrý pozor, aby mu zůstal čistý rejstřík. A měl partnera, který věděl, kdy a jak mlčet.“

„Jeho partner byl pravděpodobně úplně stejný křivák. Tak to obvykle chodí. Vrána k vráně sedá.“

„To bys měl sám dobře vědět,“ poznamenala Neagleyová.

* * *

Po čtyřiceti minutách sešla ze schodů Berensonová se dvěma zavazadly. S drahým kufříkem z černé kůže a s jasně zelenou taškou se sportovním logem. Její kufrík, synova taška, usoudil Reacher. Naložila zavazadla do kufru toyoty. Reacher s Neagleyovou došli ke svým autům, vrátili se s nimi a vytvořili malý ochranný konvoj. Na stejném základě jako při sledování, jenom za jiným účelem. Neagleyová zůstala v závěsu a Reacher se stáhl do pozadí. Po necelých dvou kilometrech usoudil, že O’Donnell se mýlil. Nejneviditelnějšími auty v Kalifornii nebyly hondy, ale toyoty. Reacher na ni upíral pohled a sotva ji vnímal.

Berensonová zastavila před školou. Před rozlehlou hnědou budovou zahalenou do hlubokého nehybného ticha, které se kolem škol vždycky rozhostí, když děti pracují. Za dvacet minut se vrátila s hnědovlasým chlapcem v závěsu. Byl malý. Nesahal jí ani po ramena. Tvářil se trochu zmateně, ale i nadšeně, protože ho matka odvlekla uprostřed hodiny.

Pak Berensonová ujela kousek po dálnici 101, opustila ji v Pasadeně a zamířila k hotýlku v tiché ulici. Reacher s jejím výběrem souhlasil. Hostinec měl vzadu parkoviště, kde nebude toyota vidět zvenku, portýra u dveří a dvě ženy za recepčním pultem. Spousta očí, než by se někdo dostal k výtahu a do pokoje. Lepší než motel.

Reacher s Neagleyovou zůstali na místě, aby se Berensonová mohla se synem v klidu zabydlet. Usoudili, že deset minut by jí mělo stačit. Využili ten čas k obědu v baru vedle vestibulu. Sendvič s dvěma vrstvami masa a káva pro Reachera, sodovka pro Neagleyovou. Reacher měl tyhle sendviče rád. Po jídle mohl použít zdobené párátko, které je drželo obvykle pohromadě. Nechtělo se mu bavit se s lidmi a mít vlákna masa mezi zuby.

Telefon mu zazvonil, když dopíjel kávu. Opět Dixonová. Dorazili s O’Donnellem do motelu. Na recepci je čekala naléhavá zpráva. Od Curtise Mauneyho.

„Chce se s námi sejít v tom zdravotním středisku v Glendale,“ oznámila Dixonová. „Okamžitě.“

„Tam, kde jsme se byli podívat na Orozca?“

„Ano.“

„Protože našli Sancheze?“

„To neřekl. Ale Reachere, nechce se s námi setkat v márnici. Vzkázal, že se sejdeme na druhé straně u nemocnice. Takže jestli jde o Sancheze, je pořád naživu.“

ŠEDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

DIXONOVÁ S O’DONNELLEM vyjeli z motelu Dunes a Reacher s Neagleyovou z hotýlku v Pasadeně. Oba výchozí body byly od nemocnice v Glendale úplně stejně vzdálené. Šestnáct kilometrů po různých stranách jednoho nízkého trojúhelníku.

Reacher čekal, že tam dorazí s Neagleyovou jako první. Dálnice vedly podél úbočí hor San Gabriel, takže mohli najet přímo na 210. Dixonová a O’Donnell pojedou směrem na severovýchod, v pravém úhlu k dálnicím, a budou se probojovávat hustým provozem na vedlejších silnicích.

Ale 210 byla zacpaná. Po sto metrech za nájezdem uvízli na místě. Do dálky se stáčela nehybná řeka aut. Jen se třpytila na slunci a spalovala nadarmo benzin. Klasické losangeleské panoráma. Reacher se podíval do zpětného zrcátka a zjistil, že honda Neagleyové stojí přímo za ním. Civic, bílá, čtyři roky stará. Samotnou Neagleyovou přes zabarvené sklo neviděl. Sklo mělo nahoře umělohmotnou tmavomodrou pásku se stříbrným klikatým nápisem: Ničeho se nebojím. Jako dělané pro Neagleyovou, pomyslel si.

Zavolal jí na mobil.

„Havárie někde vepředu,“ oznámila. „Hlásili to v rádiu.“

„Skvělé.“

„Jestli Sanchez přežil doteď, vydrží ještě pár dalších minut.“

Reacher se zeptal: „Co zvorali?“

„Nevím. Zvládli už daleko horší věci.“

„Takže něco jim podrazilo nohy. Něco nepředvídatelného. Kde by Swan začal?“

„U Deana,“ odpověděla Neagleyová. „U toho kvalitáře. Jeho chování muselo uvést všechno do pohybu. Špatné výsledky samy o sobě nemusejí nic znamenat. Ale špatné výsledky plus vystresovaný kvalitář znamenají už hodně.“

„Podařilo se mu z něj dostat celou pravdu?“

„Patrně ne. Ale určitě útržky, které si dal dohromady. Swan byl o mnoho chytřejší než Berensonová.“

„Co by byl jeho další krok?“

„Udělal by dva kroky souběžně,“ odpověděla Neagleyová. „Zabezpečil by Deanovu situaci a začal pátrat po důkazech.“

„Za pomoci ostatních.“

„Za víc než pomoci,“ opáčila Neagleyová. „V podstatě je najal. Nic jiného mu nezbývalo, protože jeho pozice v kanceláři byla nejistá.“

„Takže Lamaisonovi se nesvěřil?“

„V žádném případě. Pravidlo číslo jedna, nikomu nevěř.“

„Tak co jim podrazilo nohy?“

„Nevím.“

„Jak by Swan zabezpečil Deanovu situaci?“

„Promluvil by si s místními policajty. Požádal je o ochranu nebo alespoň o auto, které by k němu jezdilo pravidelně na obhlídku.“

„Lamaison je bývalý policajt z losangeleského oddělení. Možná tam má pořád kamarády. Třeba mu dali hlášku.“

„To by nemohli,“ namítla Neagleyová. „Swan se nesvěřil losangeleskému policejnímu oddělení. Dean bydlí za kopcem. Mimo pravomoc losangeleských policajtů.“

Reacher se na okamžik odmlčel.

„Což znamená, že Swan se nikomu nesvěřil,“ pravil. „Za kopcem se rozkládá království Curtise Mauneyho a Mauney o Deanovi a New Age nic neví. Dokonce ani o Swanovi, jedině zprostředkovaně přes Franze.“

„Swan by nenechal Deana bez ochrany.“

„Tak třeba neuvedl do pohybu události Dean. Swan ho neodhalil. Dopátral se pravdy jinou cestou.“

„Jakou například?“ zeptala se Neagleyová.

„Nemám tušení,“ odpověděl Reacher. „Sanchez nám to možná bude schopen povědět.“

„Myslíš, že je naživu?“

„Doufej v nejlepší.“

„Ale připravuj se na nejhorší.“

Přerušili hovor. Zácpa v jejich pruhu se dala trochu do pohybu. Za minutu a půl povídání minuli pět aut ve vedlejším pruhu. Během následujících pěti předjeli v tichosti dalších deset, šestkrát pomaleji, než kdyby šli pěšky. Lidé všude okolo se snažili zabít čas. Telefonovali, četli si, holili se, líčili, kouřili, jedli, poslouchali hudbu. Někteří se opalovali. Vytáhli si rukávy a vystrčili ruce z otevřených okýnek.

Reacherovi zazvonil levný mobil. Opět Neagleyová.

„Další informace z Chicaga,“ nahlásila. „Máme co do činění s výkvětem losangeleského policejního oddělení. Lennox a Parker byli stejní křiváci jako Lamaison. Partneři. Odešli, protože nechtěli čelit dvanáctému internímu vyšetřování během dvanácti let. Než je Lamaison povolal do New Age, museli být týden bez práce.“

„Jsem velice rád, že nevlastním akcie New Age.“

„Vlastníš je. Jsou to peníze Pentagonu. Odkud myslíš, že je má?“

„Ne ode mě,“ prohlásil Reacher.

Po sto metrech se dálnice napřímila a začala stoupat do mírného svahu. V dálce zahlédli v oparu zdroj zdržení. Porouchané auto v levém pruhu. Triviální překážka, ale vyřadila z provozu celou dálnici. Reacher ukončil hovor s Neagleyovou a zavolal Dixonové.

„Už jste tam?“ zeptal se.

„Zhruba za deset minut.“

„My jsme uvízli v zácpě. Zavolej nám, jestli budeš mít dobré zprávy. Zavolej, i kdyby byly špatné.“

* * *

K nepojízdnému autu jim to trvalo další čtvrthodinu a pak museli složitě přejíždět z pruhu do pruhu, aby se mu vyhnuli. Za překážkou se dálnice zázračně uvolnila a každý pokračoval stodesítkou, jako by se nic nestalo. O deset minut později dorazili Reacher s Neagleyovou k okresní nemocnici. Průměrná rychlost čtyřiadvacet kilometrů v hodině. Nic moc.

Minuli bez povšimnutí márnici a zastavili na parkovišti vyhrazeném pro návštěvníky nemocnice. Prošli pražícím sluncem k hlavnímu vchodu. Reacher zahlédl na parkovišti hondy O’Donnella a Dixonové. Hlavní vchod vedl do vestibulu plného červených plastikových křesílek. Pár z nich bylo obsazených. Většina nebyla. Ve vestibulu panoval poměrný klid. Za pultem seděla spousta personálu. Ne sestry. Jen úředníci. Reacher se jednoho z nich zeptal na Mauneyho a dostalo se mu záporné odpovědi. Zeptal se na Jorgea Sancheze, se stejným výsledkem. Zeptal se, jestli nepřijali na pohotovosti nějakého neznámého zraněného, a úředník ho poslal k jinému pultu za rohem.

U jiného pultu se dozvěděl, že žádného neznámého zraněného v poslední době nepřivezli a jméno Jorge Sanchez jim nic neříká, stejně jako Curtis Mauney, jméno šerifa z okresu LA. Reacher vytáhl mobil, ale byl požádán, aby ho nepoužíval v budově, protože by mohl zmást jemné zdravotnické přístroje. Vyšel na parkoviště a zavolal Dixonové.

Neozvala se.

Zkusil O’Donnellovo číslo.

Neozval se.

Neagleyová pravila: „Možná vypnuli mobily. Protože jsou na jednotce intenzivní péče.“

„U koho? O Sanchezovi tady nikdy neslyšeli.“

„Někde být musejí. Právě dorazili.“

„Mám z toho nepříjemný pocit,“ přiznal Reacher.

Neagleyová vytáhla z kapsy Mauneyho vizitku. Podala mu ji. Reacher vytočil Mauneyho číslo na mobil.

Neozval se.

Jeho pevnou linku.

Neozval se.

Potom Neagleyové zazvonil osobní mobil. Neagleyová ho vzala. Naslouchala. Zbledla jako křída. Doslova se jí vytratila krev z obličeje. Připomínala voskovou figurínu.

„To bylo Chicago,“ řekla. „Curtis Mauney byl partner Allena Lamaisona. Pracovali spolu dvanáct let v losangeleském policejním oddělení.“

ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

NĚCO JIM PODRAZILO NOHY. Něco nepředvídatelného. Neagleyová měla pravdu, ale jen částečně. Dean byl hlavní faktor, ale ne prvopočáteční impulz. Swan se k němu dostal později, nějakou vedlejší cestou, když už byli všichni na palubě. Jinak se rozsah celé katastrofy nedal vysvětlit. Reacher zůstal stát na parkovišti nemocnice, zavřel oči a pokusil se tu scénu si představit. Swan hovoří s Deanem, s posledním kouskem skládačky, u něj doma, na severu za horami, v poušti u Palmdale, v ráji uprchlíků z města, v útočišti, kolem otevřených dveří projde tiše dívka, strach v Deanově obličeji, účast ve Swanově. Pak si Reacher představil, jak Swan jede přímo od Deana do zaprášené kanceláře šerifa, mluví s Mauneym, vysvětluje, prosí o pomoc, důrazně o ni žádá. Pak mu před očima vyvstal obraz, jak Swan odjíždí a Mauney zvedá telefon. Zpečeťuje v tu chvíli Swanův osud. A Franzův, Orozcův a Sanchezův.

Něco nepředvídatelného.

Reacher otevřel oči a prohlásil: „Nepřipustím, abychom ztratili další dva. Ne dokud žiju a dýchám.“

* * *

Civic Neagleyové nechali stát na nemocničním parkovišti a nastoupili do Reacherova prelude. Neměli kam jet. Potřebovali jen zůstat v pohybu. A povídat si, aby nemuseli mlčet. Neagleyová řekla: „Věděli, že se dříve či později ukážeme. Ale nevěděli kdy. Ta nejistota je ničila. Tak náš příjezd uspíšili. Mauney nenápadně navedl Angelu Franzovou, aby mi zavolala. Připravil si historku o návnadě, aby udržel Thomase Branta na palubě. Sledoval nás na každém kroku, krmil nás fakty, které jsme už znali, aby nás udržel nablízku, vyptával se nás, co dalšího jsme zjistili, a čekal, jestli to vzdáme a přestaneme je otravovat. My jsme to však neudělali, tak se rozhodli přejít k činům a zlikvidovat nás. Poprvé ve Vegas a právě teď.“

Najeli zpátky na 210. Byla volná a provoz rychlý a plynulý.

„Plán?“ zeptala se Neagleyová.

„Žádný,“ odpověděl Reacher.

* * *

Telefonní seznam, který ukořistila Dixonová, ležel v O’Donnellově pokoji v motelu, ale nechtělo se jim přibližovat k Sunset Boulevard. Ne v onu chvíli. Tak poskládali adresu továrny v Higland Parku po paměti a rozjeli se tam.

Higland Park našli bez potíží. Bylo to poklidné místo plné ulic, domů, obchodních středisek a malých, čistých, vysoce moderních podniků. Najít továrnu New Age už bylo obtížnější. Nečekali ukazatele a na žádné také nenarazili. Jen na neoznačené budovy, bytelné ploty a přistávací plochy pro vrtulníky. Těch zahlédli několik. Patřily do toho prostředí.

„Dixonová říkala, že je to Bell 222,“ oznámil Reacher. „Poznala bys ho, kdybys ho viděla?“

„Za posledních pět minut jsem viděla tři,“ opáčila Neagleyová.

„Prý je bílý.“

„Dva za posledních pět minut.“

„Kde?“

„Druhý kilometr a půl odtud. Dvě odbočky doleva a jedna doprava. První tři podniky před ním.“

„Obě místa oplocená?“

„Jasně.“

„S venkovními halami?“

„Ano.“

Reacher zabrzdil, provedl nepovolený obrat přes celou šířku ulice do protisměru a vydal se cestou, odkud přijeli. Zabočil dvakrát doleva a jednou doprava, zpomalil a Neagleyová ukázala na skupinku šedých kovových budov přikrčených za plotem, který by dělal čest jakémukoliv vězení se zvýšenou ostrahou. Byl nejméně dva a půl metru vysoký a přes metr široký. Tvořily ho dvě řady napnutého ostnatého drátu proložené při zemi kotouči žiletkového drátu. Stejné, jen ještě větší kotouče se rozpínaly na vrcholku. Opravdu ďábelský zátaras. Za ním stály čtyři budovy. Jedna větší a tři menší. Na velkém betonovém obdélníku parkoval vrtulník s dlouhým předkem, bílý, tichý a nehybný.

„To je Bell 222?“ zeptal se Reacher.

„Jednoznačně,“ ujistila ho Neagleyová.

„Takže je to továrna, co hledáme?“

„Těžko říct.“

Vedle přistávací plochy se tyčil vysoký stožár s oranžovým větrným pytlem. Pytel visel schlíple v teplém suchém vzduchu. Na malém parkovišti stálo celkem třináct aut. Ani jedno luxusní. Ani jedno modrý chrysler.

„Čím jezdí tovární dělníci, kteří sestavují na koleni součástky?“ otázal se Reacher.

„Takovýmihle auty,“ odpověděla Neagleyová.

Reacher jel dál, kolem jednoho podniku, kolem dalšího. Třetí v řadě se podobal prvnímu. Bytelný plot, čtyři kovové budovy bez oken, parkoviště plné levných aut, přistávací plocha pro vrtulník, na ní bílý Bell 222. Žádná jména, žádná označení, žádné směrovky.

Reacher prohlásil: „Potřebujeme přesnou adresu.“

„Na to nemáme čas. Do Dunes je odtud příliš daleko.“

„Ale do Pasadeny není.“

* * *

Krátkou vzdálenost do Pasadeny urazili po York Boulevard a 101. O patnáct minut později brzdili před hotýlkem. O pět minut později byli v pokoji Margaret Berensonové. Sdělili jí, co potřebují. Nevysvětlili proč. Chtěli zachovat iluzi kompetence, pro její vlastní dobro. Berensonová jim pověděla, že správný je první podnik, který viděli.

* * *

Za patnáct minut už kolem něj opět projížděli. Plot působil děsivě. Brutálně. Možná by ho prorazil velký bitevní tank. Auto by ho téměř jistě neprorazilo. Ne honda prelude. Dokonce ani koráb jako chrysler. Ani těžký náklaďák. Jednalo se o otázku pružnosti drátu. Než by praskly vnější prameny, napnuly by se jako kytarové struny, zmírnily prudkost nárazu, zpomalily vozidlo a připravily ho o pohybovou energii. Pak by vozidlo stlačily vnitřní kotouče drátu. Jako houbu. Jako pružinu. Zamotalo by se, zpomalilo a zůstalo stát. Na kolech se přes plot nedalo dostat. Ani pěšky. Člověk se štípačkami by vykrvácel v první čtvrtině. A proniknout horem se také nedalo. Kotouče byly příliš široké a tak řídké, že o ně nešlo opřít žebřík.

Reacher objel celý blok. Pozemek zabíral několik akrů. Byl zhruba čtvercový, sto metrů na sto. Čtyři budovy, jedna velká, tři menší. Suchá hnědá tráva protkaná cestičkami posypanými škvárou. Plot měřil celkem čtyři sta metrů a neměl slabé místo. A byla v něm jenom jedna brána. Široké ocelové monstrum, které se posouvalo na kolečkách do strany. Vršek chránily další kotouče žiletkového drátu. U brány stála budka.

