Zítra bude po všem

Lee Child

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Sebevražední atentátníci se snadno poznají. Vysílají nejrůznější varovné signály. Zejména proto, že jsou nervózní. Z podstaty věci totiž vyplývá, že to všichni dělají poprvé.Existuje dvanáct věcí, na které si je třeba dávat pozor. Utkvěly v paměti každému, kdo někdy sloužil v ozbrojených složkách.New York. Podzemní dráha, dvě hodiny ráno. Jack Reacher si prohlíží spolucestující. Čtyři jsou v pořádku. Pátý není.Vlak brzdí před Grand Central Station. Zasáhne Reacher, aby zachránil životy? Nebo se mýlí? Bude ten zásah stát životy – včetně jeho?

Přeložila Iva Harrisová

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal - BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright: 2009 Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Gone Tomorrow

(First published by Bantam Press, Great Britain, 2009)

přeložila: 2010 Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Mirka Pelnářová

Grafická úprava obálky (c) 2010 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-686-5

Anotace

Sebevražední atentátníci se snadno poznají. Vysílají nejrůznější varovné signály. Zejména proto, že jsou nervózní. Z podstaty věci totiž vyplývá, že to všichni dělají poprvé. Existuje dvanáct věcí, na které si je třeba dávat pozor. Utkvěly v paměti každému, kdo někdy sloužil v ozbrojených složkách. New York. Podzemní dráha, dvě hodiny ráno. Jack Reacher si prohlíží spolucestující. Čtyři jsou v pořádku. Pátý není. Vlak brzdí před Grand Central Station. Zasáhne Reacher, aby zachránil životy? Nebo se mýlí? Bude ten zásah stát životy – včetně jeho?

ZÍTRA BUDE PO VŠEM

Lee Child

PRVNÍ KAPITOLA

SEBEVRAŽEDNÍ ATENTÁTNÍCI SE SNADNO POZNAJÍ. Vysílají nejrůznější varovné signály. Zejména proto, že jsou nervózní. Z podstaty věci totiž vyplývá, že to všichni dělají poprvé.

Izraelská kontrarozvědka sepsala příručku obrany. Vysvětlila, na co dávat pozor. Použila pragmatická pozorování a psychologické vhledy a vypracovala seznam ukazatelů chování. Do toho seznamu mě před dvaceti lety zasvětil kapitán izraelské armády. Nenechal na něj dopustit. Proto jsem na něj nenechal dopustit ani já, protože jsem tenkrát vykonával třítýdenní detašovaný úkol, většinou metr po jeho boku, v samotném Izraeli, na Západním břehu, v Libanonu, občas v Sýrii, občas v Jordánu, v autobusech, v obchodech, na rušných chodnících. Neustále jsem pohyboval očima a v hlavě odškrtával jednotlivé položky.

Po dvaceti letech jsem ten seznam pořád znal. A stále jsem pohyboval očima. Čistě ze zvyku. Od jiné party kluků jsem se naučil další mantru: dívej se, nesleduj, vnímej ušima, nenaslouchej. Čím budeš aktivnější, o to déle budeš žít.

Ten seznam obsahuje dvanáct bodů, pokud se díváte na podezřelého muže. Jedenáct, pokud se díváte na ženu. Rozdíl spočívá v čerstvém oholení. Muži si před sebevražedným atentátem holí vousy. Aby lépe splynuli s davem. Nepůsobili tak podezřele. Výsledkem je světlejší pokožka na spodní polovině obličeje. Tam, kam se nedostalo slunce. Oholení mě však nezajímalo.

Zabýval jsem se seznamem o jedenácti bodech.

Díval jsem se na ženu.

Jel jsem metrem, v New Yorku. Vlakem šest, místním pro oblast Lexington Avenue, směrem od centra, ve dvě hodiny ráno. Nastoupil jsem na Bleecker Street z jižního konce nástupiště do vagonu, ve kterém bylo jen pět cestujících. Vagony metra působí jako malé a důvěrně těsné, když jsou plné. Prázdné jsou obrovské, jeskyňovité a neosobní. V noci svítí jejich světla pronikavěji a jasněji, i když jsou to stejná světla jako ve dne. Jiná světla tam nesvítí. Rozvaloval jsem se na sedadle pro dva severně od zadních dveří na straně u kolejí. Všech pět ostatních pasažérů sedělo jižně ode mě na dlouhých sedadlech, ze strany, bokem, daleko od sebe, prázdné pohledy upřené přes šířku vagonu, tři nalevo a dva napravo.

Vagon měl číslo 7622. Jednou jsem ujel šestkou osm stanic vedle šílence, jenž mluvil o vagonu, ve kterém jsme se nacházeli, s nadšením, s jakým normálně muži mluví o sportu a o ženách. Proto jsem věděl, že vagon číslo 7622 je model R142A, nejnovější v newyorské síti, vyrobený firmou Kawasaki v japonském Kóbe, dopravený lodí, dovezený náklaďákem do vozovny na Dvousté sedmé ulici, postavený jeřábem na koleje, dovlečený na Stou osmdesátou ulici a otestovaný. Věděl jsem, že může najet bez větších oprav tři sta tisíc kilometrů. Věděl jsem, že jeho automatický systém hlášení vydává pokyny mužským hlasem a informace předčítá žena, což má být údajně náhoda, ale šéfové dopravy jsou ve skutečnosti přesvědčení, že taková dělba práce je psychologicky podmanivá. Věděl jsem, že hlasy pocházejí z Bloombergovy televize, ale léta před tím, než se Mike stal starostou. Věděl jsem, že se po kolejích prohání šest set modelů R142A a všechny jsou něco přes patnáct a půl metru dlouhé a něco přes dva metry čtyřicet široké. Věděl jsem, že vagon, ve kterém jsme tenkrát seděli a ve kterém jsem teď seděl já, má čtyřicet míst k sezení a maximálně sto čtyřicet osm k stání. Ten šílenec uměl všechny tyhle údaje nazpaměť. Na vlastní oči jsem viděl, že sedadla jsou z modré umělé hmoty, v odstínu pozdní letní oblohy nebo uniforem britského vojenského letectva. Viděl jsem, že stěny jsou z panelů ze skleněného vlákna odolného proti graffiti. Viděl jsem dva totožné pruhy reklam ubíhající ode mě k místu, kde se panely střetávaly se střechou. Viděl jsem malé veselé plakáty vtíravě nabízející televizní pořady, jazykové kurzy, snadné dosažení vyššího vzdělání a lákavé pracovní příležitosti.

Viděl jsem policejní oznámení doporučující: Když něco vidíte, musíte něco říct.

Nejbližší spolucestující byla Hispánka. Seděla naproti mně, nalevo, před prvními dveřmi, úplně sama na sedadle pro osm, dost od jeho středu. Byla malá, něco mezi třiceti a čtyřiceti a vypadala, že je jí horko a je hodně unavená. Přes zápěstí měla přehozené ucho ošoupané tašky z obchodního domu a zírala do prázdného prostoru očima, které byly natolik unavené, že toho příliš nevnímaly.

Další byl muž na opačné straně, zhruba o metr dvacet dál. Seděl sám na sedadle pro osm osob. Mohl pocházet z Balkánu nebo od Černého moře. Tmavé vlasy, vrásčitá pokožka. Byl šlachovitý, opotřebovaný prací a počasím. Měl roztažené nohy a nakláněl se dopředu na loktech opřených o kolena. Nespal, ale moc mu k tomu nechybělo. Téměř v bezvědomí ubíjel čas a kolébal se v rytmu vlaku. Byl zhruba padesátiletý, oblečený příliš mladistvě na svůj věk. V bachratých džínách sahajících pouze k lýtkům a nadměrné košili NBA s jménem hráče, které jsem nedokázal přečíst.

Třetí byla žena, která mohla pocházet ze západní Afriky. Seděla nalevo, jižně od prostředních dveří. Unavená, netečná, černá pokožka popelavá a šedá únavou a osvětlením. V barevných batikovaných šatech a šátku ze stejné látky ovázaném kolem hlavy. Měla zavřené oči. V New Yorku se vyznám poměrně dobře. Považuji se za světoobčana a New York je hlavním městem světa, tak pro něj mám stejný cit jako Britové pro Londýn a Francouzi pro Paříž. Znám jeho zvyky, ale ne důvěrně. Nebylo však nic těžkého dovtípit se, že kteříkoliv tři lidé jako tihle, usazení pozdě v noci jižně od Bleecker ve vlaku šest jedoucím na sever, jsou uklízeči kanceláří vracející se domů z večerní směny kolem City Hall nebo pracovníci nějaké restaurace v Chinatownu nebo Little Italy. Patrně směřovali do Hunts Point v Bronxu nebo až do Pelham Bay, zralí na krátký přerušovaný spánek před dalším dlouhým dnem.

Čtvrtý a pátý pasažér byli jiní.

Pátý byl muž. Přibližně mého věku, zaklíněný v pětačtyřicetistupňovém úhlu na lavici pro dvě osoby diagonálně naproti mně přes celou délku vagonu. Byl oblečený ležérně, ale ne levně. Kalhoty z bavlněného kepru, golfová košile. Nespal. Upíral oči na cosi před sebou. Neustále je zaostřoval a zužoval, jako by byl ve střehu a uvažoval. Připomínaly mi oči baseballového hráče. Vyzařovala z nich jistá mazaná, vypočítavá ostražitost.

Pozoroval jsem však pasažéra číslo čtyři.

Když něco vidíte, musíte něco říct.

Seděla na pravé straně vagonu, úplně sama na vzdáleném sedadle pro osm, naproti a přibližně uprostřed mezi vyčerpanou ženou ze západní Afriky a mužem s očima baseballového hráče. Byla běloška a přibližně čtyřicetiletá. Nevýrazná. Měla černé vlasy, úhledně, ale ne módně ostříhané a příliš stejnoměrně tmavé, než aby byly přirozené. Oblečená byla celá v černém. Viděl jsem na ni poměrně dobře. Nejbližší muž napravo ode mě se stále předkláněl a mezera ve tvaru V za jeho zády a stěnou vagonu mi umožňovala výhled rušený jen lesem záchytných tyčí z nerez oceli.

Ne dokonalý výhled, ale stačil, aby rozezněl všechny varovné signály na jedenáctibodovém seznamu. Zvýrazněná záhlaví se rozsvítila jako třešinky na hracím automatu ve Vegas. Podle izraelské kontrarozvědky jsem se díval na sebevražednou atentátníci.

DRUHÁ KAPITOLA

OKAMŽITĚ JSEM TU MYŠLENKU ZAVRHL. Ne kvůli její rase. Bělošky jsou schopné šílených činů stejně jako všichni ostatní. Zavrhl jsem tu myšlenku z důvodu taktické nepravděpodobnosti. Nesouhlasilo načasování. Newyorské metro by bylo pro sebevražedný atentát vhodným cílem. Vlak šest stejně dobrý jako každý jiný a lepší než většina. Staví pod Grand Central Terminal. V osm ráno, v šest večer, vlak plný lidí, čtyřicet vsedě, sto čtyřicet osm vestoje, počkej, a až se otevřou dveře na přeplněné nástupiště, stiskni tlačítko. Sto mrtvých, několik stovek vážně zraněných, panika, zničená infrastruktura, nejspíš požár, hlavní dopravní centrum na celé dny či dokonce týdny zavřené a možná už nikdy považované za úplně bezpečné.

Ale ne ve dvě ráno.

Ne ve vagonu, kde jede jenom šest lidí. Ne v době, kdy se po nástupištích metra pod Grand Central povalují jen odpadky, prázdné kelímky a na lavicích pár bezdomovců.

Vlak zastavil na Astor Place. Dveře se se zasyčením otevřely. Nikdo nenastoupil. Nikdo nevystoupil. Dveře se opět zabouchly, motory zavrněly a vlak se dal do pohybu.

Body na seznamu zůstaly rozsvícené.

První byl úplně jasný: nepatřičné oblečení. Opasky s výbušninami jsou v současné době dostupné jako baseballové rukavice. Vezměte devadesát čísel šedesát centimetrů širokého pruhu silného plátna, podélně ho přehněte a vznikne třicet čísel hluboká, souvislá kapsa. Omotejte ji kolem atentátníka a sešijte ji na zádech. Zipy a patentky by mohly vést ke změně názoru. Nastrkejte do kapsy kolem dokola válečky dynamitu, spojte je drátem, vyplňte volný prostor hřebíky nebo kuličkovými ložisky, zašijte pevně horní lem a přidejte popruhy, aby podržely váhu. Velice účinné, ale také velice objemné. Existuje jediný praktický způsob, jak ten pás zakrýt. Nadměrný kus oblečení, jako je například prošívaná zimní bunda. Nikdy vhodná na Středním východě a v New Yorku přijatelná jen tři měsíce z dvanácti.

Teď ale bylo září, horko jako v létě a v metru ještě o několik stupňů tepleji. Já jsem měl na sobě tričko. Pasažér číslo čtyři péřovou bundu North Face, černou, nadýchanou, lesklou, trochu moc velkou a zapnutou až k bradě. Když něco vidíte, musíte něco říct.

Druhý bod z jedenácti jsem přešel. Nedal se v tu chvíli uplatnit. Druhý bod zní: chůze jako robot. Je důležitý na kontrolním stanovišti, rušném trhu, před kostelem nebo mešitou, ale irelevantní v případě podezřelé osoby usazené ve veřejném dopravním prostředku. Sebevražední atentátníci chodí jako roboti ne proto, že by je přemohlo nadšení z představy blížící se mučednické smrti, ale proto, že s sebou vláčí dvacet kilo nezvyklé nadbytečné váhy, která se jim přes primitivní popruhy zakusuje do ramen, a protože jsou pod vlivem drog. Vábivost mučednické smrti má své meze. Většina sebevražedných atentátníků jsou zastrašení prosťáčkové s kuličkou surového opia nacpanou mezi dáseň a tvář. Víme to, protože při explozi pásu s dynamitem vzniká charakteristická tlaková vlna ve tvaru prstence, která se ve zlomku nanosekundy přežene přes tělo a utrhne hlavu. Lidská hlava není přišroubovaná. Na ramenou ji drží zemská přitažlivost, kůže, svaly, šlachy a vazy, ale tyhle křehké biologické kotvy nezmůžou nic proti síle mocného chemického výbuchu. Můj izraelský mentor mi prozradil, že zjistit, jestli útok v otevřeném prostoru způsobil sebevražedný atentátník, bomba v autě nebo nastražená bomba, se dá nejlépe podle toho, zda v okruhu dvaceti pěti až třiceti metrů leží oddělená lidská hlava, která je podivně zachovalá a nepoškozená, včetně kuličky opia mezi dásní a tváří.

Vlak zastavil na Union Square. Nikdo nenastoupil. Nikdo nevystoupil. Z nástupiště se vevalil horký vzduch a zaútočil na klimatizaci. Potom se dveře opět zavřely a vlak se rozjel.

Body tři až šest představují variace na jedno subjektivní téma: podrážděnost, pocení, tiky a nervózní chování. I když pocení můžou podle mého názoru způsobit nejen nervy, ale i fyzické přehřátí. Nevhodné oblečení a dynamit. Dynamit je dřevitá drť nasáklá nitroglycerinem a vytvarovaná do válečků velikosti štafetového kolíku. Dřevitá drť dobře izoluje teplo. Takže se pod ní člověk potí. Ale podrážděnost, tiky a nervózní chování jsou cenné ukazatele. Ti lidé prožívají poslední podivné momenty svého života, plní úzkosti a strachu z bolesti a omámení narkotiky. V podstatě nejsou při smyslech. Věří, napůl věří nebo vůbec nevěří v ráj, řeky mléka a medu, žírné pastviny a panny, k činu je dohnaly ideologické tlaky nebo očekávání kamarádů a rodiny, a najednou se ocitli tak daleko, že pro ně není úniku. Statečné řeči na tajných schůzkách jsou jedna věc. A akce jiná. Proto potlačená panika, se všemi jejími viditelnými známkami.

Cestující číslo čtyři dávala najevo úplně všechny. Vypadala přesně jako žena, která se blíží ke konci svého života stejně jistě a nezvratně, jako se vlak metra blížil ke konci trasy.

Proto bod sedm: dýchání.

Žena prudce oddechovala, pomalu a kontrolovaně. Nádech, výdech, nádech, výdech. Jako by používala techniku na zmírnění porodních bolestí, prožívala hrozný šok nebo se z posledních sil snažila nerozječet hrůzou, úzkostí a strachy.

Nádech, výdech, nádech, výdech.

Bod osm: sebevražední atentátníci chystající se k akci zírají strnule před sebe. Nikdo neví proč, ale shodují se na tom videozáznamy a očití svědci, kterým se podařilo přežít. Atentátníci zírají přímo před sebe. Možná se ve svém odhodlání dostanou až na doraz a bojí se zásahu. Nebo mají podobně jako děti a psi pocit, že když nikoho nevidí, nikdo nevidí ani je. Možná jim poslední zbytek svědomí brání v tom, aby se podívali na lidi, které se chystají zabít. Nikdo neví proč, ale dělají to všichni.

Cestující číslo čtyři to dělala. Úplně jednoznačně. Upírala pohled na prázdné okno před sebou, jako by do něj chtěla vypálit díru.

Bod jedna až osm, proveď kontrolu. Přenesl jsem váhu dopředu na sedadle.

Pak jsem se zarazil. Ta myšlenka byla z taktického hlediska absurdní. Odehrávalo se to v nesprávnou dobu.

Potom jsem se znovu podíval. A opět se pohnul. Protože souhlasily i body devět, deset a jedenáct, a ty patřily k nejdůležitějším ze všech.

TŘETÍ KAPITOLA

BOD DEVĚT: MUMLAVÉ MODLITBY. Až dosud byly všechny známé atentáty inspirovány, motivovány, legalizovány a řízeny náboženstvím, téměř výlučně islámským, a muslimové jsou zvyklí modlit se na veřejnosti. Očití svědkové, kteří přežili, vyprávěli o dlouhých zaříkacích formulích opakovaných od začátku do konce, více či méně slyšitelně, ale vždy s viditelně se pohybujícími rty. Cestující číslo čtyři se opravdu snažila. Rty se jí pod strnulým pohledem pohybovaly v dlouhé, zadýchané, rituální recitaci, která se každých dvacet vteřin opakovala. Možná se už představovala božstvu, které ji mělo přivítat na druhé straně. Možná se snažila přesvědčit samu sebe, že božstvo a druhá strana skutečně existují.

Vlak zastavil na Dvacáté třetí ulici. Dveře se otevřely. Nikdo nevystoupil. Nikdo nenastoupil. Zahlédl jsem červená označení východů nad nástupištěm: Dvacátá druhá a Park Avenue, severovýchodní roh, nebo Dvacátá třetí a Park Avenue, jihovýchodní roh. Ničím pozoruhodné chodníky na Manhattanu, ale najednou přitažlivé.

Zůstal jsem na sedadle. Dveře se zavřely. Vlak se rozjel.

Bod deset: velká taška.

Dynamit je stabilní výbušnina, pokud je čerstvý. Neexploduje náhodou. Musí se odpálit rozbuškami. Rozbušky jsou napojeny šňůrou na zdroj elektřiny a spínač. Velké plunžry ve starých westernech byly obojí dohromady. První část pohybu páky roztočila dynamo, jako polní telefon, a pak se sepnul spínač. Ne praktické pro přenosné účely. Pro přenosné účely potřebujete baterii a pro lineární metr výbušniny něco voltů a ampérů. Malé články AA vydávají slabý volt a půl. Nedostačující, podle převládající zkušenosti. Devítivoltová baterie je lepší, a pokud chcete opravdu slušnou ránu, doporučuje se hranatá baterie velikosti plechovky od polévky, jaké se prodávají do pořádných svítilen. Příliš velká a příliš těžká do kapsy, proto taška. Baterie leží na dně tašky, vinou se z ní dráty ke spínači, pokračují nenápadným výřezem v zadní straně tašky a obtáčejí tělo pod lemem nepatřičného oblečení.

Cestující číslo čtyři měla černou látkovou tašku, jakou nosí kurýři, městského stylu, přehozenou zepředu přes jedno rameno a zezadu přes druhé, položenou na klíně. Podle toho, jak byla tuhá látka vyboulená a napnutá, vypadala taška až na jeden těžký předmět prázdná.

Vlak zastavil na Dvacáté osmé ulici. Dveře se otevřely. Nikdo nenastoupil. Nikdo nevystoupil. Dveře se zavřely a vlak se rozjel.

Bod jedenáct: ruce v tašce.

Před dvaceti lety byl bod jedenáct čerstvým dodatkem. Seznam původně končil bodem deset. Ale věci se vyvíjí. Akce a potom reakce. Izraelské bezpečnostní síly a několik statečných představitelů veřejnosti vypracovali novou taktiku. Pokud něco vzbudí vaše podezření, nedávejte se na útěk. Nemá to cenu. Střepinu stejně nepředběhnete. Popadněte místo toho podezřelou osobu pevně do náruče. Přitiskněte jí paže k bokům. Znemožněte jí, aby dosáhla na tlačítko. Tímhle způsobem bylo zabráněno několika útokům. Byla zachráněna spousta životů. Atentátníci se však poučili. Nyní je cvičí držet palce na tlačítku, aby bylo pevné sevření do náruče neúčinné. Tlačítko je v tašce, vedle baterie. Proto ruce v tašce.

Cestující číslo čtyři měla ruce v tašce. Chlopeň byla zmuchlaná a zmáčknutá mezi jejími zápěstími.

Vlak zastavil na Třicáté třetí ulici. Dveře se otevřely. Nikdo nevystoupil. Osamělá cestující na nástupišti zaváhala a pak udělala krok doprava a nastoupila do vedlejšího vagonu. Já jsem se otočil, podíval se okýnkem za mou hlavou a zahlédl, že se posadila kousek ode mě. Dvě ocelové přepážky a prostor mezi spojovacím zařízením. Chtěl jsem zamávat, aby si přesedla. Na druhém konci vagonu by možná přežila. Ale nezamával jsem. Naše pohledy se nestřetly a stejně by mě neposlechla. Znám New York. Divoké posunky pozdě v noci v metru nepůsobí věrohodně.

Dveře zůstaly otevřené o chvilku déle než normálně. Hlavou mi projel šílený nápad pokusit se vyhnat všechny ven. Ale neudělal jsem to. Byla by to komedie. Překvapení, nepochopení, možná jazyková bariéra. Nebyl jsem si jistý, jestli vím, jak se řekne španělsky bomba. Možná bomba. Nebo to znamená žárovka? Šílenec vykládající o žárovkách by nikomu nepomohl.

Ne, žárovka je bombilla.

Snad.

Patrně.

Rozhodně jsem však neuměl žádný z balkánských jazyků. A neovládal jsem žádný západoafrický dialekt. I když žena v šatech možná mluvila francouzsky. Některé ze západoafrických zemí jsou frankofonní. A já francouzsky umím. Une bombe. La femme la bas a une bombe sous son manteau. Tamhleta žena má pod kabátem bombu. Žena v šatech by mi možná rozuměla. Nebo by to nějakým jiným způsobem pochopila a následovala nás ven.

Kdyby se včas probudila. Kdyby otevřela oči.

Nakonec jsem zůstal jenom sedět.

Dveře se zavřely.

Vlak se rozjel.

Sledoval jsem cestující číslo čtyři. Představoval jsem si její štíhlý bledý palec na skrytém tlačítku. Tlačítko nejspíš pocházelo z Radio Shack. Nevinná součástka pro kutily. Nejspíš za dolar a půl. Představoval jsem si spleť drátů, červený a černý, omotané páskou, zploštělé na koncích a přichycené svorkami. Silnou šňůru vycházející z tašky, zastrčenou pod kabát a napojenou na dvanáct nebo dvacet rozbušek v dlouhém smrtícím paralelním žebříku. Elektřina se pohybuje rychlostí blízkou rychlosti světla. Dynamit má neuvěřitelnou sílu. V uzavřeném prostoru, jako je vagon metra, by nás už jen tlaková vlna rozmáčkla na kaši. Hřebíky a kuličková ložiska by byly úplně zbytečné. Jako kulky proti zmrzlině. Přežilo by jen málo z nás. Možná úlomky kostí velké jako zrníčka hroznového vína. Třmínek a kovadlinka ve středním uchu by možná zůstaly nepoškozené. Jsou to nejmenší kůstky v lidském těle, a proto ze statistického hlediska nejvíc odolné vůči mraku střepin.

Upíral jsem na tu ženu oči. Neměl jsem šanci se k ní dostat. Seděla devět metrů daleko. Palec už měla na tlačítku. Levné mosazné kontakty byly nejspíš tři milimetry od sebe a ona úzká mezera se nepatrně a rytmicky zužovala a rozšiřovala, jak jí bilo srdce a jak se jí třásly ruce.

Byla připravená, zatímco já ne.

Vlak se kolébal dopředu, s charakteristickou symfonií zvuků. Hvízdání vzduchu ženoucího se tunelem, bouchání a rachocení dilatačních spár pod železnými ráfky, skřípění kolektorů na napájecí kolejnici, kvílení motorů, sekvencovité vrzání, jak vagony jeden za druhým projížděly zatáčkami a zabíraly nákolky.

Kam směřuje? Pod čím projíždí vlak šest? Dokázala by lidská bomba strhnout budovu? Patrně ne. Jsou ve dvě ráno ještě někde shromážděné větší davy? Moc jich nebude. Možná v nočních klubech, ale ty jsme už nechali za sebou a stejně by ji nepustili dovnitř.

Díval jsem se na ni.

Příliš upřeně.

Vycítila to.

Otočila hlavu, pomalu, plynule, jako robot.

Podívala se na mě.

Naše pohledy se střetly.

Výraz v jejím obličeji se změnil.

Pochopila, že vím.

ČTVRTÁ KAPITOLA

DÍVALI JSME SE NA SEBE téměř deset dlouhých vteřin. Potom jsem se postavil. Zapřel jsem se proti pohybu vlaku a udělal krok. O devět metrů dál bude po mně, bezpochyby. Nemůžu být mrtvější tím, že se přiblížím. Minul jsem Hispánku po levici. Minul jsem muže v košili NBA po pravé straně. Minul jsem Západoafričanku nalevo. Měla stále zavřené oči. Ručkoval jsem od jedné záchytné tyče ke druhé, napravo nalevo, a kolébal se. Cestující číslo čtyři na mě celou dobu upírala pohled, vyděšená, prudce oddechující a mumlající. Ruce nechala v tašce.

Zastavil jsem se metr osmdesát od ní.

Řekl jsem: „Opravdu si přeju, abych se mýlil.“

Neodpověděla. Pohybovala rty. Pohnula rukama pod silnou černou látkou. Velký předmět v její tašce se nepatrně posunul.

Oznámil jsem: „Musím vidět vaše ruce.“

Žena neodpověděla.

„Jsem policajt,“ zalhal jsem. „Můžu vám pomoct.“

Žena neodpověděla.

Navrhl jsem: „Můžeme si promluvit.“

Žena neodpověděla.

Pustil jsem se záchytných tyčí a svěsil paže podél těla. Vypadal jsem tak menší. Méně hrozivý. Jako obyčejný chlap. Zůstal jsem stát, co nejnehybněji mi vlak dovolil. Nic jsem nepodnikl. Neměl jsem jinou možnost. Potřebovala by zlomek vteřiny. Já bych potřeboval víc. Kromě toho jsem nemohl naprosto nic udělat. Mohl bych popadnout její tašku a pokusit se ji od ní odtrhnout. Měla ji ale přehozenou přes ramena a široký popruh byl z hustě tkané bavlny. Ze stejné tkaniny, jako jsou požární hadice. Byla předepraná, uměle zastaralá a s umělou patinou, jako mají v současné době všechny nové věci, ale stále velice pevná. Mohl bych vše skončit tím, že bych ji strhl ze sedadla a odhodil na zem.

Až na to, že takhle daleko bych se nikdy nedostal. Stiskla by tlačítko dřív, než bych stačil napřáhnout ruku.

Mohl jsem se pokusit odmrštit tašku nahoru, zajet za ní druhou rukou a vyrvat odpalovací šňůru ze svorek. Až na to, že šňůra byla kvůli snadnému pohybu tak dlouhá, že bych s ní musel opsat šedesáticentimetrový oblouk, než bych narazil na odpor. Žena by tou dobou zmáčkla tlačítko, i když třeba jen nechtěně, z překvapení.

Mohl jsem ji popadnout za bundu a pokusit se urvat několik jiných drátů. Ale od drátů mě dělily tlusté válečky nacpané husím peřím. Kluzká nylonová schránka. Žádný úchyt, žádná možnost pro hmátnutí.

Žádná naděje.

Mohl jsem se ji pokusit zneškodnit. Uhodit ji prudce do hlavy, vyřadit z provozu, jedinou ranou. Ale i když jsem pořád rychlý, pořádná rána by mi trvala skoro půl vteřiny. Ona musela posunout bříško palce o tři milimetry.

Byla by rychlejší.

Zeptal jsem se: „Smím se posadit? Vedle vás?“

Žena odpověděla: „Ne, nepřibližujte se ke mně.“

Neutrální, bezbarvý hlas. Bez výrazného přízvuku. Američanka, ale mohla pocházet odkudkoliv. Zblízka nevypadala rozrušeně a zmateně. Jen rezignovaně, zasmušile, vyděšeně a unaveně. Dívala se na mě se stejnou pronikavostí jako předtím na protější okno. Vypadala naprosto při smyslech a ve střehu. Já jsem si připadal jako pod drobnohledem. Nemohl jsem se pohnout. Nemohl jsem cokoliv udělat.

„Je pozdě,“ řekl jsem. „Měla byste počkat na dopravní špičku.“

Žena neodpověděla.

„Ještě šest hodin,“ dodal jsem. „Pak to bude lépe fungovat.“

Žena pohnula rukama, uvnitř v tašce.

Namítl jsem: „Teď ne.“ Žena neodpověděla.

„Jenom jednu,“ požádal jsem. „Ukažte mi jednu ruku. Nemusíte je mít obě v tašce.“

Vlak zprudka zpomalil. Zapotácel jsem se dozadu, udělal zase krok dopředu a zachytil se tyče u stropu. Měl jsem vlhké ruce. Ocel mě do nich pálila. Grand Central, usoudil jsem. Ale mýlil jsem se. Podíval jsem se z okna, ale místo očekávaných světel a bílých dlaždiček jsem zahlédl mdlé modré světlo. Zastavovali jsme v tunelu. Údržba nebo návěstidlo. Otočil jsem se.

„Ukažte mi jednu ruku,“ zopakoval jsem.

Žena neodpověděla. Zírala mi na břicho. Jak jsem zvedl ruce, vytáhlo se mi tričko a odhalilo mou jizvu nad opaskem kalhot. Vypuklá bílá kůže, tvrdá a hrbolatá. Velké hrubé stehy jako nakreslené. Střepina, z bomby nastražené v náklaďáku v Bejrútu, před dávnými lety. Byl jsem sto metrů od výbuchu. K ženě na sedadle jsem byl zhruba o devadesát osm metrů blíž. Zírala na mě. Většina lidí se mě ptá, jak jsem k té jizvě přišel. Nechtěl jsem, aby to udělala. Nechtěl jsem si povídat o bombách. Ne s ní. Požádal jsem: „Ukažte mi jednu ruku.“

Žena se zeptala: „Proč?“

„Nemusíte mít obě v tašce.“

„K čemu by vám to bylo dobré?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. Opravdu jsem netušil, co dělám. Nejsem vyjednavač na záchranu rukojmích. Jen jsem mluvil, abych něco řekl. Což je netypické. Většinou jsem velice tichý člověk. Ze statistického hlediska by bylo velice nepravděpodobné, že bych umřel uprostřed věty. Možná proto jsem mluvil.