„Požadavky Pentagonu,“ poznamenala Neagleyová. „Nikdo jiný by si takovou ochranu nevymyslel.“

V budce byl strážný. Postarší muž s šedivými vlasy. V šedé uniformě. Kolem boků opasek, v opasku zbraň. Jednoduché zaměstnání. Správná propustka, správné papíry, stiskneš knoflík a brána se odsune. Žádná propustka, žádné papíry, nedotkneš se knoflíku a brána se neotevře. Nad hlavou měl strážný žárovku. Po setmění se rozsvítí. Zalije okolních šest metrů jasným světlem.

„Přes bránu se nedostaneme,“ sdělil Reacher.

„Jsou vůbec uvnitř?“

„Určitě. Je to tady jako soukromé vězení. Mnohem bezpečnější, než kdyby je schovali kdekoliv jinde. A drželi tady ostatní.“

„Jak je dostali?“

„Mauney je zatknul v nemocnici. Možná za pomoci Lamaisonových poskoků. Všude spousta lidí, naprosté překvapení, co měli dělat?“

Reacher pokračoval dál. Prelude bylo nenápadné auto, ale nechtěl se s ním ukazovat příliš často na stejném místě. Zahnul za roh a zaparkoval půl kilometru opodál. Beze slova. Protože neměl, co by řekl.

Neagleyové opět zazvonil telefon. Její osobní. Vzala ho. Naslouchala. Zavřela oči.

„Můj známý z Pentagonu,“ sdělila. „Rakety právě vyjely z brány v Coloradu.“

SEDMDESÁTÁ KAPITOLA

JESTLI MÁ MAHMOUD STŘELY, přesahuje tahle záležitost naše možnosti. Budeme se muset stáhnout a nemíchat se do ní. Reacher se podíval na Neagleyovou. Neagleyová otevřela oči a opětovala jeho pohled. „Kolik váží?“ zeptal se Reacher.

„Váží?“

„Na kilogramy a gramy.“

„Nevím. Jsou nové. Nikdy jsem žádnou neviděla.“

„Odhadni to.“

„Těžší než Stinger. Protože víc umí. Ale pořád je unese jeden člověk. S bednou, odpalovačem, náhradními díly a manuály tak pětadvacet kilo.“

„Takže dohromady váží šestnáct a čtvrt tuny.“

„Středně velký náklaďák,“ poznamenala Neagleyová.

„Průměrná rychlost na mezistátní silnici osmdesát kilometrů v hodině?“

„Patrně.“

„Na sever po I-25 na I-80, pak na západ do Nevady, to je přes čtrnáct set kilometrů. Takže máme zhruba osmnáct hodin. Řekněme dvacet čtyři, protože řidič si musí také odpočinout.“

„Nevezou je do Nevady,“ namítla Neagleyová. „Nevada je blbost. Protože je chtějí použít, ne zničit.“

„To je jedno. Jakákoliv důležitá lokalita leží osmnáct hodin od Denveru.“

Neagleyová zavrtěla hlavou. „To je šílenství. Nemůžeme čekat dvacet čtyři hodiny. Ani osmnáct. Sám jsi řekl, že by mohli zabít desítky tisíc lidí.“

„Ale ne teď.“

„Nemůžeme čekat,“ zopakovala Neagleyová. „Nejsnadnější bude zastavit náklaďák hned při výjezdu z Denveru. Můžou se s ním rozjet kamkoliv. Do New Yorku. Na JFK nebo La Guardiu. Nebo do Chicaga. Chceš si představit, co by Little Wing způsobila na O’Hara?“

„Ne, nechci.“

„S každou minutou, kdy nic nepodnikneme, bude těžší náklaďák najít.“

„Morální dilema,“ konstatoval Reacher. „Dva lidé, které známe, nebo deset tisíc, které neznáme.“

„Musíme to někomu říct.“

Reacher neodpověděl.

„Musíme, Reachere.“

„Třeba by nás vůbec nevyslechli. O jedenáctém září také nechtěli nic slyšet.“

„Chytáš se stébel. Uvažují už jinak. Musíme o tom někomu povědět.“

„Uděláme to,“ přislíbil Reacher. „Zatím ale ještě ne.“

„Karla a Dave budou mít větší šanci, když je podpoří pár týmů SWAT.“

„Nedělej si legraci. Rozzuřili by se do nepříčetnosti a na Karle a Daveovi by si zchladili žáhu.“

Neagleyová upozornila: „Nedostaneme se přes ten plot. Umře Dixonová, umře O’Donnell, umře deset tisíc lidí a umřeme my dva.“

„Chceš žít navěky?“

„Nechci umřít dneska. Ty snad ano?“

„Je mi úplně jedno, kdy umřu.“

„Vážně?“

„Vždycky mi to bylo jedno. Proč by mi na tom mělo záležet?“

„Jsi psychopat.“

„Podívej se na to z lepší stránky.“

„Z jaké, prosím tě?“

„Možná se žádná z katastrofických prognóz nevyplní.“

„Jak bys to chtěl zařídit?“

„Třeba vyhrajeme. Ty a já.“

„Tady? Možná. Ale potom? Prober se. Nemáme nejmenší tušení, kam ten náklaďák směřuje.“

„To zjistíme později.“

„Myslíš?“

„Na tohle jsme dobří.“

„Dostatečně dobří, abychom vsadili deset tisíc lidských životů proti dvěma?“

„Doufám,“ odvětil Reacher.

* * *

Poodjel kilometr a půl na jih a zaparkoval v točité postranní ulici před obchodem s na zakázku vyráběnými motorkami Harley. V dálce viděl přistávací plochu na vrtulník New Age.

Zeptal se: „Jaké mají podle tebe zabezpečení?“

„Normálně?“ ujistila se Neagleyová. „Detektory pohybu na plotě, velké zámky na všech dveřích a dvacet čtyři hodiny denně strážného v budce. Víc za normálních okolností nepotřebují. Dnešek ale není normální. Na to nesmíš zapomenout. Ví, že se pořád potulujeme někde po okolí. Bude tam celá ochranka New Age, zamčená a po zuby ozbrojená.“

„Sedm mužů.“

„Sedm, o kterých víme. Možná víc.“

„Možná.“

„A jsou za plotem. My jsme před ním.“

„S plotem si nelam hlavu.“

„Nedá se přes něj dostat.“

„Nemusíme přes plot. Je tam brána. V kolik hodiny se úplně setmí?“

„Řekněme pro jistotu v devět.“

„Před setměním neodstartují. Máme sedm hodin. Sedm z dvaceti čtyř.“

„Dvacet čtyři hodiny jsme nikdy neměli.“

„Zvolili jste mě velícím důstojníkem. Když říkám, že je máme, tak je taky máme.“

„Mohli je už oba zastřelit.“

„Nezastřelili Franze, Orozca ani Swana. Nechtějí po sobě zanechat balistické stopy.“

„Je to šílenství.“

„Nehodlám ztratit další dva,“ prohlásil Reacher.

* * *

Ještě jednou objeli továrnu New Age, rychle a nenápadně, a vštípili si do hlavy její rozložení. Brána uprostřed přední strany čtverce. Hlavní budova uprostřed za ní, na konci krátké příjezdové cesty. Za hlavní budovou rozeseté menší haly. Jedna blízko přistávací plochy pro vrtulník. Jedna o něco dál. Poslední úplně o samotě, přibližně třicet metrů od čehokoliv jiného. Všechny čtyři budovy usazené na betonových plošinách. Šedivá pozinkovaná ostění. Bez označení, bez nápisů. Strohá, praktická architektura. Beze stromů. Bez zahradní úpravy. Jen nerovný hnědý trávník, udupané cestičky a parkoviště.

„Kde jsou chryslery?“ zeptal se Reacher.

„Venku,“ odpověděla Neagleyová. „Hledají nás.“

Rozjeli se zpátky k nemocnici v Glendale. Neagleyová si vyzvedla na parkovišti auto. Zastavili u supermarketu. Koupili krabičku dřevěných kuchyňských zápalek. A dvě balení vody Evian. Dvanáct litrových lahví uložených úhledně po šesti a zatavených v plastiku. Zastavili ještě jednou u obchodu s náhradními díly pro auta. Koupili červený umělohmotný kanystr na benzin a sáček hadrů na leštění.

Potom zastavili u benzinové pumpy, natankovali auta a naplnili kanystr.

* * *

Zamířili z Glendale na jihovýchod a skončili v Silver Lake. Reacher zavolal Neagleyové na mobil a řekl: „Teď bychom měli zajet k motelu.“

Neagleyová namítla: „Mohli by ho ještě pozorovat.“

„Právě kvůli tomu bychom tam měli zajet. Když se nám podaří jednoho vyřídit, budeme mít o starost méně.“

„Může jich tam být víc než jeden.“

„Sem s nimi. Čím víc, tím lépe.“

Sunset Boulevard probíhal přímo přes Silver Lake, jižně od jezera. Byla to velice dlouhá silnice. Reacher ji našel a vyrazil na západ. Po deseti kilometrech projel bez zpomalení kolem motelu. Neagleyová se držela dvacet metrů za ním ve své hondě civic. Následovala ho doleva a společně zaparkovali o blok dál. Zadní uličky je dovedly obloukem k motelu. Kráčeli pět metrů od sebe. Neviděli důvod, proč by dva lidé měli tvořit jeden cíl. Reacher šel jako první, ruku sevřenou kolem glocku v kapse. Úzkým průchodem lemovaným popelnicemi se vynořil zezadu na parkovišti motelu. Vypadalo poměrně nevinně. Osm aut, pět s poznávacími značkami jiných států, žádné modré chryslery. Nikdo ve stínu. Zahnul doprava. Věděl, že Neagleyová pět metrů za ním zahne doleva. Byla to jejich nepsaná dohoda, na které se domluvili již před dlouhými lety. R jako Reacher znamenalo pravou stranu a L, prostřední iniciála Neagleyové, levou. Reacher opsal půlkruh kolem budovy. Nezahlédl nikoho podezřelého. Ani v salonku, ani v prádelně. Přes parkoviště viděl osamělého recepčního v kanceláři.

Vyšel na chodník a zkontroloval ulici. Vzduch čistý. Ne úplný klid, ale nic pozoruhodného. Jen pár běžných aut. Ustoupil zpátky na parkoviště a počkal, až Neagleyová dokončí svůj půlkruh z druhé strany. Zkontrolovala chodník, zkontrolovala ulici, ustoupila a zkontrolovala kancelář. Zavrtěla hlavou. Nic podezřelého. Zamířili k pokoji O’Donnella, každý jinou cestou, pro jistotu stále pět metrů od sebe. O’Donnellův zámek byl vypáčený.

Nebo přesněji řečeno, O’Donnellův zámek zůstal neporušený, ale byly vypáčené a popraskané dveře. Někdo na nich zapracoval kovovou tyčí, buď na pneumatiky, nebo obyčejným páčidlem. Reacher vytáhl z kapsy glock, postavil se na stranu s panty a Neagleyová zaujala postavení u kliky. Kývla hlavou, Reacher otevřel kopnutím dveře, Neagleyová padla na kolena a otočila se s napřaženou zbraní. Další stará nepsaná dohoda. Ten, který se ocitne u pantů, otevře, a druhý u kliky půjde k zemi, aby minimalizoval cíl. V podstatě každý, kdo by se schovával v místnosti, by namířil nahoru, kde by očekával nejzranitelnější části těla. V místnosti se však nikdo neschovával.

Byla úplně prázdná. Ale také naprosto zdemolovaná. Prohledaná a zničená. Zmizely všechny materiály z New Age, glocky 17, které nepoužili, náhradní munice, hardballery, Saropianovo daewoo DP 51, baterky. O’Donnellovo oblečení se válelo všude po místnosti. Oblek za tisíc dolarů někdo strhnul z ramínka a pošlapal. Po koupelně rozházel jeho toaletní potřeby.

Místnost Dixonové vypadala stejně. Prázdná, ale obrácená vzhůru nohama.

I místnost Neagleyové.

I Reacherova vlastní. Jeho skládací kartáček na zuby ležel na podlaze, rozdrcený botou.

„Mrzáci,“ ulevil si.

„Ještě jednou všechno obešli, nejdřív motel a potom celý blok. Nikde nikdo. Neagleyová usoudila: „Čekají na nás v Highland Parku.“

Reacher přikývl. Společně vlastnili dva glocky a šedesát osm nábojů. Plus nákup v kufru prelude.

Dva proti sedmi či více.

Žádná časová rezerva.

Ani moment překvapení.

Jen dobře střežená pevnost, do které není možné proniknout.

Bezvýchodná situace.

„Jdeme na věc,“ prohlásil Reacher.

SEDMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

ČEKÁNÍ NA TMU je vždycky dlouhé a únavné. Země se někdy otáčí rychle a někdy pomalu. Při čekání velice pomalu. Parkovali v tiché ulici tři bloky od továrny New Age, na opačných stranách ulice. Civic Neagleyové předkem na západ, Reacherovo prelude předkem na východ. Oba měli dobrý výhled. Situace za plotem se změnila. Z parkoviště zmizela auta zaměstnanců. Jejich místa zaujalo šest chrysleru, model 300C. Pracovní doba skončila, otevřelo se bitevní pole. Za chryslery se rýsoval vrtulník, čtyři sta metrů daleko. Jen malý bílý obrys, ale Reacher s Neagleyovou si byli jistí, že poznají, až se odlepí od země. A věděli, že pokud se odlepí, beznadějně prohráli.

Reacher nastavil oba své telefony na vibrování. Neagleyová mu dvakrát zavolala, aby si zkrátila čekání. Byla tak blízko, že by jí stačilo stáhnout okýnko a zvýšit hlas, ale Reacher usoudil, že nechce budit pozornost.

Poprvé se zeptala: „Vyspal jsi se s Karlou?“

„Kdy?“ zeptal se Reacher, aby získal čas.

„Během téhle akce.“

„Dvakrát,“ přiznal Reacher. „Víckrát ne.“

„To jsem ráda.“

„Děkuju.“

„Oba jste to vždycky chtěli.“

Podruhé zavolala za patnáct minut.

„Sepsal jsi poslední vůli?“

„Nemám důvod,“ opáčil Reacher. „Když mi teď zničili kartáček na zuby, vůbec nic nevlastním.“

„Jak ti z toho je?“

„Příšerně. Měl jsem svůj kartáček rád. Procestoval se mnou kus světa.“

„Ne, myslím zbytek.“

„Poměrně dobře. Karle a Daveovi se patrně daří obdobně.“

„Tím bych si nebyla tak jistá.“

„Ví, že přijdeme.“

„Určitě je těší představa, že zahyneme všichni společně.“

„Pořád lepší, než kdyby měli zahynout sami,“ opáčil Reacher.

* * *

Velký bílý kamion se pachtil v Coloradu po I-70 na západ, směrem do státu Utah. Vezl jen šestnáct a čtvrt tuny, i když měl povoleno čtyřicet, takže byl poloprázdný. Nedávala mu zabrat hmotnost, ale hory. Doplazil se k odbočce na jih na I-15 a pak se mu ulevilo. S nově nabytou lehkostí se rozjel dolů do Kalifornie. Od řidiče se očekával průměrný výkon osmdesát kilometrů v hodině. Celkem osmnáct hodin ode dveří ke dveřím. Nepřipadalo v úvahu, aby si udělal přestávku na odpočinek. Plnil poslání, na spánek mu nezbýval čas.

* * *

Azhari Mahmoud se potřetí podíval do mapy. Spočítal si, že bude potřebovat tři hodiny. Možná víc. Bude muset přejet přes celé Los Angeles, od jihu na sever. Což určitě nebude jednoduché. Náklaďák pronajatý u U-Haul byl pomalý, špatně se řídil a provoz bude určitě hustý. Rozhodl se, že si dá časovou rezervu čtyři hodiny. Pokud přijede dřív, může počkat. Na tom není nic špatného. Nastavil si budík, lehl si do postele a snažil se usnout.

* * *

Reacher upíral pohled na východní horizont a odhadoval světlo. Zbarvené sklo mu ztěžovalo práci. Podávalo příliš optimistické informace. Obloha přes něj vypadala tmavší než ve skutečnosti. Reacher stáhl okýnko a vyklonil se. Realita ho moc nenadchla. Denní světlo se vytratí nejdřív za hodinu. Pak nejméně ještě hodina do setmění. Teprve potom nastane opravdová tma. Vytáhl okýnko, zabořil se do sedadla a odpočíval. Silou vůle uklidnil rozbušené srdce a uvolnil se. Uvolněný zůstal do té doby, než mu zavolal Allen Lamaison.

SEDMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

LAMAISON ZAVOLAL REACHEROVI na jeho mobil z Radio Shack, ne na Saropianův z Vegas. Číslo na displeji prozradilo, že si půjčil telefon Karly Dixonové. Otevřená provokace. Když promluvil, zaznívalo mu v hlase samolibé uspokojení.

„Reachere?“ pravil. „Musíme si promluvit.“

„Tak mluvte,“ vyzval ho Reacher.

„Jste k ničemu.“

„Myslíte?“

„Zatím jste prohrál každé kolo.“

„Až na Saropiana.“

„To je pravda,“ připustil Lamaison. „A je mi ho velice líto.“

„Radši si na ten pocit zvykněte. Protože brzy ztratíte dalších šest mužů a potom se my dva trochu proletíme.“

„Kdepak,“ odmítl Lamaison. „K ničemu takovému nedojde. Protože uzavřeme dohodu.“

„To se vám asi něco zdálo.“

„Podmínky jsou skvělé. Chcete je slyšet?“

„Ale pospěšte si. Jsem právě v centru. Mám domluvenou schůzku s FBI. Chystám se jim povědět o Little Wing.“

„A co jim chcete povědět?“ opáčil Lamaison. „Neprozradíte jim nic nového. Nepodařilo se nám několik jednotek a byly zničeny. Máme to černé na bílém, na papíře ověřeném Pentagonem.“

Reacher neodpověděl.

„Kromě toho nejste nikde poblíž FBI,“ pokračoval Lamaison. „Snažíte se vypracovat plán, jak zachránit své přátele.“

„Myslíte?“

„Nesvěřil byste jejich životy do rukou FBI.“

„Pletete si mě s někým, kdo kašle na zákony.“

„Kdybyste nekašlal na zákony, vůbec byste tady nebyl. Tony Swan, Calvin Franz, Manuel Orozco a Jorge Sanchez nám všechno pověděli. Než umřeli. Údajně si nemáme zahrávat se zvláštními vyšetřovateli.“

„To byl jen takový slogan. Už tenkrát starý a teď opravdu předpotopní.“

„Přesto mu přikládali velký význam. Stejně jako paní Dixonová a pan O’Donnell. Je až dojemné, jakou ve vás mají důvěru. Tak si pojďme popovídat o té dohodě. Mohl byste svým přátelům ušetřit spoustu bolesti.“

„Jak?“

„Ukázněně se teď sem s paní Neagleyovou dostavíte a my si vás u nás týden necháme. Dokud nevychladne půda. Potom vás pustíme. Všechny čtyři.“

„Nebo?“

„Nebo zlámeme O’Donnellovi ruce a nohy a vyzkoušíme jeho nůž na Dixonové. Až se s ní trochu pobavíme. Potom oba posadíme do vrtulníku.“ Reacher neodpověděl.

„Kvůli Little Wing si nemusíte dělat starosti,“ dodal Lamaison. „Obchod je už zpečetěný. Nejde ho zrušit. A rakety stejně poputují do Kašmíru. Už jste tam někdy byl? Pokud ne, nemáte čeho litovat. Je to děsná díra. Bojují tam proti sobě partičky cvoků v šátcích. Copak vám na nich záleží?“ Reacher neodpověděl.

Lamaison se zeptal: „Uzavřeli jsme tedy dohodu?“

„Ne.“

„Měl byste to ještě jednou zvážit. Dixonové se určitě nebude líbit, co jsme pro ni přichystali.“

„Proč bych vám měl věřit? Vejdu dovnitř a střelíte mě do hlavy.“

„Souhlasím, že naše dohoda obnáší jisté riziko,“ opáčil Lamaison. „Myslím ale, že ho podstoupíte. Dostal jste své lidi do velice nepříjemné situace. Zklamal jste jejich důvěru. Jste jejich vůdce a neosvědčil jste se. Spoustu jsem toho o vás slyšel. Dokonce tolik, že se mi už při samotném vyslovení vašeho jména dělá špatně. Podniknete cokoliv, abyste je zachránil.“

„Kde jste?“ zeptal se Reacher. „To určitě víte.“

Reacher se podíval předním sklem. Vzal v potaz zabarvení a pokusil se odhadnout světlo.

Jsme dvě hodiny od vás,“ oznámil s lehkým napětím v hlase.

„Kde přesně?“

„Jižně od Palmdale.“

„Proč?“

„Chceme navštívit Deana. Vložit poslední díl do skládačky, stejně jak to udělal Swan.“

„Obraťte,“ nakázal Lamaison. „Okamžitě. V zájmu paní Dixonové. Vsadím se, že dokáže krásně ječet. Moji muži si ji podají. Nechám zapnutý telefon a můžete si ji poslechnout.“

Reacher se odmlčel.

„Dvě hodiny,“ pravil. „Promluvíme si znovu za dvě hodiny.“

Ukončil hovor a zavolal Neagleyové.

„Vyrážíme za šedesát minut,“ oznámil.

Pak se zabořil do opěradla a zavřel oči.

* * *

Za šedesát minut se obloha na východě zabarvila do námořnické modři. Téměř zčernala. Viditelnost rychle slábla. Pedantická učitelka na jakési základně v Pacifiku kdysi Reacherovi vysvětlila, že nejprve přijde šero, pak soumrak a potom tma. Trvala na tom, že šero a soumrak nejsou stejné pojmy. Pokud chce použít pro večerní temnotu obecné slovo, musí říct přítmí.

A přítmí právě nastalo, i když v menší míře, než by si přál.

Zavolal Neagleyové a zavěsil po prvním zazvonění. Neagleyová stáhla okénko a zamávala. Malá bledá ruka v temnotě. Reacher nastartoval a odlepil se od obrubníku. Beze světel. Vyrazil na východ směrem k přicházející noci, zahnul doprava a po třech blocích se ocitl u plotu New Age. Objel ho po směru hodinových ručiček, podél zadní části, zahnul opět doprava a zastavil u kraje silnice zhruba ve dvou třetinách postranní části plotu. Kdyby byl New Age ciferník, stál by na čtyřech hodinách. Kdyby byl kompas, tak malinko odkloněný z východu na jih.

Vystoupil, znehybněl a zaposlouchal se. Nic nezaslechl. Nic nezahlédl. Highland Park byla hustě obydlená oblast, ale New Age stál v průmyslové zóně. Skončila pracovní doba. Lidé odjeli. Ulice byly temné a tiché.

Otevřel kufr prelude. Pěstí rozbil vnitřní světlo. Nehtem na palci rozřízl umělohmotnou fólii na lahvích s evianem. Jednu vytáhl, odšrouboval uzávěr a zhluboka se napil. Potom vylil zbytek vody do kanálu. Postavil prázdnou láhev do kufru. Tento postup zopakoval jedenáctkrát. Nakonec měl v kufru dvanáct úhledně vyrovnaných prázdných litrových lahví.

Pak vyndal kanystr s benzinem.

Pět galonů, americká dutá míra, na evropské přepočty téměř devatenáct litrů. Velice opatrně začal plnit lahve. Vyvalila se na něj benzenová vůně bezolovnatého benzinu. Reacher ji měl rád. Byl to podle něj nejlepší parfém na světě. Když měl plnou i dvanáctou láhev, postavil kanystr na zem. Zbylo v něm sedm litrů. Skoro dva galony.

Roztrhl sáček s hadry na leštění.

Byly to čtverce z bílého bavlněného žerzeje třicet čísel na třicet. Připomínaly nátělníky. Reacher je pevně sbalil jako doutníky a nastrkal do hrdel lahví. Půlka dovnitř, půlka ven. Zezdola se do nich nasál benzin, světlý a bezbarvý.

Molotovův koktejl. Krutá, ale účinná zbraň, vynalezená fašisty během španělské občanské války, pojmenovaná Finy při bojích proti Rudé armádě v roce 1939 na výsměch sovětskému ministrovi zahraničí Vjačeslavu Molotovovi. Nikdy jsem netušil, že tank může hořet tak dlouho, vzpomínal jednou finský veterán.

Stočil třináctý hadr a položil ho na zem. Polil ho benzinem z kanystru. Našel krabičku zápalek a zastrčil si ji do kapsy. Vyndal lahve z kufru, opatrně jednu po druhé, a naskládal je na silnici dva metry za zadní nárazník prelude. Pak sebral třináctý hadr a zavřel ho pod víko kufru, tak že koukaly dvě třetiny. Auto ve tmě vypadalo, jako by mělo bílý ocásek. Jako stříbrné jehně. Představení začíná, pomyslel si.

Škrtl zápalkou, podržel ji u hadru uvězněného v kufru a počkal, až vzplane. Potom zápalku odhodil a popadl první Molotovův koktejl. Zapálil jeho knot o hořící hadr, ustoupil dozadu a hodil ho mohutným rozmachem přes plot. Koktejl opsal vysoký zářivý oblouk a dopadl ke spodku zadní zdi hlavní budovy. Benzin explodoval, vzplál a vytvořil malé hořící jezírko.

Reacher hodil druhou bombu. Stejným způsobem. Zapálil o hořící hadr knot, ustoupil a rozmáchl se. Bomba opět opsala oblouk, dopadla na stejné místo a vybuchla. Následoval krátký bílý záblesk a plameny přeskočily do šířky. Začaly olizovat ostění.

Reacher hodil třetí bombu, přímo do ohně. A čtvrtou. Pátou namířil trochu víc doleva. Založil nový požár. Přidal k ní šestou a sedmou. Ramena ho už bolela od prudkých vrhů. Začala hořet tráva u stěny budovy. Vyvalil se první oblak kouře. Reacher hodil osmou láhev do mezery mezi oběma ohnisky. Nedolétla tak daleko jako ostatní a zapálila trávu dva a půl metru před stěnou. Vznikl nepravidelný ostrov plamenů, přibližně tři a půl metru široký a dva a půl metru hluboký. Přes metr vysoký, červený, oranžový a chemicky zelený.

Devátou láhev vrhnul ještě prudčeji a víc nalevo. Vybuchla kousek od dveří do budovy. Desátá láhev ji následovala. Nevybuchla. Odkutálela se stranou a nechala za sebou v trávě benzinovou cestičku. Suchá tráva zapraskala a vzplála. Reacher udělal krátkou přestávku, vybral si místo a hodil jedenáctou láhev do tmavé mezery na rohu budovy. Dvanáctou a poslední láhev namířil stejným směrem. Plnou silou se rozmáchl a zasáhl stěnu vysoko nad zemí. Láhev vybuchla a po ostění začal stékat hořící benzin.

Otevřel kufr, vykopl zapálený hadr a zašlápl ho. Pak přistoupil k plotu a pohlédl přes oka drátu. Tráva podél celé zadní stěny a do poloviny přední až ke dveřím prudce hořela. Plameny vystřelovaly do výšky a k nebi stoupal hustý kouř. Samotná budova byla z kovu a odolná. Ale určitě se v ní oteplilo.

Za chvíli jim tam bude pěkně horko, pomyslel si Reacher.

Odšrouboval kanystr, vypjal se a mrštil ho jako diskař. Kanystr přeplachtil přes plot, otočil se, zakymácel ve vzduchu a přistál přesně uprostřed plamenů. Tenký červený hořlavý plastik, sedm litrů benzinu uvnitř. Následovala kratičká pauza a potom kanystr explodoval. Změnil se v obrovskou bílou kouli. Celé prostranství chvíli vypadalo jako ohnivé peklo. Potom se koule zase scvrkla, ale plameny šlehaly dvakrát tak vysoko než předtím. Barva na ostění začínala hořet.

Reacher se vrátil k prelude, nastartoval, otočil se přes šířku ulice a vyrazil stejnou cestou, kudy přijel. Výfuk hlasitě bublal. Doufal, že ho Dixonová a O’Donnell slyší, ať už je drží kdekoliv. Po třech blocích se dostal na místo, odkud vyjel. Zastavil za civicem Neagleyové, vypnul motor, zůstal sedět a zadíval se z okýnka. V dálce nalevo řádil požár. Jasné poskakující plameny osvětlovaly kotouče vzdouvajícího se kouře. Opravdu pěkná pohroma. A každou minutou nabývala na síle.

Působivý pohled.

Pozvedl imaginární sklenici k přípitku soudruhu Molotovovi.

Pak se opřel o opěradlo sedadla a čekal, až se objeví požárníci.

SEDMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

POŽÁRNICI DORAZILI za čtyři minuty. Poplašné zařízení New Age bylo očividně napojené přímo na jejich stanici. Požadavek Pentagonu, usoudil Reacher. Stejně jako strážný v budce u brány. V dálce na pravé straně zaslechl slabý bručivý štěkot sirén a na obzoru se rozblikala modrá světla. Viděl, že Neagleyová nastartovala a zařadila rychlost. Také nastartoval. A potom čekal. Sirény zněly stále hlasitěji. Nasadily šílený nepřetržitý jekot, jednou, dvakrát, v rychlém sledu. Pak zase přešly do občasného poštěkávání. Modrá světla nabírala na intenzitě. Požární vozy byly dva bloky daleko. Ve tmě zářily přední reflektory. Neagleyová se odlepila od obrubníku. Reacher ji následoval. Rozjela se a zastavila na stopce. Reacher se držel těsně za ní. Požární vozy byly blok daleko, hnaly se rovně dopředu, rychle se blížily, houkaly a blikaly. Neagleyová šlápla na plyn a zabočila doleva, přímo před konvoj. Reacher se zařadil s kvílejícími pneumatikami za ní, jen pár metrů před vedoucí vůz. Jeho světla mu hněvivě blikala do zad. Neagleyová ujela několik stovek metrů. Jeden blok. Druhý. Blok New Age. Podél přední strany pozemku. Reacher se držel celou dobu v závěsu. Sirény za ním hystericky ječely. Pak Neagleyová zajela jako vzorná občanka ke straně. Reacher udělal totéž. Požární vozy se přehnaly kolem. Pak téměř okamžitě zprudka přibrzdily a zabočily k bráně New Age. Byly dohromady tři. Celá jednotka v plné zbroji. Významný klient.

Brána New Age se vysunula do strany. Protože požární poplach je lepší než jakákoliv propustka či papír.

Potom Neagleyová zajela autem šest metrů do boční ulice, vyskočila a vyrazila do tmy. Reacher ji následoval. Přeběhli plnou rychlostí ulici a chytili poslední požární vůz, právě když zpomaloval, aby zahnul k bráně. Zůstali na jeho levé slepé straně, mimo dohled strážného v budce, mimo požár. Mimo středisko pozornosti. Usilovně běželi, aby náklaďáku stačili. Drželi se ho celou cestu přes bránu. Jeho sirény stále ječely. Motor řval. Byl to ohlušující rámus. Od ohně se valil kouř, pronikavý a palčivý. Požární vozidlo pokračovalo dopředu. Neagleyová zabočila ostře doleva a hnala se dál podél vnitřní strany plotu. Reacher zahnul mírně doleva přes trávník. Deset dlouhých vteřin ze všech sil běžel a pak sebou hodil na zem a přitiskl se obličejem dolů do suché trávy.

Po minutě pozvedl hlavu.

Ležel šedesát metrů od požáru. Dělila ho od něj tři požární vozidla, obrovská, hlučná, se zapnutými modrými světly a předními reflektory. Za vozidly šlehaly plameny. Pohybovali se kolem nich lidé. Ochranka New Age. Hemžila se u zadního plotu a snažila se zjistit, kdo nebo co způsobilo požár. Všude pobíhali požárníci, vytahovali náčiní, rozbalovali hadice.

Chaos.

Reacher otočil hlavu a zadíval se upřeně do temnoty. Dvanáct metrů od něj se v trávě rýsoval plochý tvar. Určitě Neagleyová.

Dostali se za plot.

Aniž by to někdo zjistil.

* * *

Chrabrým požárníkům z LA trvalo uhašení ohně osm minut. Dalších třicet jedna pak zalévali popel, dělali si poznámky a zjišťovali, co se stalo. Celková doba zásahu třicet devět minut. Reacher prvních dvacet z nich strávil obhlídkou budov, z největší blízkosti, z jaké se odvážil. Zbývajících devatenáct minut se plazil co nejdál dozadu. Když požární vozidla projížděla po ukončeném zásahu bránou, ležel vmáčknutý do zadního rohu pozemku, sto padesát metrů od veškerého dění.

Nejblíž měl vrtulník. Pořád stál na ploše, natočený napůl diagonálně k pozemku. Za ním byla nejbližší z malých budov. Kancelář pilota, usoudil Reacher. Viděl, jak z ní vybíhá muž v kožené bundě. Za ním zahlédl v záblesku světla tabulky a mapy přišpendlené na stěně.

Ve stejné vzdálenosti od vrtulníku a kanceláře pilota, třicet metrů jižně od obou, se rozkládalo parkoviště. Stálo na něm šest modrých chrysleru, všechny studené a tiché.

Za pilotovou kanceláří se nacházela druhá malá budova. Nejspíš nějaké skladiště. Velitel požárníků se do něj směl krátce podívat.

Pak následovala hlavní budova. Srdce podniku. Výrobní prostory. Tady se ženy v koupacích čepicích lopotily nad laboratorními stoly. Všude okolo se stále rojili lidé. Reacher si byl jistý, že poznal Lamaisona, podle velikosti a stavby těla. Přecházel vztekle kolem zbytků kouře, vyřvával rozkazy, řídil operaci. Nechyběli ani Lennox s Parkerem. Plus ostatní. Nešlo určit, kolik jich přesně je. Panovala příliš velká tma, zmatek a shon. Nejméně tři. Možná čtyři, ne-li dokonce pět.

Třetí malá budova stála stranou, úplně osamělá, u rohu přímo naproti Reacherovu. Její dveře se ani jednou neotevřely a nikdo se k nim nepřiblížil. Ani Lamaison a jeho lidi, ani požárníci.

To musí být vězení, usoudil Reacher.

Hlavní brána na ulici byla opět zavřená. Zasunula se s hlasitým zaskřípěním hned za posledním požárním vozem a pak zapadla tak prudce, že se zachvěly kotouče žiletkového drátu na jejím vrcholku. Strážný pořád držel hlídku v budce. Přes sklo jasně prosvítala jeho silueta. Světlo nad jeho hlavou vytvářelo jasný šestimetrový kruh, dokonale pravidelný, narušený jen čtyřmi dlouhými stíny okenních rámů.

Členové ochranky stále něco hledali za hlavní budovou. Lamaison si čtyři z nich povolal. Rozdělil je do dvojic a poslal kolem plotu. Jednu dvojici po směru hodinových ručiček a druhou proti. Oba páry kráčely pomalu, podél hranice pozemku, rozhrnovali nohama trávu, stříleli pohledy dolů, nahoru a na drát. Reacher se sto padesát metrů od nich převalil na záda. Podíval se na oblohu. Už nastala téměř úplná tma. Smog, který vypadal za dne zlatavě, dostal fádní černou barvu a visel nad zemí jako deka. Nesvítil měsíc. Nesvítilo vůbec nic, až na sotva postřehnutelné zbytky denního světla a slabou oranžovou záři nad městem.

Reacher se opět překulil na břicho. Ochranka se držela ve dvojicích a pomalu postupovala vpřed. Lamaison vešel zpátky do budovy. Parker s Lennoxem nebyli nikde vidět. Už jsou vevnitř, usoudil Reacher. Pozoroval pátrače. Nejdřív jeden pár, pak druhý. Dva různé směry. Ti, co postupovali po směru hodinových ručiček, patřili Neagleyové. Ti, co postupovali proti směru hodinových ručiček, Reacherovi. Než se k nim dostanou, musejí urazit zhruba sto padesát metrů. Tímhle tempem něco přes čtyři minuty. Soustředili se na plot a přilehlý pruh široký čtyři a půl metru. Jako výstražný pás kolem baseballového hřiště. Neměli baterky. Pátrali jen po hmatu. Kdyby chtěli něco najít, museli by o to doslova zakopnout. Reacher se odplížil dvacet metrů od plotu. Našel dolík za pahrbkem trávy a vtiskl se do něj. Uzemí nikoho. Pozemek měl zhruba dva akry, což bylo necelých 10 000 čtverečních metrů. Reacher zabíral přibližně dva z nich. Neagleyová další dva. Šance jedna k 2500, že je náhodou najdou. Pokud ovšem zůstanou zticha a nehybní.

* * *

Což si Reacher nemohl dovolit.

Protože hodiny v jeho hlavě se přehouply přes dvouhodinovou lhůtu. Opřel se o lokty, vytáhl svůj mobil a zavolal na mobil Dixonové.

SEDMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

O VÍC NEŽ STO METRŮ DÁL přijal Lamaison hovor. Reacher držel palec na jasně zářícím okýnku mobilu. Nechtěl, aby ho oslnilo, a zároveň si nepřál, aby pátrači vzhlédli a spatřili v dálce obličej zalitý modrým světlem. Promluvil, co nejnormálněji se odvážil.