Žena pohnula rukama. Zahlédl jsem, jak uchopila cosi v tašce jen do pravačky a levačku pomalu vytáhla. Malou, bledou, zlehka protkanou žílami a šlachami. Pokožka středního věku. Krátké, nenalakované nehty. Bez prstýnků. Neprovdaná, nezasnoubená. Otočila ruku, aby mi ji ukázala z druhé strany. Prázdná dlaň, červená, protože jí bylo horko. „Děkuju,“ pravil jsem.

Žena položila ruku dlaní dolů vedle sebe na sedadlo a nechala ji tam, jako by s ní neměla nic společného. Což v tu chvíli neměla. Vlak zastavil v temnotě. Spustil jsem paže. Tričko se mi svezlo zpátky k pasu.

Požádal jsem: „Ukažte mi, co máte v té tašce.“

„Proč?“

„Jenom to chci vidět. Ať už je to cokoliv.“

Žena neodpověděla.

Nepohnula se.

Řekl jsem: „Nepokusím se vám to vzít. Slibuju. Jenom to chci vidět. To určitě chápete.“

Vlak se opět pohnul. Pomalá akcelerace, bez trhnutí, nízká rychlost. Jemný dojezd do stanice. Pozvolné rolování. Patrně dvě stě metrů, podle mého odhadu.

Pravil jsem: „Myslím, že mám nárok, abych to viděl. Souhlasíte?“

Žena protáhla obličej, jako by mi nerozuměla.

Odpověděla: „Nevidím důvod, proč byste měl mít nárok, abyste to viděl.“

„Opravdu ne?“

„Ne.“

„Protože se mě to také týká. A možná bych mohl zkontrolovat, jestli je to správně sestavené. Na později. Protože to musíte udělat později. Ne teď.“

„Tvrdil jste, že jste policajt.“

„Můžeme to vyřešit,“ opáčil jsem. „Pomůžu vám.“ Ohlédl jsem se přes rameno. Vlak se pomalu sunul. Bílé světlo vepředu. Obrátil jsem se zpět. Žena pohybovala pravačkou. Pak zesílila stisk a zároveň ruku pomalu vyprostila z tašky.

Sledoval jsem ji. Taška se jí zachytila za zápěstí a žena ji odsunula levačkou. Potom vytáhla pravačku.

Žádná baterie. Žádné dráty. Žádný spínač, žádné tlačítko, žádný plunžr.

Něco úplně jiného.

PÁTÁ KAPITOLA

ŽENA DRŽELA V RUCE ZBRAŇ. Mířila jí přímo na mě. Dolů, přesně doprostřed, na místo mezi mým podbřiškem a pupkem. Na místo, kde se nachází spousta důležitých věcí. Orgány, páteř, střeva, různé tepny a žíly. Zbraň byl Ruger Speed-Six. Velký revolver magnum .357 s krátkou deseticentimetrovou hlavní, schopný udělat ve mně tak velkou díru, že by jí bylo vidět denní světlo.

Přesto jsem viděl situaci růžověji než vteřinu předtím. Z mnoha důvodů. Bomba zabije všechny lidi najednou, revolver jednoho po druhém. Bomba se nedá namířit, revolver ano. Plně nabitý Speed-Six váží něco přes kilo. Pěkná váha na útlé zápěstí. A náboje magnum vytvářejí plamen na ústí a prudké trhnutí. Jestli z té zbraně už někdy střílela, bude to vědět. Předvede to, čemu střelci říkají magnum flinci. Zlomek vteřiny před tím, než stiskne spoušť, sevře paži, zavře oči a odvrátí hlavu. I z metru osmdesáti mohla klidně minout. Cíl mine spousta revolverů. Ne na střelnici, s chráněnýma ušima a očima, v klidu, se spoustou času a ničím ve hře. Ale ve skutečném životě, kdy hraje roh panika, stres, třas a bušící srdce, jde v případě revolverů o smůlu, nebo o štěstí. Moje, nebo její. Jestli mine, nedostane se k druhému výstřelu. Řekl jsem: „Klid.“ Jenom abych vydal nějaký zvuk. Její prst na spoušti byl křídově bílý, ale ještě jím nepohnula. Speed-Six je dvojčinný revolver, což znamená, že při první polovině dráhy spouště se odtáhne úderník a otočí bubínek. Při druhé polovině úderník dopadne a zbraň vystřelí. Složitá mechanika, která potřebuje čas. Ne moc, ale trochu ano. Upíral jsem pohled na její prst. Vycítil jsem, že muž s očima baseballového hráče nás sleduje. Ostatním pasažérům bránila ve výhledu moje záda.

Prohlásil jsem: „Nic jsem vám neudělal. Ani mě neznáte. Skloňte zbraň a pojďme si promluvit.“

Žena neodpověděla. Možná se jí něco mihlo v obličeji, ale její obličej jsem nesledoval. Sledoval jsem její prst. To byla jediná část jejího těla, která mě zajímala. A soustředil jsem se na vibrace vycházející z podlahy. Čekal jsem, až vlak zastaví. Můj šílený spolucestující mi prozradil, že R142A váží třicet pět tun. Je schopný dosáhnout rychlosti sto kilometrů v hodině. Proto má velice účinné brzdy. Příliš účinné na jemnost v nízké rychlosti. Nedají se ovládat lehce jako pírko. Sevřou se, cuknou vlakem a zakousnou se. Vlaky často ujedou poslední metr se zablokovanými koly. Proto dochází k charakteristickému zaštěknutí, když zastaví.

Předpokládal jsem, že k tomu samému dojde i při našem šnečím tempu. Možná ještě víc, přesněji řečeno. Zbraň bylo v podstatě závaží na konci kyvadla. Dlouhá štíhlá paže, kilo oceli. Až zaberou brzdy, hybná síla ji postrčí dopředu. Od středu města. Newtonův zákon o pohybu. Byl jsem připravený přemoct svou vlastní pohybovou sílu, odstrčit se od tyčí opačným směrem a uhnout směrem do města. Jestli zbraň poskočí pouhých dvanáct čísel na sever a já pouhých dvanáct čísel na jih, budu mít vyhráno.

Možná by stačilo deset čísel.

Nebo jedenáct, pro jistotu.

Žena se zeptala: „Jak jste přišel k té jizvě?“

Neodpověděl jsem.

„Střehli vás do břicha?“

„Bomba,“ vysvětlil jsem.

Žena pohnula hlavní, z jejího úhlu pohledu doleva a z mého doprava. Namířila ji na místo, kde jizvu zakrýval lem mé košile.

Vlak roloval. Do stanice. Nesmírně pomalu. Téměř krokem. Nástupiště na Grand Central jsou dlouhá. První vůz se sunul až na konec. Čekal jsem, až se zakousnou brzdy. Představoval jsem si, že dojde k pěknému malému trhnutí.

Vůbec jsme tam nedojeli.

Hlaveň revolveru se přesunula zpátky do středu mého těla. Pak se pohnula svisle. Na zlomek vteřiny jsem si myslel, že se žena vzdává. Hlaveň však pokračovala v pohybu. Žena pozvedla bradu, jako by se mi vysmívala. Přiložila si hlaveň na měkké místo pod bradou. Stiskla spoušť do poloviny. Bubínek se otočil a úderník se posunul se zašustěním dozadu po nylonu její bundy.

Potom stiskla spoušť až na doraz a ustřelila si hlavu.

ŠESTÁ KAPITOLA

DVEŘE SE DLOUHO NEOTVÍRALY. Někdo možná použil nouzový palubní telefon nebo průvodčí zaslechl výstřel. Ať už ale došlo k čemukoliv, zařízení se automaticky uzamklo. Tuhle situaci určitě mnohokrát cvičili. A ten postup má své opodstatnění. Lepší, když šílený střelec zůstane zavřený v jednom vagonu, než aby běhal po městě.

To čekání však nebylo příjemné. Náboj magnum .357 vyvinuli v roce 1935. Magnum znamená latinsky velký. Těžší střela a větší hnací náplň. Hnací náplň z technického hlediska neexploduje. Deflagruje, což je chemický proces napůl mezi hořením a explozí. Vznikne velká bublina horkého plynu, která prožene střelu hlavní jako uvolněná pružina. Plyn obvykle následuje střelu z hlavně a zapálí kyslík v okolním vzduchu. Proto plamen na ústí. Ale v případě brutálního kontaktního výstřelu, který zvolila cestující číslo čtyři, udělá střela díru v kůži a plyn do ní hned potom vnikne. Zprudka se rozepne pod pokožkou a buď vyrve velkou výstupní ránu ve tvaru hvězdy, nebo utrhne maso a kůži přímo od kosti a svlékne zespodu nahoru celou lebku, jako když se loupe banán.

K čemuž došlo v tomhle případě. Z ženina obličeje zbyly cáry a kusy krvavého masa visící z roztříštěných kostí. Střela pronikla vertikálně ústy a uvolnila svou obrovskou kinetickou energii v její lebce. Onen náhlý mocný tlak potřeboval uniknout a podařilo se mu to v místě, kde v dávném dětství srostly pláty její lebky. Ty se znovu otevřely a tlak přilepil na stěnu nad ženou a za ní tři nebo čtyři velké kusy kosti. Doslova přišla o hlavu. Ale laminát odolný vůči graffiti plnil svou funkci. Bílé kosti, tmavá krev a šedivá tkáň po něm stékaly, nelepily se a zanechávaly za sebou slimáčí stopu. Ženino tělo se sesulo vsedě na sedadlo. Pravý ukazováček měla stále zaháknutý na spoušti. Zbraň se jí odrazila od stehna a ležela na sedadle vedle ní.

V uších mi stále zvonil výstřel. Za mými zády se ozývaly tlumené zvuky. Cítil jsem ženinu krev. Předklonil jsem se a prohledal její tašku. Prázdná. Rozepnul jsem jí bundu a rozevřel ji. Nic pod ní neměla. Jen bílou bavlněnou blůzu a zápach vyprázdněných střev a měchýře.

Našel jsem nouzový panel a zavolal sám průvodčímu. Oznámil jsem: „Sebevražda zastřelením. V předposledním vagonu. Už je po všem. Jsme v pořádku. Nic nám nehrozí.“ Nechtěl jsem čekat, až newyorské policejní oddělení sežene jednotky SWAT, neprůstřelné vesty a pušky a potajmu napochoduje. To by trvalo příliš dlouho.

Průvodčí mi neodpověděl. Ale o minutu později se ozval jeho hlas v reproduktorech vlaku. Oznámil: „Upozorňujeme cestující, že dveře zůstanou několik minut zavřené kvůli nehodě, ke které došlo.“ Mluvil pomalu. Úplně jinak než Bloombergovi uhlazení moderátoři.

Naposledy jsem se rozhlédl po vagonu, posadil se metr od bezhlavé mrtvoly a čekal.

* * *

Před příchodem skutečné policie by se mohly odehrát celé epizody televizních policejních seriálů. Stihlo by se odebrat a analyzovat DNA, posbírat vodítka, odhalit pachatele, dopadnout ho a postavit před soud. Nakonec však sešlo dolů po schodech šest policistů. V čepicích, vestách a s vytaženými zbraněmi. Pochůzkáři newyorského policejního oddělení mající noční službu, patrně ze 14. okrsku v Západní třicáté páté ulici ve známém Midtown South. Proběhli po nástupišti a začali prohlížet vlak odpředu. Já jsem se opět postavil a podíval se okny nad spojovacím zařízením přes celý vlak, jako do dlouhého osvětleného tunelu z nerezavějící oceli. Výhled se vzdáleností rozostřoval kvůli špíně a zelené nečistotě ve vrstvách skla. Ale viděl jsem, jak policajti otevírají jedny dveře po druhých, kontrolují, vysvětlují, vyhánějí cestující a posílají je po schodech na ulici. Byl to noční skoro prázdný vlak a netrvalo jim dlouho, než se k nám dostali. Nahlédli dovnitř okny, spatřili tělo a zbraň a strnuli. Dveře se se zasyčením otevřely a policajti se nahrnuli dovnitř, po dvou všemi dveřmi. My cestující jsme zvedli reflexivně ruce.

Jeden z každé dvojice policajtů zablokoval dveře a zbývající tři zamířili přímo k mrtvé ženě. Zastavili se zhruba metr osmdesát od ní. Nezkontrolovali pulz ani jiné známky života. Nepřidrželi jí pod nosem zrcátko, aby zjistili, jestli dýchá. Částečně proto, že bylo jasné, že nedýchá, a částečně proto, že neměla nos. Chrupavka se utrhla a zbyly po ní zubaté kousky kostí, vedle kterých trčely po stranách tlakem vyvalené oční bulvy.

Velký policajt s prýmky seržanta se otočil. Trochu zbledl, ale jinak byl velice dobrým ztělesněním jenom další noční práce. Zeptal se: „Kdo viděl, co se tady stalo?“

Vpředu ve vagonu panovalo ticho. Hispánka, muž v košili NBA a Afričanka. Všichni nehybně seděli a mlčeli. Bod osm: strnulý pohled dopředu. Dělali to všichni. Když tě nevidím, nevidíš ani ty mě. Muž v golfové košili nic neřekl. Tak jsem oznámil: „Vytáhla z tašky revolver a zastřelila se.“

„Jenom tak?“

„Více méně.“

„Proč?“

„Jak to mám vědět?“

„Kde a kdy?“

„Při vjezdu do stanice. Ať už to bylo kdykoliv.“

Policajt zpracoval informaci. Sebevražda zastřelením. Podzemka spadá pod pravomoc newyorského policejního oddělení. Ke snížení rychlosti došlo mezi Čtyřicátou první a Čtyřicátou druhou ulicí, což je rajon 14. okrsku. Jeho případ. Bezesporu. Přikývl. Pravil: „Budeme potřebovat vaše jména, adresy a výpovědi.“

Potom stiskl mikrofon na svém límci a ozvalo se hlasité praskání. Policajt nadiktoval dlouhý proud kódů a čísel. Usoudil jsem, že přivolává zdravotníky a sanitku. Pak převezme vagon údržbářská četa, odpojí ho, vyčistí a pošle zpátky na koleje. Žádný problém. Do ranní dopravní špičky jim zbývala spousta času.

My jsme vystoupili do houstnoucího davu na nástupišti. Dorazili dopravní policajti, další normální policajti, všude postávali pracovníci metra a přišli se podívat zaměstnanci z Grand Central. Za pět minut přispěchali s rachocením po schodech zdravotníci z newyorského požárního sboru s nosítky. Prošli turniketem, zastavili se u vlaku a přistoupil k nim velící policista. Co se stalo potom, jsem neviděl, protože policajti se začali pohybovat davem, rozhlížet se a vybírat si pasažéry, které si odvedou k dalšímu výslechu. Velký seržant si přišel pro mě. Zodpověděl jsem jeho otázky ve vlaku. Proto si mě vybral jako prvního. Odvedl mě hluboko do stanice, do horké zatuchlé místnosti s bílými kachlíky, která patrně patřila dopravní policii. Usadil mě na dřevěnou židli a zeptal se, jak se jmenuju.

„Jack Reacher,“ sdělil jsem mu.

Policajt si to zapsal a už nepromluvil. Jen postával u dveří a pozoroval mě. A čekal. Usoudil jsem, že na detektiva.

SEDMÁ KAPITOLA

DETEKTIV, KTERÝ SE OBJEVIL, byla žena a dorazila sama. Měla na sobě kalhoty a šedou košili s krátkými rukávy. Možná hedvábnou, možná z umělého vlákna. Rozhodně lesklou. Nezastrčenou a volné cípy patrně zakrývaly zbraň, pouta a všechno ostatní, co u sebe měla. Pod košilí byla malá a štíhlá. Nad košilí vykukovaly tmavé vlasy svázané do ohonu a malý oválný obličej. Bez šperků. Dokonce i bez snubního prstýnku. Táhlo jí na čtyřicítku. Možná ji už překročila. Přitažlivá žena. Okamžitě jsem si ji oblíbil. Působila uvolněně a přátelsky. Ukázala mi svůj zlatý odznak a podala mi vizitku. S telefonními čísly do její kanceláře a na mobil. Byla na ní i newyorská e-mailová adresa. Hlasitě mi přečetla své jméno. Jmenovala se Theresa Leeová, psáno s T a H a také tak vyslovováno. Jako v angličtině theme nebo therapy. Theresa. Nebyla Asijka. Příjmení Lee možná pocházelo z dřívějšího manželství nebo to byla varianta jména Leigh nebo jiného a ještě složitějšího jména používaná na Ellis Island. Nebo byla potomkem Roberta E. Požádala: „Můžete mi říct, co přesně se stalo?“

Mluvila tiše, s pozvednutým obočím a nezvučným hlasem plným starostlivosti a šetrnosti, jako by ji nejvíc zajímal můj posttraumatický stres. Můžete mi říct? Můžete? Jako by se ptala: Snesete tu vzpomínku? Krátce jsem se pousmál. Počet vražd za rok v Midtown South se pohybuje na nízkém jednociferném čísle, a i kdyby je všechny vyšetřovala od prvního dne, co nastoupila do práce, úplně sama, pořád jsem viděl víc mrtvol než ona. Nejrozmanitějších. Ta žena ve vlaku nepatřila k nejpříjemnějším z nich, ale také zdaleka ne k nejhorším.

Tak jsem jí pověděl, co přesně se stalo, od začátku z Bleecker Street, přes jedenáctibodový seznam, můj pokus o sblížení, trhavou konverzaci, zbraň, až po sebevraždu.

Theresa Leeová si chtěla povídat o tom seznamu.

„Také máme jeden výtisk,“ sdělila. „Má být tajný.“

„Existuje už dvacet let,“ namítl jsem. „Má ho úplně každý. Těžko může být tajný.“

„Kde jste ho viděl?“

„V Izraeli,“ odpověděl jsem. „Hned potom, co byl sepsán.“

„Jak jste se k němu dostal?“

Tak jsem jí podal stručný výtah ze svého života. Jeho zkrácenou verzi. Americká armáda, třináct let u vojenské policie, elitní stá desátá vyšetřovací jednotka, služba po celém světě, plus tu a tam detašovaný úkol podle toho, kdy jsem dostal rozkaz. Potom rozpad Sovětského svazu, mírová dividenda, menší rozpočet na obranu, náhlé odcizení.

„Důstojník, nebo řadový voják?“ zeptala se.

„Konečná hodnost major,“ sdělil jsem.

„A teď?“

„Jsem v penzi.“

„Na penzi jste ještě mladý.“

„Usoudil jsem, že si ji užiju, dokud můžu.“

„A užíváte si ji?“

„Plnými doušky.“

„Co jste dneska večer dělal? V centru ve Village?“

„Hudba,“ odpověděl jsem. „Ty bluesové kluby v Bleecker.“

„A kam jste jel vlakem šest?“

„Chystal jsem si někde pronajmout pokoj nebo dojet na Přístavní správu a chytit tam autobus.“

„Kam?“

„Kamkoliv.“

„Krátká návštěva?“

„Ty mám nejradši.“

„Kde bydlíte?“

„Nikde. Můj rok sestává z jedné krátké návštěvy za druhou.“

„Kde máte zavazadla?“

„Žádná nevlastním.“

Většina lidí pak položí doplňující otázku, ale Theresa Leeová to neudělala. Místo toho se podívala jinam a řekla: „Jsem ráda, že se ten seznam mýlil. Myslela jsem si, že má být konečný.“ Mluvila důvěrně, jako policajt s policajtem, jako by pro ni bylo moje staré zaměstnání důležité.

„Mýlil se jen napůl,“ opáčil jsem. „Ta část se sebevraždou byla správná.“

„To je pravda,“ souhlasila Theresa. „Známky jsou patrně ty samé. Pořád to ale byla falešná domněnka.“

„Lepší než žádná domněnka.“

„To je pravda,“ zopakovala Theresa.

Zeptal jsem se: „Víme, kdo byla?“

„Zatím ne. Ale zjistíme to. Na místě činu prý našli klíče a peněženku. Patrně to zjistí úplně přesně. Co ale měla znamenat ta zimní bunda?“

Odpověděl jsem: „Nemám tušení.“

Theresa se odmlčela, jako bych ji nesmírně zklamal. Řekl jsem: „Tyhle věci se neustále vyvíjí. Myslím, že bychom měli přidat dvanáctý bod i na ženský seznam. Když si sebevražedná atentátnice sundá z hlavy šátek, je neopálené místo stejné vodítko jako u mužů.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila Theresa.

„A četl jsem knihu, která tvrdí, že ta část o pannách je chyba v překladu. To slovo je dvouznačné. Objevuje se v pasáži přetékající metaforami spojenými s jídlem. Mlékem a medem. Patrně znamená hrozinky. Kulaťoučké, možná kandované nebo pocukrované.“

„To se zabíjejí kvůli hrozinkám?“

„Chtěl bych vidět jejich obličeje.“

„Jste lingvista?“

„Mluvím anglicky,“ řekl jsem. „A francouzsky. A k čemu by byly atentátníci panny? Spousta svatých textů je špatně přeložená. Zejména co se týká panen. Dokonce i Nový zákon, pravděpodobně. Někteří lidé tvrdí, že Marie byla jen prvorodička. Z hebrejského slova. Ne panna. Ti, co napsali originál, by se smáli, kdyby viděli, co jsme s ním udělali.“

Na to Theresa Leeová nic neřekla. Místo toho se zeptala: „Jste v pořádku?“

Myslel jsem, že chce vědět, jestli nejsem otřesený. A jestli nepotřebuju odbornou pomoc. Možná proto, že mě považovala za na slovo skoupého muže, který příliš mluví. Ale mýlil jsem se. Opáčil jsem: „Jsem v pořádku,“ a Theresa se zatvářila poněkud překvapeně a prohlásila: „Já bych toho pokusu o sblížení litovala. Ve vlaku. Domnívám se, že jste pro ni byl poslední kapka. Možná ještě pár stanic, a zapomněla by na to, co ji rozrušilo.“

* * *

Po tomhle prohlášení jsme minutu mlčky seděli a pak strčil dovnitř hlavu velký seržant a kývl na Leeovou, že má jít ven. Donesl se ke mně krátký šeptem vedený rozhovor, a když se Leeová vrátila, požádala mě, abych s ní jel do Západní třicáté páté ulice. Na okrsek.

Zeptal jsem se: „Proč?“

Leeová zaváhala.

„Formalita,“ sdělila. „Musíme vaše svědectví sepsat, abychom mohli případ uzavřít.“

„Mám nějakou jinou volbu?“

„Nikam nejezdit,“ řekla. „Ve hře je ale ten izraelský seznam. Mohli bychom celou tu věc prohlásit za záležitost národní bezpečnosti. Jste důležitý svědek, tak bychom si vás mohli nechat, dokud nezestárnete a nezemřete. Lepší bude, když se budete chovat jako uvědomělý občan.“

Tak jsem pokrčil rameny a následoval ji ven z labyrintu Grand Central na Vanderbilt Avenue, kde měla zaparkované auto. Byl to neoznačený ford crown Victoria, otřískaný a špinavý, ale pojízdný. V pořádku nás dovezl do Západní třicáté páté ulice. Prošli jsme impozantním starým portálem a Leeová mě odvedla nahoru do vyšetřovací místnosti. Ustoupila dozadu, počkala v chodbě a nechala mě vstoupit jako prvního. Pak zůstala venku, zavřela za mnou dveře a zamkla je.

OSMÁ KAPITOLA

THERESA LEEOVÁ SE VRÁTILA ZA DVACET MINUT S prvními stránkami oficiálního protokolu a dalším mužem. Položila protokol na stůl a představila toho muže jako svého partnera. Řekla, že se jmenuje Docherty a že má pro mě pár otázek, které by měly být položeny a zodpovězeny na začátku.

„Jaké otázky?“ zeptal jsem se.

Nejdřív mi nabídla kávu a záchod. Přijal jsem obojí. Docherty mě eskortoval na konec chodby, a když jsme se vrátili, stály na stole vedle protokolu tři umělohmotné kelímky. Dvě kávy, jeden čaj. Vzal jsem si kelímek s kávou a ochutnal. Byla dobrá. Leeová si vzala čaj. Docherty si vzal druhou kávu a vyzval mě: „Ještě jednou mi všechno povězte.“

Tak jsem to udělal, stručně, bez příkras, a Docherty se trochu rozčílil, že izraelský seznam obsahuje falešné domněnky, stejně jako předtím Leeová. Odpověděl jsem mu stejně jako jí, že falešné domněnky jsou lepší než žádné domněnky, a že když se na to podíváme z úhlu pohledu té mrtvé ženy, jevila by stejné osobní příznaky, ať už by se chtěla zabít sama, nebo s sebou vzít ostatní lidi. Pět minut jsme strávili v kolegiální atmosféře, tři rozumní lidé rozebírající zajímavý fenomén.

Pak se atmosféra změnila.

Docherty se zeptal: „Jak vám bylo?“

Já jsem opáčil: „Kdy?“

„Když se zabíjela.“

„Byl jsem rád, že nezabíjí mě.“

Docherty prohlásil: „Jsme detektivové, kteří vyšetřují vraždy. Musíme prověřit všechna násilná úmrtí. To doufám chápete. Jen pro případ.“

„Pro případ čeho?“

„Pro případ, že by za tím vězelo něco víc, než se na první pohled zdá.“

„Nic za tím nevězí. Zastřelila se sama.“

„To tvrdíte vy.“

„Nikdo nemůže tvrdit opak. Protože přesně k tomu došlo.“

Docherty namítl: „Vždycky se najdou alternativní scénáře.“

„Myslíte?“

„Možná jste ji zastřelil vy.“

Theresa Leeová po mně vrhla soucitný pohled.

Odpověděl jsem: „Nezastřelil jsem ji.“

Docherty opáčil: „Možná to byla vaše zbraň.“

Pravil jsem: „Nebyla. Váží dobré kilo. Nemám tašku.“

„Jste velký chlap. Máte velké kalhoty. Velké kapsy.“

Theresa Leeová se po mně opět soucitně podívala. Jako by říkala: Je mi líto.

Podivil jsem se: „Na co si to tady hrajete? Na hodného policajta a na zabedněného policajta?“

Docherty se naježil: „Myslíte si, že jsem zabedněný?“

„Právě jste to potvrdil. Kdybych ji zastřelil magnem .357, byl bych až po lokty začouzený střelným prachem. Stál jste ale vedle mě, když jsem si myl ruce na záchodě. Vykládáte blbosti. Neodebrali jste mi otisky prstů a nepoučili jste mě o mých právech. Jenom planě vyhrožujete.“

„Musíme mít jistotu.“

„Co řekl policejní lékař?“

„Ještě nevíme.“

„Byli tam svědci.“

Leeová zavrtěla hlavou. „K ničemu. Nic neviděli.“

„Museli něco vidět.“

„Zakrýval jste jim výhled zády. Kromě toho se nedívali, napůl spali a neumí moc anglicky. Nemají co nabídnout. A hlavně jim šlo nejspíš o to, aby zmizeli, než začneme kontrolovat zelené karty.“

„Co ten druhý chlap? Byl přede mnou. Naprosto vzhůru. A vypadal jako občan a anglicky mluvící člověk.“

„Jaký chlap?“

„Pátý pasažér. V plátěných kalhotách a golfové košili.

Leeová otevřela protokol. Zavrtěla hlavou. „Byli tam jen čtyři pasažéři plus ta žena.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

LEEOVÁ VYTÁHLA Z PROTOKOLU LIST PAPÍRU, otočila ho a poslala mi ho přes stůl. Byl to ručně psaný seznam svědků. Čtyři jména. Moje plus Rodriguezová, Frluljov a Mbele.

„Čtyři pasažéři,“ zopakovala.

Opáčil jsem: „Byl jsem ve voze. Umím počítat. Vím, kolik pasažérů tam bylo.“ Pak jsem si tu scénu znovu přehrál v hlavě. Vystoupení z vagonu, čekání v malé skupině hemžících se lidí. Příchod zdravotníků. Pak vystoupili policajti, prodrali se davem, každý vzal někoho za loket a odvedli svědky do oddělených místností. Mě popadl jako prvního velký seržant. Nedokázal jsem říct, jestli nás následovali čtyři policajti, nebo jen tři.

Pravil jsem: „Musel se vypařit.“

Docherty se zeptal: „Kdo to byl?

„Prostě nějaký chlap. Ve střehu, ale nebylo na něm nic zvláštního. Mého věku, ne chudý.“

„Dostal se nějakým způsobem do kontaktu s tou ženou?“

„Ne co bych viděl.“

„Zastřelil ji?“

„Zastřelila se sama.“

Docherty pokrčil rameny. „Tak jenom nechtěl svědčit. Nechtěl, aby se objevilo na papíru, kde byl ve dvě hodiny ráno. Patrně zahýbal manželce. To se děje pořád.“

„Utekl. A vy ho omlouváte a podezíráte mě?“

„Potvrdil jste, že do toho nebyl zapletený.“

„Já do toho také nejsem zapletený.“

„To tvrdíte vy.“

„Vy věříte, že mluvím pravdu o tom chlapovi, ale ne o sobě?“

„Proč byste si měl toho chlapa vymyslet?“

Postěžoval jsem si: „Tohle je ztráta času.“ A byla to ztráta času. Tak obrovská ztráta času, že mi najednou došlo, že to nemyslí vážně. Hrají divadelní představení. Uvědomil jsem si, že mi Leeová s Dochertym prokazují svým způsobem malou službu.

Ne všechno se dá zaznamenat očima.

Zeptal jsem se: „Kdo ta žena byla?“

Docherty se podivil: „Proč by měla být někým zvláštním?“

„Protože jste provedli identifikaci a počítače se rozzářily jako vánoční stromeček. Kdosi vám zavolal a přikázal vám, abyste mě zdrželi, než dorazí. Nechtěli jste mi přidat do rejstříku zatčení, tak mě zdržujete těmihle blbostmi.“

„Váš rejstřík je nám dost ukradený. Jenom si nechceme přidělat zbytečné papírování.“

„Kdo byla?“

„Údajně pracovala pro vládu. Chce vás vyslechnout federální úřad. Nesmíme vám prozradit který.“

* * *

Nechali mě zamčeného v místnosti. Nabízela se k tomu. Neutěšená, horká, oprýskaná, bez oken, na zdech zastaralé plakáty na prevenci proti zločinu a ve vzduchu zápach potu, strachu a připálené kávy. Stůl, tři židle. Dvě pro detektivy, jedna pro podezřelého. Dříve podezřelého možná fackovali a sráželi ho ze židle na zem. Možná to ještě dělají. V místnosti bez oken je těžké odhadnout, k čemu dojde.

V hlavě jsem měřil prodlevu. Od tichého pohovoru s Theresou Leeovou v chodbě Grand Central uběhla už téměř hodina. Tak jsem věděl, že na cestě ke mně není FBI. Jejich detašovaná newyorská kancelář je největší v zemi, na Federal Plaza, blízko radnice. Deset minut na zareagování, deset minut na svolání týmu, deset minut z centra se zapnutými majáčky a sirénami.

FBI by už dávno dorazila. Zbývala ale spousta jiných úřadů o třech písmenech. Vsadil jsem se sám se sebou, že ať už za mnou jede kdokoliv, budou dvě poslední písmena na odznaku IA. CIA, DIA. Ústřední zpravodajská služba, Zpravodajská služba ministerstva obrany. Možná někdo jiný teprve nedávno založený, a tudíž neznámý. Panika uprostřed noci odpovídala jejich stylu. Po druhé hodině jsem pochopil, že jedou až z Washingtonu, D. C, což ukazovalo na malou zvláštní skupinu. Kdokoliv jiný by měl detašované pracoviště blíž po ruce. Přestal jsem hádat, zaklonil se na židli, položil si nohy na stůl a usnul.