„Uvízli jsme na 210,“ oznámil. „Máme před sebou porouchané auto.“

„Blbost,“ opáčil Lamaison. „Jste někde v okolí. Právě jste mi naházeli přes plot benzinové bomby.“ Mluvil hlasitě a rozčíleně. Přes mobil zněl jeho hlas ostře a pronikavě. Poněkud drásavé a zkresleně. Reacher položil bříško ukazováčku přes perforaci sluchátka a pohlédl na pátrače. Byli sto dvacet metrů daleko. Nezareagovali.

„Jaké bomby?“ zeptal se do telefonu.

„Už jsem vám to řekl.“

„Jsme na dálnici. Nemám tušení, o čem mluvíte.“

„Nevykládejte kraviny, Reachere. Jste přímo tady. Založil jste požár. Ale značně ubohý. Za pět minut ho měli uhašený. Jsem si jistý, že jste to viděl.“

Za osm minut, pomyslel si Reacher. Takový břídil zase nejsem. Nic ale neřekl. Jen pozoroval svou dvojici pátračů. Byli sto deset metrů daleko.

„Je po dohodě,“ oznámil Lamaison.

„Počkejte,“ zarazil ho Reacher. „Pořád o té dohodě uvažuju. Chci ale důkaz, že jsou naživu. Klidně jste je už mohl zastřelit.“

„Jsou naživu.“

„Tak to dokažte.“

„Jak?“

„Zavolám vám, až se dostaneme ze zácpy. Můžete je přivést k bráně.“

„Nepřipadá v úvahu. Zůstanou, kde jsou.“

„V tom případě nemůžeme uzavřít obchod.“

Lamaison navrhl: „Položím jim vaším jménem nějakou otázku.“

Pátrači se přiblížili na devadesát metrů.

„Jakou otázku?“ opáčil Reacher.

„Vymyslete si otázku, na kterou znají odpověď jen oni dva. My jim ji položíme a zavoláme zpátky.“

„Zavolám já vám,“ rozhodl Reacher. „Když řídím, neberu telefon.“

„Neřídíte. Jak zní ta otázka?“

Reacher pravil: „Zeptejte se jich, kde sloužili, než nastoupili ke sto desáté jednotce vojenské policie.“ Pak zaklapl mobil a zastrčil si ho do kapsy.

* * *

Pátrači se přiblížili na sedmdesát metrů. Reacher se odplazil dvacet metrů k nim, pomalu a opatrně, souběžně s plotem. Pátrači během jeho manévru urazili dalších deset metrů. Teď byli čtyřicet metrů daleko, pomalu se blížili, jeden a půl metru od sebe, rozhrnovali nohama trávu, dívali se na plot, pátrali po průlomu.

Reacher zahlédl světlo před hlavní budovou. Otevírající se dveře. Vyšla z nich vysoká postava. Patrně Parker. Zavřel za sebou, protáhl se kolem přední stěny a zamířil k osamělé budově stojící třicet metrů opodál. Odemkl dveře, vstoupil dovnitř a za necelou minutu se vynořil a opět zamknul.

Vězení, pomyslel si Reacher. Děkuju.

Pátrači byli zhruba dvacet metrů daleko. Podle americké soustavy dvacet yardů, šest stop, 720 palců, 1,13 procenta míle. Reacher se posunul trochu dopředu a zkrátil vzdálenost, která je dělila. Pátrači statečně postupovali. Nyní byli daleko deset metrů po diagonále a zhruba osm metrů po Reacherově levici.

V kapse se mu rozvibroval mobil. Vytáhl ho a zakryl dlaní. Rozsvícené okénko sdělovalo, že volá Dixonová, což znamenalo Lamaison. Žádaná odpověď, kterou před okamžikem získal Parker.

Řekl jsem, že zavolám já tobě, pomyslel si Reacher. Teď nemůžu mluvit.

Nacpal telefon zpátky do kapsy a čekal. Pátrači se dostali téměř na jeho úroveň, osm metrů na levé straně. Pokračovali dál. Reacher se otočil a opsal nehlučný čtvrtkruh na zemi. Pátrači ho minuli. Reacher dokončil půlkruh. Nyní byl za nimi. Tiše se postavil. Udělal několik krátkých neslyšných kroků. Našlapoval zvysoka, aby mu podrážky nešustily o trávu. Nepozorovaně se k mužům zezadu přibližoval. Tři metry, dva a půl, dva, přesně uprostřed mezi nimi. Byli urostlí, dobrých sto osmdesát osm čísel a hodně přes devadesát kilo, bledí a masití. Modré obleky, bílé košile, ostříhaní na ježka. Široká ramena, tlusté krky.

Prvního zasáhl mocným pravým direktem, přímo do středu krku, úderem, do kterého vložil sto deset kilo své tělesné váhy a nastřádaný hněv. Mužův krk poskočil dopředu a jeho lebka dozadu, odrazila se od Reacherovy pěsti, opět odlétla dopředu a brada dopadla s klapnutím na prsa. Hyperextenze. Jako u figuríny při simulaci dopravní nehody, kdy do auta zezadu narazí rozjetý náklaďák. Muž se sesunul k zemi a jeho kamarád se k němu ohromeně obrátil. Reacher udělal drobný taneční krok a nabral ho plnou silou hlavou do obličeje. Už jenom podle zvuku poznal, že se mu to krásně podařilo. Kost, chrupavka, svaly, maso, nezaměnitelné chrupnutí ohlašující vážná zranění. Muž zůstal vteřinu stát, již v bezvědomí, a pak se skácel jako šraňky.

Reacher přetočil prvního muže na záda, sedl si mu na hruď, zmáčkl mu jednou rukou nos a druhou dlaní mu zakryl ústa. Pak počkal, až se udusí. Netrvalo to dlouho. Necelou minutu. Pak udělal to samé s druhým mužem. Další minuta.

Potom jim prohledal kapsy. První muž měl u sebe mobil, zbraň a náprsní tašku plnou bankovek a kreditních karet. Reacher si vzal zbraň a peníze a vrátil mobil a kreditní karty. Zbraň byl SIG P226, devítimilimetr. Hotovost čítala něco pod dvě stě dolarů. Druhý muž měl také telefon, SIG a peněženku.

Plus O’Donnellův keramický boxer.

Hezky uložený v kapse saka. Buď odměna za dobře odvedenou práci v nemocnici, nebo ukradený suvenýr. Válečná kořist. Reacher si ho zasunul do kapsy, SIGy nacpal za opasek a peníze do zadní kapsy. Potom si otřel ruce o sako druhého muže a odplížil se pryč, rychle a nízko při zemi. Očima pátral ve tmě. Tam, kde si představoval, že bude Neagleyová. Nic se z toho směru neozývalo. Absolutně nic. Ale Reacher zůstal klidný. Věděl, že na Neagleyovou ve tmě proti dvěma chlapům se může spolehnout stejně jako na to, že slunce zapadne na západě.

Našel další vysoký kopeček trávy, vztyčil se na loktech a vytáhl telefon. Zavolal Dixonové.

„Kde jste, krucinál, byl?“ vypálil Lamaison.

„Vždyť jsem vám to říkal,“ odvětil Reacher. „Když řídím, neberu telefon.“

„Vy ale neřídíte.“

„Tak proč jsem nezvedl telefon?“

„Jak to mám vědět?“ zavrčel Lamaison. „Kde jste teď?“

„Blízko.“

„Dixonová řekla, že než přišla do sto desáté jednotky, sloužila u padesáté třetí jednotky vojenské policie, a O’Donnell tvrdí, že on předtím sloužil u sto čtyřicáté první.“

„Dobře,“ spokojil se s odpovědí Reacher. „Zavolám vám v deset. Až dorazíme.“

Ukončil hovor, posadil se a zkřížil nohy. Získal odpovědi, které požadoval. Problém spočíval v tom, že ani jedna nebyla správná.

SEDMDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

REACHER SE ZAČAL PLÍŽIT trávou na jih a pátral v temnotě po Neagleyové. Rychle překonal padesát metrů a našel místo ní mrtvolu. Doslova na ni narazil, nejdřív rukama a potom koleny. Byl to muž a rychle chladl. Modrý oblek, bílá košile. Zlomený vaz.

„Neagleyová?“ zašeptal.

„Tady,“ odpověděla šeptem.

Ležela o šest metrů dál, na boku, opřená o loket.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Reacher.

„V naprostém.“

„Kde je druhý?“

„Za tebou,“ odpověděla Neagleyová. „Po tvé pravici.“

Reacher se otočil. Stejný typ chlapa, stejný oblek, stejná košile.

Stejné zranění.

„Nějaké problémy?“ zeptal se.

„Všechno šlo naprosto hladce,“ opáčila. „A daleko tišeji než u tebe. To trknutí hlavou jsem slyšela až sem.“

Plácli se pěstí o pěst, starý rituál a nejtěsnější fyzický kontakt, který byla Neagleyová ochotná připustit.

„Lamaison si myslí, že se díváme zvenku,“ oznámil Reacher. „Nabízí nám úžasnou dohodu. Když se vzdáme, na týden nás zamkne a až se uklidní situace, pustí nás všechny na svobodu.“

„Tomu se dá opravdu věřit.“

„Jeden z mých chlapů měl Daveův boxer.“

„To není dobré znamení.“

„Zatím jsou v pořádku. Požádal jsem o důkaz, že jsou naživu. Vzkázal jsem jim po Lamaisonovi osobní otázku. Dixonová odpověděla, že sloužila u padesáté třetí jednotky vojenské policie a O’Donnell tvrdí, že sloužil u sto čtyřicáté první.“

„To je nesmysl. Žádná padesátá třetí jednotka vojenské policie neexistovala. A O’Donnell přišel do sto desáté jednotky přímo z důstojnické školy.“

„Komunikují s námi,“ řekl Reacher. „Padesát tři je prvočíslo. Karla ví, že mi to dojde.“

„Co tedy znamená?“

„Pět a tři je osm. Vzkazuje, že je tam osm protivníků.“

„V tom případě zbyli čtyři. Lennox, Parker a Lamaison. Plus jeden. Kdo je ten další?“

„To nám sděluje Dave. Má radši slova. Jedna čtyři jedna. Čtrnácté písmeno v abecedě a první písmeno v abecedě.“

„M a A,“ podotkla Neagleyová.

„Mauney,“ pravil Reacher. „Je tam Curtis Mauney.“

„Skvělé,“ zajásala Neagleyová. „Nebudeme ho muset pracně hledat.“

Opět se plácli pěstmi. Pak začaly zvonit mobily. Hlasitě, pronikavě, naléhavě. Dva mobily, dva různé nesladěné tóny. V kapsách mrtvých mužů. Reacher nepochyboval, že to samé se děje o padesát metrů dál. Dva další mrtví muži, dvě další kapsy, dva další zvonící mobily. Konferenční volání. Lamaison se snaží spojit se svou hlídkou.

Něco nepředvídatelného.

Každý telefon zazvonil celkem šestkrát a potom přestal. Opět se rozhostilo ticho.

„Co bys udělala teď?“ zeptal se Reacher. „Kdybys byla Lamaisonem?“

Neagleyová řekla: „Posadila bych své lidi do chrysleru, nechala rozsvítil dálková světla a vyslala bych motorizovanou hlídku. Za necelou minutu bych nás měla.“

Reacher přikývl. Proti pěšákovi byl pozemek obrovský. Proti autu už podstatně menší. Proti více autům vysloveně mrňavý. V temnotě se po něm dalo bezpečně pohybovat. Až se rozzáří Xenonové reflektory, budou na něm vystavení jako zlaté rybičky v akváriu. Představil si, jak přes trávník poskakují auta, jedno ho polapí v kuželu světla, on uskočí doleva, uskočí doprava, zacloní si oči, auto za ním vyrazí, dvě se k němu přidají.

Pohlédl k plotu.

„Správně,“ podotkla Neagleyová. „Plot nás drží uvnitř, stejně jako nás držel venku. Dvě koule na kulečníkovém stole a někdo se chystá rozsvítit a popadnout tágo.“

„Co udělají, když nás nenajdou?“

„Jak by nás mohli nenajit?“

„Teoreticky.“

Neagleyová pokrčila rameny a pravila: „Usoudí, že jsme nějakým způsobem pronikli ven.“

„A potom?“

„Zpanikaří.“

„Jak?“

„Zabijí Karlu a Davea a zůstanou dřepět na zadku.“

Reacher přikývl.

„To si také myslím,“ potvrdil.

Postavil se a dal se do běhu. Neagleyová vyrazila za ním.

SEDMDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER BĚŽEL PŘÍMO K VRTULNÍKU. Stál šedesát metrů daleko, velký, bílý a světélkující v noční záři města. Neagleyová klusala trpělivě po jeho boku. Reacher nebyl žádný sprinter. Brzdila ho váha vlastního těla. A měl nacpané kapsy. Každý vysokoškolský atlet by zvládl šedesát metrů za šest sedm vteřin. Neagleyová za osm. Reacher potřeboval patnáct. Nakonec ale doběhl k cíli. Právě v okamžiku, kdy se otevřely dveře hlavní budovy a vyvalilo se z nich světlo a muži. Uskočil doleva a skryl se za vrtulník. Neagleyová se mu postavila k lokti. Muži mířili na parkoviště, rychle a naléhavě. Celkem tři. Parker a Lennox. A Lamaison. Všichni pospíchali. S každým metrem, který urazili, se Reacher s Neagleyovou posunuli o odpovídající centimetr kolem bellu, po směru hodinových ručiček. Zlehka se dotýkali špičkami prstů jeho břicha a používali ho jako štít. Bylo studené a vlhké od noční rosy, jako auto zaparkované na ulici. Trochu jako tělo slimáka. A páchlo po oleji a leteckém palivu.

O třicet metrů dál nastartovaly chryslery. Tři motory V-8 se hlasitě rozeřvaly do ticha. Tři převodovky poskočily na drive. Rozsvítily se tři páry reflektorů. Neuvěřitelně jasné v temnotě. Pronikavé, zaostřené, s tvrdými okraji, nadpřirozeně bílé. To však ještě nebylo všechno. Postupně naskočila dálková světla. Rozzářily se nové čočky. Auta se rozjela a do temnoty se zabořily obrovské kužele oslňujícího světla. Reacher s Neagleyovou proklouzli kolem dlouhého předku bellu a přitiskli se k druhému boku. Auta se rozdělila jako úlomky po výbuchu granátu, zrychlila a začala kličkovat do stran.

Čtyři mrtvé muže našli během deseti vteřin.

Auta zastavila na obou místech činu, padesát metrů od sebe.

Jedno na místě Neagleyové a dvě na Reacherově. Světla se ustálila a vrhala groteskní stíny, čtyřnásobně delší než čtyři zhroucená těla. Okolo pobíhaly tři vzdálené postavy, z extrémního světla do naprosté tmy, jak křižovaly kužele světla.

„Tady nemůžeme zůstat,“ upozornila Neagleyová. „Vrátí se touhle cestou a nasvítí nás, jako kdybychom stáli na jevišti v Hollywood Bowl.“

„Kolik máme času?“

„Pečlivě si prohlédnou plot. Řekla bych čtyři minuty.“

„Tak začni počítat,“ vyzval ji Reacher. Odrazil se od boku vrtulníku a rozběhl se k hlavní budově. Čtyřicet metrů, deset vteřin. Dveře zůstaly dokořán otevřené. Světla rozsvícená. Reacher se zarazil. Pak vešel rovně dovnitř, velice tiše, s rukou na glocku v kapse. Nikoho neviděl. Budova působila opuštěně. Na pravé straně byly kanceláře a na levé velká hala oddělená obrovskou skleněnou stěnou. Hala měla dlouhé laboratorní stoly, jasné osvětlení, odsávače prachu na stropě a uzemněnou kovovou mříž na statickou elektřinu na podlaze. Posunovací dveře ve skleněné stěně byly otevřené. Vzduch, který z nich vycházel, voněl po teplých silikonových destičkách. Jako zbrusu nová televize.

Kanceláře na pravé straně byly jen malé kostky dva a půl metru na dva a půl metru se stěnami a dveřmi do výšky hlavy. Na jedněch stálo Edward Dean. Vývojový inženýr. Nyní kontrolor kvality. Na druhých Margaret Berensonová. Dračice. Detašované pracoviště, usoudil Reacher. Řešila tady otázky lidských zdrojů, aniž by musela vláčet montážní dělníky do skleněné budovy ve východním LA. Vedlejší dveře patřily Tonymu Swanovi. Stejný princip. Dvě střediska, dvě kanceláře.

Další dveře byly Allena Lamaisona.

Byly otevřené.

Reacher se nadechl. Vytáhl z kapsy glock. Vstoupil dovnitř. Zastavil se. Měl před sebou kostku dva a půl metru na dva a půl metru, psací stůl, holé stěny, stohy papírů, memoranda.

Nic neobvyklého ani nápadného.

Až na Curtise Mauneyho za psacím stolem.

A kufrík opřený o zeď.

Neagleyová vešla do místnosti.

„Uplynulo šedesát vteřin,“ oznámila.

Mauney jen seděl za stolem, zcela nehybně. V obličeji se mu zračila tupá rezignace, jako by mu lékaři sdělili zlou diagnózu a on teď čekal na druhý názor, o kterém věděl, že nebude o nic lepší. Měl prázdné ruce. Držel je sepnuté na stole. Připomínaly pářící se kraby.

„Lamaison byl můj partner,“ prohlásil jakoby na omluvu.

Reacher přikývl.

„Loajalita,“ opáčil. „Je to pěkná mrcha.“

Kufrík opřený úhledně o stěnu vedle psacího stolu byl pevný tmavozelený Samsonite. Ne největší, jaký kdy Reacher viděl. Rozhodně žádné z monster, se kterými se lidé vláčejí přes letištní haly. Nebyl však ani malý. Nebylo to příruční zavazadlo. V malých prohlubních vedle přezek měl nalepené iniciály: AM.

„Uplynulo sedmdesát vteřin,“ upozornila Neagleyová.

Mauney se zeptal: „Co podniknete?“

„S vámi?“ opáčil Reacher. „Zatím nic. Uklidněte se.“

Neagleyová namířila svou zbraň na Mauneyho obličej a Reacher přistoupil k psacímu stolu, klekl si a položil kufrík na koberec. Zkusil přezky. Byly zamčené. Odložil glock na podlahu, zasunul špičky ukazováčků pod konce přezek, zapřel se palci, nahrbil se v ramenou a zabral. Reacher proti dvěma tenkým jazýčkům z lisovaného kovu. Neměly šanci. Zámky se okamžitě vylomily.

Reacher nadzvedl víko.

„Uplynulo osmdesát vteřin,“ sdělila Neagleyová.

„Výplata,“ oznámil Reacher.

Kufrík byl plný elegantně zdobených listin z cizích bank a malých kožených váčků stažených šňůrkou, překvapivě těžkých v dlani.

„Šedesát pět milionů dolarů,“ prohodila Neagleyová přes rameno.

„Také bych řekl,“ potvrdil Reacher.

„Uplynulo devadesát vteřin,“ opáčila Neagleyová.

Reacher otočil hlavu, podíval se na Mauneyho a zeptal se: „Kolik z toho patří vám?“

„Něco málo,“ odpověděl Mauney. „Moc toho ale nebude.“

Reacher rozložil papíry na několik hromádek, pečlivě je poskládal a podal Neagleyová. Pak jí ještě podal kožené váčky. Neagleyová si všechno nacpala do kapes. Kufr nechal Reacher na podlaze, prázdný, s otevřeným víkem jako škebli. Sebral zbraň, postavil se a obrátil se zpátky k Mauneymu.

„Chyba,“ pravil. „Nepatří vám vůbec nic.“

„Uplynuly dvě minuty,“ sdělila Neagleyová.

„Vaši přátelé jsou tady,“ prozradil Mauney.

„Já vím,“ odtušil Reacher.

„Lamaison byl můj partner.“

„To už jste říkal.“

„Jenom chci, abyste si to uvědomili.“

„Takže vás tady znají?“

„Už jsem tady byl,“ připustil Mauney. „Mnohokrát.“

„Zvedněte telefon.“

„Nebo?“

„Nebo vás střelím do hlavy.“

„To uděláte tak jako tak.“

„Měl bych,“ opáčil Reacher. „Zradil jste šest mých přátel.“

Mauney přikývl.

„Věděl jsem, jak tohle skončí,“ svěřil se. „Když jsme vás nedostali v nemocnici.“

„Losangeleský provoz,“ poznamenal Reacher. „Může se člověku pěkně vymstít.“

„Dvě minuty patnáct,“ oznámila Neagleyová.

Mauney se zeptal: „Uzavíráme tady dohodu?“

„Zvedněte telefon.“

„A dál?“

„Řekněte strážnému v budce, aby přesně za minutu otevřel bránu.“ Mauney zaváhal. Reacher mu přiložil ke spánku glock. Mauney zvedl telefon. Vytočil číslo. Reacher se pozorně zaposlouchal. Dolehlo k němu vyzvánění v sluchátku, brumlání naprázdno běžících chrysleru sto metrů daleko v otevřeném prostoru a tlumené zvonění ve čtyřicet metrů vzdálené budce strážného.

Strážný se ohlásil. Mauney pravil: „Tady je Mauney. Otevřete přesně za minutu bránu.“ Potom zavěsil. Reacher se obrátil k Neagleyové. „Jsem tvůj velící důstojník?“ zeptal se. „Ano,“ odpověděla Neagleyová. „To jsi.“

„Tak dávej dobrý pozor. Až se otevře brána, vyrazíme ke svým autům a co nejrychleji odtud zmizíme.“

„Co potom?“ otázala se Neagleyová.

„Potom se vrátíme.“

„Včas?“

Reacher přikývl. „Stihneme to včas, když si teď pospíšíme. Jsou už v autech. Tak sebou budeme muset opravdu hodit. Ty jsi rychlejší, takže ti nebudu stačit. Nečekej ale na mě. Vůbec se neohlížej. Nemůžeme si dovolit ztratit ani metr, žádný z nás.“

„Chápu,“ potvrdila Neagleyová. „Uplynuly tři minuty.“

Reacher popadl Mauneyho za límec a se škubnutím ho postavil na nohy. Vyvlekl ho zpoza psacího stolu, z kanceláře a chodbou k hlavním dveřím. Metr ven do noci. Do nosu ho udeřil silný zápach vlhkého popela. V dálce se pohybovaly tři chryslery. Opisovaly malé kruhy a jejich reflektory jezdily po plotu jako světlomety ve filmu z vězeňského prostředí.

„Počkej na startovací pistoli,“ nařídil Reacher Neagleyové.

Sledoval bránu. Viděl, jak se strážný pohnul v budce, jak se zachvěly kotouče žiletkového drátu na vrcholku brány, a pak zaslechl skřípení kol mučených v kovové kolejnici. Brána se začala otvírat. Reacher přiložil Mauneymu glock na spánek a stiskl spoušť. Mauneyho lebka explodovala a Reacher s Neagleyovou vyrazili jako sprinteři ze startovních bloků.

Neagleyová převzala hned po prvním kroku vedení. Reacher se zastavil a díval se za ní. Neagleyová proletěla kaluží světla z budky strážného a jako fotbalový obránce udělala kličku kolem okraje pohybující se brány. Potom se vyřítila na ulici a zmizela z dohledu. Reacher se otočil a rozběhl se opačným směrem. Za patnáct vteřin už stál na starém místě za dlouhým předkem bellu.

SEDMDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

MOŽNÁ ZAHLÉDLI NEAGLEYOVOU a usoudili, že Reacher běží před ní. Nebo si jen všimli, že se pohybuje brána, nebo se k nim doneslo otevřenými okénky její skřípění. Vystřel slyšeli určitě. A patrně si domysleli zbytek. Rozhodně však sedli na lep. Zareagovali okamžitě. Všechna tři auta zabrzdila, přeskupila se a vyrazila na plný plyn k silnici. Zadky jim poskakovaly do stran a od kol odletovaly gejzíry trávy a hlíny. Bránou projela jako sériové závodní vozy zatáčkou. Na silnici se udělalo světlo jako za dne.

Reacher pozoroval, jak mizí.

Počkal, až noc zase potemní a uklidní se. Pak odpočítal do deseti a pomalu vykročil podél pravého boku bellu. Dvířka kokpitu nechal bez povšimnutí. Minul je a položil ruku na kliku zadních dveří.

Zkusil ji.

Dveře nebyly zamčené.

Pohlédl přes rameno ke kanceláři pilota. Nic se v ní nehýbalo. Stiskl kliku. Dveře se otevřely. Byly široké, lehké a plechové. Jako dveře dodávky. Rozhodně jiné, než si představoval. Ne těžké a pneumatické jako dveře letadla.

Nechal je šedesát čísel otevřené, protáhl se kolem nich a vlezl dovnitř. Přitáhl je k sobě, okamžik počkal a pak je zavřel. Západka rázně cvakla. Reacher se přikrčil a podíval se okýnkem na kancelář pilota.

Žádná reakce.

V podřepu se otočil a klekl si na podlahu kabiny. Zevnitř bell vypadal jako nafouknutá verze většího rodinného vozidla. Takového, v jakém vozí matky v reklamách dítka na fotbal. Jen trochu širší a delší. Méně hranatá. Se zaoblenějšími konturami. Užší vepředu, širší na úrovni podlahy, trochu uskřípnutá ve výši hlavy, užší vzadu. Normálně by se dovnitř vešlo sedm sedadel, dvě v kokpitu, tři v prostřední řadě a dvě vzadu. Prostřední řada však chyběla. Sedadla měla vysoká sklápěcí opěradla a opěrky na ruce a hlavu. Byla potažená černou kůží. Kapitánská křesla. S bezpečnostními pásy. Stěny pokrýval do výšky pasu koberec. Na něj navazoval černý prošívaný vinyl. Interiér jako dělaný pro služební cesty. Jen trochu staromódní. Z druhé ruky, usoudil Reacher. Celý vnitřek slabě páchl po leteckém palivu.

Za zadními sedadly byl volný prostor. Patrně na zavazadla. Jako v rodinném voze. Ne zrovna největší. Ale stačil. Reacher našel páčku a sklopil opěradla dopředu. Přelezl přes ně a posadil se na podlahu, napříč, s nataženýma nohama a zády natlačenými na boční stěnu. Vytáhl zpod opasku ukořistěné SIGy a položil si je na zem ke kolenu. Natáhl se dopředu a narovnal opěradla. S cvaknutím se ustálila v původní poloze. Pak se sesunul a vyzkoušel, jestli mu bude vidět hlava.

Snad ne, usoudil.

Opět ji vystrčil.

Okna kabiny byla zamžená. Temná, šedivá a mrtvá. Jako obrazovka vypnuté televize. Venku se nic nedělo. Zvuky se ozývaly jen tlumeně. Koberec a prošívaný vinyl fungovaly jako zvukotěsná izolace.

Čekal.

Pět minut.

Deset.

Pak se zamžená okna rozzářila a roztančily se za nimi stíny. Vracela se auta. Ze silnice zahnuly tři páry reflektorů a rozhoupaly se na nerovnostech. Chvíli si ještě hrály na skle a pak se ustálily. Zhasly. Auta zpátky doma. Na svých místech na parkovišti.

Reacher našpicoval uši.

Slyšel jen kroky a tiché hlasy. Rozčílené, ne vítězoslavné. Nezaměnitelná známka prohry.

Pátrání skončilo.

Bezúspěšně.

Reacher čekal.

SEDMDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

ČEKAL A BYLA MU STÁLE VĚTŠÍ ZIMA a dostával křeče z nehybného sezení. Představoval si scénu čtyřicet metrů od sebe. Mauneyho tělo ve dveřích, prázdný Samsonite v kanceláři, diskuse, hádka, přecházení, panika, zmatek, poznání. Tvář měl jen kousek od zadního sedadla. Vdechoval jeho koženou vůni. Normálně by značně trpěl. Nesnášel uzavřený prostor. Jestli znal nějaký strach, tak to byla klaustrofobie. Právě v tu chvíli ho však zaměstnávaly jiné věci.

Čekal.

Čtyřicet dlouhých minut.

Pak se otevřely přední dveře, vrtulník se zhoupl dopředu a pak se zase napřímil, jak podvozek vyrovnal váhu. Někdo nastoupil na palubu. Dveře se zavřely. Sedadlo zavrzalo. Zaklapl se bezpečnostní pás. Cvakly vypínače. Rozzářily se tucty ciferníků na přístrojové desce a vrhly stíny na strop. Zavrnělo a zabublalo palivové čerpadlo. Reacher se předklonil v pase, posunul hlavu a přiložil oko k mezeře mezi sedadly. Zahlédl pilotův kožený rukáv. Nic jiného. Zbytek pilota zakrývalo mohutné sedadlo. Ruka mu tančila na vypínačích a dotýkala se číselníků, jednoho po druhém, jak prováděl předletovou kontrolu. Tiše si sám pro sebe povídal. Odříkával potřebné technické údaje, jako by čaroval.

Reacher stáhl hlavu.

Pak se ozval neskutečně hlasitý zvuk.

Něco mezi výstřelem z pistole a kratičkým výbuchem stlačeného vzduchu. Potom se ozval znovu, znovu a znovu, stále rychleji. Startovací mechanismus roztáčející rotor. Podlaha se třásla. Pak naskočily motory, zasunuly se do záběru rychlosti, rotor zabral a začal se s lenivým svištěním otáčet. Kroutící moment rozhoupal celý vrtulník, lehounce a rytmicky, jako by tančil na podpěrách. Vnitřek zaplnil hlasitý hukot. Nad střechou vrčely hnací hřídele. Vzadu kvílel tryskový výfuk, ostře a pronikavě. Reacher si zastrčil ústí ukořistěných SIGů pod nohy, aby neposkakovaly, nedrnčely a neklouzaly. Vytáhl z kapsy glock a přitiskl si ho k boku.

Čekal.

O minutu později se otevřely zadní dveře. Vevalil se jimi ohlušující rámus. Po rámusu následoval štiplavý pach leteckého paliva. Po zápachu Karla Dixonová. Reacher pohnul malinko hlavou a zahlédl, jak ji hodili na podlahu, hlavou napřed jako poleno. Zůstala ležet na boku, obličejem od Reachera. Zápěstí a kotníky měla svázané hrubým sisalovým provazem. Ruce za zády. Reacher ji ve vodorovné poloze naposledy viděl ve své posteli ve Vegas.

Za dvě minuty naložili s námahou O’Donnella, nohama napřed. Byl větší a těžší a dopadl prudčeji. Ruce a nohy měl svázané stejně jako Dixonová. Přetočil se na břicho a zůstal ležet s nohama těsně u její hlavy. Vypadali jako sáhové dříví. Malinko se pohybovali a lomcovali pouty.

Pak se vrtulník opět zhoupl a na palubu nastoupili Lennox s Parkerem. Zavřeli dveře a usedli na zadní sedadla. Opěradla se nepatrně zaklonila a pohladila Reachera po tváři. Reacher vtlačil hlavu do rohu. Jeho krátký sestřih zašustil na koberci.

Rotor se pomalu otáčel a svištěl.

Vrtulník zlehka poklekával a vstával, přední levý roh, zadní levý roh, jen o necelý centimetr, jako tanečník.

Reacher čekal.

Pak se otevřely přední dveře vedle řidiče, na sedadlo dosedl Allen Lamaison a přikázal: „Letíme.“

Reacher slyšel, jak se roztočily turbíny, cítil, jak se rozvibrovala kabina, a rotor nad jeho hlavou přešel z lenivého svištění do naléhavého hukotu.

Pak se odlepili od země.

Pod Reacherem se nadzvedla podlaha. Zasunula se pod ním kola podvozku. Vrtulník se otočil a zahájil dlouhé rovné stoupání. Pak se naklonil dopředu a nabral rychlost. Reacher se zapřel roztaženými prsty, aby nesklouzl na sedadlo před sebou. Slyšel, jak se motor ustálil na tlumeném kvílení, a oddal se kolísavému pocitu typickému pro dopravu vrtulníkem. V rotačních vzdušných prostředcích už urazil spoustu rychlých kilometrů, většinu z nich na podlaze.

Známá zkušenost.

Zatím.

SEDMDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

PODLE HODINEK v Reacherově hlavě trval let přesně dvacet minut, což také očekával. Usoudil, že moderní stroje na služební cesty budou o něco rychlejší než hueye, které používali v armádě. Vojenský AH-1 by se za hory dostal za dvacet minut a něco, takže pro luxusní koráb s černými koženými sedadly a kobercem znělo dvacet minut rozumně.

Strávil je se skloněnou hlavou. Zvířecí instinkt, milion let starý a stále oblíbený mezi psy a malými dětmi: Když je nevidíš, neuvidí ani oni tebe. Nepatrně pohyboval rukama a nohama a napínal a uvolňoval svaly v bizarně zmenšené parodii na gymnastické cvičení. Už mu nebyla zima, ale nechtěl úplně ztuhnout. Rámus v kabině docela ušel. Rozhodně neohlušoval. Kvílení motoru odnášel vrtulový proud. Bušení rotoru se mísilo se šumem vzduchu a dalo se nevnímat. Neprobíhala žádná konverzace. Nikdo nemluvil. Reacher nezaslechl ani slovo.

Dokud neskončil dvacetiminutový vyhlídkový let.

Cítil, jak vrtulník zpomalil. Podlaha se narovnala a potom se sklopila o několik stupňů dozadu, jak se zvedl předek. Vrtulník se stočil trochu doleva. Podobně jako kůň, kterého zarazí filmový kovboj otěžemi. Rámus v kabině zesílil. Když se teď pohybovali pomalu, zůstali polapení v bublině vlastního hluku.

Reacher se ohnul v pase, přiložil oko k mezeře mezi sedadly a zahlédl, že se Lamaison naklání a tiskne čelo na sklo. Potom se zadíval na druhou stranu a naklonil se k pilotovi. Reacher zaslechl, jak cosi prohodil. Nebo si to jen představoval. Ty rozkazy si od otevření Franzovy pitevní zprávy přehrál v hlavě nejméně tisíckrát. Připadalo mu, že je zná nazpaměť, slovo za slovem, s jejich veškerou krutou nevyhnutelností.

„Kde jsme?“ zeptal se Lamaison v Reacherových představách a možná i ve skutečnosti.

„Nad neúrodnou oblastí.“

„Co je pod námi?“

„Písek.“

„Výška?“

„Devět set metrů.“

„Jaký je tady vzduch?“

„Klidný. Pár vzestupných proudů, ale žádný vítr.“

„Je to bezpečné?“

„Aeronauticky ano.“

„Tak jdeme na věc.“

Vrtulník zůstal zavěšený ve vzduchu. Motor nasadil hlubší tóninu a tlukot rotoru zesílil. Podlaha se pohybovala v malých nejistých kruzích, jako když se zastavuje roztočená káča. Lamaison se otočil na sedadle a kývl jednou na Parkera a jednou na Lennoxe. Reacher zaslechl klapnutí spony bezpečnostního pásu a pak se zvedla váha ze zadních sedadel. Kožené polstrování vydechlo, narovnaly se stlačené pružiny a opěradla se odsunula o drahocenný centimetr od jeho obličeje. Vnitřní prostor osvětlovala jen oranžová záře z kokpitu. Parker stál vlevo a Lennox vpravo. Oba podivně skrčení, s pokleslými koleny a skloněnými hlavami kvůli nízkému stropu, s roztaženýma nohama a napřaženýma rukama, aby se jim lépe udržovala rovnováha na nepevné podlaze. Jeden z nich zemře rychle a jeden pomalu.

Záleželo na tom, který otevře dveře. Po dveřích se natáhl Lennox.

Pootočil se a pevně se chytil levačkou za bezpečnostní pás. Pak se posunul bokem a popadl pravačkou vnitřní kliku dveří. Odjistil ji a zatlačil. Dveře se pootevřely a pronikl jimi vítr a hluk. Pilot se natočil na svém sedadle, podíval se přes rameno a naklonil vrtulník tak, že se dveře vlastní vahou úplně otevřely. Pak vrtulník opět narovnal a nechal ho pomalu otáčet po směru hodinových ručiček, aby je pohyb, setrvačnost a tlak vzduchu držely otevřené těsně u rámu.

Lennox se zase obrátil. Velký, s červeným obličejem, masitý, přikrčený jako opice. Levačkou se držel bezpečnostního pásu a pravačkou máchal jako chodec na hladkém ledě.

Reacher se předklonil a nahmatal levou rukou páčku na sklápění sedadel. Položil palec pod otočný čep, dva prsty na něj a zabral. Opěradlo sedadla se sklopilo dopředu. Reacher na něj zatlačil levačkou a narovnal ho do vodorovné polohy. Podržel ho. Čalounění opět vydechlo. Pozvedl pravačkou glock. Otočil se v pase a položil pravé předloktí na opěradlo sedadla. Zavřel jedno oko a namířil dva centimetry nad Lennoxův pupek.

A stiskl spoušť.