* * *

Nepřišel jsem na to, kdo přesně jsou. Ne v tu chvíli. Neprozradili mi to. V pět hodin ráno vstoupili tři muži v oblecích a probudili mě. Chovali se zdvořile a věcně. Jejich obleky byly ze střední cenové kategorie, čisté a vyžehlené. Jejich boty vyleštěné. Jejich oči jasné. Jejich vlasy čerstvě ostříhané a krátké. Jejich obličeje růžové a ruměné. Jejich těla podsaditá, ale vytrénovaná. Vypadali, jako by bez velkých potíží, ale také bez nadšení, dokázali uběhnout poloviční maraton. Můj první dojem byl, že ještě nedávno sloužili v armádě. Zapálení štábní důstojníci zlanaření do nějaké budovy z vápence uvnitř okruhu tvořeného Beltway. Skutečně přesvědčení o důležitosti své práce. Požádal jsem je, aby mi ukázali průkazy, odznaky a pověřovací doklady, oni mi však jen odrecitovali zákon Patriot Act a sdělili, že se nemusí prokazovat. Patrně měli pravdu a prohlásili to s potěšením. Napadlo mě, že bych na oplátku mohl držet ústa, ale oni si všimli, jak to zvažuju, a odrecitovali mi další část zákona, což mě nenechalo na pochybách, že na konci téhle cesty leží celý svět problémů. Téměř ničeho se nebojím, ale vždycky je lepší vyhnout se tahanicím se současným bezpečnostním aparátem. Franz Kafka a George Orwell by mi poradili to samé. Tak jsem pokrčil rameny a vyzval je, aby pokračovali a položili své otázky.

Začali tím, že vědí o mé vojenské službě a velmi si jí váží, což znamenalo, že mi chtějí buď jenom hloupě zalichotit, nebo dřív také sami sloužili u vojenské policie. Vojenského policisty si neváží nikdo jiný než další vojenský policista. Pak mi sdělili, že mě budou pečlivě pozorovat a poznají, jestli mluvím pravdu, nebo lžu. Což byla blbost, protože to dokážou jen nejlepší z nás, a oni nebyli nejlepší, protože jinak by byli na vedoucích pozicích, v tu dobu by pěkně spali doma na předměstí Virginie a nejezdili by uprostřed noci po I-95.

Neměl jsem však co skrývat, tak jsem je vyzval, aby pokračovali.

Zajímaly je tři oblasti. Za prvé: Znal jsem tu ženu, která se zastřelila v metru? Viděl jsem ji někdy předtím?

Odpověděl jsem: „Ne.“ Krátce, zdvořile, tiše, ale pevně.

Nepoložili mi žádné doplňující otázky. Což mi napovědělo, kdo zhruba jsou a co přesně dělají. Byl to čísi béčkový tým vyslaný na sever, aby zavedl do slepé uličky veřejné vyšetřování. Stavěli kolem něj zeď, zahrabávali ho a dělali tlustou čáru pod něčím, co v komsi vzbudilo jen poloviční podezření. Potřebovali zápornou odpověď na každou otázku, aby mohl být případ uzavřen a uložen k ledu. Potřebovali naprostou absenci nejasností a nechtěli udělat z celé záležitosti velké drama, aby na ni neupoutali pozornost. Chtěli nasednout do auta s pocitem, že je vše zapomenuto.

Druhá otázka zněla: „Znáte ženu jménem Lila Hothová?“

Odpověděl jsem: „Ne,“ protože jsem takovou ženu neznal. Ne tehdy.

Třetí otázka připomínala spíš ucelený dialog. Zahájil ho vedoucí agent. Hlavní muž. Byl o něco starší a o něco menší než ostatní. Možná také o trochu chytřejší. Prohlásil: „Přistoupil jste k té ženě ve vagonu.“

Neodpověděl jsem. Měl jsem odpovídat na otázky, ne se vyjadřovat ke konstatování.

Agent se zeptal: „Jak blízko jste se k ní dostal?“

„Na sto osmdesát čísel,“ řekl jsem. „Plus minus.“

„Natolik blízko, abyste se jí dotkl?“

„Ne.“

„Kdybyste natáhl ruku a ona natáhla svou, mohli jste se dotknout?“

„Možná,“ odpověděl jsem.

„Znamená to ano, nebo ne?“

„Znamená to možná. Vím, jak mám dlouhé paže. Nevím, jak dlouhé je měla ona.“

„Předala vám něco?“

„Ne.“

„Vzal jste si od ní něco?“

„Ne.“

„Vzal jste jí něco, když zemřela?“

„Ne.“

„Udělal to někdo jiný?“

„Ne co bych viděl.“

„Vypadlo jí něco z ruky, tašky nebo oblečení?“

„Ne.“

„Řekla vám něco?“

„Nic podstatného.“

„Mluvila s někým jiným?“

„Ne.“

Agent požádal: „Mohl byste nám ukázat kapsy?“

Pokrčil jsem rameny. Neměl jsem co schovávat. Prošel jsem všechny kapsy a vyložil jejich obsah na otlučený stůl. Složený svazek bankovek a pár mincí. Svůj starý pas. Svou kartu do bankomatu. Svůj skládací kartáček na zuby. Lístek, na který jsem se dostal do metra. A vizitku Theresy Leeové.

Agent prohrábl můj majetek nataženým prstem a pokynul jednomu ze svých podřízených, aby mě prošacoval. Podřízený odvedl poloodbornou práci, nic nenašel a zavrtěl hlavou.

Hlavní muž pravil: „Děkuju, pane Reachere.“

A potom odešli, všichni tři, stejně rychle jako přišli. Trochu mě to překvapilo, ale nějak zvlášť nerozhodilo. Nastrkal jsem si své věci do kapes, počkal, až vyklidí chodbu, a vyšel ven. Na stanici panoval klid. Zahlédl jsem Theresu Leeovou sedící nečinně u psacího stolu a jejího partnera Dochertyho odvádějícího přes místnost pro mužstvo jakéhosi muže do odděleného prostoru vzadu. Muž byl ztrhaný čtyřicátník. Měl na sobě pomačkané šedivé tričko a červené tepláky. Z domova odešel bez učesání. To bylo jasné na první pohled. Šedivé vlasy mu trčely na všechny strany. Theresa Leeová si všimla, že se dívám, a vysvětlila: „Rodinný příslušník.“

„Té ženy?

Leeová přikývla. „Měla v peněžence spojení na nejbližší. To je její bratr. Je také policista. V malém městě v New Jersey. Okamžitě se sem rozjel.“

„Chudák.“

„Ano. Nepožádali jsme ho, aby provedl oficiální identifikaci. Je příliš znetvořená. Poradili jsme mu, že nejlepší bude zavřená rakev. Pochopil, jak to myslíme.“

„Jste si tedy jistá, že je to ona?“

Leeová opět přikývla. „Otisky prstů.“

„Kdo byla?“

„To vám nesmím říct.“

„Ještě mě potřebujete?“

„Skončili s vámi federálové?“

„Jak vidíte.“

„V tom případě můžete jít. Už vás nepotřebujeme.“ Došel jsem k vrcholku schodiště, když na mě zavolala. Řekla: „Nemyslela jsem to vážně, že jste pro ni byl poslední kapka.“

„Ale ano, myslela jste to vážně,“ odtušil jsem. „A možná máte pravdu.“

* * *

Vyšel jsem do chladného svítání, zahnul doleva do Třicáté páté ulice a zamířil na východ. Už vás nepotřebujeme. Ale potřebovali. Přímo na rohu čekali další čtyři muži, aby si se mnou promluvili. Podobní těm předtím, ale nebyli to federální agenti. Na to měli příliš drahé obleky.

DESÁTÁ KAPITOLA

CELÝ SVĚT JE JEDNA VELKÁ DŽUNGLE, ale New York je nejhorší. Co je jinde užitečné, je v tomhle velkoměstě životně důležité. Když zahlédnete, jak na vás na rohu čekají čtyři chlapi, buď se rozběhněte jako o závod opačným směrem, nebo pokračujte bez zpomalení, bez zrychlení a beze změny rytmu v chůzi. Dívejte se se záměrnou apatií před sebe, prohlédněte si jejich obličeje a pohlédněte do strany, jako byste říkali to je všechno, co můžete nabídnout?

Rozumnější je rozhodně utéct. Nejlepší je boj, který vůbec nezačal. Já jsem ale nikdy netvrdil, že jsem rozumný. Jen tvrdohlavý a občas špatně naladěný. Někteří chlapi vezmou do zaječích. Já pokračuju v chůzi.

Všechny obleky byly v barvě půlnoční modře a vypadaly, jako by pocházely z obchodu s nějakým cizím jménem nade dveřmi. Muži uvnitř obleků působili schopně. Jako poddůstojníci. Znalí chodu světa, hrdí na to, že dokážou vykonat svou práci. Rozhodně to byli bývalí vojáci nebo policisté nebo obojí. Patřili k mužům, kteří postoupili nahoru v platu a ustoupili od pravidel a opatření a považovali oba tahy za stejně hodnotné.

Když jsem byl čtyři kroky od nich, rozdělili se do dvou dvojic. Nechali mi místo, abych prošel, pokud budu chtít, ale přední nalevo pozvedl obě dlaně a poklepal s nimi do vzduchu, jako by zároveň říkal zastavte, prosím a nic vám neuděláme. Další krok jsem strávil uvažováním. Nemůžete zůstat stát uprostřed čtyř chlapů. Buď se zastavíte včas, nebo se proderete skrz. V tu chvíli jsem měl obě možnosti ještě otevřené. Mohl jsem se klidně zastavit, mohl jsem klidně projít. Kdyby během toho, jak jsem procházel, sevřeli řady, šli by k zemi jako kuželky. Vážím sto deset kilo a pohyboval jsem se rychlostí šest a půl kilometru v hodině. Oni byli lehčí a stáli.

Když mi zbývaly dva kroky, vůdce řekl: „Mohli bychom si promluvit?“

Zastavil jsem se a řekl: „O čem?“

„Vy jste svědek, souhlasí?“

„Kdo jste ale vy?“

Muž odpověděl tím, že odhrnul klopu saka, pomalu a ne výhružně, a předvedl mi jen červenou saténovou podšívku a košili. Žádná zbraň, žádné pouzdro, žádný popruh. Zastrčil prsty pravé ruky do levé náprsní kapsy a vytáhl vizitku. Naklonil se dopředu a podal mi ji. Byl to levný výrobek. Na první řádce stálo: Sure and Certain, Inc. Druhá řádka hlásala: Ochrana, vyšetřování, zákroky. Na třetí řádce bylo telefonní číslo se směrovým číslem 212. Manhattan.

„Kinko je nádherné místo,“ pravil jsem. „Není-liž pravda? Možná si také nechám udělat vizitky, na kterých bude stát John Smith, král světa.“

„Ty vizitky jsou košer,“ namítl vůdce. „A my jsme také košer.“

„Pro koho pracujete?“

„To nemůžeme prozradit.“

„V tom případě vám nemůžu pomoct.“

„Lepší, když si promluvíte s námi než s naším zaměstnavatelem. My se dokážeme chovat civilizovaně.“

„Teď jsem dostal opravdu strach.“

„Jen pár otázek. To je všechno. Pomozte nám. Jenom tvrdě pracujeme, abychom si vydělali. Stejně jako vy.“

„Já nepracuju tvrdě. Jsem zahálčivý džentlmen.“

„Tak na nás shlédněte ze svého velebného trůnu a slitujte se.“

„Jaké otázky?“

„Dala vám něco?“

„Kdo?“

„Dobře víte kdo. Vzal jste si od ní něco?“

„A dál? Jak zní další otázka?“

„Řekla něco?“

„Řekla toho spoustu. Mluvila celou cestu z Bleecker na Grand Central.“

„Co řekla?“

„Moc jsem z toho neslyšel.“

„Informaci?“

„Neslyšel jsem.“

„Zmínila se o jménech?“

„Možná.“

„Řekla jméno Lila Hothová?“

„Nic takového jsem neslyšel.“

„Řekla John Sansom?“

Neodpověděl jsem. Muž mě pobídl: „Co je?“

Pravil jsem: „To jméno jsem už někde slyšel.“

„Od ní?“

„Ne.“

„Dala vám něco?“

„Co by to mělo být?“

„Cokoliv.“

„Vysvětlete mi, jaký by v tom byl rozdíl.“

„Náš zaměstnavatel to chce vědět.“

„Vyřiďte mu, aby se mě přišel zeptat osobně.“

„Radši to povězte nám.“

Usmál jsem se a pokračoval vpřed, uličkou, kterou pro mě vytvořili. Jeden z mužů napravo však udělal krok do strany a pokusil se mě odstrčit zpátky. Nabral jsem ho ramenem do hrudi a odhodil z cesty. Rozehnal se za mnou, já jsem se zastavil, vyrazil, zaútočil klamně doleva, doprava, proklouzl za něj a strčil ho zprudka do zad, takže se zapotácel dopředu. Jeho sako mělo jednoduchý rozparek uprostřed. Francouzský střih. Britská saka mívají rozparky po stranách a italská vůbec žádné. Sehnul jsem se dolů, popadl do každé ruky jeden šos, zabral a roztrhl šev až nahoru ke krku. Pak jsem do něj znovu strčil. Zavrávoral dopředu a otočil se doprava. Sako na něm viselo za límec. Rozepnuté vepředu, roztržené vzadu, jako nemocniční košile.

Pak jsem uběhl tři kroky, zastavil se a otočil. Mnohem stylovější by bylo pokračovat pomalu v chůzi, ale také mnohem hloupější. Bezstarostnost je dobrá věc, ale být připravený je lepší. Všechny čtyři zpomalila nerozhodnost. Chtěli mě dostat. To bylo jisté. Ale stáli za úsvitu na Západní třicáté páté ulici. Tou dobou tvoří veškerý provoz prakticky jenom policajti. Tak mě nakonec jen probodli pohledy a vzdálili se. V zástupu přešli Třicátou pátou ulici a na rohu zamířili na jih.

Už vás nepotřebujeme.

Ale pořád to nebyla pravda. Už jsem se chystal k odchodu, když z policejní stanice vyšel nějaký muž a rozběhl se ke mně. Pomačkané šedivé tričko, červené tepláky, rozježené šedivé vlasy. Rodinný příslušník. Bratr. Policajt z malého města v Jersey. Dohonil mě, popadl mě šlachovitými prsty za loket a pověděl mi, že mě zahlédl uvnitř a usoudil, že jsem svědek. Pověděl mi, že jeho sestra nespáchala sebevraždu.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

VZAL JSEM TOHO CHLAPÍKA DO RESTAURACE na Osmé avenue. Před dávným časem mě poslali na jednodenní seminář pro vojenské policisty do Fort Ruckeru, abych se naučil zacházet citlivě s truchlícími. Vojenští policisté musejí občas přinést špatnou zprávu. Říkali jsme jim zprávy smrti. Moje schopnosti byly považovány za nedostačující. Prostě jsem vešel dovnitř a sdělil nezbytné. Přišlo mi to nejpřirozenější. Prý jsem se však mýlil. Tak mě poslali do Ruckeru. Naučil jsem se tam spoustu užitečných věcí. Naučil jsem se brát vážně emoce. Kromě toho jsem se naučil, že kavárny, jídelny a restaurace jsou dobré prostředí pro sdělování špatných zpráv. Veřejná atmosféra omezuje pravděpodobnost zhroucení a proces objednávání, čekání a usrkávání napomáhá snadnějšímu vstřebání toku informací.

Vybrali jsme si box vedle zrcadla. To také pomáhá. Můžete se jeden na druhého dívat ve skle. Z očí do očí, ale ne úplně. Podnik byl poloplný. Policajti z okrsku, taxíkáři na své cestě do garáží ve West Side. Objednali jsme si kávu. Rád bych si také objednal jídlo, ale nechtěl jsem to udělat, dokud to také neudělá on. Bylo by to neuctivé. Řekl jsem, že nemám hlad. Muž mlčky seděl a čekal. Nechte je promluvit jako první, radili psychologové ve Fort Ruckeru.

Řekl mi, že se jmenuje Jacob Mark. Původně Markakis, v dobách jeho dědečka, kdy řecké jméno nebylo dobré pro nikoho jiného než pro majitele lahůdkářství, které jeho dědeček nevlastnil. Jeho dědeček dělal ve stavebnictví. Proto ta změna jména. Vyzval mě, abych mu říkal Jakeu. Já jsem opáčil, že mi může říkat Reachere. Prozradil mi, že je policajt. Pověděl jsem mu, že jsem byl také kdysi policajt, v armádě. Sdělil mi, že není ženatý a žije sám. Opáčil jsem, že to samé platí pro mě. Společná půda vytyčena, jak by řekli učitelé v Ruckeru. Pokud člověk pominul jeho neupravenost, působil vcelku jako správný chlap. Pod unaveným vzhledem policajta se skrýval obyčejný obyvatel předměstí. Kdyby měl jiného studijního poradce, mohl se z něj stát učitel přírodních věd, zubař nebo prodejce náhradních dílů do aut. Bylo mu kolem čtyřiceti, už hodně zešedivěl, ale měl mladistvý obličej bez vrásek. Oči měl tmavé, doširoka rozevřené a vytřeštěné, ale to bylo jen dočasné. Když šel před několika hodinami do postele, musel to být hezký muž. Připadal mi od pohledu sympatický a bylo mi líto, v jaké situaci se ocitl.

Nadechl se a pověděl mi, že jeho sestra se jmenuje Susan Marková. Kdysi se jmenovala Susan Molinová, už je ale mnoho let rozvedená a vzala si zpátky dívčí jméno. Nyní žije sama. Mluvil o ní v přítomném čase. Ještě se s její smrtí zdaleka nesmířil.

Pravil: „Nemohla spáchat sebevraždu. To je nemožné.“

Namítl jsem: „Jakeu, byl jsem u toho.“

Servírka nám přinesla kávu a chvíli jsme v tichosti upíjeli. Ubíjeli jsme čas a nechávali proniknout do vědomí realitu. Psychologové v Ruckeru se vyjádřili zcela jasně: truchlící mají IQ labradorů. Nešetrné, protože to byli vojáci, ale přesné, protože to byli psychologové.

Jake mě vybídl: „Tak mi povězte, co se stalo.“

Zeptal jsem se: „Odkud jste?“

Jmenoval městečko na severu New Jersey, v dosahu newyorského metra, plné pendlerů a fotbalových matek, prosperující, bezpečné a spokojené. Řekl mi, že policejní oddělení je dobře financované, dobře vybavené a dost nepružné. Zeptal jsem se ho, jestli má jeho oddělení izraelský seznam. Odpověděl mi, že po Twin Towers je každé policejní oddělení v zemi zavaleno papíry a všichni policisté se musí učit každý bod na každém seznamu.

Upozornil jsem: „Vaše sestra se chovala zvláštně, Jakeu. Odpovídala všem kritériím. Působila jako sebevražedná atentátnice.“

„Nesmysl,“ opáčil jako každý dobrý bratr.

„Zcela jasně také atentátnice nebyla,“ řekl jsem. „Myslel byste si ale to samé. Musel byste, při vašem výcviku.“

„Takže ten seznam se týká víc sebevražd než atentátů.“

„Patrně.“

„Nebyla nešťastný člověk.“

„Musela být.“

Jake neodpověděl. Napil se trochu kávy. Hosté přicházeli a odcházeli. Platili účty, zanechávali spropitné. Na Osmé avenue houstl provoz.

Požádal jsem: „Povězte mi o ní.“

Jake se zeptal: „Jakou zbraň použila?“

„Starý Ruger Speed-Six.“

„Tátova zbraň. Zdědila ji.“

„Kde bydlela? Tady ve městě?“

Jake zavrtěl hlavou. „V Annandale ve Virginii.“

„Věděl jste, že se sem chystá?“

Jake opět zavrtěl hlavou.

„Proč by sem jela?“

„To nevím.“

„Proč by na sobě měla zimní bundu?“

„Nevím.“

Sdělil jsem mu: „Přišlo pár federálních agentů a vyptávali se mě. Pak mě vyhledali nějací soukromí chlapíci, těsně před vámi. Mluvili o ženě, která se jmenuje Lila Hothová. Už jste to jméno někdy od své sestry slyšel?“

„Ne.“

„Co John Sansom?“

„To je kongresman ze Severní Karolíny. Chce se stát senátorem. Je dost zarputilý.“

Přikývl jsem. Nejasně jsem si vzpomněl. Blížilo se období voleb. Viděl jsem články v novinách a spoty v televizi.

Sansom vstoupil do politiky pozdě a stala se z něj stoupající hvězda. Byl považován za tvrdého a nekompromisního. A ambiciózního. V současné době se mu dobře dařilo v podnikání a předtím v armádě. Dělal narážky na skvělou kariéru ve zvláštních jednotkách, bez uvedení podrobností. Na to byla kariéra ve zvláštních jednotkách dobrá. Většina jejich činností byla tajná nebo se dala za tajné prohlásit.

Zeptal jsem se: „Zmínila se o Sansomovi někdy vaše sestra?“

Jake odpověděl: „Neřekl bych.“

„Znala ho?“

„Nedokážu si představit odkud.“ Otázal jsem se: „Čím se živila?“ To mi Jake neprozradil.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

NEMUSEL MI TO PROZRAZOVAT. Už jsem věděl dost, abych si udělal přibližný úsudek, její otisky prstů byly v databázi a po dálnici se přihnali tři nablýskaní růžolící bývalí důstojníci štábu, po několika minutách však zase odjeli. Což znamenalo, že Susan pracovala někde v obraně, ale ne na nějak moc vysokém místě. A bydlela v Annandale ve Virginii. Jihovýchodně od Arlingtonu, jak jsem si pamatoval. Od té doby, co jsem tam byl naposledy, se to tam patrně změnilo. Ale pravděpodobně to pořád bylo slušné místo k bydlení a pořád se z něho dalo snadno dojet do největší kancelářské budovy na světě. Trasa 244, z jednoho konce na druhý.

„Pracovala v Pentagonu,“ oznámil jsem.

Jake odvětil: „Nesměla o své práci mluvit.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Kdyby to bylo opravdu tajemství, řekla by vám, že pracuje ve Wal-Martu.“

Jake neodpověděl. Řekl jsem: „Kdysi jsem měl v Pentagonu kancelář. Vyznám se tam. Klidně mě vyzkoušejte.“

Jake na okamžik zaváhal a pak pokrčil rameny a řekl: „Pracovala tam jako civilní úřednice. Mluvila o tom ale s nadšením. Dělala pro skupinu zvanou CGUSAHRC. Nikdy mi o tom moc nevyprávěla. Tvářila se, že je to tajná věc. Lidé si musejí dávat po Twin Towers pozor na jazyk.“

„Není to skupina,“ opravil jsem ho. „Je to jeden člověk. CGUSAHRC znamená Commanding General, United States Army, Human Sources Command. Velící generál Armády Spojených států, velení lidských zdrojů. A není to nic světoborného. Jenom osobní oddělení. Papíry a složky.“

Jake neodpověděl. Myslel jsem si, že jsem ho urazil, když jsem se tak neuctivě vyjádřil o práci jeho sestry. Možná jsem se při semináři v Ruckeru nenaučil, co jsem měl. Možná jsem měl dávat víc pozor. Mlčení se stále prodlužovalo a začínalo být trapné. Zeptal jsem se: „Pověděla vám o tom vůbec něco?“

„V podstatě ne. Možná ani neměla co vyprávět,“ pravil s náznakem zatrpklosti, jako by svou sestru nachytal při lži.

Odtušil jsem: „Lidi si přikrášlují skutečnost, Jakeu. Mají to v povaze. A obvykle na tom není nic špatného. Možná se vám jenom chtěla vyrovnat, když jste policista.“

„Nebyli jsme si blízcí.“

„Pořád jste ale byli jedna rodina.“

„To je pravda.“

„Líbila se jí ta práce?“

„Vypadala, že ano. A musela jí vyhovovat. Pro archivní oddělení měla správné schopnosti. Měla skvělou paměť, byla puntičkářská a velice metodická. Uměla dobře zacházet s počítači.“

Opět se rozhostilo ticho. Začal jsem znovu přemýšlet o Annandale. Příjemná, ale ničím zajímavá komunita. V podstatě jen na přespání. Za daných okolností měla jedinou významnou vlastnost.

Ležela velice daleko od New Yorku.

Nebyla nešťastný člověk.

Jake se zeptal: „Děje se něco?“

Odpověděl jsem: „Nic. Nic, do čeho by mi něco bylo.“

„Ale přesto?“

„Jen přemýšlím.“

„O čem?“

Ne všechno se dá zaznamenat očima.

Otázal jsem se: „Jak dlouho už děláte policajta?“

„Osmnáct let.“

„Pořád na tom samém místě?“

„Výcvik jsem absolvoval u státní policie. Potom jsem se přesunul. Jako střídavé hospodaření na zemědělské půdě.“

„Máte v Jersey hodně sebevražd?“

„Jednu dvě za rok.“

„Dají se předvídat?“

„Moc ne. Obvykle je to velké překvapení.“

„Jako tahle.“

„To máte pravdu.“

„Za každou se však skrývá nějaký důvod.“

„Vždycky. Finanční, sexuální, jakákoliv věc, kterou dotyčný neunesl.“

„Takže vaše sestra musela mít důvod.“

„Nevím jaký.“

Opět jsem se odmlčel. Jake mě vyzval: „Tak to řekněte. Povězte mi to.“

„Nic mi do toho není.“

„Byl jste policajt,“ namítl Jake. „Něco vidíte.“

Přikývl jsem a řekl: „Odhaduju, že ze sebevražd, které jste zažil, se stalo sedm z deseti doma a tři lidé z deseti poodjeli na místní silničku a nasadili hadici na výfuk.“

„Více méně.“

„Ale vždycky si vybrali místo, které znali. Tiché a osamělé. Něco jako cíl cesty. Dorazíte tam, uklidníte se a uděláte to.“

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že jsem ještě neslyšel o sebevraždě, kdy člověk ujede stovky kilometrů od domova a spáchá ji, když cesta ještě neskončila.“

„Říkal jsem vám to.“

„Říkal jste, že se nezabila. Ale udělala to. Viděl jsem to na vlastní oči. Jenom tvrdím, že to udělala velice neobvyklým způsobem. O sebevraždě ve vlaku metra jsem vlastně nikdy neslyšel. Pod vlakem možná, ale ne uvnitř. Vy už jste o sebevraždě za jízdy ve veřejném dopravním prostředku slyšel?“

„Co tím máte na mysli?“

„Nic. Jenom se ptám.“

„Proč?“

„Proto. Uvažujte jako policajt, Jakeu. Ne jako bratr. Co uděláte, když něco nesouhlasí?“

„Pořádně se na to podívám.“

„Tak to udělejte.“

„To ji nevzkřísí.“

„Ale porozumění hodně pomáhá.“ Což byl také koncept, který učili ve Fort Ruckeru. Ale ne při hodinách psychologie.

* * *

Nechal jsem si dolít kávu a Jacob Mark popadl sáček s cukrem a začal ho obracet v prstech, takže cukr se sypal z jednoho konce na druhý jako písek v přesýpacích hodinách. Viděl jsem, že jeho mysl pracuje jako mysl policajta a jeho srdce jako srdce bratra. Měl to vepsáno v obličeji. Pořádně se na to podívám. To ji nevzkřísí.

Zeptal se: „Co jiného?“

„Byl tam pasažér, který zmizel, než se k němu dostali newyorští policajti.“

„Kdo to byl?“

„Nějaký chlap. Policajti si myslí, že nechtěl, aby se jeho jméno dostalo do protokolu. Možná prý zahýbal manželce.“

„To je možné.“

„Ano,“ opáčil jsem. „To je možné.“

„A dál?“

„Jak federálové, tak ti soukromí chlapi se mě ptali, jestli mi vaše sestra něco nepředala.“

„Co by to mělo být?“

„To neupřesnili. Předpokládám, že něco malého.“

„Kdo byli ti federálové?“

„Nepředstavili se.“

„Kdo byli ti soukromníci?“

Nadzvedl jsem se na lavici a vytáhl ze zadní kapsy vizitku. Levný papír, už pomačkaný a trochu zamodřený od mých džínů. Nové kalhoty, neoprané. Položil jsem ji na stůl, obrátil a postrčil na druhou stranu. Jake si ji pomalu přečetl, možná dvakrát. Sure and Certain, Inc. Ochrana, vyšetřování, zákroky. Telefonní číslo. Jake vytáhl mobil a zadal číslo z vizitky. Po krátké prodlevě se ozvaly tři veselé tóny a nahraná zpráva. Jake zavřel telefon a oznámil: „Uživatel nedostupný. Falešné číslo.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

DOLÍT KÁVU TRVALO VTEŘINU. Jake na servírku zíral, jako by o takové službě nikdy neslyšel. Servírka ztratila brzy zájem a odešla. Jake mi posunul zpátky vizitku. Vzal jsem si ji, zastrčil do kapsy a Jake pravil: „Vůbec se mi to nelíbí.“ Odpověděl jsem: „Mně by se to také nelíbilo.“

„Měli bychom se vrátit a promluvit si s newyorskými policajty.“

„Zabila se, Jakeu. To je základ. Víc toho nepotřebují vědět. Je jim jedno jak, kde a proč.“

„Nemělo by jim to být jedno.“

„To je sice pravda. Ale nezměníme to. Vám by to jedno nebylo?“

„Patrně ne,“ řekl. V očích se mu objevil prázdný výraz. Zřejmě vzpomínal na staré případy. Velké domy, cesty zapadané listím, právníci žijící na vysoké noze z peněz svěřených klienty, neschopnost napravit spáchané, útěk před hanbou, skandálem či vyškrtnutím ze seznamu advokátů. Nebo učitelé s těhotnými studentkami. Nebo otcové od rodin s přítelkyněmi v Chelsea či West Village. Místní policajti, plní taktu a drsné sympatie, velcí a rušiví v úhledných tichých příbytcích, ohledávají místo činu, shromažďují fakta, píší protokoly, uzavírají případ, zapomínají, přesouvají se jinam a nezajímá je jak, kde ani proč.

Jake se zeptal: „Máte teorii?“

Odpověděl jsem: „Na teorii je moc brzy. Zatím máme jen fakta.“

„Jaká fakta?“

„Pentagon vaší sestře až tak úplně nevěřil.“

„To je tedy opravdu odvážné prohlášení.“

„Byla na seznamu sledovaných lidí, Jakeu. Musela být. Jakmile se její jméno objevilo v systému, naskákali do auta. Byl to zaběhnutý postup.“

„Nezdrželi se dlouho.“

Přikývl jsem. „Což znamená, že ji tolik nepodezírali. Byli jenom opatrní. Možná měli nejasnou představu, ale sami jí moc nevěřili. Zjevili se tady, aby ji vyloučili.“

„Jakou představu?“

„Informaci,“ řekl jsem. „S ničím jiným velení lidských zdrojů nepracuje.“

„Oni si mysleli, že předává informace?“

„Chtěli to vyloučit.“

„Takže je to muselo z nějakého důvodu napadnout.“

Opět jsem přikývl. „Možná ji někdo zahlédl v nesprávné kanceláři, viděl ji otevřít nesprávnou kartotéku. Možná předpokládali, že pro to existuje nevinné vysvětlení, ale chtěli mít jistotu. Nebo se možná něco ztratilo a nevěděli koho sledovat, tak sledovali všechny.“

„Jaký druh informace?“

„Nemám tušení.“

„Například okopírovaná složka?“

„Něco menšího,“ opáčil jsem. „Složená poznámka, počítačová paměť. Něco, co se dá předat z ruky do ruky ve voze metra.“

„Byla vlastenka. Milovala svou zem. Něco takového by neudělala.“

„A také to neudělala. Nikomu nic nepředala.“

„Takže nemáme nic.“

„Máme vaši sestru stovky kilometrů od domova s nabitou zbraní.“

„A vyděšenou,“ dodal Jake.