Výstřel utlumil okolní hluk. Byl sice slyšitelný, ale ne tolik, jako by byl v knihovně. Kulka zasáhla Lennoxe do břicha a Reacher předpokládal, že okamžitě vyšla druhou stranou ven. Jinak to ani nešlo. Střílel devítimilimetrem ze vzdálenosti jeden metr dvacet. Proto také vystřelil na Lennoxe a ne na Parkera. Nebál se létat, ale dával přednost nepoškozenému dopravnímu prostředku. Kulka do Parkerova břicha by mohla zasáhnout hydraulické potrubí nebo elektrický kabel. Skrz Lennoxe proletěla neškodně dveřmi do noci.

Lennox zůstal ve své podivné přikrčené poloze. Kolem díry v košili se mu rozlila svatozář krve. V matném oranžovém osvětlení vypadala černě. Pustil levačkou bezpečnostní pás a zamával s ní ve vzduchu, dokonalý zrcadlový obraz pravačky. Krčil se, udržoval rovnováhu, symetrický, třicet čísel od prahu dveří, za sebou jen prázdnotu a v obličeji fyzický šok.

Reacher pohnul o kousek glockem a střelil ho podruhé, tentokrát do prsní kosti. Usoudil, že muž velký a starý jako Lennox ji bude mít širokou, dobře zvápenatělou a téměř centimetr silnou. Kulka jí bezpochyby proletí, ale než ji roztříští, přenese na ni trochu pohybové síly. Jako malý šťouchanec. Možná vyvine tolik síly, že překotí tělo dozadu a Lennox se nesesune k zemi, jak by se stalo, kdyby ho střelil do hlavy. Lidský krk má příliš mnoho kloubních připojení a zásah do hlavy by nepřinesl efekt, který Reacher potřeboval.

Lennox se však nezaklonil, ale poklesl v kolenou. Sjel s rovnými zády kousek k zemi, jako člověk, který si chce sednout na paty. Byl ale velký, těžký, jednačtyřicetiletý a kolena měl zatuhlá. Ohnula se něco přes pravý úhel a pak se zasekla. Náhlé přerušení pohybu srazilo Lennoxe dozadu. Dosedl zadnicí na práh dveří a váha ramen a hlavy ho překotila přes podélnou osu těla do noci. Poslední, co z něj Reacher zahlédl, byly podrážky bot, stále daleko od sebe. Zatřepotaly se v temnotě, jako by chtěly zamávat na pozdrav.

Od sklopení sedadla uplynuly necelé dvě vteřiny, ale Reacherovi ta chvíle přišla dlouhá jako dva lidské životy. Možná Franzův a Orozcův. Připadal si zpomalený a nehmotný. Vznášel se ve stavu grácie a mučivé agonie, plánoval tahy jako šachista a zevrubně si uvědomoval všechny potenciální možnosti, překážky, hrozby a příležitosti. Ostatní v kabině sotva zareagovali. O’Donnell ležel obličejem dolů a snažil se pozvednout hlavu tak vysoko, aby se mohl otočit. Dixonová se pokoušela překulit na záda. Pilot seděl stále natočený na sedadle, zcela nehybný. Parker ztuhl ve svém absurdním nahrbení. Lamaison třeštil oči do prázdného prostoru, kde stál ještě před okamžikem Lennox, jako by vůbec nedokázal pochopit, co se stalo.

Potom se Reacher postavil.

Sklopil druhé sedadlo a přelezl přes něj. Vynořil se v hlučném oranžovém přítmí jako neslyšné strašidlo ze zlého snu, děsivý obr odnikud. Pak se postavil, téměř vzpřímeně, zapřel se hlavou o strop, rozkročil nohy devadesát čísel od sebe a získal tak tři body, které mu zajistily největší možnou stabilitu. V levé ruce držel SIG a mířil jím Parkerovi do obličeje. V pravé ruce držel glock a mířil jím na Lamaisona. Obě zbraně se ani nezachvěly. Tvářil se neproniknutelně. Rotor stále duněl. Bell se dál pomalu otáčel po směru hodinových ručiček. Dveře zůstávaly doširoka otevřené, zachycené proudem vzduchu jako plachta. Valil se jimi hluk, vítr a zápach leteckého paliva.

O’Donnell se prohnul v zádech a zvedl hlavu natolik, že se otočil. Pohlédl doleva na Reacherovy boty a zavřel oči. Dixonová se překotila na záda, přetočila se přes svázané ruce a zůstala ležet na druhém rameni, obličejem dozadu.

Pilot zíral. Parker zíral. Lamaison zíral.

Okamžik nejvyššího nebezpečí.

Reacher si nemohl dovolit vystřelit dopředu. Hrozilo, že by mohl zasáhnout nějakou životně důležitou leteckou elektrotechniku v kokpitu. Nemohl si dovolit odložit zbraň a osvobodit O’Donnella s Dixonovou, protože Parker stál volně v kabině jen metr dvacet od něj. Nemohl vyřídit Parkera ručně, protože mu chyběl potřebný prostor. Na podlaze nebylo místo. Celou ji zabírali O’Donnell a Dixonová.

Lamaison seděl stále připoutaný na sedadle. Pilot byl připoutaný vedle něho. Stačilo, aby prohnal bell po obloze a všichni vzadu by vypadli ven.

Obětovali by tím Parkera, ale Reacher nepředpokládal, že by Lamaisona kvůli takovému rozhodnutí trápily bezesné noci.

Pat, jestli pochopí.

Vítězství, jestli využijou příležitosti.

OSMDESÁTÁ KAPITOLA

NEPOCHOPILI. Nevyužili příležitosti. Správně se zachovali O’Donnell s Dixonovou. O’Donnell pozvedl hlavu a nohy a jako delfín se posunul patnáct čísel k Reacherovi. Dixonová se odkulila na druhou stranu a na podlaze vzniklo třicet čísel drahocenného volného prostoru. Reacher do něj vstoupil a vrazil Parkerovi do žaludku ústí SIGů. Parker hekl, zlomil se v pase a zapotácel se instinktivně dopředu, přímo do uličky, kterou vytvořili O’Donnell s Dixonovou. Reacher kolem něj proklouzl jako toreador, nakopl ho zprudka do zadku a poslal ho na ztuhlých nohách přes celou kabinu otevřenými dveřmi do noci. Ještě než odumřel jeho jekot, měl zaháknutou levačku kolem Lamaisonova krku, mířil SIGem na pilota a glock tiskl Lamaisonovi zezadu do krku. Pak už šlo všechno snadno.

Pilot zůstal přimrazený u řízení. Bell visel ve vzduchu. Rotor hlasitě bušil a celý stroj se pomalu otáčel. Dveře byly stále otevřené, do široka a lákavě, zajištěné proudem vzduchu. Reacher sevřel loket, zabral dozadu a vytáhl Lamaisona za krk ze sedadla, co nejdál dovolil bezpečnostní pás. Pak položil glock na podlahu a vylovil z kapsy O’Donnellův boxer. Podržel ho mezi prsty jako nářadí a ohlédl se. Napřáhl paži, převalil Dixonovou na břicho a pustil se ďábelskými hroty na boxeru do pout. Dixonová napjala ruce a sisalová vlákna se začala trhat, jedno po druhém. Reacher cítil každý úspěch přes keramický materiál, tichá tupá zazvonění, občas dvě najednou.

Lamaison se začal bránit a Reacher stiskl loket ještě pevněji. Tento chvat měl své výhody i nevýhody. Přidusil jím Lamaisona k poslušnosti, nemířil však už SIGem na pilota, ale za něj. Pilot se té výhody naštěstí nepokusil využít. Nepokusil se o vůbec nic. Jen tam seděl, ruce na řídicí páce, nohy na pedálech, a nechával bell pomalu otáčet.

Reacher pokračoval naslepo v řezání. Jedna minuta. Dvě. Dixonová pohybovala rukama, nabízela nová vlákna a zkoušela, jak pokročili. Lamaison se Vzepjal k dalšímu odporu. Byl to velký a silný chlap s tlustým krkem a mohutnými rameny. A měl strach. Reacher však byl větší, silnější a měl vztek. Větší vztek než Lamaison strach. Reacher sevřel paži. Lamaison bojoval. Reacher chvíli zvažoval, jestli si neušetřit námahu a nepraštit ho, chtěl však, aby zůstal při vědomí. Na později. Tak se dál věnoval vláknům, až najednou povolil celý pramen, Dixonová se zbavila pout a vytáhla se do kleku. Reacher jí podal boxer a svůj glock a přehodil si SIG z levé ruky do pravé.

Pak šlo všechno ještě snadněji.

Dixonová udělala chytrou věc. Nechala boxer bez povšimnutí, dovlekla se jako mořská panna přes kabinu k Lamaisonovým kapsám a našla v nich náprsní tašku, další SIG a O’Donnellův vystřelovací nůž. O dvě vteřiny později měla volné nohy a o pět vteřin později byl volný O’Donnell. Po dlouhých hodinách s pouty byli celý ztuhlí a třásly se jim nekontrolovatelně ruce. Ale nečekal je žádný obtížný úkol. Museli jen přemoct pilota. O’Donnell ho popadl pěstí za límec a vrazil mu ústí SIGu pod bradu. Při kontaktním výstřelu nemohl minout, ať už se mu třásly ruce sebevíc. Ani náhodou. Pilot to pochopil. Zůstal pasivní. Reacher zastrčil svůj SIG Lamaisonovi do ucha, naklonil se k pilotovi a zeptal se: „Výška?“

Pilot polkl a odpověděl: „Devět set metrů.“

„Tak trochu popoleťte,“ nakázal mu Reacher. „Do tisíce pěti set metrů.“

OSMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

STOUPÁNÍ VYTRHLO BELL z pomalého otáčení. Dveře se několikrát přivřely a otevřely a pak se zabouchly. Kabina ztichla. V porovnání s předchozím hlukem se v ní rozhostilo téměř naprosté ticho. O’Donnell stále tiskl SIG k pilotově hlavě. Reacher stále držel Lamaisona prohnutého dozadu na sedadle. Lamaison svíral rukama Reacherovo předloktí, tlačil se dolů, ale jen chabě. Zvláštně zlhostejněl a zmalátněl. Jako by přesně věděl, co mu hrozí, ale nedokázal uvěřit, že k tomu skutečně dojde.

Stejně jako tomu nedokázal uvěřit Swan, pomyslel si Reacher. A Orozco, Franz a Sanchez.

Cítil, jak bell dosáhl požadované výšky a srovnal se. Rotory se zakously do stojatého vzduchu a turbíny nasadily naléhavý nářek. Pilot pohlédl jeho směrem a přikývl.

„Ještě výš,“ nařídil Reacher. „O dalších sto metrů. Ať máme celou míli.“

Zvuk motoru se změnil, změnil se tlukot rotoru a vrtulník začal opět stoupat, pomalu a přesně. Trochu se otočil a opět se zastavil ve vzduchu.

Pilot oznámil: „Tisíc šest set metrů.“

Reacher se zeptal: „Co je pod námi?“

„Písek.“

Reacher se obrátil k Dixonové a požádal: „Otevři dveře.“

Do Lamaisona vjela nová energie. Začal se kroutit a vzpínat a zakňoural: „Ne, prosím, prosím, ne.“

Reacher mu sevřel loket a zeptal se: „Škemrali moji přátelé?“

Lamaison jen zavrtěl hlavou.

„To by je životě nenapadlo,“ prohlásil Reacher. „Na to byli příliš hrdí.“

Dixonová se přesunula dozadu a popadla do levé ruky Lennoxův bezpečnostní pás. Pevně se ho chytila a zašátrala pravou rukou po klice dveří. Byla menší než Lennox a musela se víc natáhnout. Ale zvládla to. Stiskla kliku, zatlačila ze všech sil napjatými konečky prstů a dveře se otevřely. Reacher se obrátil k pilotovi a rozkázal: „Zopakujte ten trik s otáčením.“ Pilot poslechl a dveře se otevřely až dozadu. Do kabiny pronikl ohlušující rámus a noční chlad. Na horizontu se rýsovaly černé hory. Dole zářilo Los Angeles, osmdesát kilometrů daleko, milion jasných světel přikrytých vzduchem hustým jako polévka. Pak ten výhled odplul stranou a nahradila ho pouštní černota. Dixonová si sedla na Parkerovo sklopené sedadlo. O’Donnell sevřel pevněji pilotův límec. Reacher povytáhl Lamaisona nahoru a dozadu, předloktí zaklesnuté těsně kolem jeho hrdla. Nadzvedl ho, co nejvíc dovolil napjatý bezpečnostní pás. Pak se přes něj natáhl a udeřil ústím SIGu do spony pásu. Pás se rozepnul. Reacher vyvlekl Lamaisona pozadu ze sedadla a odhodil ho na podlahu.

Lamaison vycítil šanci a chopil se jí. S námahou se posadil, zahrabal patami na koberci a pokusil se dát si nohy pod sebe. Reacher však byl připravený. Jako ještě nikdy v životě. Nakopl Lamaisona zprudka do boku, rozmáchl se loktem a nabral ho do ucha. Přetočil ho na břicho, položil mu koleno mezi lopatky a zaryl mu SIG nahoru do páteře. Lamaison pozvedl hlavu. Reacher věděl, že se dívá do hlubiny před sebou. Začal bušit nohama do koberce. Rozječel se. Reacher ho jasně slyšel i přes hluk v kabině. Cítil, jak se mu zvedá hruď.

Příliš pozdě, pomyslel si Reacher. Sklidíš, co jsi zasel. Lamaison se oháněl rukama, ale neměl šanci cokoliv zasáhnout. Potom se zapřel dlaněmi o podlahu a pokusil se Reachera setřást. Nemáš šanci, sdělil mu v duchu Reacher. Pokud nedokážeš udělat klik se sto deseti kily na zádech. Někteří chlapi to dokázali. Reacher to viděl na vlastní oči. Ale Lamaison by to nezvládl. Byl silný, ale ne dostatečně. Chvíli se namáhal a pak se zhroutil.

Reacher si přendal SIG do levé ruky a pravou sevřel Lamaisonův krk jako do kleští. Lamaison měl velký krk, ale Reacher velké ruce. Palec a špičku prostředníčku mu nacpal do prohlubní za ušima a pevně stiskl. Stlačil arterie a zamezil přístupu kyslíku do mozku. Lamaison přestal ječet a kopat nohama. Reacher ještě minutu tiskl a potom ho obrátil na záda, přetočil o sto osmdesát stupňů a posadil ho jako opilce.

Popadl ho za pásek a za límec.

Posunul ho po zadku po podlaze, nohama napřed.

Dostrkal ho až k prahu dveří a podržel ho tam, za ruce sevřené za zády. Vrtulník se pomalu otáčel. Motory naříkaly a rotor bil na pomyslný buben. Reacher cítil v hrudi každý jeho basový úder, jako tlukot srdce. Minuty plynuly a do kabiny foukal čerstvý vítr. Lamaison přišel k sobě a zjistil, že sedí na okraji dveří s nohama spuštěnýma do propasti, jako malý kluk na vysoké zídce.

Tisíc šest set metrů nad povrchem pouště. Jednu míli. Pět tisíc dvě stě osmdesát stop.

Reacher měl nacvičený proslov. Začal si ho připravovat v Denny’s na Sunsetu, když držel v ruce Franzovu pitevní zprávu. Během následujících dní ho vybrousil do dokonalosti. Prošpikoval ho krásnými frázemi o loajalitě, odplatě a upřímně myšlenými chvalozpěvy na čtyři mrtvé kamarády. Nakonec ho však nepronesl. Nemělo by to cenu. Lamaison by neslyšel ani slovo. Byl bez sebe strachy a vrtulník dělal příliš velký rámus. Tak se Reacher jen předklonil, přitiskl Lamaisonovi ústa na ucho a pravil: „Dopustil jste se osudové chyby. Zahrával jste si s nesprávnými lidmi. Nyní nadešel čas, abyste za to zaplatil.“

Pak natáhl Lamaisonovy paže, které mu svíral za zády, a zatlačil. Lamaison o centimetr popojel a rychle se předklonil, aby udržel zadek na prahu. Reacher znovu zatlačil. Lamaison se zlomil v pase a hruď mu dopadla na kolena. Upíral pohled přímo do temnoty pod sebou. Tisíc šest set metrů. Jedna míle. Rychle jedoucí auto by na ni potřebovalo minutu.

Reacher zatlačil. Lamaison svěsil ramena. Omezil působení páky.

Reacher mu položil patu na kříž.

Ohnul nohu.

Pustil jeho paže.

Natáhl nohu, jedním rychlým plynulým pohybem.

Lamaison přeletěl přes okraj a zmizel v temnotě.

* * *

Ani se nerozvřískal. Nebo možná ano. Třeba vřískal, ale nebylo ho slyšet v bubnování rotoru. O’Donnell šťouchl do pilota a pilot změnil směr. Začal otáčet vrtulníkem na druhou stranu a dveře se ukázněně zavřely. V kabině se rozhostilo ticho. Téměř hluboké, v porovnání s předchozím rámusem.

Dixonová Reachera pevně objala. O’Donnell si postěžoval: „Vážně jsi to nechal na poslední chvíli.“

Reacher opáčil. „Rozhodoval jsem se, jestli tě nemám nechat vyhodit a teprve pak zachránit Karlu. Bylo to dost obtížné rozhodování. Zabralo mi hodně času.“

„Kde je Neagleyová?“

„Pracuje. Alespoň doufám. Rakety vyjely před osmi hodinami z brány v Coloradu. A my nevíme, kam je vezou.“

OSMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

PILOT JIM NEMOHL NIC UDĚLAT, aniž by se sám zabil, tak ho nechali samotného v kokpitu. Nejdřív však Reacher zkontroloval stav paliva. Moc ho neměli. Na necelou hodinu. A také neměli signál. Reacher pilotovi nakázal, aby snížil výšku, letěl na jih a našel oblast s pokrytím. Dixonová s O’Donnellem narovnali opěradla na zadních sedadlech a posadili se. Nepřipoutali se. Reacher usoudil, že si chtějí vychutnat volnost pohybu. Položil se na záda na podlahu a roztáhl ruce a nohy, jako by dělal obtisk do sněhu. Byl unavený a sklíčený. Lamaison odešel, ale nikdo se nevrátil.

O’Donnell se zeptal: „Kam byste odvezli šest set padesát raket země-vzduch?“

„Na Střední východ,“ odpověděla Dixonová. „Poslala bych je po moři. Elektroniku přes LA a odpalovače přes Seattle.“

Reacher pozvedl hlavu. „Lamaison tvrdil, že poputují do Kašmíru.“

„Ty mu věříš?“

„Ano i ne. Myslím, že se rozhodl věřit lži, aby ho netrápily výčitky svědomí. Ať už byl jaký chtěl, byl občan. Nechtěl znát pravdu.“

„A ta zní jak?“

„Terorismus tady ve Státech. Určitě. Jiná možnost se nenabízí. O Kašmír se handrkují vlády. Vlády si kupují vojenské mise. Nepobíhají se samsonity nacpanými dluhopisy na doručitele, přístupovými bankovními kódy a diamanty.“

Dixonová se otázala: „Vy jste něco takového našli?“

„V Higland Parku. Celková hodnota šedesát pět milionů dolarů. Neagleyová má všechno u sebe. Budeš nám to, Karlo, muset proměnit.“

„Pokud přežiju. Moje letadlo zpátky do New Yorku může vyletět do vzduchu.“

Reacher přikývl: „Jestli ne zítra, tak pozítří nebo popozítří.“

„Jak je najdeme? Osm hodin při rychlosti osmdesát kilometrů v hodině, to je rádius šest set čtyřicet kilometrů. Kruh o ploše přes milion čtverečních kilometrů.“

„Milion dvě stě osmdesát šest tisíc pět set padesát tři,“ upřesnil Reacher automaticky. „Když vezmeme pí jen se třemi desetinnými čísly. Museli jsme se ale rozhodnout. Buď je zastavit, když byl kruh ještě malý, nebo zachránit vás.“

„Děkujeme,“ opáčil O’Donnell.

„Mně neděkuj. Já jsem byl pro zastavení náklaďáku. Neagleyová mě přehlasovala.“

„Tak jak to provedeme?“

„Už jsi někdy viděl hrát baseball skutečně dobrého hráče ve vnitřním poli? Nikdy neběhá za míčem. Běží tam, kam ví, že dopadne. Jako Mickey Mantle.“

„Toho jsi nemohl vidět hrát.“

„Viděl jsem žurnály.“

„Spojené státy mají téměř šest a půl milionu čtverečních kilometrů. Jsou větší než vnitřní pole na stadionu Yankee.“

„Ale ne o moc,“ opáčil Reacher.

„Tak kam poběžíme?“

„Mahmoud není hloupý. Naopak, připadá mi velice inteligentní a opatrný. Právě utratil šedesát pět milionů dolarů za něco, co jsou v podstatě komponenty. Musel trvat na tom, že k obchodu patří i někdo, kdo mu ukáže, jak se ta zatracená raketa sestavuje.“

„Kdo?“

„Co nám řekla kamarádka Neagleyové? Ta politička? Diana Bondová?“

„Spoustu věcí.“

„Pověděla nám, že inženýr z New Age provádí kvalitu kontroly proto, že je jediný člověk na světě, který ví, jak má Little Wing fungovat.“

Dixonová dodala: „A Lamaison ho držel nějakým způsobem v šachu.“

„Vyhrožoval, že ublíží jeho dceři.“

O’Donnell řekl: „Takže Lamaison se ho chystal využít. Chtěl ho někam odvézt. A tys ho vyhodil z vrtulníku, aniž by ses zeptal kam.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Lamaison o celé záležitosti mluvil, jako by patřila dávno do minulosti. Prohlásil, že je to uzavřený obchod. Se zvláštním podtónem v hlase. Lamaison se nechystal kohokoliv kamkoliv odvézt.“

„Tak kdo?“

„Nikdo,“ pravil Reacher. „Otázka zní kde.“

Dixonová konstatovala: Jestli existuje pouze jeden muž a Lamaison se ho nechystal nikam odvézt, budou muset dopravit rakety za tím mužem.“

„To je nesmysl,“ namítl O’Donnell. „Nemůžeš přivézt středně velký náklaďák k zahradnímu bytu v Century City.“

„Ten inženýr nebydlí v Century City,“ upozornil Reacher. „Bydlí daleko v poušti. Uprostřed pustiny. Kde dávají lišky dobrou noc. Dokážeš si představit lepší místo, kam by se dal přivézt středně velký náklaďák plný raket?“

„Máme signál,“ oznámil pilot.

Reacher vytáhl mobil z Radio Shack. Našel číslo Neagleyové. Zmáčkl zelené tlačítko. Neagleyová se ozvala.

„K Deanovi?“ zeptal se.

„K Deanovi,“ potvrdila Neagleyová. „Stoprocentně. Jsem dvacet minut od něj.“

OSMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

BELL MĚL NAVIGAČNÍ SYSTÉM, ale ne takový, který kreslí trasu do mapy na obrazovce. Ne jako v O’Donnellově autě z půjčovny. Systém bellu nabízel jen neustále se měnící dvojici údajů o zeměpisné šířce a výšce, bledá zelená čísla, prosté písmo. Reacher nakázal pilotovi zamířit na jih od Palmdale a čekat na pokyny. Pilot byl nervózní kvůli palivu. Reacher mu poradil, aby snížil výšku. Vrtulníky občas přežijí selhání motorů ve sto metrech. Málokdy v tisíci.

Pak Reacher zavolal znovu Neagleyové. Deanovu adresu získala od Margaret Berensonové v hotýlku v Pasadeně. Ale také neměla navigaci. Bloudila ve tmě, za dvě generace starými reflektory, které ještě zeslabovala modrá barva na čočkách. A pokrytí signálem bylo útržkovité. Reacher ji dvakrát ztratil. Než ji ztratil po třetí, požádal, aby našla Deanovy latifundie a jezdila v malých kruzích s rozsvícenými dálkovými světly.

Reacher zabral Lamaisonovo sedadlo vepředu a stejně jako on tiskl čelo na sklo. Dixonová a O’Donnell se dívali postranními okénky vzadu. Celkem pokrývali sto osmdesát stupňů. Možná víc. Reacher pilotovi pro jistotu nakázal, aby čas od času opsal široký kruh, pro případ že by hledané leželo daleko za nimi.

Nic nezahlédli.

Vůbec nic, až na rozlehlou monotónní černotu a pár oranžových teček světla. Patrně benzinové pumpy nebo mrňavá parkoviště před obchůdky se smíšeným zbožím. Na opuštěných silnicích se mihlo několik aut, ale ani jedno nepatřilo Neagleyové. Oranžové reflektory, ne modré. Reacher zkusil svůj telefon. Hovor nebylo možné uskutečnit. „Dochází nám palivo,“ oznámil pilot. „Dálnice na levé straně,“ křikla Dixonová.

Reacher pohlédl dolů. Skutečnou dálnici si představoval jinak. Po téhle jelo v délce jednoho a půl kilometru jen pět aut, dvě na jih a tři na sever. Zavřel oči a představil si mapy, do kterých se díval.

„Dálnici vedoucí ze severu na jih bychom vůbec neměli potkat,“ sdělil. „Jsme moc daleko na západě.“

Bell se naklonil, dlouhým rychlým obloukem nabral východní směr a zase se narovnal.

Pilot prohlásil: „Brzy budu muset přistát.“

„Přistanete, až vám povím,“ utřel ho Reacher.

Severně od hor se zlepšila viditelnost. Trocha prachu, vzduch se chvěl malinko horkem, ale v podstatě jasno. V dálce blikala a jiskřila drobná mřížka světel. Nejspíš Palmdale. Reacher slyšel, že je to hezké místo. Vzkvétající. Žádané. Proto drahé. A proto by si ho nevybral muž toužící po akrech půdy, samotě a maximu muziky za málo peněz. „Zahněte na jih,“ rozkázal. „A vystoupejte trochu nahoru.“

„Při stoupání se spálí nejvíc paliva,“ namítl pilot. „Potřebujeme lepší úhel.“

Bell se pomalu zvedl, o několik desítek metrů. Pilot sklopil předek a opsal široký kruh, jako by pátral pomyslným světlometem po horizontu. Nic nezahlédli. Neměli signál. „Výš,“ zavelel Reacher.

„To nemůžu,“ zaprotestoval pilot. „Podívejte se na ciferník.“ Reacher našel ukazatel stavu paliva. Ručička se přehoupla přes poslední čárku. Oficiálně měli prázdné nádrže. Zavřel znovu oči a představil si mapu. Berensonová řekla, že Dean si stěžoval, že musí pekelně dojíždět. Do Highland Parku měl jen dvě možnosti. Buď trasu 138 po východním úbočí Mount San Antonio, nebo trasu 2 na západ kolem observatoře na Mount Wilson. Trasa 2 byla patrně menší a víc točitá. A napojovala se v Glendale na 210. Což ji činilo pekelnější než východní přístupovou trasu. Nikdo alespoň trochu inteligentní by si ji dobrovolně nevybral. Takže Dean vyjížděl odněkud jižně od Palmdale, ne z jihovýchodu. Reacher se podíval přímo před sebe a počkal, až se ve výhledu zase ukáže mřížka světel.

„Teď se otočte o sto osmdesát stupňů a leťte zpátky,“ nařídil.

„Nemáme palivo.“

„Prostě to udělejte.“

Stroj se otočil kolem vlastní osy. Sklonil předek a vyrazil s klapáním dopředu.

Za šedesát vteřin našli Neagleyovou.

* * *

Kilometr a půl před sebou a sto dvacet metrů pod sebou zahlédli kužel modrého světla otáčejícího se a pulzujícího jako signální oheň. Zdálo se, že Neagleyová drží volant stočený až na doraz, jezdí v devítimetrovém kruhu a přepíná světla z potkávacích na dálková. Výsledný efekt byl opravdu působivý. Paprsky klouzaly, poskakovaly, házely pohyblivé stíny a vystřelovaly desítky metrů v místech, kde jim nestály v cestě žádné překážky. Jako maják na skalnatém pobřeží. Osvětlovaly malé osamělé kopce, náhorní plošiny a průrvy a dodávaly jim na neuvěřitelné plastičnosti. Na severu stály nízké budovy. Na východě se táhly dráty vysokého napětí. Na západě se rozlámaná krajina svažovala do vyschlého řečiště zhruba dvanáct metrů širokého a šest metrů hlubokého.

„Přistaňte v tom řečišti,“ nakázal Reacher. „A nechte zatažený podvozek.“

Pilot se podivil: „Proč?“

„Protože přesně tak si to přeju.“

Pilot poodletěl kousek na západ, sestoupil o šedesát metrů a zarovnal vrtulník s řečištěm. Pak ho spustil jako výtah dolů. Rozječela se siréna upozorňující, že zapomněl vysunout podvozek. Pilot si jí nevšímal. Zpomalil šest metrů nad povrchem a dosedl jemně na kamenité dno. Kameny zapraskaly, zaskřípěl kov a podlaha se vychýlila o třicet čísel. Reacher okýnkem viděl, jak se k nim řítí světla Neagleyové, písečnou bouří rozpoutanou rotorem.

Pak došlo palivo.

Motory odumřely a rotor se dotočil do konce.

V kabině se rozhostilo ticho.

Reacher vyskočil jako první. Probojoval se oblaky teplého prachu, poslal Dixonovou a O’Donnella napřed za Neagleyovou a otočil se zpátky k bellu. Otevřel dvířka kokpitu a podíval se na pilota. Stále seděl připoutaný na sedadle. Poklepával nehty na ciferník ukazatele stavu paliva.

„Hezké přistání,“ pochválil ho Reacher. „Jste dobrý pilot.“

„Děkuju.“

„Ten trik s otáčením,“ pokračoval Reacher. „Jak jste držel otevřené dveře. Opravdu chytrý tah.“

„Obyčejná aerodynamika.“

„Kromě toho jste ten trik pilně trénoval.“

Pilot neodpověděl.

„Nejméně čtyřikrát,“ dodal Reacher. „Alespoň pokud je mi známo.“

Pilot neodpověděl.

„Ti muži byli moji přátelé,“ oznámil Reacher.

„Lamaison mi řekl, že to musím udělat.“

„Nebo?“

„Nebo přijdu o práci.“

„To je všechno? Dovolil jste, aby z vašeho vrtulníku vyhodili čtyři živé lidské bytosti jen proto, abyste si zachránil místo?“

„Jsem placený za to, že plním rozkazy.“

„Už jste někdy slyšel o norimberském procesu? Tahle výmluva je otřepaná.“

Pilot pravil: „Nezachoval jsem se správně, já vím.“

„Přesto jste to udělal.“

„Měl jsem snad jinou volbu?“

„Spoustu voleb,“ opáčil Reacher. Pak se usmál. Pilot se trochu uvolnil. Reacher potřásl hlavou, jako by to všechno pořádně nechápal, a popleskal ho po tváři. Nechal mu ruku položenou na obličeji, obyčejné přátelské gesto. Zajel palcem k oku, přitiskl ukazováček na spánek a zabořil zbývající tři prsty do vlasů za ucho. Pak zlomil pilotovi vaz, jednou rukou, jediným prudkým škubnutím. Potom mu zakýval hlavou, zepředu dozadu a do stran, aby měl jistotu, že mícha je opravdu pořádně přerušená. Nechtěl, aby se probral ochrnutý na obě dolní končetiny. Nechtěl, aby se vůbec probral.

Zamířil pryč a nechal ho tam, stále připoutaného na sedadle. Po patnácti metrech se zastavil a ohlédl. Vrtulník ve vyschlém řečišti, lehce nakloněný, se zataženým podvozkem a prázdnými nádržemi. Nehoda. Pilot stále na palubě, zranění způsobená nárazem, nešťastná náhoda. Ne dokonalé, ale docela to ujde.

* * *

Neagleyová zaparkovala třicet metrů od řečiště, což bylo zhruba na půl cestě ke dveřím Edwarda Deana. Světla nechala rozsvícená. Když Reacher došel k autu, ještě jednou se otočil a podíval. Bell nebyl téměř vidět. Vykukoval pouze vršek rotoru, ale jen nepatrně. Listy se samy schovaly, svou vlastní vahou. Prach se pomalu usazoval. Neagleyová, Dixonová a O’Donnell stáli v hloučku těsně u sebe.

„Jsme v pořádku?“ zeptal se Reacher.

Dixonová s O’Donnellem přikývli. Neagleyová nepřikývla.

„Zlobíš se na mě?“ zeptal se jí Reacher.

„Ani moc ne,“ odpověděla. „Zlobila bych se, kdybys to zvoral.“

„Potřeboval jsem zjistit, kam směřují rakety.“

„To už jsi stejně věděl.“

„Chtěl jsem znát druhý názor. A adresu.“

„Takže jsme tady. Na rozdíl od raket.“

„Jsou ještě na cestě.“

„Doufejme.“

„Pojďme se seznámit s panem Deanem.“

Nacpali se do malé hondy civic a Neagleyová je odvezla třicet metrů k Deanovým dveřím. Dean otevřel po prvním zaklepání. Dunění vrtulníku a blikající světla ho očividně vytáhly z postele. Nevypadal moc jako raketový vědec. Spíš připomínal soukromého učitele na podřadné střední škole. Byl vysoký, uvolněný, se záplavou nazrzlých vlasů. Mohlo mu být čtyřicet. Byl bosý a oblečený do tepláků a trička. Noční roucho. Už se blížila půlnoc.

„Kdo jste?“ zeptal se.

Reacher mu vysvětlil, kdo jsou a proč přišli.

Dean neměl tušení, o čem mluví.

OSMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER OČEKÁVAL, že bude zapírat. Lamaison varoval Berensonovou, že má být zticha, a stejným způsobem určitě upozornil i Deana. Ale Dean vypadal, že skutečně o ničem neví. Tvářil se zmateně, ne vyhýbavě.

„Začněme od začátku,“ prohlásil Reacher. „Víme, co jste provedl s elektronickými jednotkami, a víme, proč jste to udělal.“

Deanovi se najednou mihlo cosi v obličeji. Stejně jako Margaret Berensonové.

Reacher pravil: „Víme o výhrůžkách na adresu vaší dcery.“

„Jakých výhrůžkách?“

„Kde je?“

„Pryč. Její matka taky.“

„Nejsou prázdniny.“

„Naléhavá rodinná záležitost.“

Reacher přikývl. „Poslal jste je pryč. To bylo moudré.“

„Netuším, o čem mluvíte.“

Reacher oznámil: „Lamaison je mrtvý.“

V Deanových očích se rozsvítila jiskřička naděje, ale jen na okamžik, téměř nepostřehnutelná v temnotě.

„Vyhodil jsem ho z vrtulníku,“ oznámil Reacher.

Dean neodpověděl.

„Pozorujete rád ptáky? Počkejte jeden den, jeďte dva tři kilometry na jih a posaďte se na střechu auta. Dvě kroužící káňata znamenají obvykle kojota, kterého uštkl had. Víc než dvě budou znamenat Lamaisona. Nebo Parkera či Lennoxe. Leží někde v poušti.“

„Nevěřím vám.“

Reacher požádal: „Ukaž mu to, Karlo.“

Dixonová vytáhla náprsní tašku, kterou našla v Lamaisonově kapse. Dean si ji od ní vzal a natočil se ke světlu v chodbě. Vysypal si do dlaně její obsah a prohlédl si ho. Lamaisonův řidičský průkaz, kreditní karty, propustku do New Age s fotografií, kartičku sociálního pojištění.

„Lamaison je mrtvý,“ zopakoval Reacher.

Dean nastrkal obsah zpátky do náprsní tašky a podal ji Dixonové.

„Máte jeho náprsní tašku,“ pravil. „To ještě nedokazuje, že jste dostali i jeho.“

„Můžu vám ukázat pilota,“ navrhl Reacher. „Je taky mrtvý.“

„Právě jste přistáli.“

„Zabil jsem ho.“

„Jste šílenec.“

„A vy svobodný člověk.“

Dean neodpověděl.

„V klidu si to promyslete,“ poradil mu Reacher. „Zvykněte si na tu představu. Potřebujeme ale vědět, kdo přijde a kdy.“

„Nikdo nepřijde.“

„Někdo přijít musí.“

„Na ničem takovém jsme se nedohodli.“

„Opravdu ne?“

„Povězte mi to ještě jednou,“ požádal Dean. „Lamaison je mrtvý?“

„Zabil čtyři moje přátele,“ opáčil Reacher. „Kdyby nebyl mrtvý, nestál bych tady a neztrácel čas s vámi.“

Dean pomalu přikývl. Začínal si zvykat na tu představu.