„V zimní bundě ve třicetistupňovém vedru.“

„Se dvěma jmény ve vzduchu,“ doplnil Jake. „John Sansom a Lila Hothová, ať už je to kdokoliv. Hothová zní cize.“

„To zněl Markakis kdysi také.“

Jake se opět odmlčel a upil kávy. Provoz na Osmé zpomaloval. Začala se dělat ranní zácpa. Slunce stálo na obloze a posunulo se nepatrně z východu na jih. Paprsky nebyly v zákrytu se sítí ulic. Dopadaly v nízkém úhlu a vrhaly dlouhé diagonální stíny.

Jake požádal: „Dejte mi něco, kde bych mohl začít.“

Namítl jsem: „Víme toho příliš málo.“

„Spekulujte.“

„To nemůžu. Dokázal bych sestavit příběh, ale byl by hrozně děravý. A možná naprosto mylný.“

„Zkuste to. Nadhoďte něco. Jako při hledání nových nápadů.“

Pokrčil jsem rameny. „Už jste se někdy setkal s bývalými příslušníky zvláštních jednotek?“

„Se dvěma třemi. Možná čtyřmi pěti, když započtu státní policii, u které jsem absolvoval výcvik.“

„Nejspíš jste nepotkal ani jednoho. Většina kariér u zvláštní jednotky se nikdy neodehrála. Je to podobné, jako když lidé tvrdí, že byli ve Woodstocku. Když by jim člověk věřil, muselo by jich tam být deset milionů. Nebo jako Newyorčané, kteří viděli, jak letadla vletěla do věží. Když je člověk poslouchá, měl by pocit, že je viděli úplně všichni. Nikdo se nedíval špatným směrem. Lidé, kteří se holedbají, že byli u zvláštních jednotek, většinou kecají. Většina z nich to nedotáhla dál než na pěšáky. Někteří v armádě vůbec nebyli. Lidé si rádi upravují skutečnost.“

„Jako moje sestra.“

„Je to v lidské povaze.“

„Kam míříte?“

„Pracuju s tím, co máme v ruce. Známe dvě nahodilá jména, víme, že se blíží volební období a že vaše sestra pracovala pro velení lidských zdrojů.“

„Domníváte se, že John Sansom lže o své minulosti?“

„To si nemyslím,“ odpověděl jsem. „Ale v téhle oblasti se hodně přehání. A politika je špinavá. Klidně se vsadím, že teď někdo prověřuje chlápka, ke kterému chodil Sansom před dvaceti lety do čistírny, jestli měl zelenou kartu. Takže se přímo nabízí, že někdo také prověřuje fakta v jeho oficiální biografii. Je to národní sport.“

„V tom případě je Lila Hothová možná novinářka. Nebo reportérka. Pracuje pro kabelovou televizi. Nebo zprávy v rádiu.“

„Možná je Sansomova protivnice.“

„Ne s takovýmhle jménem. Ne v Severní Karolíně.“

„Dobře, tak řekněme, že je novinářka nebo reportérka. Možná vyvinula nátlak na nějakého úředníka ve velení lidských zdrojů. Možná si vybrala vaši sestru.“

„Co by použila jako páku?“

Přiznal jsem: „To je první velká díra v příběhu.“ Což byla. Susan Marková byla zoufalá a vyděšená. Nebylo snadné představit si novináře, kteří by našli takovou páku. Novináři dokážou manipulovat a přesvědčovat, ale nikdo se jich nějak zvlášť nebojí.

„Zajímala se Susan o politiku?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Možná neměla Sansoma ráda. Nelíbilo se jí, co představuje. Možná s ním spolupracovala. Nebo se dobrovolně nabídla.“

„Tak proč by se tak bála?“

„Protože jednala protizákonně,“ řekl jsem. „Chystala se vložit své srdce do úst.“

„A proč u sebe měla tu zbraň?“

„Ona ji u sebe normálně nenosila?“

„Nikdy. Byla to památka po otci. Přechovávala ji jako většina lidí v zásuvce s ponožkami.“

Pokrčil jsem rameny. Ta zbraň byla druhá velká díra v příběhu. Lidé vytahují zbraně ze zásuvek s ponožkami z různých důvodů. Obrana, agrese. Ale nikdy pro případ, že by se několik stovek kilometrů od domova rozhodli z náhlého popudu zastřelit.

Jake pravil: „Susan se o politiku moc nezajímala.“

„Dobře.“

„Takže nemohla mít nic společného se Sansomem.“

„Proč tedy padlo jeho jméno?“

„Nevím.“

Řekl jsem: „Susan musela přijet autem. Do letadla by ji se zbraní nepustili. Její auto patrně právě teď odtahují. Určitě projela Holland Tunnelem a zaparkovala daleko v centru.“

Jake neodpověděl. Vychladla mi káva. Servírka mi přestala dolévat. Byli jsme nelukrativní stůl. Zbytek klientely se už dvakrát vyměnil. Pracující lidé, neustále ve spěchu, rychle natankovat a připravit se na náročný den. Představil jsem si Susan Markovou, jak se před dvanácti hodinami připravovala na náročnou noc. Oblékla se. Našla otcovu zbraň, nabila ji, uložila do černé tašky. Nastoupila do auta, dojela po silnici 236 na Beltway, držela se proti směru hodinových ručiček, možná přidala plyn, sjela na 95, zamířila na sever, rozšířené a zoufalé oči upřené do tmy před autem.

Spekulujte, poradil Jake. Najednou se mi do toho vůbec nechtělo. Protože jsem v hlavě zaslechl hlas Theresy Leeové. Byl jste pro ni poslední kapka. Jake si všiml, jak přemýšlím, a zeptal se: „Co se děje?“

„Pojďme se bavit o té páce,“ navrhl jsem. „Dejme tomu, že byla hodně působivá. Zabrala natolik, že Susan byla na cestě, aby předala požadovanou informaci. A chtěli ji po ní zlí lidé. Nevěřila, že ji pustí ze svých spárů, ať už na ni tlačili čímkoliv. Patrně si myslela, že zvednou cenu a budou požadovat víc. A navíc se jich bála. Tak propadla zoufalství. Vzala ze zásuvky zbraň. Možná si myslela, že se jí podaří osvobodit, ale neviděla své naděje moc růžově. Celkem vzato nepředpokládala, že to dobře dopadne.“

„Takže?“

„Musela splnit úkol. Už byla téměř na místě. Nikdy se neměla v úmyslu zastřelit.“

„Co ale ten seznam? Její chování?“

„Stejný rozdíl,“ řekl jsem. „Byla na cestě tam, kde čekala, že s jejím životem skoncuje někdo jiný, možná jiným způsobem, doslova nebo obrazně.“

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

JACOB MARK NAMÍTL: „TO nevysvětluje ten kabát.“ Já jsem s ním však nesouhlasil. Myslel jsem si, že to ten kabát vysvětluje velice dobře. A vysvětlovalo to skutečnost, proč zaparkovala v centru a pokračovala metrem. Chtěla k tomu, s kým se měla setkat, přistoupit z nečekaného úhlu, z díry v zemi, ozbrojená, celá v černém, připravená na srážku v temnotě. Ta zimní parka byl možná jediný černý kabát, který vlastnila.

A vysvětlovalo to i všechno ostatní. Hrůzu, pocit zmaru. Mumlala možná proto, že si nacvičovala prosby, ospravedlnění, argumenty nebo dokonce výhrůžky. Možná si je opakovala stále dokola, aby jim víc věřila. Aby jí přišly přesvědčivější. Aby jí dodaly sebejistotu.

Jake řekl: „Nemohla být na cestě, aby něco předala, protože u sebe nic neměla.“

„Možná něco měla,“ usoudil jsem. „V hlavě. Sám jste řekl, že měla skvělou paměť. Jednotky, data, časové směrnice, cokoliv potřebovali.“

Jake se zarazil a hledal důvod proč nesouhlasit.

Žádný nenašel.

„Tajné informace,“ povzdechl si. „Vojenská tajemství. Kristepane, nedokážu tomu uvěřit.“

„Byla pod tlakem, Jakeu.“

„Jaké může mít personální oddělení informace, které by stály za zabití?“ Neodpověděl jsem. Protože jsem neměl tušení. Za mých časů se HRC jmenovalo PERSCOM. Personnel Command, ne Human Resources Command. Odsloužil jsem si třináct let, aniž bych se nad tím zamyslel. Ani jedinkrát. Papíry a složky. Všechny zajímavé informace se ukrývaly jinde.

Jake se pohnul na lavici. Projel si prsty neumyté vlasy, přitiskl si dlaně na uši a opsal obličejem celý ovál, jako by si uvolňoval strnulý krk nebo jako by se jeho zdivočelé myšlenky točily v kruhu a on se snažil vrátit k základní otázce.

Zeptal se: „Tak proč? Proč jí selhaly nervy a zabila se, ještě než dojela na místo určení?“

Na chvíli jsem se zarazil. Všude kolem nás zaznívaly typické zvuky levné restaurace. Tenisky vrzající na linoleu, cinkání a škrábání příborů, televizní zprávy z obrazovek vysoko na zdi, zvonek ohlašující minutky.

„Jednala proti zákonu,“ pravil jsem. „Porušovala důvěru a profesionální povinnosti. A musela mít podezření, že ji nějakým způsobem sledují. Dokonce se jí třeba dostalo varování. Byla napjatá, od okamžiku, co nastoupila do auta. Celou cestu pátrala ve zpětném zrcátku po červených světlech. Každý policista u závory na placené dálnici pro ni představoval potenciální nebezpečí. V každém chlapovi v obleku viděla federálního agenta. A ve voze metra se ji každý z nás mohl chystat zatknout.“

Jake neodpověděl.

Dodal jsem: „A pak jsem k ní přistoupil já.“

„Co se stalo?“

„Ruply jí nervy. Myslela si, že ji jdu zatknout. Padla opona, přímo tam na místě. Dospěla na konec cesty. Byla ztracena. Nemohla dopředu, nemohla zpátky. Ocitla se v pasti. Uskuteční se hrozby, kterými ji strašili, a ona se ocitne ve vězení.“

„Proč by si myslela, že ji přicházíte zatknout?“

„Musela mě považovat za policajta.“

„Proč by vás považovala za policajta?“

Jsem policajt. Můžu vám pomoct. Můžeme si promluvit.

„Byla paranoidní,“ vysvětlil jsem. „To je pochopitelné.“

„Nevypadáte jako policajt. Vypadáte jako pobuda. Spíš by se mohla obávat, že budete žebrat o drobné.“

„Možná si myslela, že jsem tajný agent.“

„Tvrdil jste, že pracovala se složkami a papíry. Nevěděla by, jak tajní agenti vypadají.“

„Jakeu, je mi líto, ale řekl jsem jí, že jsem policajt.“

„Proč?“

„Domníval jsem se, že má u sebe bombu. Snažil jsem se překlenout následující tři vteřiny, aby nestiskla spínač. Byl jsem ochotný říkat cokoliv.“

Jake se zeptal: „Co přesně jste jí řekl?“ Tak jsem mu to pověděl a Jake se zhrozil: „Panebože, to zní dokonce jako bláboly z vnitřních záležitostí.“

Myslím, že jste pro ni byl poslední kapka.

„Je mi líto,“ zopakoval jsem.

* * *

Následujících pár minut jsem to probíral ze všech stran. Jacob Mark mě propaloval pohledem, protože jsem mu zabil sestru. Servírka se zlobila, protože za dobu, co jsme seděli nad dvěma šálky kávy, mohla prodat u stejného stolu osm snídaní. Vytáhl jsem dvacetidolarovku a zasunul ji pod svůj podšálek. Viděla mě. Osm snídaní plus spropitné přímo na stole. To vyřešilo problém se servírkou. Problém s Jacobem se tak snadno vyřešit nedal. Pořád tam seděl strnulý, mlčenlivý a naježený. Všiml jsem si, že dvakrát pohlédl stranou. Chystal se vytratit. Nakonec prohlásil: „Musím jít. Mám spoustu zařizování. Musím nějakým způsobem informovat její rodinu.“

Podivil jsem se: „Rodinu?“

„Molinu, bývalého manžela. A mají syna Petera. Mého synovce.“

„Susan měla syna?“

„Co je vám do toho?“

IQ labradora.

Upozornil jsem: „Jakeu, celou dobu tady sedíme, povídáme si o páce a vás ani nenapadlo zmínit se o tom, že Susan měla dítě?“

Jake na okamžik zrozpačitěl. Namítl: „Není to dítě. Je mu dvaadvacet. Studuje v posledním ročníku na USC. Hraje fotbal. Je větší než vy. A s matkou si nebyli blízcí. Po rozvodu žil u otce.“

Řekl jsem: „Zavolejte mu.“

„V Kalifornii jsou čtyři hodiny ráno.“

„Okamžitě mu zavolejte.“

„Probudím ho.“

„Doufám, že ho probudíte.“

„Musí být na tohle připravený.“

„Nejdřív musí zvednout telefon.“

Tak Jake opět vytáhl mobil, prošel adresář a stiskl zelené tlačítko u jména dost dole na seznamu. Patrně abecední pořádek. P jako Peter. Podržel si telefon u ucha, během prvních pěti zazvonění se tvářil poněkud znepokojeně a po šestém ještě znepokojeněji. Chvíli ještě naslouchal, pak telefon pomalu položil na stůl a sdělil mi: „Hlasová schránka.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

PORADIL JSEM MU: „Pusťte se do práce. Zavolejte na policejní oddělení Los Angeles nebo univerzitní ochrance a požádejte je o laskavost, jako policajt policajtovi. Ať tam někoho pošlou a zjistí, jestli je doma.“

„Vysmějou se mi. Ve čtyři ráno by nevzal telefon žádný školní atlet.“

Trval jsem na svém: „Prostě to udělejte.“

Jake požádal: „Pojďte se mnou.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zůstanu tady. Chci si ještě jednou promluvit s těmi soukromými chlápky.“

„Nemáte šanci je najít.“

„Oni si najdou mě. Nezodpověděl jsem jejich otázky, jestli mi Susan něco dala. Mám pocit, že mi je budou chtít položit ještě jednou.“

Domluvili jsme se, že se sejdeme za pět hodin, ve stejné restauraci. Sledoval jsem, jak Jake nastupuje do svého auta, a pak jsem vyrazil po Osmé na jih, pomalu, jako bych neměl nic zvláštního v plánu, což jsem také neměl. Byl jsem unavený, protože jsem toho moc nenaspal, ale vzpružený vší tou kávou, takže jsem si připadal bdělý a plný energie. A utěšovalo mě, že ti soukromí chlapi na tom budou podobně. Všichni jsme byli celou noc vzhůru. Ta myšlenka mě přiměla k tomu, abych začal uvažovat o čase. Dvě hodiny ráno byla špatná doba nejen na sebevražedný atentát, ale i na schůzku a předávání informací. Tak jsem se zastavil u stojanu před lahůdkářstvím a prolistoval ranní noviny. To, s čím jsem napůl počítal, jsem našel ukryté v nitru Daily News. Placená dálnice v New Jersey byla předešlý večer ve směru na sever čtyři hodiny zavřená. V mlze havarovala cisterna. Unikla kyselina. Několik mrtvých.

Představil jsem si Susan Markovou uvězněnou na dálnici mezi dvěma sjezdy. Čtyřhodinová zácpa. Čtyřhodinové zpoždění. Nevíra. Hromadící se napětí. Žádná cesta vpřed ani zpátky. Skála, na které nejde obrátit. Odtíkávající čas. Blížící se poslední lhůta. Poslední lhůta promeškána. Výhrůžky, sankce a pokuty, nyní patrně velice živé a konkrétní. Vlak číslo šest mi přišel rychlý. Jí musel připadat strašlivě pomalý. Byl jste pro ni poslední kapka. Možná ano, v podstatě ji ale nepotřebovala.

Zastrčil jsem noviny do stojanu tak, aby se daly ještě prodat, a pokračoval jsem v chůzi. Chlap s roztrženým sakem se patrně vrátil domů převléknout, ale ostatní tři nebudou daleko. Pozorovali, jak jsem vešel do restaurace, a pak si počkali, až vyjdu. Nikde jsem je neviděl, ale ani jsem po nich nepátral. Nemá cenu hledat někoho, o kom víte, že tam stejně je.

Kdysi bývala Osmá avenue nebezpečná tepna. Rozbité pouliční osvětlení, prázdné pozemky, zabedněné obchody, crack, děvky, zloději. Viděl jsem tam spoustu věcí. Mě osobně však nikdo nenapadl. Což nebylo žádné velké překvapení. Aby se ze mě stala potenciální oběť, musela by se celosvětová populace zredukovat na dva lidi. Na mě a na lupiče, a já bych vyhrál. Nyní bylo na Osmé stejně bezpečno jako kdekoliv jinde. Vřela obchodním ruchem a všude se hemžili lidé. Takže mi bylo jedno, kde přesně mě ti chlapi osloví. Nesnažil jsem se je nalákat na místo podle svého výběru. Jen jsem pokračoval v chůzi. Byli na tahu. Den přecházel z teplého do horkého a z chodníku se zvedal nechutný zápach, jako připomínka kalendáře: odpadky smrdí v létě, ne v zimě.

* * *

Přistoupili ke mně jeden blok jižně od Madison Square Garden a velké staré pošty. Staveniště na rohovém pozemku nahánělo chodce do úzké uličky ohraničené plotem. Dostal jsem se metr do ní a jeden chlápek si stoupl přede mě, druhý za mě a vůdce se připojil vedle. Chytrý tah. Vůdce pravil: „Jsme ochotni zapomenout na to sako.“

„To je dobře,“ opáčil jsem. „Protože já jsem na něj už zapomněl.“

„Potřebujeme ale vědět, jestli nemáte něco, co patří nám.“

„Vám?“

„Našemu zaměstnavateli.“

„Kdo jste, pánové?“

„Máte naši vizitku.“

„A nejdřív na mě učinila dojem. Vypadala jako umělecké dílo, z matematického hlediska. Existuje přes tři miliony možností, jak nakombinovat sedmimístné telefonní číslo. Vy jste ho však nezvolili náhodně. Vybrali jste si takové, o kterém jste věděli, že ho nikdo nepoužívá. To patrně není jednoduché. Tak to na mě učinilo dojem. Pak mi však došlo, že je to nemožné, když se vezme v úvahu počet obyvatel Manhattanu. Někdo umře nebo se odstěhuje a jeho číslo dostane rychle někdo jiný. Takže jsem potom usoudil, že máte přístup k seznamu čísel, která jsou volná. Telefonní společnosti si pár schovávají do zásoby pro případ, že se číslo objeví ve filmu nebo televizi. Nemůžou použít skutečné, protože by si rozzlobili zákazníky. Tak jsem došel k závěru, že znáte lidi, kteří pracují ve filmovém průmyslu nebo v televizi. Nejspíš proto, že si vás z většiny času najímají jako ochranku, když točí na ulici. Proto je pro vás největší akce odhánění lovců autogramů. Což musí být pro chlapy jako vy dost zklamání. Když jste zakládali svou firmu, určitě jste si představovali něco lepšího. A co je ještě horší, dost jste vyšli ze cviku, protože vám chybí praxe. Takže se vás teď bojím ještě míň než předtím. Když to tudíž shrnu, ta vizitka byla chyba, co se vaší pověsti týče.“

Vůdce navrhl: „Můžeme vás pozvat na kávu?“

* * *

Kávu nikdy neodmítnu, ale už jsem byl přesezený, tak jsem přistoupil jen na kelímek do ruky. Abychom mohli za chůze usrkávat a povídat si. Zastavili jsme u nejbližšího Starbucksu, který byl jako ve většině velkých měst jen půl bloku daleko. Přešel jsem bez povšimnutí luxusní značky a vybral si nabídku podniku, velkou kávu bez cukru, do které se už nevešlo mléko. U Starbucksu moje standardní objednávka. Mají podle mě dobré boby. Ale ne že by mi na tom nějak zvlášť záleželo. Nejdůležitější je pro mě kofein, ne chuť. Vyšli jsme ven a pokračovali po Osmé. Ale čtyřem lidem se za chůze špatně povídá a auta dělala rámus, tak jsme po deseti metrech skončili v ústí příčné ulice, já ve stínu opřený o zábradlí a ostatní tři přede mnou naklonění, jako by se mi chystali něco důležitého vysvětlit. U nohou nám z roztrženého pytle na odpadky vykukovala humoristická stránka nedělních novin. Vůdce, který měl na starosti veškerý hovor, pravil: „Hanebně nás podceňujete, protože když dojde na lámání chleba, bez problémů vás přečuráme.“

„Dobře,“ opáčil jsem.

„Takže vy jste vysloužilý voják.“

„Sloužil jsem u pěchoty,“ upřesnil jsem.

„Pořád na to vypadáte.“

„Vy taky. Zvláštní jednotka?“

„Ne. Tak daleko jsme to nedotáhli.“ Usmál jsem se. Upřímný chlap.

Vůdce vysvětlil: „Najali nás, abychom dotáhli do konce místní operaci. Ta mrtvá žena u sebe měla cosi cenného. My to máme vrátit do správných rukou.“

„Co cenného? Z jakého hlediska?“

„Informaci.“

Odpověděl jsem: „Nemůžu vám pomoct.“

„Náš zaměstnavatel očekává digitální údaje, na čipu do počítače, jako je například fleška. My tvrdíme ne, něco takového je příliš obtížné propašovat z Pentagonu. Jsme přesvědčeni, že to bude verbální informace. Na způsob přečti si a ulož do paměti.“

Neodpověděl jsem. Představil jsem si Susan Markovou ve voze metra. Její mumlání. Možná si nenacvičovala prosby, ospravedlnění, hrozby ani argumenty. Možná si jen opakovala údaje, které měla dodat, znovu a znovu, aby je ve strachu a stresu nezapomněla a nespletla. Šprtala je. A říkala si budu poslušná, budu poslušná, budu poslušná. Ujišťovala se. Doufala, že všechno dobře dopadne. Zeptal jsem se: „Kdo je váš zaměstnavatel?“

„To nemůžeme prozradit.“

„Jakou páku použil?“

„Nevíme. Nechceme to vědět.“ Upil jsem kávy. Mlčel.

Vůdce řekl: „Ta žena s vámi ve vlaku mluvila.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Mluvila.“

„Takže předpokládáme, že víte, co věděla i ona.“

„Možná,“ opáčil jsem. „Náš zaměstnavatel je o tom přesvědčený. Čímž pro vás vzniká problém.

Údaje na čipu do počítače, to není žádná věda. Můžeme vás praštit do hlavy a prohledat vám kapsy. Ale to, co máte v hlavě, budeme muset získat jiným způsobem.“

Neodpověděl jsem.

Vůdce dodal: „Tak nám skutečně musíte povědět, co víte.“

„Abyste působili kompetentně?“

Vůdce zavrtěl hlavou. „Abyste zůstal vcelku.“

Opět jsem se napil kávy a vůdce pravil: „Žádám vás jako muž muže. Voják vojáka. Nejde o nás. Když se vrátíme s prázdnýma rukama, určitě dostaneme padáka. Ale v pondělí ráno budeme zase pracovat, pro někoho jiného. Když ale zmizíme ze scény, zůstanete nechráněný. Náš zaměstnavatel si pozval celou smečku. Nyní ji má na vodítku, protože se sem nehodí. Když se ale vypaříme, vypustí ji. Nic jiného mu nezbyde. A určitě by se vám nelíbilo, kdyby si s vámi začala povídat.“

„Nechci si povídat vůbec s nikým. Ani se smečkou, ani s vámi. Jsem málomluvný člověk.“

„Tohle není legrace.“

„To máte pravdu. Zemřela žena.“

„Sebevražda není zločin.“

„Zločinu se ale možná dopustil ten, kdo ji k ní dohnal. Ta žena pracovala v Pentagonu. Tam se všechno točí kolem národní bezpečnosti. Musíte to vzít na vědomí. Měli byste zajít na newyorské policejní oddělení.“

Vůdce zavrtěl hlavou. „To bych šel radši do vězení. Chápete, co vám říkám?“

„Chápu,“ opáčil jsem. „Pěkně jste s těmi lovci autogramů zpohodlněli.“

„Jsme ti, kdo jednají v rukavičkách. Měl byste toho využít.“

„Nevšiml jsem si, že byste vůbec jednali.“

„V jaké jednotce jste sloužil?“

„U vojenské policie.“

„V tom případě jste mrtvý člověk. Něco takového jste ještě nezažil.“

„Kdo to je?“

Vůdce jenom zavrtěl hlavou.

„Kolik jich je?“

Vůdce opět zavrtěl hlavou.

„Pomozte mi.“

„Vůbec neposloucháte. Nebudeme se bavit s policajty, tak proč bychom se měli bavit s vámi?“

Pokrčil jsem rameny, dopil kávu a odlepil se od zábradlí. Udělal jsem tři kroky a odhodil kelímek do odpadkového koše. Prohlásil jsem: „Vyřiďte svému zaměstnavateli, že měl pravdu a vy jste se mýlili. Povězte mu, že ta žena měla všechny informace na flešce a já ji mám teď v kapse. Potom podejte po telefonu výpověď, vraťte se domů a nepleťte se mi do cesty.“

Přešel jsem mezi dvěma auty ulici a vykročil po Osmé. Vůdce na mě hlasitě zavolal. Oslovil mě jménem. Otočil jsem se a zjistil, že drží v natažené ruce mobil. Mířil jím na mě a očima sledoval obrazovku. Pak ho sklonil, všichni tři muži se otočili k odchodu, projela mezi námi bílá dodávka, a teprve když zmizeli z dohledu, mi došlo, že mě vyfotografovali.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

OBCHODŮ RADIO SHAKS je desetkrát méně než Starbucks, ale nikdy je od sebe nedělí víc než pár bloků. A otvírají brzy. Zastavil jsem u prvního, na který jsem narazil, a přistoupil ke mně muž z indického subkontinentu, aby mi pomohl. Tvářil se přátelsky. Možná jsem byl ten den první zákazník. Zeptal jsem se ho na mobily s fotoaparátem. Odpověděl mi, že fotoaparát mají v podstatě všechny. Některé dokonce i video. Řekl jsem mu, že bych chtěl vidět, jak dobré fotografie dělají. Muž popadl nejbližší telefon, já jsem se postavil k zadní stěně obchodu a on mě vyfotografoval od pokladny. Výsledný obrázek byl malý a nejasný. Moje rysy nezřetelné. Ale dala se docela slušně poznat moje velikost a držení těla. Natolik dobře, aby z toho vznikl problém. Můj obličej je nevýrazný a obyčejný. Snadno zapomenutelný. Většina lidí mě pozná hlavně podle siluety, která obyčejná není.

Sdělil jsem prodavači, že ten telefon nechci. On se mi místo něj pokusil prodat digitální fotoaparát. Měl spoustu megapixlů. Určitě dělal lepší obrázky. Oznámil jsem, že nechci ani fotoaparát. Ale koupil jsem si od něj flešku. USB stick, na data z počítače. S nejmenší pamětí, za nejnižší cenu. Potřeboval jsem ji jenom jako atrapu a nechtěl jsem za ni utratit majlant. Byla malinká, ve velkém obalu z bytelného plastu. Požádal jsem prodavače, aby ho otevřel nůžkami. Na takovém materiálu si můžete zničit zuby. K flešce patřila dvě umělohmotná pouzdra, modré a růžové. Vybral jsem si růžové. Susan Marková nepůsobila jako žena, která by nějak zvlášť milovala růžovou, ale lidé vidí, co chtějí vidět. Růžový obal rovná se majetek ženy. Zastrčil jsem si flešku do kapsy ke kartáčku na zuby, poděkoval prodavači za pomoc a nechal ho vyhodit odpad.

* * *

Ušel jsem dva a půl bloku na východ po Dvacáté osmé ulici. Celou cestu jsem měl za sebou spoustu lidí, ale nikoho jsem neznal a nikdo se netvářil, že by znal mě. Na Broadwayi jsem vešel do podzemky a označil jízdenku. Pak jsem nechal ujet devět vlaků do centra. Jenom jsem se posadil na dřevěnou lavici a sledoval, jak mizí. Částečně proto, abych si odpočinul, částečně proto, abych zabil čas, než se město probudí k životu, a částečně proto, abych zkontroloval, jestli mě někdo nesleduje. Devětkrát mě minuli pasažéři a devětkrát jsem na vteřinu dvě osaměl na nástupišti. Nikdo o mě neprojevil nejmenší zájem. Když mě přestalo bavit pozorování lidí, začal jsem pátrat po krysách. Krysy mám rád. Koluje o nich spousta mýtů. Ukážou se méně často, než si lidé myslí. Viditelné krysy jsou obvykle mladé, nemocné nebo hladové. Nekoušou spící nemluvňata do obličeje pro zábavu. Jenom je lákají zbytky jídla. Umyjte svému dítěti před uložením do postýlky obličej a nic se mu nestane. A neexistují obří krysy velké jako kočka. Všechny krysy jsou stejně velké.

Žádné krysy jsem nezahlédl a nakonec mi došla trpělivost. Postavil jsem se, otočil se zády ke kolejím a začal si prohlížet plakáty na stěně. Na jednom z nich byla mapa celého systému metra. Dva zvaly na muzikály na Broadwayi. Jeden oficiální zakazoval cosi zvaného surfování v metru. Byl na něm černobílý obrázek muže zachyceného jako hvězdice na vnější straně dveří vagonu. Starší modely newyorského metra měly údajně spodní desky pro špičky nohou, aby se lépe překračovala mezera mezi nástupištěm a vagonem, a kanálky nade dveřmi, aby při nastupování nekapala voda. Věděl jsem, že nové R142A nemají ani jedno. Vysvětlil mi to můj praštěný spolucestující. Ale u starších vagonů bylo možné počkat na nástupišti, až se zavřou dveře, a pak se zachytit špičkami nohou na spodní desce a špičkami prstů v kanálku na dešťovou vodu, obejmout vagon a nechat se provézt tunely na vnější straně. Surfování v metru. Pro některé lidi možná zábava, ale nyní protizákonná.

Otočil jsem se zpátky ke kolejím a nastoupil do desátého vlaku, který dorazil. Byl to vlak R. Měl spodní desky na nohy a kanálky na dešťovou vodu. Jel jsem ale uvnitř, dvě stanice na Union Square.

* * *

Vystoupil jsem na severozápadní roh Union Square a zamířil k velkému knihkupectví, které jsem si pamatoval v Sedmnácté ulici. Politici usilující o křeslo obvykle zveřejňují biografie ještě před začátkem volební kampaně a kulturněpolitické časopisy jsou vždycky plné reportáží. Mohl jsem místo toho najít internetovou kavárnu, ale nevyznám se moc v technologii a internetových kaváren je míň, než bývalo. Každý teď u sebe nosí malé elektronické přístroje pojmenované po ovoci nebo stromech. Internetové kavárny jsou na nejlepší cestě skončit jako telefonní budky, které zabily bezdrátové vynálezy.

Knihkupectví mělo vepředu v přízemí stoly. Vršily se na nich nové tituly. Našel jsem literaturu faktu a skončil s prázdnýma rukama. Historie, biografie, ekonomika, ale žádná politika. Přesunul jsem se dál a hledané objevil vzadu na druhém stolu. Komentáře a názory levice a pravice plus autobiografie kandidátů sepsané námezdními autory, s lesklými obálkami a vemlouvavými, krásně upravenými fotografiemi. Kniha Johna Sansoma byla přibližně centimetr a půl tlustá a jmenovala se Nikdy nekončící mise. Vzal jsem ji s sebou a odjel po pohyblivých schodech do třetího patra, kde mi orientační tabule poradila, kam jít hledat časopisy. Vybral jsem si všechny kulturněpolitické týdeníky a odnesl je společně s knihou k policím s vojenskou historií. Tam jsem prolistoval několik publikací faktu a potvrdil si, co už jsem předpokládal, tedy že velení lidských zdrojů nedělá nic jiného než dříve velení kádrového oddělení. Změnilo se jen označení. Za honosnější. Bez změny funkce. Papírování a záznamy jako vždycky.

Potom jsem si sedl na parapet pod okno a pustil se do čtení materiálů, které jsem si přinesl. Do zad mi pražilo slunce a zepředu mi byla zima, protože jsem měl přímo nad sebou větrák klimatizace. Když jsem dřív věděl, že si nechci nic koupit, četl jsem v obchodech velice nerad. Obchodům to ale, jak se zdá, nevadí. Dokonce to podporují. Některé k tomu účelu nabízejí křesla. Patrně nová obchodní strategie. A čte si každý. Knihkupectví právě otevřelo, ale už vypadalo jako středisko pro uprchlíky. Všude byli lidé, usazení nebo rozvalení na podlaze, obklopení kupami zboží ještě vyššími než moje.

Všechny kulturněpolitické týdeníky nabízely reportáže o kampani, nacpané mezi reklamy, články o převratných lékařských objevech a technických novinkách. Většina reportáží se týkala politické špičky, ale pár řádek bylo věnováno i soutěži ve Sněmovně a Senátu. Do prvních primárek zbývaly čtyři měsíce a do samotných voleb čtrnáct měsíců a někteří kandidáti už vypadli ze hry, ale Sansom se stále úspěšně držel. Získával hlasy ve svém státě, dával dohromady spousty peněz, jeho neuhlazené způsoby byly považovány za osvěžující a jeho vojenská minulost za záruku téměř jakýchkoliv schopností. I když podle mě je to stejné, jako kdyby se řeklo, že ze zdravotníka může být starosta. Možná ano, možná ne. V tomhle předpokladu není žádná logika. Většina novinářů však měla toho chlapa očividně ráda. A očividně mu věstila velkou budoucnost. Za čtyři nebo osm let by z něj mohl být kandidát na prezidenta. Jeden novinář dokonce naznačil, že by ho jeho strana mohla touhle dobou vyzvednout z boje o Senát a udělat z něj svého kandidáta na viceprezidenta. Už teď patřil svým způsobem mezi celebrity.

Obálka jeho knihy byla stylová. Sestávala z jeho jména, názvu a dvou fotografií. Větší fotografie byl rozostřený a zrnitý záběr z akce, zvětšený natolik, aby tvořil pozadí. Byl na něm mladý muž v obnošené a rozepnuté polní uniformě, s obličejem natřeným kamufláží a pletenou čepicí na hlavě. Přes zrnitý záběr ležel novější ateliérový portrét toho samého muže, o mnoho let staršího a v obleku. Zcela jasně Sansom, tehdy a nyní. Celý jeho životopis, na jediný pohled.

Současná fotografie byla dobře osvětlená, dokonale zaostřená, umělecky naaranžovaná a ukazovala ho jako malého, štíhlého chlapíka, přibližně sto sedmdesát tři čísla a necelých sedmdesát kilo. Whippet nebo teriér spíš než pitbul, vytrvalý a šlachovitě nezdolný, jako všichni nejlepší vojáci ze zvláštních jednotek. I když starší fotografie patrně pocházela z dřívější doby v pravidelné armádě. Ze zkušenosti vím, že kluci jeho ročníku, kteří sloužili v Deltě, dávali přednost vousům, slunečním brýlím a arabským šátkům staženým až na krk. Částečně kvůli tomu, kam je mohli poslat, a částečně proto, že chtěli vypadat maskovaně a anonymně, což byla zčásti nutnost a zčásti teatrální obrazotvornost. Fotografii ale patrně vybral vedoucí Sansomovy kampaně. Dal přednost méně významné jednotce před zvláštní, aby byl kandidát poznat a vypadal zřetelně americky. Člověk připomínající podivného palestinského hippieho by možná neměl v Severní Karolíně takový úspěch.

Na záložce bylo uvedeno jeho plné jméno a vojenská hodnost, se značnou dávkou formality: major John T. Sansom, Armáda Spojených států amerických, ve výslužbě. Pak tam stálo, že získal Kříž za vynikající službu, Medaili za vynikající službu a dvě Stříbrné hvězdy. Potom jsem se dozvěděl, že byl výkonným ředitelem jakési společnosti zvané Sansom Consulting. Opět vrcholy jeho života, jasné na první pohled. Nechápal jsem, co bych se ještě mohl dočíst v knize.

Prolétl jsem ji a zjistil, že je rozdělená do pěti částí: mládí, vojenská služba, následné manželství a rodina, podnikatelské období a politické vize do budoucna. Dětství odpovídalo žánru. Nuzné poměry, málo peněz, nemoderní oblečení, matka pilíř jistoty, otec se dvěma zaměstnáními, aby je uživil. Téměř určitě přehnané. Kdybyste vzali politické kandidáty za vzorek populace, vypadaly by Spojené státy jako země třetího světa. Všichni vyrůstali v chudobě, tekoucí voda byla luxus, boty velká vzácnost, pořádné jídlo důvod k jásavé oslavě.

Přelistoval jsem k místu, kde poznal manželku, a narazil jsem na stejná klišé. Manželka báječná, jejich děti skvělé. Konec příběhu. Obchodní část jsem moc nepochopil. Sansom Consulting byla skupina poradců, což dávalo smysl, ale nedokázal jsem přijít na to, čím se přesně zabývali. V podstatě vypracovávali návrhy, pak si koupili podíly ve firmách, kterým radili, podíly později prodali a zbohatli. Sansom tvrdil, že nadělal jmění. Nebyl jsem si jistý, jak velké jmění tím myslí. Mně stačí ke štěstí pár stovek dolarů v kapse. Měl jsem podezření, že Sansom si nahrabal víc, ale neuvedl přesně o kolik. Další čtyři nuly? Pět? Šest?

Podíval jsem se na část s politickou vizí do budoucna, ale nenašel jsem o moc víc než v časopisech. Voliči měli dostat všechno, co chtějí. Nízké daně, není problém. Veřejné služby, proč ne. To mi přišlo nelogické. Jinak ale Sansom působil jako slušný chlap. Připadalo mi, že se bude snažit dělat správné věci, jak nejvíc je toho politik schopen. Vzbudil ve mně pocit, že se do toho pustil ze správných důvodů.

Uprostřed knihy byly fotografie. Všechny až na jednu příjemné momentky zachycující Sansomův život od věku tří měsíců do současného dne. Takové, jaké většina chlapů může vytáhnout z krabice na boty vzadu ve skříni. Rodiče, dětství, škola, roky u armády, nastávající manželka, děti, obchodní portréty. Normální fotky, patrně snadno zaměnitelné s fotkami v biografiích ostatních kandidátů.

Ale fotografie, která byla jiná, mě zaskočila.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

FOTOGRAFII, KTERÁ MĚ ZASKOČILA, jsem znal ze zpráv. Byl na ní americký politik Donald Rumsfeld, jak si v Bagdádu třese rukou se Saddámem Husajnem, tenkrát v roce 1983 iráckým diktátorem. Donald Rumsfeld se stal dvakrát ministrem obrany, ale v době, kdy vznikla ona fotografie, dělal zvláštního prezidentského zplnomocněnce Ronaldu Reaganovi. Odjel do Bagdádu, aby zlíbal Husajnovi zadek, poplácal ho po zádech a dal mu masivní zlaté ostruhy jako dar a symbol neutuchající americké vděčnosti. O osm let později jsme Saddámovi zadek nelíbali, ale kopali do něj. O patnáct let později jsme ho zabili. Sansom ten snímek označil titulkem: Občas se z našich přátel stanou nepřátelé a z našich nepřátel přátelé. Patrně politický komentář. Nebo podnikatelské kázání, i když jsem v textu nenašel konkrétní příhodu, na kterou by mohl narážet.

Vrátil jsem se k jeho vojenské kariéře a pustil se do pečlivého čtení. To je ostatně oblast, které rozumím nejlépe. Sansom narukoval v roce 1975 a odešel v roce 1992. Sedmnáctiletá vojenská služba, o čtyři roky delší než moje, což znamenalo, že začal o devět let dřív a o pět let dřív skončil. V podstatě dobrá doba, v porovnání s jinými. Utichla hysterie kvůli válce ve Vietnamu a nová profesionální dobrovolnická armáda dobře fungovala a dostávala ještě dost peněz. Sansomovi se v ní podle všeho líbilo. Jeho vyprávění mělo hlavu a patu. Přesně popsal základní výcvik, správně popsal důstojnickou školu, zábavně vyprávěl o svých začátcích u pěchoty. Netajil se tím, že byl ambiciózní. Dosáhl všech dostupných kvalifikací, postoupil k Rangers a pak do vznikající Delty. Jako obvykle dramatizoval pobyt v přijímači, příšerné týdny, únavu, statečnost v utrpení, vyčerpání. Jako obvykle zamlčel nedostatky. Delta je plná chlapů, kteří dokážou zůstat týden vzhůru, ujít stovky kilometrů a ustřelit koule mouše tse-tse, ale nedostává se v ní mužů, kteří dokážou tohle všechno a zároveň rozpoznají rozdíl mezi šíitou a cestou na latrínu.

Celkem vzato byl ale Sansom dost upřímný. Pravdou je, že většina misí Delty skončí dřív, než začnou, a ty, co začnou, většinou nedopadnou úspěšně. Někteří kluci se nikdy nedostanou do akce. Sansom to nepřikrašloval. Otevřeně hovořil o nestejnoměrném nasazení a jasně o chybách. A hlavně se ani jednou nezmínil o stádech koz. Většina zpráv obviňuje po neúspěšné misi kočovné pastevce koz. Vojáci proniknou do nehostinné a prakticky neobydlené oblasti a okamžitě jsou odhaleni místními rolníky s obrovskými stády koz. Statisticky nepravděpodobné. Nutričně nepravděpodobné, když se vezme v úvahu neúrodný terén. Kozy musejí něco žrát. Možná k tomu jednou došlo, ale od té doby se z toho stal kód. Je mnohem přijatelnější říct: Dřepěli jsme na zemi a přehnalo se přes nás stádo koz než Zvorali jsme to. Samson ale přežvýkavce i jejich doprovodný zemědělský personál vynechal, což mu sloužilo ke cti.

Vlastně se skoro vůbec nerozepsal. Rozhodně neuvedl dlouhý seznam úspěchů. Jen se zmínil o rutinních operacích v západní Africe a Panamě a hledání raket SCUD v Iráku během první války v Perském zálivu v roce 1991. Kromě toho se nezmínil o ničem. Jen o spoustě výcviku a připravenosti k akci, po které vždycky následovalo volno a další výcvik. Jeho memoáry člena zvláštní jednotky byly první umírněné, které jsem kdy viděl. Dokonce víc než umírněné. Nepřeháněl. Nezveličoval a nekasal se. Nepřidával, ale ubíral.

Což bylo zajímavé.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

PO CESTĚ ZPÁTKY DO KAVÁRNY jsem si dával dobrý pozor. Náš zaměstnavatel si pozval celou smečku. A teď věděla, jak přibližně vypadám. Prodavač v Radio Shack mi vysvětlil, že fotografie a videozáznamy se dají poslat telefonem někomu jinému. Já jsem netušil, jak vypadají moji protivníci, ale jestli musel zaměstnavatel najmout chlapy ve slušivých oblecích, aby zapadli mezi místní, musela jeho vlastní jednotka vypadat odlišně. Jinak by si nikoho nenajímal. Zahlédl jsem spoustu odlišně vypadajících lidí. Zhruba dvě stě tisíc. To je v New Yorku úplně normální. Nikdo z nich však o mě neprojevil zájem. Nikdo z nich mě nesledoval. A i kdyby se o to pokusil, udělal jsem vše pro to, aby to neměl snadné. Odjel jsem vlakem 4 na Grand Central, opsal dvě kolečka mezi davem, nastoupil do kyvadlové dopravy na Times Square, ušel odtamtud dlouhou a nelogickou smyčku na Devátou avenue a přiblížil se ke kavárně ze západu, těsně kolem čtrnáctého okrsku. Jacob Mark už seděl vevnitř.

V zadním boxu, umytý, učesaný, v tmavých kalhotách, bílé košili a tmavomodré bundě. Na čele mohl mít klidně vytetováno policajt mimo službu. Vypadal nešťastně, ale ne vyděšeně. Vklouzl jsem naproti němu a natočil se bokem, abych mohl sledovat oknem dění na ulici.

„Mluvil jste s Peterem?“ zeptal jsem se ho.

Jake zavrtěl hlavou.

„Ale?“

„Myslím, že je v pořádku.“

„Myslíte si to, nebo to víte?“

Jake neodpověděl, protože k nám přistoupila servírka. Stejná jako ráno. Měl jsem příliš velký hlad, než abych bral ohledy na to, jestli bude Jake také jíst. Objednal jsem si velkou mísu, tuňákový salát s vejci a spoustu jiných věcí. Plus kávu k pití. Jake následoval mého příkladu a dal si zapékaný sýrový sendvič a vodu.

Vyzval jsem ho: „Povězte mi, co se stalo.“

Jake odpověděl: „Pomohla mi univerzitní ochranka. Také se jim ulevilo. Peter je fotbalová hvězda. Nebyl doma. Tak vyzpovídali jeho kamarády a zjistili, o co kráčí. Peter je někde s nějakou ženskou.“

„Kde?“

„To nevíme.“

„S jakou ženskou?“

„S nějakou holkou z baru. Peter a jeho kamarádi si před čtyřmi dny vyrazili. Potkali se tam s tou holkou. Peter s ní odešel.“

Nic jsem na to neřekl.

Jake se zeptal: „Co se vám nelíbí?“

Opáčil jsem: „Kdo sbalil koho?“

Jake přikývl. „Proto z toho mám dobrý pocit. Peter sbalil ji. Jeho kamarádi tvrdí, že mu to trvalo čtyři hodiny. Hrozně se snažil. Prý jako by chtěl vyhrát šampionát. Takže to nebyla Mata Hari ani někdo podobný.“

„Popis?“

„Úžasná kočka. A to už něco znamená, když ji ocenili uznávaní sportovci. O něco starší, ale ne o moc. Zhruba dvacet pět až dvacet šest. Když jste v posledním ročníku, musíte takovou ženskou mermomocí ulovit.“

„Jméno?“

Jake zavrtěl hlavou. „Ostatní udržovali odstup. Otázka etikety.“

„Je to jejich oblíbený bar?“

„Chodí do něj dost často.“

„Děvka? Návnada?“

„V žádném případě. Tihle kluci se vyznají. Nejsou hloupí. Se ženskými to umí. A Peter do toho vložil všechno, co se naučil. Lámal ji celé čtyři hodiny.“

„Kdyby ho chtěla dostat, stačily by čtyři minuty.“

Jake opět přikývl. „Věřte mi, nejméně stokrát jsem si to přehrál v hlavě. Pokud by se jednalo o úmyslný flirt, stačila by hodina, aby působil košer. Maximálně dvě. Nikdo by ho neprotáhl na čtyři. Takže je všechno v pořádku. Víc než v pořádku, z Peterova pohledu. Čtyři dny s fantastickou kočkou? Co jste vyváděl vy, když vám bylo dvaadvacet?“

„Rozumím,“ odpověděl jsem. „Když mi bylo dvaadvacet, měl jsem stejné priority. I když musím přiznat, že čtyřdenní vztah by byl pro mě trochu dlouhý. Připomínal by mi zasnoubení nebo manželství.“ Jake se podivil: „Tak co se vám ještě nezdá?“

„Susan zůstala trčet čtyři hodiny v zácpě na dálnici. Zajímalo by mě, jaká lhůta musí uplynout, aby matka začala pomýšlet na sebevraždu.“

„Peter je v pořádku. Nedělejte si o něj starosti. Brzy se vrátí domů, rozklepaný v kolenou, ale šťastný.“

Neodpověděl jsem. Servírka přinesla jídlo. Vypadalo dobře a byla ho spousta. Jake se zeptal: „Našli vás ti soukromí chlápci?“ Přikývl jsem a mezi sousty tuňáka jsem mu objasnil, k čemu došlo. Jake zvážněl. „Oni vědí, jak se jmenujete? To není dobré.“

„Ne, ideální to skutečně není. A vědí, že jsem ve vlaku mluvil se Susan.“

„Odkud?“

„Jsou to bývalí policajti. Pořád mají kamarády ve svém oboru. Jiné vysvětlení se nenabízí.“

„Leeová a Docherty?“

„Možná. Nebo někdo, kdo měl denní službu, vešel dovnitř a přečetl si protokol.“

„A oni vás vyfotografovali? To také není dobře.“

„Není to ideální,“ zopakoval jsem.

„Zahlédl jste někoho z té druhé skupiny, o které mluvili?“ zeptal se Jake. Podíval jsem se z okna a pravil: „Zatím ne.“

„Co dalšího?“

„John Sansom o své kariéře nepřehání. Spíš se tváří, že nedokázal nic zvláštního. A něco takového nestojí za to vyvracet.“

„V tom případě slepá ulička.“

„Možná ne,“ namítl jsem. „Byl major. Což znamená jedno automatické povýšení a dvě za odměnu. Musel udělat něco, co se líbilo nadřízeným. Také jsem byl major. Vím, jak to chodí.“

„Co záslužného jste udělal vy?“

„Něco, čeho nadřízení později patrně litovali.“

„Délka služby,“ řekl Jake. „Vydržíte u armády a jste povýšen.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Takhle to nefunguje. A Sansom kromě toho získal tři ze čtyř nejvyšších vyznamenání, jakých mohl dosáhnout, jedno z nich dokonce dvakrát. Takže musel udělat něco zvláštního. A musel to udělat čtyřikrát.“

„Každý dostává vyznamenání.“

„Ne tahle. Já sám jsem dostal Stříbrnou hvězdu, což je pro tohohle chlapa něco jako mince pro štěstí, a dobře vím, že nepadají při snídani z krabic s cornflaky. A taky jsem dostal Purpurové srdce, které on zřejmě nedostal. Nezmiňuje se o něm ve své knize. A žádný politik by neopomněl zranění v akci. Za nic na světě. Je ale poměrně zvláštní získat medaili za statečnost a nebýt při tom zraněn. Tyhle dvě věci normálně chodí ruku v ruce.“

„Tak o těch medailích třeba kecá.“

Opět jsem zavrtěl hlavou. „To by nešlo. Možná tak ještě s peckou na stužce z Vietnamu nebo něčím podobným, ale tohle jsou závažná vyznamenání. Ten chlap získal všechna kromě Čestné medaile.“

„Takže?“

„Takže myslím, že o své kariéře kecá, ale opačným způsobem. Nepřidává skutečnosti, ale ubírá je.“

„Proč by to dělal?“

„Protože se zúčastnil nejméně čtyř tajných misí a pořád o nich nemůže mluvit. Což znamená, že byly opravdu hodně tajné, protože chlap, který je uprostřed volební kampaně, by se určitě s obrovskou chutí rozpovídal.“

„O jaké tajné mise se jedná?“

„Mohlo by to být cokoliv. Nezákonné operace, utajené akce, proti komukoliv.“

„V tom případě měla možná Susan dodat podrobnosti.“

„Nepřipadá v úvahu,“ odmítl jsem. „Rozkazy Delty, jejich operační deníky a zprávy po ukončení akce se vůbec nedostanou na dosah velení lidských zdrojů. Buď je zničí, nebo zamknou na šedesát let do Fort Bragg. Nechci nikoho urazit, ale vaše sestra se k nim nemohla přiblížit ani na milion kilometrů.“

„Tak v čem nám to pomůže?“

„Eliminuje to Sansomovu bojovou kariéru. Jestli je do toho zapletený, tak nějakým jiným způsobem.“

„Je do toho zapletený?“

„Proč by jinak padlo jeho jméno?“

„Jakým způsobem?“

Odložil jsem vidličku, vyprázdnil hrnek a prohlásil: „Nechci tady zůstat. Pro tu druhou jednotku je to bod nula. První místo, kam se podívají.“

Nechal jsem na stole spropitné a zamířil k pokladně. Tentokrát z nás měla servírka radost. Najedli jsme se a odešli v rekordním čase.

* * *

Manhattan je nejlepší a nejhorší místo na světě, když vás někdo pronásleduje. Nejlepší, protože se hemží lidmi a na každém čtverečním metru se najdou doslova stovky svědků. Nejhorší, protože se hemží lidmi a vy si musíte každého pro jistotu prohlédnout, což je únavné, frustrující a vyčerpávající a člověk z toho nakonec zešílí nebo zleniví. Tak jsme se z pohodlnosti vrátili na Západní třicátou pátou ulici a začali se procházet po její zastíněné straně, sem a tam naproti řadě zaparkovaných policejních aut, což nám v tu chvíli připadalo jako nejbezpečnější místo v celém městě.

„Jakým způsobem?“ zeptal se Jake znovu.

„Co jste říkal, že jsou nejběžnější důvody sebevražd v Jersey?“

„Finanční nebo sexuální.“

„A Sansom nezbohatl v armádě.“

„Vy si myslíte, že měl se Susan poměr?“

„Možná,“ opáčil jsem. „Mohl se s ní seznámit u ní v práci. Politici se objevují na nejrůznějších místech. Nechávají se fotografovat a tak podobně.“

„Je ženatý.“

„Přesně tak. A začalo volební období.“

„To mi nepřipadá pravděpodobné. Susan taková nebyla. Takže bych řekl, že s ní nemohl mít poměr.“

„Tak ho možná měl s jinou úřednicí v lidských zdrojích a Susan se to dozvěděla.“

„To mi pořád nepřipadá pravděpodobné.“

„Mně také ne,“ připustil jsem. „Protože nechápu, co by to mělo společného s informacemi. Informace je obšírná. Na poměr existuje jen odpověď ano-ne.“

„Susan pro Sansoma možná pracovala. Ne proti němu. Sansom možná potřeboval špínu na někoho jiného.“

„Proč by potom Susan jezdila do New Yorku, a ne do Washingtonu nebo Severní Karolíny?“

Jake připustil: „To nevím.“

„A proč by Sansom Susan vůbec o něco žádal? Má stovku zdrojů mnohem lepších, než je neznámá úřednice v lidských zdrojích.“

„Tak kde je nějaká souvislost?“

„Sansom měl možná poměr před dlouhou dobou, když sloužil v armádě.“

„Nebyl tenkrát ženatý.“

„Existovala ale jistá pravidla. Možná šukal s podřízenou. To by teď mělo v politice dopad.“

„Docházelo k tomu?“

„Neustále,“ potvrdil jsem.

„Vy jste to také dělal?“

„Co nejčastěji to šlo. Oběma způsoby. Občas jsem byl podřízený já.“

„Měl jste kvůli tomu potíže?“

„Tenkrát ne. Ale teď by se mě vyptávali, kdybych kandidoval na úřad.“

„Takže vy se domníváte, že o Sansomovi kolovaly pověsti a Susan dostala za úkol, aby je potvrdila?“

„Nemohla potvrdit chování. To se uchovává v jiných složkách. Mohla ale potvrdit, že osoba A a osoba B sloužily ve stejnou dobu na stejném místě. Přesně na to jsou lidské zdroje dobré.“

„Lila Hothová s ním tehdy možná sloužila. Někdo se možná snaží dát ta dvě jména dohromady, aby vznikl skandál.“

„Nevím,“ zapochyboval jsem. „Všechno to zní dobře. Ale setkal jsem se s místním drsňákem, který se bojí zajít na policii, dostalo se mi nejrůznějších krajních výhrůžek a padla zmínka o barbarské smečce, která má být vypuštěna ze řetězu. Politika je špinavá, ale je opravdu tak hrozná?“

Jake neodpověděl.

Dodal jsem: „A nevíme, kde je Peter.“

„Kvůli Peterovi si nedělejte starosti. Je dospělý. Je útočník. Půjde do NFL. Váží sto třicet pět kilo a není na něm gram tuku. Dokáže se o sebe postarat. Zapamatujte si jeho jméno. Peter Molina. Jednoho dne se o něm dočtete v novinách.“

„Doufám, že ne moc brzy.“

„Klid.“

Zeptal jsem se: „Tak co chcete teď udělat?“

Jake pokrčil rameny a odvrátil se, málomluvný muž ještě víc oněmělý smrští pocitů. Zastavil se a opřel o zeď, přímo naproti dveřím čtrnáctého okrsku. Přejel pohledem po zaparkovaných autech, zleva doprava, po impalách a crown vicích, označených i neoznačených, a po podivných dopravních vozítkách.

„Je mrtvá,“ řekl. „Nic nám ji nevrátí.“

Mlčel jsem.

„Tak zavolám řediteli pohřební služby,“ dodal.

„A co potom?“

„Nic. Zastřelila se. Nepomůže, když budeme vědět proč. Pravý důvod člověk stejně většinou neví. I když si myslí, že ho zná.“

Opáčil jsem: „Já ten důvod chci znát.“

„Proč? Byla to moje sestra, ne vaše.“

„Neviděl jste, jak se to stalo.“

Jake neodpověděl. Jen se zadíval na auta zaparkovaná na druhé straně ulice. Všiml jsem si auta Theresy Leeové. Stálo čtvrté zleva. Jeden z neoznačených crown viců dál v řadě byl novější než ostatní. Naleštěnější. Blýskal se ve slunci. Byl černý, se dvěma krátkými anténami na víku kufru připomínajícími jehly. Federální, usoudil jsem. Nějaký dobře financovaný úřad, který si může vybírat, když dojde na dopravní prostředky. A na komunikační možnosti.

Jake oznámil: „Zpravím její rodinu, pohřbíme ji a budeme pokračovat dál. Život je pes a každý jednou umře. Možná je dobře, když se nestaráme o to jak, kde nebo proč. Lepší nevědět. Nemůže z toho vzejít nic dobrého. Jenom víc bolesti. Jenom něco, co patří spíš do záchodu.“

„Jak myslíte,“ opáčil jsem.

Jake přikývl a už nic neřekl. Jen mi potřásl rukou a otočil se k odchodu. Viděl jsem, jak vchází do garáže jeden blok západně od Deváté, a o čtyři minuty později jsem zahlédl, jak z ní vyjíždí malá zelená toyota SUV. Zabočila do proudu aut sunoucích se na západ. Nejspíš směřovala do Lincoln Tunnelu a pak domů. Napadlo mě, kdy ho opět uvidím. Dával jsem mu tři dny až týden. Mýlil jsem se.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

STÁLE JSEM BYL PŘÍMO NAPROTI DVEŘÍM čtrnáctého okrsku, když vyšla Theresa Leeová se dvěma muži v modrých oblecích a bílých košilích. Vypadala unaveně. Zvedla ve dvě ráno telefon, takže sloužila noční službu a měla v sedm skončit a dostat se v osm domů do postele. Pracovala šest hodin přesčas, což bylo dobré pro zůstatek na jejím účtu, ale pro nic jiného. Zastavila se ve slunečním světle, zamrkala, protáhla se a potom si mě všimla a předvedla klasickou opožděnou reakci. Plácla muže vedle sebe do lokte, cosi řekla a ukázala na mě. Stál jsem příliš daleko, abych ji slyšel, ale celé její tělo křičelo: Hej, to je on, přímo před námi, s velkým vykřičníkem zdůrazněným jejím fyzickým gestem.

Muži v oblecích se automaticky podívali doleva, jestli něco nejede, což mi prozradilo, že jsou z New Yorku. Věděli, že ulice očíslované lichými čísly ubíhají z východu na západ a ulice se sudými čísly ze západu na východ. Měli to v krvi. Byli tudíž místní. Byli však víc zvyklí jezdit autem než chodit pěšky, protože se nepodívali, jestli nejede z opačného směru poslíček na kole. Jen se vrhli přes ulici, prokličkovali mezi auty, rozdělili se do stran a blížili se ke mně zároveň zleva a zprava, což mi prozradilo, že jsou do jisté míry vycvičení a mají naspěch. Crown vic s jehličkovitými anténami patřil patrně jim. Zůstal jsem stát ve stínu a čekal na ně. Měli černé boty, modré kravaty a na krku jim pod bílými košilemi prosvítaly bílé nátělníky. Levé strany sak měli vyboulenější než pravé. Praváci s náramenními pouzdry. Na sklonku třicítky a prahu čtyřicítky. V nejlepších letech. Žádní zelenáči, ale ještě nevyšli ze cviku.

Pochopili, že se nechystám utéct, tak trochu zpomalili a přistoupili ke mně rychlou chůzí. FBI, usoudil jsem, spíš policajti než polovojáci. Neukázali mi průkaz. Předpokládali, že vím, kdo jsou.

„Musíme si s vámi promluvit,“ prohlásil agent, který ke mně přistoupil z levé strany. „Já vím,“ opáčil jsem. „Odkud?“

„Právě jste přeběhli ulici, abyste se ke mně dostali.“

„Víte proč?“

„Nemám tušení. Ledaže byste mi chtěli poskytnout útěchu po traumatickém zážitku.“

Jeden agent stáhl netrpělivě ústa, jako by se mi chystal vynadat kvůli sarkasmu, pak však změnil výraz, pokřiveně se usmál a řekl: „Dobře, poskytnu vám radu. Zodpovězte pár otázek a pak zapomeňte, že jste byl kdy v tom vlaku.“

„V jakém vlaku?“

Agent začal odpovídat, ale potom se zarazil. V prvním okamžiku mu nedošlo, že si z něj utahuju, a teď se styděl, že vypadá, jako by měl pomalé vedení. Zeptal jsem se: „Jaké otázky?“ Agent se otázal: „Jaké je vaše telefonní číslo?“ Odpověděl jsem: „Žádné telefonní číslo nemám.“

„Ani na mobil?“

„Zejména ne na mobil,“ pravil jsem. „Vážně?“

„Jsem právě ten člověk,“ řekl jsem. „Gratuluju vám. Našli jste mě.“

„Jaký člověk?“

„Jediný člověk na světě, který nevlastní mobilní telefon.“

„Jste Kanaďan?“

„Proč bych měl být Kanaďan?“

„Vyšetřovatel mi řekl, že mluvíte francouzsky.“

„Francouzsky mluví spousta lidi. V Evropě v celé jedné zemi.“

„Jste Francouz?“

„Moje matka byla Francouzka.“

„Kdy jste byl naposledy v Kanadě?“

„Nepamatuju se. Patrně před lety.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Máte v Kanadě přátele nebo známé?“

„Nemám.“

Agent se odmlčel. Theresa Leeová pořád stála na chodníku přede dveřmi čtrnáctého okrsku. Stála na slunci a pozorovala nás přes ulici. Druhý agent prohlásil: „To, co se stalo v metru, byla pouhá sebevražda. Nepříjemná, ale nijak pozoruhodná. Lidé se bohužel zabíjejí. Rozumíme si?“

Zeptal jsem se: „To je všechno?“

„Dala vám něco?“

„Ne.“

„Jste si jistý?“

„Úplně. Je to všechno?“

Agent se otázal: „Jaké máte plány?“

„Odjíždím z města.“

„Kam máte namířeno?“

„Někam jinam.“

Agent přikývl. „Dobře, to je všechno. Teď zmizte.“

Zůstal jsem však, kde jsem byl. Nechal jsem je odejít, zpátky k jejich autu. Nastoupili, počkali na mezeru v provozu, zasunuli se do ní a odjeli. Odhadoval jsem, že se budou držet West Side Highway, celou cestu až do centra, zpátky ke svým psacím stolům.

Theresa Leeová pořád stála na chodníku.

Přešel jsem přes ulici, prosmýkl se mezi dvěma zaparkovanými modrobílými hlídkovými vozy, překročil obrubník a postavil se vedle ní, dostatečně daleko, abych nepůsobil vlezle, a dostatečně blízko, aby mě slyšela, obličejem k budově, takže mě neoslňovalo slunce. Zeptal jsem se: „Co to mělo znamenat?“

Theresa vysvětlila: „Našli auto Susan Markové. Zaparkované až v SoHo. Dneska ráno ho odtáhli.“

„A?“

„Samozřejmě ho prohledali.“

„Proč samozřejmě? Vyvádí kvůli něčemu, o čem tvrdí, že to nic není.“

„Svůj způsob myšlení neobjasnili. Alespoň ne nám.“

„Co našli?“

„Kus papíru s čímsi, co považují za telefonní číslo. Naškrabané jako poznámka. A zmačkané, jako by bylo na vyhození.“

„Co je to za číslo?“

„Má směrový kód 600, což by měl být kanadský operátor. Nějaká zvláštní síť. Po něm následují další číslice a písmeno D jako iniciála.“

„To mi nic neříká,“ opáčil jsem.

„Mně také ne. Až na to, že si vůbec nemyslím, že je to telefonní číslo. Chybí číslo na ústřednu a přebývá jedna číslice.“

„Jestli je to speciální síť, nepotřebuje možná číslo na ústřednu.“

„Nevypadá to prostě jako telefonní číslo.“

„Tak co to je?“

Theresa odpověděla tím, že sáhla za sebe a vytáhla ze zadní kapsy malý notýsek. Ne oficiální policejní zápisník. Měl tuhé černé papírové desky a gumičku, která ho držela zavřený. Byl lehce ohnutý, jako by v její kapse trávil spoustu času. Theresa stáhla gumičku, otevřela ho a ukázala mi světle žlutohnědou stránku s 600-82219-D napsaným úhledným rukopisem. Patrně jejím rukopisem. Pouze informace, ne faksimile. Ne přesná kopie načmárané poznámky.

600-82219-D.

„Vidíte něco?“ zeptala se mě.

Navrhl jsem: „Kanadské společnosti možná používají víc číslic.“ Věděl jsem, že telefonní společnosti po celém světě se obávají, že jim dojdou čísla. Přidáním jedné číslice by se kapacita směrového čísla zvýšila desetkrát. Ze tří milionů na třicet. I když Kanada nemá moc obyvatel. Zhruba tři miliony. Méně než Kalifornie. A Kalifornie si vystačí s normálními telefonními čísly.

Leeová prohlásila: „Není to telefonní číslo. Je to něco jiného. Něco jako kód nebo výrobní číslo. Nebo číslo složky. Ti chlapi mrhají časem.“

„Možná s ničím nesouvisí. Zahozený lísteček v autě může být cokoliv.“

„Není to můj problém.“

Zeptal jsem se: „Byla v tom autě nějaká zavazadla?“

„Ne. Nebylo v něm nic jiného než obvyklé harampádí, které se nahromadí v autě.“

„Takže to neměla být dlouhá cesta. Jen tam a zase rychle zpátky.“

Leeová neodpověděla. Zívla a mlčela. Byla unavená.

Otázal jsem se: „Mluvili ti chlapi se Susaniným bratrem?“

„Nevím.“

„Připadá mi, že chce všechno zamést pod koberec.“

„To chápu,“ odvětila Leeová. „Vždycky existuje důvod a není vždycky příjemný. Alespoň z mé zkušenosti.“

„Uzavíráte ten případ?“

„Už je uzavřený.“

„Vyhovuje vám to?“

„Proč by mi to nemělo vyhovovat?“

„Statistiky,“ řekl jsem. „Z osmdesáti procent páchají sebevraždy muži. Sebevraždy jsou vzácnější na východě než na západě. A udělala to na zvláštním místě.“

„Ale udělala to. Sám jste to viděl. Není o čem pochybovat. Ani diskutovat. Nebyla to vražda, přesně řečeno.“

„Někdo ji k tomu ale dohnal. Možná to byla zprostředkovaná vražda.“

„To jsou všechny sebevraždy.“

Leeová se rozhlédla po ulici, nedočkavá odejít, ale příliš zdvořilá, než aby to řekla. Rozloučil jsem se: „Těší mě, že jsem vás poznal.“

„Odjíždíte z města?“

Přikývl jsem. „Odjíždím do Washingtonu.“

DVACÁTÁ KAPITOLA

VYRAZIL JSEM VLAKEM Z PENN STATION. Další způsob hromadné dopravy. Dostat se tam nebylo snadné. Jen tři bloky pěšky mezi davem, ale dával jsem pozor na chodce porovnávající obličeje s displeji mobilů a připadalo mi, že celý svět drží nějaký otevřený elektronický přístroj. Ale došel jsem v pořádku a zaplatil za lístek hotovostí.

Vlak byl plný a úplně jiný než vlak metra. Všichni cestující seděli obličeji po směru jízdy a zakrývala je vysoká sedadla. Viděl jsem jen na lidi po svém boku. Na ženu usazenou vedle mě a na dva muže přes uličku. Všechny tři jsem tipoval na právníky. Ne z nejvyšší ligy. Dvou- až tříhvězdičkoví hráči, nejspíš neustále zaneprázdnění starší společníci. Rozhodně ne sebevražední atentátníci. Muži byli čerstvě oholení a všichni tři byli podráždění, ale jinak nevysílali žádné varovné signály. Washingtonský Amtrack se stejně pro sebevražedné atentátníky nehodí. Je však jako dělaný pro bomby nastražené v zavazadle. Na Penn Station se čísla nástupišť oznamují na poslední chvíli. Dav se promenuje v nádražní hale a pak vyrazí a shromáždí se. Neexistují bezpečnostní opatření. V sítích na zavazadla leží stejné černé kufry s kolečky. Nebyl by nejmenší problém vystoupit ve Filadelfii, nechat zavazadlo v síti a odpálit ho o něco později mobilním telefonem, v okamžiku, kdy vlak vjíždí na Union Station přímo v srdci hlavního města.

* * *

Dojeli jsme ale v pořádku a dostal jsem se bez nehody na Delaware Avenue. Ve Washingtonu bylo stejné horko jako v New Yorku a víc vlhko. Chodníky přede mnou byly poseté hloučky turistů. Většinou rodinné skupinky ze široka daleka. Svědomití rodiče, zakaboněné děti, všichni v křiklavých šortkách a košilích, v rukou mapy a na krku připravené fotoaparáty. Ne že já bych byl oblečený o moc lépe nebo patřil k pravidelným návštěvníkům. Občas jsem tady pracoval, ale vždycky na levém břehu řeky. Věděl jsem však, kam jdu. Můj cíl se nedal přehlédnout a tyčil se přímo přede mnou. Americký Kongres. Postavili ho, aby imponoval. Cizí diplomaté měli zavítat v raných dnech neopeřené republiky na návštěvu a odjíždět s pocitem, že nový národ je rovnocenným spoluhráčem. Budova se povedla. Za ní stály na druhé straně Independence Avenue kanceláře Kongresu. Kdysi se mi dostalo elementární příležitosti nahlédnout do zákulisí kongresové politiky. Vyšetřování nás několikrát zavedla až do výborů. Věděl jsem, že Rayburn Building je plná starých odulých páprdů, kteří dřepí ve Washingtonu už celou věčnost. Usoudil jsem, že poměrně čerstvý kůň jako Sansom dostal kancelář v Cannon Building. Prestižní, ale ne společensky nejdůležitější.

Cannon Building stojí na Independence a První, přikrčená naproti zadnímu rohu Kongresu, jako by vzdávala hold nebo se chystala k útoku. U dveří jsem narazil na nejrůznější druhy zabezpečení. Zeptal jsem se muže v uniformě, zda je uvnitř pan Sansom ze Severní Karolíny. Muž se podíval na seznam a pravil ano, je tam. Požádal jsem, jestli bych mu mohl poslat vzkaz. Muž v uniformě řekl ano, to byste mohl. Podal mi tužku, speciální kongresový papír a obálku. Adresoval jsem ji na majora Johna T. Sansoma, Armáda Spojených států, ve výslužbě a přidal datum a čas. Na papír jsem napsal: Dnes brzy ráno jsem viděl umřít ženu s vaším jménem na rtech. Ne úplná pravda, ale docela se jí to blížilo. Dodal jsem: Za hodinu na schodech kongresové knihovny. Podepsal jsem se major nic Reacher, Armáda Spojených států, ve výslužbě. Dole byl čtvereček na zatržení. Ptal se: Jste můj volič? Zatrhl jsem ho. Nebyla to úplně pravda. Nebydlel jsem v Sansomově volebním okrese, ale nebydlel jsem ani v žádném ze 434 ostatních. A v Severní Karolíně jsem sloužil, třikrát nezávisle po sobě. Tak jsem měl pocit, že na to mám nárok. Zalepil jsem obálku, předal ji a vyšel ven čekat.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DOŠEL JSEM VE VEDRU PO INDEPENDENCE až k Air and Space Museum a pak jsem se pootočil a zamířil ke knihovně. Patnáct minut před uplynutím hodiny jsem se posadil na schody. Za dveřmi nade mnou stáli muži v uniformách, ale ani jeden z nich nevyšel. Knihovna musí stát dole na seznamu ohrožených míst. Čekal jsem.

Nepočítal jsem s tím, že se Sansom ukáže osobně. Představoval jsem si, že vyšle pracovníky štábu. Možná pomocníky ve volební kampani. Nedokázal jsem odhadnout kolik a jak staré. Nejspíš mezi jedním až čtyřmi, ve věku mezi postgraduanty a profesionály. Byl jsem zvědavý. Kdyby se objevil jeden mladík, znamenalo by to, že Sansom nevzal můj vzkaz moc vážně. Čtyři starší pracovníci by znamenali, že je ta otázka pro něj citlivá. A že možná něco tají.

Šedesátiminutová lhůta se přiblížila a uplynula a neobjevili se ani pracovníci štábu, ani pomocníci při kampani, ani mladí, ani staří. Místo nich se objevila Sansomova manželka a šéf jeho ochranky. Deset minut po uplynutí stanovené hodiny jsem zahlédl, jak z automobilu s odděleným místem pro řidiče vystoupil nesourodý pár, zarazil se na úpatí schodiště a rozhlédl se. Ženu jsem poznal podle fotografií v Sansomově knize. Ve skutečnosti vypadala přesně jako správná manželka milionáře. Vlasy upravené v drahém salonu, jemné kosti, zdravá barva, decentní nalíčení, o pět čísel vyšší než manžel. Na podpatcích o deset. Muž vedle ní vypadal jako veterán z Delty. Malý, ale vypracovaný, šlachovitý a nezdolný. Stejný fyzický typ jako Sansom, ale drsnější než Sansom na svých fotografiích. Jeho oblek byl konzervativně střižený z kvalitní látky, ale měl ho pomačkaný jako dobře obnošenou polní uniformu.

Zůstali společně stát, rozhlíželi se po lidech ve své blízkosti a eliminovali jednu možnost za druhou. Když jsem zbyl jako poslední, pozvedl jsem ruku na pozdrav. Nevstal jsem. Předpokládal jsem, že ke mně dojdou a zastaví se pode mnou, takže kdybych se zvedl, díval bych se jim metr přes hlavy. Méně hrozivé bylo zůstat sedět. Lepší pro konverzaci. A praktičtější z hlediska šetření energií. Byl jsem unavený.

Vykročili ke mně, paní Sansomová v drahých botách přesnými drobnými kroky a chlap z Delty rozvláčně vedle ní. Zastavili se dva schody pode mnou a představili se. Paní Sansomová prohlásila, že se jmenuje Elspeth, a chlap z Delty sdělil, že se jmenuje Browning a píše se to přesně jako automatická puška, což jsem pochopil jako skrytou hrozbu. Byl pro mě novinka. Nefiguroval v Sansomově knize. Odrecitoval mi celý svůj rodokmen, který začínal vojenskou službou po Sansomově boku, pokračoval civilní službou, kdy dělal šéfa ochranky během Sansomových podnikatelských let, potom šéfa ochranky během Sansomova působení v Kongresu a chystal se dělat šéfa ochranky i během jeho působení v Senátu a v jeho další kariéře. Celé to vystoupení se točilo kolem loajality. Manželka a věrný poddaný. Neměl jsem zůstat na pochybách, kde leží jejich zájmy. Možná jejich nadměrná ničivá schopnost. I když mi připadalo, že poslat manželku byl chytrý tah, z politického hlediska. Většina skandálů se ještě víc rozvíří, když se provalí něco, do čeho není zasvěcená manželka. Vystavit ji hned na začátku do popředí se rovnalo prohlášení.

Paní Sansomová sdělila: „Vyhráli jsme už spoustu voleb a hodláme vyhrát spoustu dalších. O to, o co se pokoušíte, se pokusila už nejméně desítka lidí. Neuspěli a vy také neuspějete.“

Opáčil jsem: „Vůbec o nic se nepokouším. A je mi ukradené, kdo vyhraje volby. Jde pouze o to, že zemřela žena a já chci vědět proč.“

„Jaká žena?“

„Úřednice z Pentagonu. Střelila se do hlavy, minulou noc, v newyorském metru.“

Elspeth Sansomová pohlédla na Browninga a Browning přikývl a řekl: „Viděl jsem to na internetu. V New York Times a ve Washington Post. Na tištěné noviny se to stalo příliš pozdě.“

„Krátce po druhé ráno,“ upřesnil jsem.

Elspeth Sansomová pohlédla zpátky na mě a zeptala se: „Jak jste do toho zapletený?“

„Jsem svědek.“

„A ona pronesla manželovo jméno?“

„To je něco, o čem bych si s ním rád popovídal. Nebo s New York Times nebo s Washington Post.“

„To má být výhrůžka?“ zeptal se Browning.

„Řekl bych, že ano,“ potvrdil jsem. „Co s tím uděláte?“

„Mějte na paměti jednu věc,“ zavrčel Browning. „Jestli jste měkkota, nikdy jste v životě nedokázal to, co John Sansom. A já také nejsem měkký. Ani paní Sansomová.“

„Výborně,“ opáčil jsem. „V tom případě jsme se právě domluvili, že ani jeden z nás není měkkota. Všichni jsme tvrdí jako skála. Tak pojďme pokračovat. Kdy se setkám s vaším šéfem?“

„Co jste dělal v armádě?“

„Věci, ze kterých byste dokonce i vy měl mít strach. I když vy byste ho patrně neměl. Ale na tom nezáleží. Nechci nikomu ublížit. Pokud to ovšem nebude někdo potřebovat.“

Elspeth Sansomová pravila: „V sedm hodin, dneska večer.“ Pak jmenovala cosi, co byla patrně restaurace na Dupont Circle. „Můj manžel vám dá pět minut.“ Potom se na mě ještě jednou podívala a dodala: „Vezměte si na sebe něco jiného, jinak vás nepustí dovnitř.“

* * *

Nastoupili zpátky do auta s odděleným místem pro řidiče a odjeli. Zbývaly mi tři hodiny, které jsem musel nějak zabít. Na rohu Osmnácté ulice a Mass Avenue jsem chytil taxík, našel obchod a koupil si jednoduché modré kalhoty a modrou kostkovanou košili s hrnečkem. Potom jsem došel pěšky k hotelu, kterého jsem si všiml o dva bloky jižněji na Osmnácté. Byl velký, dost honosný, ale velké honosné hotely jsou obvykle lepší pro malé neoficiální služby. Kývl jsem na pozdrav zřízenci ve vestibulu, vyjel výtahem do náhodně vybraného patra, prošel chodbou a narazil na pokojskou uklízející prázdný pokoj. Byly čtyři hodiny odpoledne. Hosté se museli ubytovat do dvou. Což znamenalo, že pokoj zůstane prázdný celou noc. Možná i následující. Velké hotely bývají málokdy stoprocentně plné. A velké hotely se nechovají velkoryse k pokojským. Takže dotyčná s radostí přistoupila na třicet dolarů a třicetiminutovou přestávku. Předpokládal jsem, že se přesune do dalšího pokoje na seznamu a vrátí se později.

Ještě se nedostala do koupelny, ale na věšáku visely dva čisté ručníky. Jen málokdo dokáže ušpinit všechny ručníky, které velké hotely nabízejí. Vedle umyvadla stále ležela kostka zabaleného mýdla a ve sprchovacím koutu stála poloplná lahvička šamponu. Vyčistil jsem si zuby a dal si dlouhou sprchu. Osušil jsem se a oblékl si nové kalhoty a košili. Přendal jsem obsah kapes a nechal staré oblečení v koši v koupelně. Třicet dolarů za pokoj. Levnější než lázně. A rychlejší. Za dvacet osm minut jsem byl zpátky na ulici.

* * *

Došel jsem na Dupont a vypátral restauraci. Afghánská kuchyně, venkovní stoly v předzahrádce, vnitřní stoly za dřevěnými dveřmi. Vypadala jako podnik, který se zaplní mocenskými hráči ochotnými vyhodit dvacet dolarů za předkrm v hodnotě dvaceti centů na ulici v Kábulu. Jídlo mi vyhovovalo, ale ne ceny. Rozhodl jsem se, že si popovídám se Sansomem a najím se jinde. Zamířil jsem po ulici P na západ k Rock Creek Parku a slezl dolů blíž k vodě. Sedl jsem si na široký plochý kámen a zaposlouchal se do šumění potoka pod sebou a hluku provozu nad sebou. Provoz nabral časem na síle a voda utichla. Když se hodiny v mé hlavě posunuly na pět minut před sedmou, vydrápal jsem se nahoru a vydal se k restauraci.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

V SEDM VEČER SE VE WASHINGTONU už stmívalo a všechny podniky na Dupontu měly rozsvícená světla. V afghánské restauraci svítily lampiony rozvěšené přes přední zahrádku. U chodníku se hromadily limuzíny. Většina venkovních stolů už byla obsazená. Ale ne Sansomem a jeho doprovodem. Seděli u nich jen mladí muži v oblecích a mladé ženy v sukních. Tvořili skupinky po dvou, po třech a po čtyřech, bavili se, telefonovali, četli e-maily na zařízeních typu hand-held, vytahovali papíry z aktovek a cpali je zpátky. Usoudil jsem, že Sansom je vevnitř za dřevěnými dveřmi.

U chodníku stál pult pro hostesku, ale než jsem se k němu dostal, prodral se hloučkem lidí Browning a zastoupil mi cestu. Kývl k černé limuzíně dvacet metrů odtud a vybídl mě: „Pojďte.“

Podivil jsem se: „Kam? Myslel jsem, že Sansom je tady.“

„Tak to ještě jednou zvažte. V takovémhle podniku by nikdy nejedl. A nedovolili bychom mu to, ani kdyby chtěl. Nesprávné složení obyvatelstva, příliš nebezpečné.“

„Tak proč jste mě sem nahnali?“

„Někam jsme vás nahnat museli.“ Browning tam stál, jako by mu bylo úplně jedno, jestli půjdu s ním, nebo odejdu.

Zeptal jsem se: „Tak kde je?“

„Nedaleko. Má jednání. Může vám dát pět minut, než začne.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Pojďme.“

V limuzíně seděl řidič. Motor už běžel. Nastoupili jsme s Browningem dozadu a řidič se odlepil od chodníku, objel téměř celé náměstí a pak odbočil na jihozápad na New Hampshire Avenue. Minuli jsme Historical Society. Pamatoval jsem si, že na New Hampshire Avenue jsou takřka jenom hotely a vzadu Univerzita George Washingtona.

Nezastavili jsme u žádného z hotelů. Nezastavili jsme u Univerzity George Washingtona. Místo toho jsme rychle zahnuli doprava na Virginia Avenue, urazili pár stovek metrů a vjeli do Watergate. Známý starý komplex. Místo činu. Hotelové pokoje, byty, kanceláře, pod nimi tmavý a pomalý Potomac. Řidič zastavil před kancelářskou budovou. Browning zůstal na sedadle. Prohlásil: „Základní pravidla. Vezmu vás nahoru. Vejdete sám dovnitř. Ale já zůstanu přímo za dveřmi. Je vám to jasné?“

Přikývl jsem. Bylo mi to jasné. Vystoupili jsme. U pultu ve vestibulu stála ostraha v uniformě, ale nevěnovala nám pozornost. Nastoupili jsme do výtahu. Browning zmáčkl čtyřku. V tichosti jsme vyjeli nahoru. Vystoupili jsme z výtahu a ušli šest metrů po šedém koberci ke dveřím označeným Univerzální výzkum. Nic neříkající název, obyčejné dřevěné dveře. Browning je otevřel a uvedl mě dovnitř. Do nepříliš luxusně zařízeného přijímacího pokoje. Prázdná recepce, čtyři nízká kožená křesla, zavřené kanceláře napravo a nalevo. Browning ukázal k té nalevo a nařídil: „Zaklepejte a vstupte. Já počkám tady.“

Přistoupil jsem ke dveřím nalevo, zaklepal a vstoupil.

V kanceláři seděli tři muži. Ani jeden z nich nebyl Sansom.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

KANCELÁŘ BYLA PROSTÁ REZERVNÍ MÍSTNOST téměř bez nábytku. Ti tři muži byli federální agenti, kteří vážili cestu na čtrnáctý okrsek do New Yorku. Netěšilo je, že mě zase vidí. Zpočátku nic neřekli. Jejich vůdce jen vytáhl z kapsy malý stříbrný předmět. Nahrávač. Digitální. Kancelářský přístroj vyrobený firmou Olympus. Stiskl tlačítko, nastala krátká pauza a pak se ozval jeho hlas: „Řekla vám něco?“ Slova byla zkreslená a podmalovaná ozvěnou, ale poznal jsem je. Pocházela z výslechu, který se odehrál v pět hodin ten den ráno, já ospalý na židli, oni bdělí vestoje, zápach potu, strachu a připálené kávy ve vzduchu.

Zaslechl jsem se odpovědět: „Nic podstatného.“

Vůdce stiskl další tlačítko a nahraný zvuk odumřel. Zastrčil si přístroj do kapsy a vytáhl z druhé složený list papíru. Poznal jsem ho. Kongresový papír, který mi dala ostraha u dveří Cannon Building. Vůdce ho rozložil a nahlas přečetl: „Dnes brzy ráno jsem viděl umřít ženu s vaším jménem na rtech.“

Podržel papír tak, abych viděl své vlastní písmo.

Pravil: „Takže vám řekla něco podstatného. Lhal jste federálním vyšetřovatelům. Za to se může člověk dostat do vězení.“

„Já ale ne,“ opáčil jsem.

„Myslíte? Proč byste měl být výjimka?“

„Nejsem výjimka. Proč byste měli být federální vyšetřovatelé?“

Vůdce neodpověděl.

Upozornil jsem: „Nemůžete mít obojí. Hrajete si na příběh pláště a dýky a odmítáte se prokázat, tak jak mám vědět, kdo jste? Možná jste pracovníci z evidence newyorského policejního oddělení, přišli jste brzy do práce a snažíte se zabít čas. A žádný zákon nezakazuje lhát civilistům. Jinak by seděli všichni vaši šéfové ve vězení.“

„Řekli jsme vám, kdo jsme.“

„Lidé tvrdí spoustu věcí.“

„Vypadáme jako pracovníci z evidence?“

„Naprosto. A možná jsem nelhal vám. Třeba jsem lhal Sansomovi.“

„Tak komu jste lhal?“

„To je moje věc. Pořád jste se mi neprokázali.“

„Co přesně děláte tady ve Washingtonu? Se Sansomem?“

„To je taky moje věc.“

„Chcete se ho na něco zeptat?“

„Máte nějaký zákon proti kladení otázek?“

„Jste svědek. Pustil jste se teď do vyšetřování?“

„Svobodná země,“ prohlásil jsem.

„Sansom si nemůže dovolit vám cokoliv povědět.“

„Možná nemůže,“ odpověděl jsem. „Možná může.“

Vůdce se na okamžik zarazil a zeptal se: „Máte rád tenis?“

Odpověděl jsem: „Ne.“

„Slyšel jste o Jimmym Connorsovi? Björnu Borgovi? Johnu McEnroeovi?“

Řekl jsem: „Tenisoví hráči, ze starých časů.“

„Co by se stalo, kdyby příští rok hráli U. S. Open?“

„Nemám tušení.“

„Roznesli by je na kopytech. Naservírovali by jejich hlavy na talíři. Porazily by je dokonce i ženské. Ve své době byli velcí šampioni, teď jsou ale staří a pocházejí z úplně jiné éry. Čas plyne. Hra se mění. Rozumíte, co vám říkám?“

Odpověděl jsem: „Nerozumím.“

„Přečetli jsme si vaši složku. V dávnověku jste byl uznávaný kanón. Žijeme ale v novém světě. Ujel vám vlak.“

Otočil jsem se a pohlédl na dveře. „Je Browning pořád venku? Nebo se na mě vykašlal?“

„Kdo je Browning?“

„Ten chlap, co mě sem přivedl. Pracuje pro Sansoma.“

„Odešel. A nejmenuje se Browning. Jste boží neviňátko.“ Neodpověděl jsem. Jen jsem zaslechl neviňátko a vzpomněl jsem si na Jacoba Marka a jeho synovce Petera. Holka z baru. Nevinný flirt. Peter s ní odešel.

Další z mužů v místnosti pravil: „Musíte zapomenout na to, že jste býval vyšetřovatel. Soustřeďte se na to, že jste svědek. Potřebujeme vědět, jak souvisí Sansomovo jméno s tou mrtvou ženou. Neodejdete z téhle místnosti, dokud to nezjistíme.“

Sdělil jsem: „Z téhle místnosti odejdu, přesně kdy se mi zachce. Na to, aby mě někdo udržel na místě, kde nechci být, by bylo zapotřebí víc než tři úředníci z evidence.“

„Velké kecy.“

Řekl jsem: „Sansomovo jméno se už stejně rozkřiklo. Vím to od soukromých vyšetřovatelů z New Yorku.“

„Co je to za vyšetřovatele?“

„Čtyři chlapi v oblecích s falešnými vizitkami.“

„Na víc se nezmůžete? Tohle je pěkně nepřesvědčivá historka. Nejspíš jste se ji dozvěděl od samotné Susan Markové.“

„Proč vám na tom vůbec záleží? Copak by mohla úřednice z lidských zdrojů vědět něco, co by ublížilo chlapovi Sansomova formátu?“

Nikdo nepromluvil, ale ticho, které se rozhostilo, bylo zvláštní. Jako by obsahovalo nevyřčenou odpověď rozpínající se a převalující se ve vzduchu. Jako by říkalo: Nebojíme se jen o Sansoma, bojíme se o vojenské osoby, o armádu, o minulost, o budoucnost, o vládu, o naši zemi, o celý svět, o celý zatracený vesmír.

Zeptal jsem se: „Kdo jste?“

Bez odpovědi.

Pokračoval jsem: „Co Sansom tenkrát, krucinál, udělal?“

„Kdy tenkrát?“

„Během sedmnácti let vojenské služby.“

„Co si myslíte, že udělal?“

„Byl na čtyřech tajných misích.“

Opět se rozhostilo ticho.

Hlavní agent se zeptal: „Jak jste se o Sansomových misích dozvěděl?“

Opáčil jsem: „Přečetl jsem si jeho knihu.“

„Tam se o nich nepíše.“

„Píše se tam ale o jeho povýšeních a medailích. Bez jasného vysvětlení, jak k nim přišel.“

Nikdo nepromluvil.

Pravil jsem: „Susan Marková nic nevěděla. Nemohla nic vědět. To prostě není možné. Mohla obracet lidské zdroje celý rok vzhůru nohama a nenarazila by na jedinou zmínku.“

„Někdo ji ale požádal.“

„A co má být? Kdo nic neví, nic nepoví.“

„Chceme jenom vědět, co to bylo. Potřebujeme mít prostě o takových věcech přehled.“

„Nevím, co to bylo.“

„Očividně to ale chcete zjistit. Co byste tady jinak dělal?“

„Viděl jsem, jak se zastřelila. Nebyl to hezký pohled.“

„To není nikdy. Pořád vám to ale nedává důvod, abyste propadl sentimentu. Nebo se dostal do maléru.“

„Máte o mě strach?“

Nikdo neodpověděl.

„Nebo se bojíte, že na něco přijdu?“

Třetí muž pravil: „Proč si myslíte, že tyhle dvě obavy spolu nesouvisí? Možná jsou jedno a to samé. Když něco zjistíte, ocitnete se do konce života za mřížemi. Nebo se dostanete do křížové palby.“

Nic jsem na to neřekl. Místnost se opět ponořila do ticha.

Hlavní agent prohlásil: „Poslední šance. Držte se role svědka. Zmínila se ta mrtvá žena o Sansomovi, nebo nezmínila?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Nezmínila.“

„Jeho jméno však přesto vyplulo na povrch.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „To vyplulo.“

„A vy nevíte, koho zajímá.“

„Ne,“ zopakoval jsem. „To nevím.“

„Dobře,“ uzavřel agent. „Teď na nás zapomeňte a zmizte. Nechceme vám komplikovat život.“

„Ale?“

„Uděláme to, když budeme muset. Vzpomínáte si, jak jste dokázal lidem zavařit, tenkrát ve sté desáté jednotce? Teď je to mnohem horší. Stokrát horší. Tak nehloupněte. Jestli chcete závodit, držte se okruhu pro seniory. Dejte od tohohle ruce pryč. Pravidla hry se změnila.“

* * *

Nechali mě odejít. Sjel jsem dolů výtahem, prošel kolem ochranky u dveří, zastavil se na širokém dlážděném prostranství a zadíval se na pomalu tekoucí řeku. Po proudu pluly odrazy světel. Vzpomněl jsem si na Elspeth Sansomovou. Učinila na mě dojem. Vezměte si na sebe něco jiného, jinak vás nepustí dovnitř. Dokonalé uvedení v omyl. Nádherně mě napálila. Koupil jsem si košili, kterou jsem nepotřeboval ani nechtěl.

Žádná měkkota.

To skutečně dokázala.

Byla teplá noc. V dusném vzduchu visel pach řeky. Zamířil jsem zpátky k Dupont Circle. Dělily mě od něj zhruba dva kilometry. Dvacet minut chůze, možná míň.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

VEČEŘE VE WASHINGTONSKÝCH RESTAURACÍCH málokdy trvají méně než hodinu a déle než dvě. To jsem věděl ze zkušenosti. Takže jsem čekal, že Sansom bude dojídat hlavní chod nebo si objednávat moučník. Možná už pít kávu a uvažovat o doutníku.

Polovina klientely u stolků na zahrádce se obměnila. Seděli u nich noví chlapci v oblecích a nové dívky v sukních. Víc párů než trojic a čtveřic a pracovní atmosféra se změnila spíš v romantickou. Pípání elektronických přístrojů nahradil živější hovor, jehož účelem bylo ohromit. Prošel jsem kolem pultu s hosteskou, hosteska za mnou zavolala a já jsem vysvětlil: „Mám schůzku s kongresmanem.“ Protlačil jsem se dřevěnými dveřmi a rozhlédl se po vnitřní místnosti. Byl to nízký obdélník plný tlumeného světla, kořeněných vůní, hlasité konverzace a občasného smíchu.

Sansom tam neseděl.

Ani stopa po něm, ani stopa po jeho manželce, ani stopa po chlapíkovi, který si říkal Browning, žádné klubko nedočkavých pracovníků štábu ani pomocníků při kampani.

Zase jsem vycouval ven a hosteska u pultu na mě tázavě pohlédla a zeptala se: „Kdo vás pozval?“

Odpověděl jsem: „John Sansom.“

„Ten tady není.“

„To už jsem také zjistil.“

Klučík u stolu vedle mého lokte pravil: „Severní Karolína čtrnáctý? Odjel z města. Zítra pořádá v Greensboro benefiční snídani. Banky a pojišťovny, žádný tabákový průmysl. Slyšel jsem, jak o tom mluví s mým šéfem.“ Poslední věta nebyla určená mně, ale dívce, která seděla naproti němu. Možná jí byl určen celý proslov. Můj šéf. Ten kluk se považoval za důležitého hráče, nebo se jím chtěl stát.

Vrátil jsem se na chodník, zůstal vteřinu stát a potom jsem se vypravil do Greensboro v Severní Karolíně.

* * *

Dorazil jsem tam nočním autobusem, který stavěl v Richmondu ve Virginii, v Raleighu, Durhamu a Burlingtonu. Zastávky jsem nevnímal. Celou cestu jsem prospal. Do Greensboro jsme dojeli krátce před čtvrtou ráno. Prošel jsem kolem zavřených vetešnictví a zastaváren, minul bez povšimnutí několik špinavých putyk a našel bistro, které jsem hledal. Nevybíral jsem si kvůli jídlu. To chutná ve všech podobných podnicích stejně. Hledal jsem telefonní seznam a místní noviny zadarmo k přečtení a musel jsem si kvůli nim dost zajít. Bistro, které jsem si vybral, právě otvíralo. Chlap v nátělníku potíral tukem pánev. Do termosky odkapávala káva. Vzal jsem si do boxu zlaté stránky a otevřel je u písmene H, abych se podíval na hotely. Greensboro jich mělo spoustu. Bylo to dost velké město. S přibližně čtvrt milionem obyvatel.

Usoudil jsem, že benefiční snídaně se bude konat na nóbl místě. Dárci jsou bohatí a netrmáceli by se do Red Roof Inn kvůli obložené míse za pět dolarů. Ne jestli pracují v bance nebo pojišťovně. Tipoval jsem na Hyatt nebo Sheraton. V Greensboro byly oba. Padesát na padesát. Zavřel jsem zlaté stránky a začal listovat novinami, abych si potvrdil svůj úsudek. V trojích novinách se dá najít spousta místních informací.

Na článek o snídani jsem narazil ve druhých, které jsem otevřel. Mýlil jsem se ale s hotelem. Nebyl to ani Hyatt, ani Sheraton. Sansom si vybral O. Henry Hotel, který se musel jmenovat po známém spisovateli ze Severní Karolíny. Stála tam i adresa. Snídaně měla začínat v sedm. Vytrhl jsem článek, složil jsem ho na čtverečky a zastrčil si ho do kapsy. Muž za pultem ukončil přípravy a bez ptaní mi přinesl hrnek kávy. Napil jsem se. Neexistuje nic lepšího než čerstvá káva brzy po ránu. Pak jsem si objednal největší kombinaci na jídelníčku, opřel se o opěradlo a sledoval, jak ji muž v nátělníku připravuje.

* * *

Do hotelu O. Henry jsem dojel taxíkem. Mohl jsem jít pěšky a najít taxík mi trvalo déle než celá jízda, ale chtěl jsem dorazit stylově. Objevil jsem se tam ve čtvrt na sedm. Hotel byla moderní napodobenina romantické staré budovy. Působil nezávisle, ale ten dojem patrně klamal. Jen pár hotelů je nezávislých. Z potemnělého vestibulu plného kožených klubovek dýchalo bohatství. Prošel jsem k recepci, s veškerým sebevědomím a nonšalantností, které mi umožňovala pomačkaná košile za devatenáct dolarů. Za recepčním pultem stála mladá žena. Tvářila se nejistě, jako by právě přišla do služby a ještě se nestačila rozkoukat. Vzhlédla ke mně a já jsem oznámil: „Jdu na snídani pořádanou panem Sansomem.“

Mladá žena nic neřekla. Zoufale se snažila zareagovat, jako bych ji zahltil příliš mnoha informacemi. Dodal jsem: „Měli mi tady nechat lístek.“

„Lístek?“

„Pozvánku.“

„Kdo?“

„Elspeth,“ odpověděl jsem. „Chci říct paní Sansomová. Nebo ten chlápek, co pro ně pracuje.“

„Jaký chlápek?“

„Jejich osobní strážce.“

„Pan Springfield?“

V duchu jsem se usmál. Springfield vyráběl automatické pušky stejně jako Browning. Ten chlapík měl rád slovní hříčky, což bylo žertovné, ale hloupé. Falešná jména fungují mnohem lépe, když nemají naprosto žádnou souvislost s realitou.

Zeptal jsem se: „Už jste je dneska ráno viděla?“ Byl to pokus o lest. Nepředpokládal jsem, že by Greensboro leželo v Sansomově volebním okresu. Senátní kampaň potřebuje celostátní financování a propagaci. Svůj vlastní revír už patrně držel Sansom pevně v rukou a teď pronikal dál do předpolí. Takže v hotelu zůstal nejspíš přes noc, aby byl brzy ráno připravený. Nemohl jsem si tím být ale jistý. Kdybych se zeptal, jestli už sešli dolů ze svého pokoje, a oni by bydleli jen pár minut od hotelu, vypadal bych jako idiot. Ale kdybych se zeptal, jestli už přijeli, a oni by bydleli tři sta kilometrů daleko, bylo by to ještě horší. Tak jsem zvolil co nejneutrálnější otázku.

Recepční odpověděla: „Pokud vím, jsou ještě nahoře.“

„Děkuju,“ pravil jsem a vrátil se do vestibulu, daleko od výtahů, aby si nemusela dělat starosti. Počkal jsem, až jí zazvoní telefon, začne ťukat do klávesnice a soustředí se na obrazovku počítače, a pak jsem nenápadně zahnul za roh místnosti a zmáčkl tlačítko.

* * *

Usoudil jsem, že Sansom se ubytoval ve velkém apartmá, a velká apartmá budou v horním patře, tak jsem stiskl nejvyšší číslo, jaké výtah nabízel. O dost dlouhou chvíli později jsem vystoupil do tiché chodby s kobercem a zahlédl uniformovaného policistu před dvoukřídlovými mahagonovými dveřmi. Strážník z policejního oddělení Greensboro. Ne mladý. Veterán, s prvním nárokem na bezpracný přesčas. Symbolická přítomnost. Vykročil jsem k němu s lítostivým úsměvem na rtech, jako bych říkal: Ty pracuješ, já pracuju, co jiného nám zbývá? Přede mnou už musel odbavit několik návštěvníků. Službu na pokoj s kávou, členy štábu s legitimním důvodem, aby přišli, možná novináře. Kývl jsem na něj, řekl: „Jack Reacher k panu Sansomovi,“ naklonil se za něj a zaklepal na dveře. Strážník nic neřekl. Nic nenamítl. Jenom tam stál, jako atrapa, kterou měl představovat. Ať už se stane Sansom kýmkoliv, pořád byl ještě kongresmanem ze Zapadákova a od pořádné ochrany ho dělila dlouhá cesta.

Následovala krátká prodleva a pak se otevřely dveře apartmá. Stála v nich Sansomova manželka s rukou na klice. Oblečená, načesaná, nalíčená a připravená na den, který ji čekal.

„Nazdar, Elspeth,“ pravil jsem. „Můžu dovnitř?“

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

V OČÍCH ELSPETH SANSOMOVÉ se mihla rychlá, zkušená úvaha manželky politika. První instinkt: Vyhoď toho pobudu ven. Ale: V chodbě je policajt, v budově bude nejspíš tisk a hotelový personál téměř jistě na doslech. A místní rádi hovoří. Tak jednou polkla a pravila: „Majore Reachere, moc ráda vás zase potkávám,“ a ustoupila, abych mohl projít. Apartmá bylo obrovské a tmavé kvůli zataženým závěsům a plné těžkého nábytku v sytých tlumených barvách. Vešel jsem do obývacího pokoje s jídelním koutem na snídaně a s otevřenými dveřmi vedoucími nejspíš do ložnice. Elspeth Sansomová mě uvedla doprostřed a zastavila se, jako by nevěděla, co se mnou dál. Pak se z ložnice vynořil John Sansom, aby se podíval, co znamená ten rozruch.

Měl na sobě kalhoty, košili, kravatu a ponožky. Bez bot. Vypadal malý, jako miniatura muže. Šlachovitý, úzký v ramenou. Jeho hlava působila ve srovnání se zbytkem těla poněkud velká. Vlasy měl nakrátko ostříhané a úhledně učesané. Pokožku opálenou, ale přirozeným, aktivním způsobem. Vrásčitým a ošlehaným. Tenhle chlap nechodil do solária. Vyzařovalo z něj zdraví, síla, energie a charisma. Nebylo těžké pochopit, proč vyhrál spoustu voleb. Proč ho milují novináři. Pohlédl na mě, potom na svou manželku a zeptal se: „Kde je Springfield?“

Elspeth odpověděla: „Jel se podívat dolů, jestli je všechno v pořádku. Museli se minout ve výtahu.“

Sansom přikývl, ale jen krátce očima. Zkušený pragmatik, muž rychlých rozhodnutí, který nepláče nad rozlitým mlékem. Podíval se na mě a konstatoval: „Vy se jen tak nevzdáte.“

Potvrdil jsem: „To je pravda.“

„Neposlouchal jste, co se vám snažili vysvětlit ti federálové z Washingtonu?“

„Kdo přesně jsou?“

„Ti chlapi? Víte, kdo jsou. Mohl bych vám to prozradit, ale pak bych vás musel zabít. Každopádně vás měli odradit.“

„To se jim nepovedlo.“

„Poslali mi kopii vaší složky. Řekl jsem jim, že neuspějí.“

„Zacházeli se mnou jako s blbcem. A tvrdili mi, že jsem příliš starý. V tom případě jste ale příliš starý i vy.“

„Jsem příliš starý. Rozhodně na většinu z tohohle svinstva.“

„Máte deset minut?“

„Můžu vám věnovat pět.“

„Máte kávu?“

„Mrháte časem.“

„Máme spoustu času. V každém případě víc než pět minut. Dokonce víc než deset. Musíte si jenom zavázat tkaničky a obléct sako. Jak dlouho vám to bude trvat?“

Sansom pokrčil rameny, zašel za kuchyňský pult a nalil mi kávu. Přinesl mi ji a vyzval mě: „Vezměte to zkrátka. Vím, kdo jste a proč jste tady.“

„Znal jste Susan Markovou?“ zeptal jsem se.

Sansom zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem se s ní nesetkal, až do včerejší noci jsem o ní neslyšel.“

Pozoroval jsem jeho oči a uvěřil mu. Položil jsem další otázku: „Proč by někdo nutil úřednici z lidských zdrojů, aby vás prověřovala?“

„Myslíte, že k tomu došlo?“

„Nic lepšího mě nenapadá.“

„Nemám tušení. Lidské zdroje bývaly dřív personální oddělení, že ano? Dozvěděl jste se už někdy něco od PERSCOMu? Dá se tam vůbec něco zjistit? Co tam shromažďují? Složky a nudné životopisy. A můj životopis zná široká veřejnost. Stokrát jsem se ocitl na CNN. Vstoupil jsem do armády, absolvoval důstojnickou školu, byl třikrát povýšen a odešel jsem do výslužby. V tom nejsou žádné tajnosti.“

„V misích Delty, kterých jste se zúčastnil, bylo hodně tajností.“

V místnosti zavládlo ticho. Sansom se zeptal: „Odkud to víte?“

„Dostal jste čtyři medaile. Nevysvětlil jste, za co.“

Sansom přikývl.

„Ta zatracená kniha,“ ulevil si. „Ty medaile ale stojí za zmínku. Nemůžu je popřít. To by znamenalo, že si jich nevážím. Politika je minové pole. Nic nemůžete udělat správně. Stačí jediný chybný krok a vyletíte do vzduchu.“

Nic jsem na to neřekl. Sansom se na mě podíval a zeptal se: „Kolika lidem by to mohlo dojít? Myslím kromě vás?“

„Zhruba třem milionům,“ odpověděl jsem. „Možná víc. Došlo by to každému v armádě a všem veteránům, kteří mají trochu rozhled. Kteří vědí, jak to chodí.“

Sansom zavrtěl hlavou. „Tolik jich být nemůže. Většina vojáků se neptá. A i kdyby je to napadlo, respektují tajemství podobných záležitostí. Tohle nevidím jako problém.“

„Nějaký problém se musel naskytnout. Proč by se jinak někdo vyptával Susan Markové?“

„Opravdu vyslovila moje jméno?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Chtěl jsem jenom upoutat vaši pozornost. Vaše jméno znám od partičky chlapů, které podle mě najala osoba, která se vyptává.“

„Co je vám do toho?“

„Vůbec nic. Susan mi jenom přišla jako normální osoba zachycená mezi mlýnská kola.“

„A vám na tom záleží?“

„Stejně jako vám, i když možná o trochu méně. Nevstoupil jste do politiky kvůli svým osobním zájmům. Alespoň doufám.“

„Opravdu jste můj volič?“

„Ne do té doby, než vás zvolí prezidentem.“

Sansom se na chvíli odmlčel a pak řekl: „Mám také zprávy od FBI. Jsem v postavení, kdy jim můžu prokázat službu, tak mě informují. Tvrdí, že podle newyorského policejního oddělení vás pohání pocit viny. Jako byste pro ni byl poslední kapka. A pocit viny není nikdy dobrým popudem k akci.“

Opáčil jsem: „To je jen názor jedné ženy.“

„Považujete ho za mylný?“

Neodpověděl jsem.

Sansom pravil: „O těch zatracených misích vám neřeknu ani slovo.“

„To jsem ani nečekal.“

„Ale?“

„Jak je možné, že se obrátily proti vám?“

„Nic v životě není jenom bílé a černé. To sám dobře víte. Ale nespáchali jsme žádné zločiny. A nikdo by se nedozvěděl pravdu od úřednice z lidských zdrojů. Tohle je jenom házení blátem. Senzacechtivý žurnalismus nejhrubšího zrna.“

„To bych neřekl,“ namítl jsem. „Susan Marková byla vyděšená k smrti a její syn se pohřešuje.“

Sansom pohlédl na manželku. Zpátky na mě. Pravil: „To jsme nevěděli.“

„Nestálo to v novinách. Je to univerzitní atlet. Před pěti dny odešel z baru s nějakou holkou. Od té doby ho nikdo neviděl. Panuje názor, že opustil bez dovolení posádku a užívá si života.“

„To víte od koho?“

„Od bratra Susan Markové. Strýce toho kluka.“

„A vy té verzi nevěříte?“

„Příliš se nabízí.“

„To bych neřekl. Kluci odchází s holkama z baru zcela běžně.“

„Jste rodič,“ opáčil jsem. „Co by vás přimělo k tomu, abyste se zastřelil?“

V místnosti se rozhostilo hluboké ticho. Elspeth Sansomová si ulevila: „Doprčic.“ Sansomovi se objevil v očích vzdálený pohled, který jsem znal od dobrých vyšších důstojníků, když zvažovali taktickou překážku. Přehodnoť, přesuň, přeorganizuj, vše během jedné dvou vteřin. Viděl jsem, jak zkoumá minulost a dochází k pevnému rozhodnutí. Prohlásil: „Rodinné situace Markových je mi líto. Opravdu. A pomohl bych jim, kdybych mohl. Ale nemůžu. Za svoji kariéru v Deltě jsem se nedopustil ničeho, co by se mohlo objevit v lidských zdrojích. Naprosto ničeho. Buď se jedná o něco úplně jiného, nebo někdo pátrá na špatném místě.“

„Kde jinde by měl pátrat?“

„Víte kde. A víte, že by nic nenašel. A někdo, kdo má dostatečné znalosti, aby chtěl záznamy Delty, by věděl, kde je hledat a kde ne. Takže tady nejde o zvláštní jednotky. To není možné.“

„Tak o co jiného by mohlo jít?“

„O nic. Mám naprosto čisté ruce.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Stoprocentně. Nejsem padlý na hlavu. Nedal bych se na politiku, kdybych něco skrýval. Ne v současné době. Dokonce jsem ani jednou neplatil pokutu za nesprávné parkování.“

„Dobře,“ pravil jsem.

„Té ženy z metra je mi líto.“

„Dobře,“ zopakoval jsem.

„Teď ale opravdu musíme jít. Potřebujeme vyžebrat spoustu peněz.“

Zeptal jsem se: „Už jste někdy slyšel jméno Lila Hothová?“

„Lila Hothová?“ zapátral v paměti Sansom. „Ne, to jméno jsem nikdy neslyšel.“ Pozoroval jsem jeho oči a měl pocit, že říká naprostou pravdu. A lže mezi zuby. Obojí najednou.

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

PŘI ZPÁTEČNÍ CESTĚ hotelovým vestibulem jsem potkal Springfielda. Mířil jsem ke dveřím na ulici a on vyšel z jídelny. Za ním jsem zahlédl kulaté stoly se sněhobílými ubrusy a květinovou výzdobou uprostřed. Springfield se na mě podíval bez překvapení v obličeji. Jako by hodnotil můj výkon a shledal ho uspokojivým. Jako bych splnil jeho požadavky na rychlost. Nedostavil jsem se příliš brzy ani příliš pozdě, ale přesně v časovém rozsahu, který mi vyměřil. Vrhl po mně oceňující pohled profesionála a beze slova pokračoval dál.

* * *

Do New Yorku jsem se vrátil stejnou cestou, jakou jsem přijel, jen v opačném pořadí. Taxíkem na nádraží v Greensboro, autobusem do Washingtonu a pak vlakem. Trvalo mi to celý den a značnou část večera. Autobusový jízdní řád nenavazoval na vlakový a první dva vlaky z Washingtonu byly vyprodané. Cestování jsem strávil přemýšlením, nejdřív o tom, co řekl Sansom, a pak o tom, co neřekl. Nic v životě není jenom bílé a černé. Ale nespáchali jsme žádné zločiny. A nikdo by se nedozvěděl pravdu od úřednice z lidských zdrojů. Nepopřel sporné aktivity. Téměř naopak. V podstatě je přiznal. Ale měl pocit, že nevystoupil z řady. Žádné zločiny. A byl si naprosto jistý, že podrobnosti jsou navždy pod zámkem. Celkem vzato běžný přístup mezi bývalými, poněkud drsnými vojáky. Sporný bylo pro nás pro všechny mnohoznačné slovo. Sestává jen ze šesti písmen, ale nabízí se spousta interpretací. Moje kariéra by při podrobném prozkoumání rozhodně neobstála. Nebudím se kvůli tomu ze spaní. Jsem ale rád, že jisté podrobnosti zůstanou uzamčené. Stejně jako očividně Sansom. Já své podrobnosti znám. Ale jaké jsou jeho? Něco, co by ho mohlo poškodit. Buď osobně, nebo ve volební kampani. Nebo obojí. Federální agenti mi to vysvětlili zcela jasně. Sansom si vám nemůže dovolit cokoliv povědět. Nějaká škoda však musela vzniknout, protože proč by se mě jinak vyptávali federální agenti?

A kdo je, ksakru, Lila Hothová?

Tyhle otázky jsem si kladl celou dobu kodrcání se autobusem, během dlouhého čekání na Union Station a pak jsem to vzdal, když vlak, do kterého se mi podařilo dostat, projel Baltimorem na sever. Nikam mě nedovedly a v tu chvíli jsem stejně myslel na něco jiného. Myslel jsem na to, kam měla Susan Marková v New Yorku přesně namířeno. Přijela z jihu a chtěla zaparkovat a pokračovat na místo určení metrem. Takticky chytré a patrně jí nezbývalo nic jiného. V autě na sobě neměla zimní bundu. Bylo by jí v ní příliš horko. Patrně ji odložila na zadní sedadlo, nebo spíš do kufru, společně s taškou a zbraní, aby nebyla zbraň na očích. Proto se rozhodla zaparkovat, vystoupit a připravit do boje v dálce a v relativním soukromí.

Ale zase ne v moc velké dálce. Ne příliš daleko od místa určení. Protože měla zpoždění. Velké zpoždění. Takže kdyby se potřebovala dostat na okraj, zaparkovala by mezi centrem a předměstím. Zaparkovala ale v centru. V SoHo. Do metra patrně nastoupila ve Spring Street, jednu zastávku přede mnou. Za Třicátou třetí ulicí seděla pořád napjatá. Pak se daly události do pohybu. Kdyby k tomu nedošlo, projela by patrně přes Grand Central a vystoupila na Padesáté první ulici. Možná na Padesáté deváté. Dál určitě ne. Šedesátá osmá byla o zastávku moc daleko. Příliš v Upper East Side. V úplně jiném prostředí. Kdyby chtěla do Upper East Side, použila by Lincoln Tunnel, ne Holland, a než by zaparkovala, jela by dál na sever. Protože na ni tlačil čas. Takže stanice v Padesáté deváté ulici byl krajní limit. A měl jsem pocit, že se chtěla pokusit o fintu. Amatérská psychologie. Přiblížit se z jihu, přejet, vrátit se ze severu. A doufat, že protivníci se budou dívat opačným směrem.

Tak jsem si v hlavě načrtl čtverec. Ze Čtyřicáté ulice do Padesáté deváté a z Páté avenue na Třetí. Osm bloků na osm. Obsahující co?

Zhruba osm milionů různých věcí.

Přestal jsem je počítat dost dlouho před tím, než jsme dojeli do Filadelfie. Ze soustředění mě vyrušila dívka přes uličku. Bylo jí kolem pětadvaceti a byla nádherná. Možná modelka, možná herečka, možná jen skvěle vypadající právnička nebo lobbistka. Úžasná kočka, jak by řekli univerzitní atleti. Což mě přivedlo zpátky k Peteru Molinovi a zdánlivému protikladu, že ho kdosi dostatečně zkušený použil jako páku na zdroj, který byl bezcenný.

* * *

Náš zaměstnavatel si pozval celou smečku. New York má šest hlavních vstupních bran pro veřejnou dopravu: letiště Newark, LaGuardia a JFK, nádraží Penn Station a Grand Central a autobusové nádraží u Přístavní správy. Newark má tři odbavovací haly, LaGuardia tři plus halu pro krátké lety, JFK osm, Penn Station je velké, Grand Central obrovské a Přístavní správa bludiště. Uhlídalo by je čtyřicet lidí. Osmdesát, kdyby hlídali dvacet čtyři hodiny. A osmdesát lidí je armáda, ne smečka. Tak jsem vystoupil z vlaku jen normálně ostražitý. Což naštěstí stačilo.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

POZOROVATELE JSEM SI VŠIML OKAMŽITĚ. Opíral se o sloup uprostřed nádražní haly Penn Station, se strnulostí, která prozrazovala, že je už dlouho ve službě. Byl naprosto nehybný a svět spěchal kolem něho, jako říční proud kolem kamene. V ruce držel mobilní telefon, otevřený a opřený o stehno. Byl vysoký, ale vyzáblý. Mladý, přibližně třicetiletý. Na první pohled ne zrovna působivý. Měl bledou pokožku, vyholenou hlavu a jemné ryšavé strniště. Opravdu nic moc. Možná děsivější než lovci autogramů, ale ne o mnoho. Na sobě měl košili s květinovým vzorem a přes ni krátkou úzkou koženou budu, která byla patrně hnědá, ale v umělém osvětlení vypadala křiklavě oranžová. Na přicházející dav se díval pohledem, který byl už hodně dlouho unavený a později se do něj přidala nuda. Hala se hemžila lidmi. Pohyboval jsem se s proudem, pomalu, vmáčknutý dovnitř. Nechal jsem se unášet. Pozorovatel stál zhruba deset metrů daleko, přede mnou, po mé levé straně. Nepohyboval očima. Nechával projít cestující neměnným zorným polem. Dostal jsem se na tři metry k němu. Připadal jsem si, jako bych měl překročit detektor kovů na letišti.

Trochu jsem zpomalil a kdosi mi narazil do zad. Krátce jsem se otočil, abych zjistil, jestli na mě nepověsili přívěsek. Neudělali to. Osoba za mnou byla žena se sportovním kočárkem velikosti SUV s dvěma dětmi, patrně dvojčaty. Dvojčat je v New Yorku spousta. Spousta starších matek, proto spousta umělých oplodnění. Dvojčata ve sportovním kočárku za mnou plakala, protože bylo pozdě a byla unavená, nebo jen proto, že je mátl a děsil les nohou všude kolem nich. Jejich nářek splýval s všeobecným hlukem. Nádražní hala byla vykachlíkovaná a plná ozvěn.

Zamířil jsem doleva, abych v následujících třech metrech urazil dva do strany. Dostal jsem se k okraji davu a proplul pozorovatelovým zorným polem. Měl jasně modré oči, ale potažené únavou. Nezareagoval. Ne zpočátku. Pak po dlouhé vteřinové prodlevě vytřeštil pohled, pozvedl telefon a trhl víkem, aby rozsvítil obrazovku. Pohlédl na ni. Pohlédl zpátky na mě. Otevřel ústa překvapením. Tou dobou jsem byl metr dvacet od něj.

Potom omdlel. Přiskočil jsem k němu, zachytil ho a položil jemně na zem. Milosrdný samaritán pomáhající bližnímu, kterému se udělalo nevolno. To alespoň viděli kolemjdoucí. Ale jen proto, že lidé vidí to, co chtějí. Kdyby si tu krátkou sekvenci přehráli v hlavě a podrobně si ji prohlédli, možná by si všimli, že než se ten chlap sesunul, udělal jsem nenápadný výpad. Všimli by si, že zatímco jsem pohyboval pravačkou, abych ho chytil za límec, zasadil jsem mu zlomek vteřiny před tím ránu na solar, velice tvrdou, ale zakrytou a utajenou našimi těly.

Lidé ale vidí, co chtějí vidět. Vždycky to dělali a vždycky to budou dělat. Sklonil jsem se nad omdlelým mužem jako zodpovědný zástupce veřejnosti, na kterého jsem si hrál, a žena se sportovním kočárkem se zastavila za mnou. Za chvíli se kolem nás shromáždil starostlivý hlouček. Špatná pověst Newyorčanů není oprávněná. Většinou jsou přátelští a velice ochotní. Poklekla vedle mě nějaká žena. Ostatní lidé se tlačili kolem a dívali se dolů. Viděl jsem jejich nohy a boty. Chlápek v kožené bundě ležel na zemi, trhal sebou v křečích do hrudníku a lapal po dechu. Klasické příznaky prudké rány na solar. Ale také infarktu a jiných zdravotních potíží. Žena vedle mě se zeptala: „Co se stalo?“

Odpověděl jsem: „Nevím. Najednou se skácel. Protočily se mu oči.“

„Měli bychom zavolat záchranku.“

Vysvětlil jsem: „Upadl mi telefon.“

Žena začala hrabat v kabelce. Zarazil jsem ji: „Počkejte. Třeba ho postihla příhoda. Musíme se podívat, jestli u sebe nemá kartičku.“

„Příhoda?“

„Záchvat. Epilepsie nebo něco podobného.“

„Jakou kartičku?“

„Lidé je u sebe nosí. S pokyny. Třeba budeme muset zabránit, aby si neprokousl jazyk. A možná má u sebe léky. Podívejte se mu do kapes.“

Žena prohmatala muži zvenku kapsy. Měla malé ruce, dlouhé prsty a spoustu prstenů. Vnější kapsy byly prázdné. Nic v nich nebylo. Žena odhrnula bundu a prohledala kapsy uvnitř. Dával jsem dobrý pozor. Košile se nepodobala ničemu, co jsem kdy viděl. Akrylová, květovaná, orgie pastelových barev. Bunda byla levná a tuhá. S nylonovou podšívkou. Uvnitř měla cedulku, značně ozdobnou, popsanou azbukou.

I vnitřní kapsy byly prázdné.

„Zkuste kalhoty,“ přikázal jsem. „Rychle.“

Žena namítla: „To nemůžu.“

Tak k nám přiklekl nějaký zodpovědný manažer a zastrčil prsty do předních kapes na kalhotách. Nic v nich nenašel. Za patky kapes převrátil chlapa nejdřív na jednu stranu a pak na druhou a prohledal mu zadní kapsy. I ty byly prázdné.

Nikde nic. Žádná náprsní taška, žádný průkaz totožnosti, vůbec nic.

„Dobře, tak radši zavoláme záchranku,“ rozhodl jsem. „Nevidíte někde můj telefon?“

Žena se rozhlédla okolo, pak zajela pod mužovu paži a vytáhla mobilní telefon. Pohnula při tom víkem a rozsvítila obrazovku. Byl na ní můj obrázek, velký a nezaměnitelný. Mnohem kvalitnější, než jsem předpokládal. Lepší, než udělal prodavač v Radio Shack. Žena na něj pohlédla. Věděl jsem, že lidé si schovávají v mobilech fotografie. Svých partnerů, svých psů, svých koček, svých dětí. Jako home page nebo snímek na nočním stolku. Ta žena si možná myslela, že jsem nehorázný egoista, který má uloženou fotografii sama sebe. Podala mi však telefon. Důležitý manažer už tou dobou vytáčel nouzové volání. Tak jsem odcouval a oznámil: „Půjdu najít policajta.“

Opět jsem se procpal do proudu lidí a nechal se unášet vpřed. Ven ze dveří, na chodník, do tmy a pryč.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

TEĎ UŽ JSEM NEBYL ONÍM ČLOVĚKEM. Už jsem nebyl jediným člověkem na světě bez mobilního telefonu. Zastavil jsem se v horké temnotě tři bloky od Sedmé avenue a prohlédl si svou kořist. Byl to výrobek od firmy Motorola. Šedá umělá hmota, nějak opracovaná a naleštěná, aby vypadala jako kov. Projel jsem nabídky a nenašel žádné jiné fotografie než svou vlastní. Docela se povedla. Příčná ulice západně od Osmé, jasné ranní slunce, já zmrazený uprostřed otáčení se za zvukem svého jména. Spousta podrobností, od hlavy k patě. Očividně za pomoci obrovského počtu megapixlů. Jasně jsem rozeznával své rysy. A přišlo mi, že nevypadám špatně, když se vezme v úvahu, že jsem téměř vůbec nespal. Auta a desítka kolemjdoucích dodávaly snímku správné proporce, jako policejní pravítko namalované na zdi za portrétem zatčeného. Moje držení těla bylo přesně stejné, jak jsem ho znal ze zrcadla. Velice charakteristické. Nachytali mě, ale dobře, z fotografického hlediska. To bylo víc než jasné.

Vrátil jsem se do nabídky odeslaných hovorů. Žádné tam nebyly. Tak jsem zkusil přijaté hovory a našel pouze tři, všechny uskutečněné během uplynulých tří hodin, všechny ze stejného čísla. Usoudil jsem, že pozorovatel musel pravidelně mazat informace, možná po každém zavolání, ale před třemi hodinami zlenivěl, což se odrazilo na jeho výkonu a rychlosti reakce. Volat mu musel nějaký organizátor nebo dispečer. Možná sám šéf. Kdyby to bylo číslo mobilního telefonu, nebylo by mi k ničemu. Vůbec k ničemu. Mobilní telefony se můžou nacházet kdekoliv. K tomu také slouží.

Nebylo to ale číslo mobilního telefonu. Bylo to číslo 212.

Manhattanská pevná linka.

Ke které muselo patřit nějaké místo. To je základ pevných linek.

Nejlepší metoda, jak se propracovat od telefonního čísla k lokalitě, záleží na příčce v žebříčku hierarchie. Policajti a soukromí detektivové mají převrácené telefonní seznamy. Podíváte se na číslo a zjistíte jméno a adresu. FBI má nejrůznější druhy propracovaných databází. Fungují na stejném principu, ale jsou dražší. CIA patrně vlastní celé telefonní společnosti.

Já nic z toho nemám. Tak jsem zvolil nejprimitivnější způsob.

Vytoč číslo a uvidíš, kdo se ozve.

Stiskl jsem zelené tlačítko a telefon mi ukázal číslo. Opět jsem stiskl zelené tlačítko a telefon začal vytáčet. Ozval se vyzváněcí tón. Velice brzy ustal a ženský hlas pravil: „Hotel Four Seasons, co pro vás mohu udělat?“

Podivil jsem se: „Hotel?“

„Ano, přejete si přepojit?“

Řekl jsem: „Promiňte, spletl jsem si číslo.“

Ukončil jsem hovor.

Hotel Four Seasons. Zahlédl jsem ho. Nikdy jsem v něm nebyl. Poněkud přesahoval mé současné finanční možnosti. Stál na Padesáté sedmé ulici mezi Madison Avenue a Park Avenue. Přímo v mém čtverci osm bloků na osm, trochu severozápadně od jeho geografického středu. Ale pro někoho, kdo by vystoupil z vlaku 6 na Padesáté deváté ulici, by to byla jen krátká procházka. Stovky místností, stovky telefonních linek, všechny vedené přes hlavní centrálu, všechny s identifikačním číslem volajícího.

Nadějné, ale ne moc.

Na okamžik jsem se zamyslel, velice pozorně se rozhlédl, změnil směr a vypravil se na čtrnáctý okrsek.

* * *

Netušil jsem, v kolik hodin chodí newyorští policisté na noční službu, ale očekával jsem, že Theresa Leeová se objeví během hodiny. Očekával jsem, že na ni budu muset počkat ve vestibulu v přízemí. Nečekal jsem však, že mě předběhne Jacob Mark. Seděl tam u stěny na židli s vysokým opěradlem a bubnoval prsty o kolena. Bez nejmenší stopy překvapení ke mně vzhlédl a oznámil: „Peter nepřišel na trénink.“

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

PAK SE JACOB MARK přímo tam ve vestibulu policejního okrsku rozhovořil, na celých pět minut, s chaotickou plynulostí typickou pro skutečný strach. Vychrlil ze sebe, že fotbalisté z univerzity čekali čtyři hodiny a pak zavolali Peterovu otci, který zavolal jemu. Vynechat trénink je pro fotbalovou hvězdu z posledního ročníku na plném stipendiu naprosto nemyslitelné. Chodit na trénink, ať už se děje cokoliv, je hlavní částí kultury. Zemětřesení, povstání, války, úmrtí v rodině, smrtelné nemoci, všichni se objeví. Ukazují tím celému světu, jak je fotbal důležitý a zároveň jak jsou důležití hráči pro univerzitu. Protože sportovců si většina váží, ale někteří jimi opovrhují. A existuje nepsaný zákon, že člověk má vyhovět názorům většiny a změnit mínění menšiny. A k tomu se ještě druží jasně stanovené prvky mužnosti. Ten, kdo vynechá trénink, je jako hasič, který odmítne vyjet k požáru, jako pálkař na metě, který si mne pod letícím míčkem paži, jako pistolník, který zůstane schovaný ve výčepu. Něco takového je nemyslitelné. Neslýchané. Nedochází k tomu. Kocoviny, zlomené kosti, natržené svaly, modřiny, na tom vůbec nezáleží. Nedáte to na sobě znát. A kromě toho měl Peter postoupit do NFL a profesionálním týmům čím dál víc záleží na charakteru. Už se příliš často spálily. Takže nepřijít na trénink bylo to samé jako zahodit vstupenku do budoucnosti. Nevysvětlitelné. Nepochopitelné.

Naslouchal jsem a nevěnoval tomu moc pozornost. Místo toho jsem počítal čas. Uplynulo už téměř čtyřicet osm hodin od doby, kdy Susan Marková propásla poslední termín. Proč ještě nebylo nalezeno Peterovo tělo?

Pak se objevila Theresa Leeová s novinkami.

* * *

Nejdřív se však musela vypořádat se situací Jacoba Marka. Odvedla nás do místnosti pro mužstvo v druhém patře, vyslechla ho a zeptala se: „Byl Peter oficiálně nahlášen jako pohřešovaný?“

Jake odpověděl: „Právě teď bych to chtěl udělat.“

„To nemůžete,“ odmítla Leeová. „Alespoň ne u mě. Pohřešuje se v LA, ne v New Yorku.“

„Susan tady ale zabili.“

„Spáchala tady sebevraždu.“

„Ochranka na univerzitě nepřijímá hlášení o pohřešovaných. A losangeleské policejní oddělení by to nevzalo vážně. Neví, o co kráčí.“

„Peterovi je dvacet dva. Není malé dítě.“

„Pohřešuje se přes pět dní.“

„Doba trvání není podstatná. Nebydlí doma. A kdo tvrdí, že se pohřešuje? Kdo ví, jak se normálně chová? Podle všechno neudržuje pravidelné kontakty s rodinou.“

„Tohle je něco jiného.“

„Jakou politiku zastáváte u vás v Jersey?“

Jake neodpověděl.

Leeová upozornila: „Je nezávislý dospělý. Je to, jako kdyby nastoupil do letadla a vyrazil na dovolenou. Jako by jeho přátelé stáli na letišti a pozorovali, jak odlétá. Chápu, co by si o tom losangeleské policejní oddělení myslelo.“

„Nepřišel ale na fotbalový trénink. To se prostě nedělá.“

„Tak to tentokrát udělal.“

„Susan někdo vyhrožoval,“ sdělil Jake.

„Kdo?“

Jake se podíval na mě. „Řekněte jí to, Reachere.“

Pravil jsem: „Mělo to něco společného s její prací. Někdo na ni použil velice účinnou páku. Musel. A lepší páku než vyhrožování se synem si nedokážu představit.“

„Dobře,“ povzdechla si Leeová, rozhlédla se po místnosti a našla svého partnera. Dochertyho. Pracoval u jednoho ze dvou přiražených stolů na opačném konci místnosti. Podívala se zpátky na Jakea a vyzvala ho: „Běžte podat hlášení. O všem, co víte, a o všem, co si myslíte, že víte.“

Jake vděčně přikývl a vyrazil k Dochertymu. Já jsem počkal, až se vzdálí z doslechu, a pak jsem se zeptal: „Otvíráte znovu ten případ?“

Leeová odpověděla: „Ne. Ten případ je uzavřený a uzavřený zůstane. Protože jak to vypadá, nemáme se čeho bát. Ale ten chlap je policajt a musíme mu prokázat laskavost. A potřebovala jsem se ho na hodinu zbavit.“

„Proč se nemáme čeho bát?“

Leeová mi sdělila novinky.

Oznámila: „Víme, proč sem Susan Marková přijela.“

„Odkud?“

„Máme hlášení o pohřešované osobě. Susan údajně pomáhala komusi při vyšetřování, a když se neobjevila, dotyčná osoba si začala dělat starosti a nahlásila ji jako pohřešovanou.“

„Jaké vyšetřování?“

„Patrně něco osobního. Nebyla jsem u toho. Kluci, co měli denní službu, tvrdí, že to znělo nevinně. A muselo to být nevinné, protože proč by jinak chodila na policejní stanici?“

„A proč se o tom nemá dozvědět Jacob Mark?“

„Potřebujeme podrobnosti. A bez něj je snadněji získáme. Je příliš zainteresovaný. Člen rodiny. Vyváděl by a křičel. To jsem už zažila.“

„Kdo je ta osoba, která podala hlášení?“

„Cizí státní příslušník jen na skok ve městě, aby pomohl dotáhnout do konce vyšetřování, s kterým pomáhala Susan.“

„Počkejte,“ přerušil jsem ji. „Na skok ve městě? Ubytovaný v hotelu?“

„Ano,“ potvrdila Leeová.

„Ve Four Seasons?“

„Ano,“ zopakovala Leeová.

„Jak se ten chlap jmenuje?“

„Není to chlap, ale ženská,“ opravila mě Leeová. „Jmenuje se Lila Hothová.“

TŘICÁTÁ KAPITOLA

BYLO HODNĚ POZDĚ VEČER, ale Leeová přesto zavolala a Lila Hothová souhlasila, že se s námi sejde ve Four Seasons, okamžitě, bez zaváhání. Jeli jsme neoznačeným autem Leeové a zaparkovali u chodníku v nákladovém prostoru hotelu. Vestibul byl ohromující. Všechno světlý pískovec, mosaz, světlehnědá barva a zlatý mramor, zavěšené mezi tlumenou intimností a jasným modernismem. Leeová ukázala odznak a recepční nám pokynul k výtahům. Mířili jsme do dalšího horního patra a podle toho, jak recepční mluvil, nepatřil pokoj Lily Hothové k nejmenším ani nejlevnějším v hotelu.

* * *

Pokoj Lily Hothové bylo další apartmá. S dvoukřídlovými dveřmi jako Sansomovo v Severní Karolíně, ale bez hlídkujícího policajta. Přivítala nás jen tichá prázdná chodba. Tu a tam v ní stály vozíky s použitým nádobím od večeře a na několika dveřích visely cedulky Prosíme nerušit a objednávky na snídani. Theresa se zastavila, překontrolovala číslo a zaklepala. Chvíli se nic nedělo. Pak se otevřelo pravé křídlo dveří a stanula v nich žena osvětlená měkkým žlutým světlem přímo za zády. Šedesátiletá, možná starší, malá, tlustá a hromotlucká, s šedivými nakrátko ostříhanými a neupravenými vlasy. S bílým kulatým obličejem, masitým, nehybným a zachmuřeným. Ostražitý, nečitelný výraz. Na sobě ošklivé hnědé domácí šaty ze silné syntetické látky.

Leeová se zeptala: „Paní Hothová?“

Žena sklonila hlavu, zamrkala, pohnula rukama a vydala univerzální omluvný zvuk. Univerzální přitroublou odpověď, že nerozumí.

Řekl jsem: „Neumí anglicky.“

Leeová namítla: „Před patnácti minutami anglicky uměla.“

Světlo za ženinými zády vycházelo ze stolních lampiček uvnitř místnosti. Na chvíli potemnělo, jak jím prošla druhá postava a zamířila k nám. Další žena. Ale mnohem mladší. Přibližně pěta- až šestadvacetiletá. Velice elegantní. A velice, velice krásná. Vzácným, exotickým způsobem. Jako modelka. Poněkud nesměle se usmála a sdělila: „Před patnácti minutami jste mluvila anglicky se mnou. Já jsem Lila Hothová. Tohle je moje matka.“

Sklonila se a rychle promluvila cizí řečí, východoevropskou, tiše, více méně přímo do ucha postarší ženy. Vysvětlení, souvislost, zasvěcení. Postarší žena se rozzářila a usmála se. Představili jsme se jmény. Lila Hothová mluvila za matku. Řekla, že se jmenuje Světlana Hothová. Všichni jsme si podali ruce, křížem tam a zpátky, značně formálně, dva lidé na jedné straně, dva na druhé. Lila Hothová byla úžasná. A velice přirozená. Dívka, které jsem si všiml ve vlaku, by vedle ní působila uměle. Lila byla vysoká, ale ne příliš vysoká, štíhlá, ale ne příliš štíhlá. Měla snědou pokožku jako od moře. Dlouhé tmavé vlasy. Žádný make-up. Obrovské hypnotizující oči, nejmodřejší, jaké jsem kdy viděl. Jakoby nasvícené zevnitř. Pohybovala se s ladnou úsporností. Napůl působila jako mladý nohatý žabec, napůl jako dospělá sebevědomá žena. Napůl vypadala, že si neuvědomuje, jak jí to sluší, napůl jako by se za to krapet styděla. Měla na sobě prosté černé koktejlové šaty, které patrně pocházely z Paříže a stály víc než auto. Ale neměla je zapotřebí. Vypadala by skvěle i v hadrech spíchnutých z pytle od brambor.

Následovali jsme ji dovnitř a její matka následovala nás. Apartmá sestávalo ze tří místností. Z obývacího pokoje uprostřed a dvou ložnic po stranách. Obývací pokoj byl plně zařízený, včetně jídelního stolu. Ležely na něm zbytky od hotelové večeře. V rozích místnosti se povalovaly nákupní tašky. Dvě od Bergdorfa Goodmana a dvě od Tiffanyho. Theresa vytáhla odznak a Lila Hothová ustoupila ke skříňce pod zrcadlem, vytáhla dvě úzké knížečky a podala jí je. Jejich pasy. Měla pocit, že oficiální zástupce města New York musí vidět doklady. Pasy byly tmavě hnědé, byl na nich zlatý orel a pod ním a nad ním nápis v azbuce. Vypadal jako NACNOPTYKPAIHA. Leeová je prolistovala a odložila zpátky na skříňku.

Všichni jsme se posadili. Světlana Hothová zírala prázdně před sebe, vyřazení neznalostí jazyka. Lila Hothová se na nás pozorně podívala, jako by si chtěla zapamatovat, kdo jsme. Policistka z okrsku a svědek z vlaku. Nakonec ustálila pohled na mně, jako by si myslela, že mě události nejvíc zasáhly. Nestěžoval jsem si. Nedokázal jsem z ní spustit oči. Pravila: „Toho, co se stalo Susan Markové v metru, je mi moc líto.“ Měla tichý hlas. Pečlivou dikci. Mluvila anglicky velice dobře. S lehkým přízvukem a malinko strojeně. Jako by se ji naučila z černobílých filmů, jak amerických, tak britských.

Theresa Leeová zůstala zticha. Já jsem řekl: „Nevíme, co se Susan Markové stalo. Ne opravdu. Kromě jasných faktů.“

Lila Hothová přikývla, zdvořile, půvabně a poněkud omluvně. Sdělila: „Chcete vědět, co s tím mám společného.“

„Ano, to chceme.“

„Je to dlouhý příběh. Ale dovolte mi, abych hned na počátku upozornila, že v ničem nesouvisí s tím, co se stalo v metru.“ Theresa Leeová ji pobídla: „Tak si pojďme poslechnout ten příběh.“ Tak jsme si ho poslechli. První část byla čistě informativní. Čistě biografická. Lile Hothové bylo dvacet šest. Byla Ukrajinka. V osmnácti se vdala za Rusa. Rus podnikal ve velkém stylu devadesátých let. Uchvátil od rozpadajícího se státu práva na ropu, uhlí a uran. Stal se z něj miliardář. Zatoužil po další miliardě. K té se ale už nedostal. To podnikání byla lahev s úzkým hrdlem. Každý se jím chtěl prorvat a ne každému se to podařilo. Konkurent střelil Rusa do hlavy, před rokem, venku před nočním klubem. Jeho tělo tam zůstalo ležet ve sněhu celý následující den. Vzkaz, v moskevském duchu. Čerstvá vdova ho pochopila, vybrala hotovost a přesunula se s matkou do Londýna. Měla Londýn ráda, chtěla v něm navždycky zůstat, utopená v penězích, ale i v nudě.

Řekla: „Panuje přesvědčení, že mladí lidé, kteří zbohatli, by se měli starat o rodiče. Jako to například dělají zpěváci, filmové hvězdy a sportovci. Na Ukrajině je tenhle zvyk hodně zakořeněný. Můj otec zemřel ještě před tím, než jsem se narodila. Matka je jediná, kdo mi zůstal. Tak jsem jí samozřejmě nabídla všechno, co bylo v mých silách. Domy, auta, dovolené, zábavní plavby. Ona všechno odmítla. Jen mě požádala o laskavost. Chtěla, abych jí pomohla najít muže z minulosti. Jako by se usadil prach na jejím dlouhém a bouřlivém životě a ona měla najednou čas zabývat se tím, na čem jí nejvíc záleželo.“

Zeptal jsem se: „Kdo byl ten muž?“

„Americký voják, který se jmenoval John. Víc jsme nevěděly. Moje matka nejdřív tvrdila, že to byl jenom známý. Pak však přiznala, že se k ní zachoval laskavě, ve specifickou dobu a na specifickém místě.“

„Kde a kdy?“

„V Berlíně, na počátku osmdesátých let.“

„To je dost neurčité.“

„Bylo to před mým narozením. V roce 1983. Osobně jsem si myslela, že najít toho muže je beznadějný úkol. Považovala jsem matku za starou hloupou ženskou. Ale byla jsem ráda, že pro ni mohu něco udělat. A nebojte, nerozumí, o čem si povídáme.“

Světlana Hothová se usmála a neurčitě přikývla.

Otázal jsem se: „Co dělala vaše matka v Berlíně?“

„Byla v Rudé armádě,“ odpověděla dcera.

„Jako kdo?“

„Jako politická komisařka. Každý oddíl měl jednu nebo jednoho. Vlastně víc.“

Zeptal jsem se: „Tak jak jste toho Američana začala hledat?“

„Moje matka si byla jistá, že sloužil u pozemního vojska, ne u námořní pěchoty. Z toho jsem vyšla. Zavolala jsem z Londýna na vaše ministerstvo obrany a zeptala jsem se, jak bych měla postupovat. Po dlouhém vysvětlování mě odkázali na velitelství lidských zdrojů. Mají tam tiskové oddělení. Muž, se kterým jsem mluvila, byl velice chápavý. Považoval to za dojemný příběh. Možná se na to díval z pohledu vztahu k veřejnosti. Alespoň nějaké dobré zprávy, nejenom špatné. Slíbil, že se poptá. Já jsem to považovala za mrhání časem. John je velice běžné jméno. A pokud jsem to správně pochopila, většina amerických vojáků se v Německu přesunuje ze základny na základnu a většina se dostane také do Berlína. Tím se nesmírně rozšiřuje pole možností. A proto to možná tak dlouho trvalo. Po týdnech mi zavolala úřednice Susan Marková. Nebyla jsem doma. Zanechala mi zprávu. Oznámila, že jí ten úkol přidělili. Upozornila, že některá jména znějící jako John jsou zdrobnělinou jména Jonathan, psáno bez H. Chtěla vědět, jestli moje matka někdy viděla to jméno napsané. Zeptala jsem se, zavolala Susan Markové zpátky a potvrdila, že matka si je jistá, že se to jméno píše s H. Rozhovor se Susan byl velice příjemný a neskončily jsme u jednoho. Téměř se z nás staly přítelkyně po telefonu, podobným způsobem, jakým si lidé dopisují.

Hodně mi o sobě vyprávěla. Byla velice osamělá a myslím, že jí naše rozhovory přinášely útěchu.“

Leeová se zeptala: „Pak došlo k čemu?“

„Susan nakonec něco zjistila. Tvrdila, že jen nějaké počáteční informace. Navrhla jsem, abychom se setkaly tady v New Yorku, něco jako na potvrzení našeho přátelství. Chtěla jsem ji pozvat na večeři a možná do divadla. Abych jí poděkovala za pomoc. Nikdy však nedorazila.“

Otázal jsem se: „Kdy jste ji čekala?“

„Kolem desáté. Chtěla vyrazit hned po práci.“

„To je na večeři a na divadlo příliš pozdě.“

„Chystala se zůstat přes noc. Rezervovala jsem jí pokoj.“

„Kdy jste přijela vy?“

„Před třemi dny.“

„Jak?“

„S British Airways z Londýna.“

Konstatoval jsem: „Najala jste si místní ochranku.“

Lila Hothová přikývla.

Zeptal jsem se: „Kdy?“

„Krátce před tím, než jsme sem dorazily.“

„Proč?“

„Něco takového se očekává,“ dostalo se mi odpovědi. ‚A občas se to hodí.“

„Jak jste je našla?“

„Na inzerát. V moskevských novinách a v novinách pro emigranty v Londýně. Je to pro ně dobrý obchod a pro nás něco jako potvrzení statusu. Když cestujete do zahraničí a nemáte tam ochranku, působíte jako slaboch. A je lepší se o to nepokoušet.“

„Řekli mi, že jste si s sebou přivezla vlastní smečku.“

Lila se zatvářila překvapeně.

„Nemám vlastní ochranku,“ namítla. „Proč by něco takového, proboha, tvrdili? To nechápu.“

„Prý jste si přivezla partu drsných týpků.“

Lila vypadala na okamžik poněkud zmateně a nepatrně podrážděně. Pak se jí mihlo v obličeji cosi jako poznání. Zdálo se, že je rychlá analytička. Navrhla: „Možná si to vymysleli, ze strategického důvodu. Když se Susan neobjevila, poslala jsem je ji hledat. Řekla jsem si, když jim platíš takové peníze, ať dělají alespoň něco užitečného. A moje matka vložila do tohohle podniku obrovské naděje. Nechtěla jsem vážit tak dlouhou cestu a neuspět v poslední minutě. Proto jsem jim nabídla bonus. Vyrostli jsme v přesvědčení, že peníze mají v Americe největší váhu. Takže ti muži si pro vás připravili smyšlenou historku. Náležitě děsivou. Aby si přišli na extra peníze. Chtěli vás přinutit, abyste mluvil.“

Nic jsem na to neřekl.

Pak se jí v obličeji objevilo něco jiného. Nějaké nové poznání. Pravila: „Nemám smečku, jak tomu říkáte. Mám jenom jednoho muže. Leonida, bývalého člena manželova týmu. Nepodařilo se mu najít novou práci. Bohužel je trochu natvrdlý. Tak jsem si ho nechala. Právě teď je na Penn Station. Čeká na vás. Policie mi sdělila, že svědek odjel do Washingtonu. Usoudila jsem, že vlakem a vrátí se stejnou cestou. Vy jste to neudělal?“

Potvrdil jsem: „Vrátil jsem se vlakem.“

„V tom případě vás musel Leonid propást. Má vaši fotografii. Měl vás požádat, abyste mi zavolal. Chudák, pořád tam musí čekat.“

S tím se postavila a zamířila ke skříňce se zrcadlem. K domácímu telefonu. Čímž mi vznikl taktický problém. Protože jsem měl v kapse Leonidův telefon.

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

V PODSTATĚ VÍM, jak vypnout mobilní telefon. Viděl jsem, jak se to dělá, a párkrát jsem to také sám udělal. U většiny modelů stisknete na dvě dlouhé vteřiny červené tlačítko. Telefon mi ale ležel v kapse. Neměl jsem prostor, abych ho otevřel, natož abych našel červené tlačítko. A bylo by příliš podezřelé, kdybych ho vytáhl a vypnul všem na očích.

Lila Hothová vytočila devítku pro spojení mimo hotel a začala vytáčet číslo.

Zastrčil jsem ruku do kapsy, našel nehtem palce úchytku a uvolnil baterii. Vyndal jsem ji z telefonu a otočil, aby nedošlo k náhodnému elektrickému kontaktu.

Lila Hothová chvíli čekala a pak si povzdechla a zavěsila.

„Je úplně k ničemu,“ postěžovala si. „Ale velice loajální.“

Přehrál jsem si v hlavě Leonidovo putování. Policajti, zdravotníci, patrně povinná cesta na pohotovost v St. Vincent’s, bez průkazu totožnosti, možná bez angličtiny, možná obavy, otázky a zadržení. Pak cesta zpátky z centra.

Dobu zadržení jsem nedokázal odhadnout.

Ani rychlost zpáteční cesty.

Řekl jsem: „Místní ochranka se zmínila o jménu John Sansom.“

Lila Hothová si opět povzdechla a zavrtěla s lehkým podrážděním hlavou. Pravila: „Po příjezdu jsem jim vysvětlila, o co se jedná. Pověděla jsem jim ten příběh. A dobře jsme si rozuměli. Všichni jsme si mysleli, že mrháme časem, abychom potěšili mou matku. Dokonce jsme o tom mezi sebou žertovali. Jeden z těch mužů četl v novinách o Sansomovi. Poznamenal, že je tam článek o americkém vojákovi, který se jmenuje John a je přibližně ve správném věku. Na den dva se z toho stala fráze. Něco jako naše soukromá slovní hříčka. Říkali jsme, pojďme zavolat Johnu Sansomovi, ať už to máme za sebou. Samozřejmě jsem ale jenom žertovala, protože jak pravděpodobné by to bylo? Zhruba jedna k milionu. A oni také žertovali, ale pak jsem měla pocit, že to začali brát trochu vážně. Protože jim možná došlo, jaký by to mělo dopad, když je to tak známý politik.“

„Jaký dopad by to mělo? Co se mezi tím hledaným mužem a vaší matkou odehrálo?“

Světlana Hothová zírala do prázdna, beze známky porozumění. Lila Hothová se opět posadila. Řekla: „Moje matka o tom nikdy podrobně nemluvila. Rozhodně se nemohlo jednat o špionáž. Moje matka nebyla zrádce. To neříkám jako věrná dcera, ale jako realistka. Je stále naživu. Takže ji nikdo nepodezíral. A její americký přítel také nebyl zrádce. Styky mezi zrádci spadaly pod KGB, ne pod armádu. A stejně pochybuju, že šlo o romantiku. Spíš o pomoc, osobní pomoc, finanční nebo politickou. Patrně tajnou. Pro Sovětský svaz to byly zlé časy. Ale možná šlo o romantiku. Řekla mi jedině, že ten muž k ní byl velice laskavý. Hraje s pečlivě zakrytými kartami.“

„Zeptejte se jí ještě jednou, hned teď.“

„Už jsem se ptala mockrát, jak si patrně dokážete představit. Odmítá cokoliv prozradit.“

„Ale vy se nedomníváte, že by s tím měl Sansom něco společného?“

„Ne, vůbec ne. Byl to jenom vtip, který se vymkl z ruky. Nic víc. Pokud se samozřejmě nejedná o náhodu jedna k milionu. Což by byla opravdu pěkná náhoda, nemyslíte? Dělat si legraci z něčeho, co se nakonec ukáže být pravda?“

Neodpověděl jsem.

Lila Hothová požádala: „Smím se vás na něco zeptat? Dala vám Susan Marková informaci určenou pro mou matku?“

Světlana Hothová se usmála a opět přikývla. Začal jsem ji podezírat, že rozumí slovům moje matka. Jako pes, který zavrtí ocasem, když uslyší své jméno. Podivil jsem se: „Proč si myslíte, že mi Susan Marková dala nějakou informaci?“

„Protože lidé, které jsem najala, mi prozradili, že jste jim řekl, že to udělala. Ze vám dala informaci nahranou z počítače na flešce. Poslali mi vzkaz, zprostředkovali vaši fotografii a pak dali výpověď. Nechápu proč. Platila jsem jim velice dobře.“

Zavrtěl jsem se v křesle a strčil ruku do kapsy. Zajel pod rozložený telefon a nahmatal flešku z Radio Shack. Ucítil pod prsty měkký růžový obal. Vytáhl jsem ji, podržel ve vzduchu a velice pozorně sledoval oči Lily Hothové. Dívala se na flešku jako kočka na ptáka. Zeptala se: „To vám dala opravdu tohle?“

Theresa Leeová se pohnula v křesle a probodla mě pohledem. Jako by se ptala: Řeknete to vy, nebo to mám udělat já? Lila Hothová zachytila její pohled a podivila se: „Co se děje?“

Pravil jsem: „Na mě celá ta věc zapůsobila bohužel jinak. Susan Marková měla v metru strach. Vězela až po uši v maléru. Nepůsobila jako člověk, který jede do města za kamarádkou, aby s ní zašla na večeři a do divadla.“

Lila Hothová upozornila: „Od začátku říkám, že události z metra nedokážu vysvětlit.“

Zastrčil jsem flešku zpátky do kapsy a řekl: „Susan si nepřivezla příruční zavazadlo k přenocování.“

„To nedokážu vysvětlit.“

„A zaparkovala a pokračovala metrem. Což je divné. Jestli jste jí byla ochotná rezervovat pokoj, určitě byste zacvakala i parkování v hotelové garáži.“

„Zacvakala?“

„Zaplatila.“

„Samozřejmě.“

„A měla u sebe nabitou zbraň.“

„Bydlela ve Virginii. Slyšela jsem, že tam je to povinné.“

„Povolené,“ opravil jsem ji. „Ne povinné.“

„To nedokážu vysvětlit. Je mi líto.“

„Její syn se pohřešuje. Naposledy ho viděli v baru se ženou přibližně vašeho věku a vašeho vzhledu.“

„On se pohřešuje?“

„Zmizel.“

„Žena mého vzhledu?“

„Úžasná kočka.“

„Co to znamená?“

„Dobře vypadající mladá žena.“

„V jakém baru?“

„Někde v LA.“

„V Los Angeles?“

„V Kalifornii.“

„V Los Angeles jsem nebyla. Nikdy v životě. Byla jsem jenom v New Yorku.“

Nic jsem na to neřekl.

Lila mě vyzvala: „Podívejte se na to ze správného úhlu. Jsem třetí den v New Yorku na turistické vízum a ubytovala jsem se ve třech místnostech v drahém hotelu. Nemám s sebou žádnou smečku, jak říkáte. Nikdy jsem nebyla v Kalifornii.“

Nic jsem na to neřekl.

Lila pokračovala: „Vzhled je subjektivní záležitost. Nejsem jediná žena svého věku. Na světě žije šest miliard lidí. Určitě se mezi nimi najdou i mladí a přitažliví. Polovině je patnáct a míň. Což znamená, že stále zbývají tři miliardy šestnáctiletých a starších. Když se budeme řídit demografickou křivkou, dvanácti procentům z nich je mezi dvaceti a třiceti. To dělá tři sta šedesát milionů lidí. Přibližně polovina jsou ženy. To je sto osmdesát milionů. I kdyby se jen každá stá z nich dala označit za dobře vypadající, podle měřítek kalifornského baru, pořád to bude desetkrát pravděpodobnější než možnost, že John Sansom byl přítelem mé matky a já mám něco společného se synem Susan Markové.“

Přikývl jsem. Z matematického hlediska měla Lila Hothová naprostou pravdu. Lila dodala: „A Peter je s největší pravděpodobností pořád někde s tou dívkou. Ano, vím, jak se jmenuje. Vlastně o něm vím úplně všechno. Susan o něm vyprávěla. Po telefonu. Probraly jsme všechny její problémy. Svého syna nenáviděla. Protože představuje všechno, čím opovrhovala. Je to jenom povrchní studentík s nezralými názory. Zavrhl ji a dal přednost otci. A víte proč? Protože je posedlý svou linií předků. A Susan byla adoptovaná. Věděl jste vůbec o tom? Její syn ji považoval za osobu počatou mimo manželství. Opovrhoval jí kvůli tomu. Vím o Susan víc než kdokoliv jiný. Mnohokrát jsem s ní mluvila. Naslouchala jsem jí. Byla to osamělá, opuštěná žena. Stala jsem se její přítelkyní. Nesmírně jsem se těšila, až sem přijede a seznámíme se osobně.“

* * *

Tou dobou jsem začal mít pocit, že Theresa Leeová potřebuje odejít, a já sám jsem chtěl rozhodně zmizet, než se zase objeví Leonid. Tak jsem přikývl a pokrčil rameny, jako bych už neměl co říct a nechtěl se na nic zeptat. Lila Hothová mě požádala, jestli bych jí nedal flešku, kterou mi dala Susan Marková. Neřekl jsem ani ano, ani ne. Vůbec jsem neodpověděl. Jen jsme si zase všichni podali ruce a my s Leeovou jsme zamířili k odchodu. Zavřely se za námi dveře, prošli jsme tichou chodbou a s cinknutím se otevřel výtah. Nastoupili jsme do něj, podívali se na sebe v zrcadlech na stěnách a Leeová se zeptala: „Co si o tom myslíte?“