„Přesto pořád nevím, o čem mluvíte,“ řekl. „Dobře, podepsal jsem falešné papíry, to přiznávám, šest set padesátkrát, ale víc jsem neprovedl. Nikdy jsem nic nesestavil, ani neukázal, jak se to dělá.“

„Kdo jiný ví, jak se to dělá?“

„Není to nic složitého. Zastrč a hraj. Velice prosté. Jinak by to ani nešlo. Budou to dělat vojáci. Bez urážky. Mám na mysli v poli, v noci, ve vypjaté situaci.“

„Prosté pro vás.“

„Poměrně prosté pro každého.“

„Vojáci nikdy nedělají nic, co jim předem neukážou.“

„Jistě, absolvují školení.“

„Kdo je bude školit?“

„Uspořádáme kurz ve Fort Irwingu. Předpokládám, že převezmu první hodiny.“

„Lamaison to věděl?“

„Jde o běžnou praxi.“

„Takže vás přemluvil k předběžnému školení.“

Dean jen zavrtěl hlavou. „Nepřemluvil. O předběžném školení se vůbec nezmínil. A klidně to mohl udělat. Nebyl jsem v situaci, kdy bych ho mohl odmítnout.“

„Devět hodin,“ oznámila Neagleyová.

„Dalších tři sta tisíc čtverečních kilometrů,“ doplnila Dixonová.

Tři sta čtyřicet jeden tisíc sedm set čtyřicet jeden, napadlo Reachera automaticky. Skoro celá Kalifornie a víc než polovina Texasu. Plocha kruhu se rovná pí krát poloměr na druhou a právě položka na druhou urychlovala přibývání čtverečních kilometrů. „Přijedou sem,“ řekl. „Musí.“ Nikdo neodpověděl.

* * *

Dean je uvedl dovnitř. Do dlouhého nízkého domu z betonu a dřeva. Beton zůstal nenatřený a získal časem nažloutlou patinu. Dřevo bylo namořené tmavě hnědou barvou. Dům měl velký obývací pokoj s koberečky od indiánů Navaho, zašlým nábytkem a krbem plným popela z předešlé zimy. Všude se vršily knihy. A cédéčka. Nechybělo ani stereo s elektronkovými zesilovači a rohovými reproduktory. Celá chajda působila přesně jako útočiště člověka, který toužil uprchnout z velkoměsta.

Dean odešel do kuchyně uvařit kávu a Dixonová řekla: „Devět hodin dvacet šest minut.“ Neagleyové s O’Donnellem to nedošlo, ale Reacher přesně věděl, co má na mysli. Při pí se třemi desetinnými čísly a rychlostí náklaďáku osmdesát kilometrů v hodině vznikne za devět hodin a dvacet šest minut plocha milion sedm set devadesát tisíc čtyři sta čtyřicet osm čtverečních kilometrů, což není v metrické soustavě příliš zajímavé, ale v mílích to dělá přesně sedm set deset tisíc.

„Mahmoud je opatrný,“ pravil Reacher. „Nekoupil by zajíce v pytli. Buď jsou to jeho peníze a nechce je vyhodit z okna, nebo jsou to peníze někoho jiného a nechce přijít o hlavu. Dostaví se.“

„Dean tvrdí opak.“

„Dean tvrdí, že mu o tom nikdo předem neřekl.“

Dean se vrátil, naservíroval jim kávu a další čtvrt hodiny nikdo nepromluvil. Pak se Reacher obrátil k Deanovi a zeptal se: „Dělal jste si tady sám elektrické rozvody?“

Dean odpověděl: „Částečně.“

„Máte umělohmotné svorky na kabely?“

„Spoustu. Vzadu v dílně.“

„Měl byste odjet na sever,“ poradil mu Reacher. „Do Palmdale, na snídani.“

„Teď?“

„Teď. Zůstaňte tam i na oběd. Nevracejte se dřív než odpoledne.“

„Proč? Co se tady stane?“

„Tím si nejsem ještě jistý. Ale ať už dojde k čemukoliv, neměl byste se tady motat.“

Dean chvíli tiše seděl. Pak se postavil, našel klíče od auta a odešel. Slyšeli, jak startuje. Doneslo se k nim praskání kamínků pod koly. Potom se zvuky vytratily a v domě se opět rozhostilo ticho.

Dixonová oznámila: „Devět hodin čtyřicet šest minut.“ Reacher přikývl. Kruh měl nyní plochu milion devět set patnáct tisíc osm set osmdesát sedm čtverečních kilometrů.

„Přijede,“ prohlásil.

* * *

V jednu hodinu ráno se plocha kruhu vyšplhala přes dva miliony. Reacher sundal z police atlas, našel pravděpodobnou trasu a spočítal, že z Denveru je to přibližně osmnáct hodin, takže ke schůzce dojde pravděpodobně v šest ráno. Pro Mahmouda ideální čas. Lamaison mu určitě řekl o hrozbách dceři a dcera by za normálních okolností byla v šest ráno doma. Jako optimální připomínka Deanovy zranitelnosti. Mahmoud se možná dostaví bez ohlášení, ale je určitě pevně odhodlaný získat, co potřebuje.

Reacher vstal a šel se kousek projít, nejdřív ven a potom po domě. Útočiště tvořila obytná část, garáž a dílna, o které se zmínil Dean. Jinak vůbec nic. Panovala naprostá tma, ale Reacher cítil obrovskou tichou prázdnotu kolem. Dům byl velice prostý. Tři ložnice, pracovna, kuchyně, obývák. Jedna z ložnic patřila dceři. Na nástěnce visely fotografie vytištěné na počítači. Skupinky dívek, po třech až po čtyřech. Patrně dcera a její přítelkyně. Reacher vylučovací metodou zjistil, která z dívek je na každé fotografii. Deanova dcera, usoudil. Její fotoaparát, její pokoj. Byla vysoká a světlovlasá, přibližně čtrnáctiletá, stále trochu neohrabaná a s rovnátky. Za rok za dva z ní však vyroste úchvatné stvoření a zůstane krásná dalších třicet let. Spolehlivá záruka. Reacher chápal, proč se Dean bojí, a litoval, že Lamaison při pádu z vrtulníku víc neječel.

* * *

Tvrdí se, že největší tma nastává před úsvitem, ale není to pravda. Nejtemnější hodina přichází uprostřed noci. V pět ráno už začínala obloha na východě blednout. V půl šesté bylo slušně vidět. Reacher se ještě trochu prošel. Dean neměl žádné sousedy. Bydlel uprostřed tisíců akrů pustiny. Na všechny strany se otvíral volný výhled. Bezcenná, sluncem spálená krajina. Dráty elektrického napětí ubíhaly z jihu na sever a mizely v rozechvělém oparu. Kamenná příjezdová cesta vedla z jihovýchodu. Nejméně kilometr a půl dlouhá, možná i delší. Reacher po ní kousek ušel a podíval se, co Mahmoud při příjezdu spatří. Vrtulník nebyl vidět. Vrcholek rotoru zakrýval šťastnou náhodou osamělý pouštní strom. Reacher odvezl civic Neagleyové za garáž a ještě jednou se podíval. Dokonalé. Ospalá skupina tří budov, nízkých a zaprášených, téměř splývajících s krajinou. O sto metrů dál si všiml plochého úlomku skály velikosti a tvaru rakve. Došel k němu, vytáhl z kapsy betonové těžítko Tonyho Swana a položil ho na něj. Postavil Swanovi cosi jako pomník. Pak se vrátil a nahlédl do dílny. Byla odemčená. Úhledně zařízená a voněla po motorovém oleji zahřátém sluncem. Reacher našel krabici s černými umělohmotnými úchytkami na kabely a vybral osm největších. Šedesát centimetrů dlouhé, silné a tuhé. Takové, jakými se připevňují těžké kabely do perforovaných instalačních krabic.

Potom vešel zpátky do domu a čekal.

Nastala šestá hodina a Mahmoud se neobjevil. Nyní měl kruh přes šest a půl milionu čtverečních kilometrů. Čtvrt na sedm. Šest milionů sedm set tisíc. Půl sedmé. Šest milionů devět set tisíc. Pak přesně v šest třicet dva cinkl telefon, jen jednou, krátce, jemně a tlumeně.

„Už je to tady,“ oznámil Reacher. „Někdo právě přestřihl telefonní linku.“

Přesunuli se k oknům. Čekali. Potom v ranním slunci zahlédli osm kilometrů jihovýchodně malou blikající tečku. Vozidlo, rychle rostoucí v oblaku olivově šedého prachu, ze kterého svítání vytvářelo svatozář.

OSMDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

USTOUPILI OD OKEN a čekali v obývacím pokoji, napjatí a tiší. O pět minut později zaslechli praskání kamínků pod pneumatikami a syrový tlumený pulz opotřebovaného detroitu V-8. Praskání utichlo, motor zmlknul a zatáhla se ruční brzda. Za minutu bouchly dveře od auta a na kamíncích zazněly kroky. Řidič. Škobrtá okolo, zívá a protahuje se.

O minutu později se ozvalo zaklepání na dveře.

Reacher čekal.

Zaklepání se ozvalo ještě jednou.

Reacher napočítal do dvaceti a prošel chodbou. Otevřel dveře. Na prahu se proti světlu rýsovala mužská postava a za ní středně velký zavřený náklaďák. Náklaďák byl z půjčovny U-Haul, bíločervený, maximálně zatížený a trochu toporný. Reacherovi přišlo, že ho už někde viděl. Muže ještě neviděl. Byl středně vysoký, středně těžký, draze oblečený, ale poněkud pomačkaný. Asi čtyřicetiletý. Měl husté černé vlasy, lesklé a krásně zastřižené, a onen druh nahnědlé pokožky a pravidelné rysy, podle kterých se nedalo poznat, jestli pochází z Indie, Pákistánu, Íránu, Sýrie, Libanonu, Alžíru nebo dokonce z Izraele či Itálie.

Azhari Mahmoud se zase díval na bílého neupraveného obra. Klidně i dva metry vysokého. Sto deset kilo těžkého, se zápěstími silnými a tvrdými jako trámy, s rukama jako lopaty, v zaprášených šedých džínách a pracovnich botách. Potřeštěný vědec, pomyslel si. Opravdu se do téhle pouštní boudy krásně hodí.

„Edward Dean?“ otázal se. „Ano,“ potvrdil Reacher. „Kdo jste vy?“

„Zjistil jsem, že tady nemáte signál.“

„Bohužel.“

„A pro jistotu jsem vám patnáct kilometrů odtud přestřihl telefonní vedení.

„Kdo jste?“

„Na jménu nezáleží. Jsem přítel Allena Lamaisona. Víc vědět nepotřebujete. Jenom mi prokážete stejnou laskavost, jakou byste prokázal jemu.“

„Allenu Lamaisonovi žádné laskavosti neprokazuju,“ sdělil Reacher. „Vypadněte.“

Mahmoud přikývl. „Dovolte mi, abych se vyjádřil trochu jinak. Výhrůžka, kterou Lamaison vyslovil, stále platí. A dneska z ní nebude těžit on, ale já.“

„Výhrůžka?“ opáčil Reacher. „Mohlo by se něco stát vaší dceři.“ Reacher neodpověděl.

Mahmoud oznámil: „Ukážete mi, jak zprovoznit Little Wing.“ Reacher pohlédl k náklaďáku. „To nemůžu,“ pravil. „Máte jenom elektroniku.“

„Rakety jsou na cestě,“ ujistil ho Mahmoud. „Budou tady každou chvíli.“

„Kde se je chystáte použít?“

„Porůznu.“

„Na území Spojených států?“ Je to prostředí bohaté na cíle.“

„Lamaison říkal, že poputují do Kašmíru.“

„Pár kousků bychom mohli poslat vybraným přátelům.“

„My?“

Jsme velká organizace.“

„Neudělám to.“

„Uděláte. Poslechnete stejně jako předtím. Ze stejného důvodu.“ Reacher se na okamžik zarazil a pak nabídl: „Pojďte radši dovnitř.“ Ustoupil stranou. Mahmoud byl zvyklý, že mu lidé prokazují úctu, tak se kolem něj protáhl a vykročil chodbou. Reacher ho udeřil nemilosrdně do zátylku a poslal ho na vratkých nohou do obývacího pokoje, kde k němu přikročila Neagleyová a srazila ho hezkým zvedákem. O minutu později už ležel svázaný na podlaze chodby, úchytkami na kabely obtočenými do osmičky, jednu kolem levého zápěstí a pravého kotníku a druhou kolem pravého zápěstí a levého kotníku. Zoubky úchytek byly pevně utažené a maso kolem nich rychle otékalo. Mahmoud krvácel z úst a sténal. Reacher ho nakopl do boku a nařídil mu, aby byl zticha. Pak se vrátil do obývacího pokoje a čekal na náklaďák z Denveru.

* * *

Náklaďák z Denveru byl bílý kamion. Jeho řidič ležel spoutaný vedle Mahmouda minutu poté, co vylezl z kabiny. Pak vyvlekl Reacher Mahmouda z domu a nechal ho ležet obličejem na slunci vedle jeho náklaďáku z U-Haulu. Mahmoud měl oči plné strachu. Věděl, co ho čeká. Reacher si domyslel, že by radši zemřel, a proto ho nechal naživu. O’Donnell vyvlekl řidiče a pohodil ho k druhému náklaďáku. Pak zůstali všichni stát, rozhlédli se naposledy po okolí, nacpali se do hondy Neagleyové a vyrazili rychle na jih. Zastavili, jakmile naskočil signál, a Neagleyová zavolala kamarádovi do Pentagonu. Sedm hodin na Západě, deset hodin dopoledne na Východě. Prozradila mu, kde hledat, a co najde. Pak pokračovali v cestě. Reacher se díval zadním okýnkem. Ještě než se stačili dostat k horám, vynořila se na obzoru celá eskadra vrtulníků směřující na západ. Belly AH-1, z nějaké blízké základny Homeland Security, usoudil.

* * *

Když projeli horami, začali si povídat o penězích. Neagleyová dala Dixonové bankovní listiny a diamanty a všichni odsouhlasili, že Dixonová je odveze do New Yorku a promění v hotovost. Ze získaných peněz nejdřív uhradí Neagleyové náklady, potom založí fond pro Angelu a Charlieho Franzovy, Tammy Orozcovou a její tři děti a Sanchezovu přítelkyni Milenu, a nakonec pošlou poslední dar organizaci na ochranu zvířat People for the Ethical Treatment of Animals, jménem Maisi, psa Tonyho Swana.

Pak se rozhostilo rozpačité ticho. Neagleyovou finance moc netrápily, ale Reacher vycítil, že Dixonová s O’Donnellem trpí. Trpěli, zmítalo jimi pokušení, ale nechtělo se jim zeptat. Tak to udělal za ně. Přiznal, že nemá ani floka, a navrhl, aby si zbytek rozdělili na čtyři stejné díly jako výplatu. Setkal se s jednoznačným souhlasem.

Potom toho už moc nenamluvili. Lamaison byl po smrti, Mahmoud v rukách státu, nikdo se však nevrátil. A Reacher si pořád dokola kladl stejnou otázku: kdyby je na dálnici nezdrželo porouchané auto a přijeli k nemocnici včas, odvedli by lepší výkon než Dixonová s O’Donnellem?

Lepší než Swan, Franz, Sanchez či Orozco? Ostatní si možná kladli stejnou otázku. Pravdou bylo, že neznal odpověď a nesnášel, když něco nevěděl.

* * *

Za dvě hodiny zabrzdili na LAX. Hondu nechali v pruhu pro požárníky a nevděčně ji opustili. Spěchali k různým terminálům různých leteckých společností. Než se rozešli, zastavili se ještě na chodníku, naposledy se pozdravili pěstmi, rozloučili se a slíbili si, že se neloučí navždy. Neagleyová zmizela v terminálu American. Dixonová se vypravila najít America West. O’Donnell United. Reacher zůstal stát v horku uprostřed uspěchaného davu a sledoval, jak se vytrácejí.

* * *

Reacher opustil Kalifornii s téměř dvěma tisíci dolarů v kapse, od překupníků zpoza muzea voskových figurín v Hollywoodu, od Saropiana z Vegas a od dvou chlapů z New Age v Highland Parku. Díky tomu mu došly peníze až za téměř čtyři týdny. Nakonec se musel zastavit u bankomatu v Santa Fe v Novém Mexiku. Jako obvykle si nejdřív v duchu spočítal, kolik by měl mít na kontě, a pak se podíval, jestli banka dospěla ke stejnému výsledku.

A podruhé v životě ho zklamala.

Přístroj mu sdělil, že má na kontě o sto tisíc dolarů víc, než čekal. Přesně o sto jedenáct tisíc osm set dvacet dva dolary a osmnáct centů.

111 822,18.

Jasně Dixonová. Válečná kořist.

Nejdřív byl zklamaný. Ne výší částky. Tolik peněz neviděl za celý život. Byl zklamaný sám sebou, protože se mu v té částce nedařilo najít žádnou zprávu. Dixonová těch pár dolarů a centů určitě nepřipojila bezdůvodně. Nešlo mu však její vtípek rozlousknout. Nebylo to prvočíslo. Žádné sudé číslo větší než dvě nemůže být prvočíslo. Mělo stovky faktorů. Nudnou převrácenou hodnotu. Druhá odmocnina byla dlouhá neúhledná řádka čísel. Třetí odmocnina vypadala ještě hůř.

111 822,18.

Pak začínal být zklamaný Dixonovou. Protože čím víc o té částce přemýšlel, čím víc ji analyzoval, tím si byl jistější, že je to opravdu jenom nezajímavé číslo.

Dixonová se mu neobtěžovala cokoliv vzkázat.

Vykašlala se na něj.

Možná.

Možná ne.

Stiskl tlačítko se žádostí o minivýpis. Ze štěrbiny vyjel tenký papírek. Slabé šedé písmo, posledních pět transakcí na jeho účtu. Původní vklad od Neagleyové z Chicaga. Výběr padesáti dolarů na autobusovém nádraží v Portlandu v Oregonu. Letenka z Portlandu do LAX, dávno na začátku.

Pak nový vklad ve výši sto jeden tisíc osm set deset dolarů a osmnáct centů.

A pak ve stejný den ještě jeden vklad, přesně deset tisíc dvanáct dolarů.

101 810,18.

10 012.

Reacher se usmál. Dixonová mu poslala vzkaz. Vůbec se na něj nevykašlala. První vklad zněl 10-18, pro důraz zopakovaný. Rádiový kód vojenské policie, který znamenal mise splněna. Dvakrát. 10-18, 10-18. Ona a O’Donnell zachráněni. Nebo Lamaison a Mahmoud poraženi. Nebo obojí.

Hezké, Karlo, pomyslel si Reacher.

Druhý vklad bylo její poštovní směrovací číslo: 10012. Greenwich Village. Kde bydlela. Zeměpisný odkaz.

Narážka.

Zeptala se: Neměl bys chuť zastavit se potom v New Yorku?

Reacher se opět usmál, sbalil tenký papírek do kuličky a odhodil ho do koše. Vybral z bankomatu sto dolarů, vešel na nádraží a koupil si lístek do prvního autobusu, který zahlédl. Neměl tušení, kam jede.

Neplánuju, Karlo.

K O N E C

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai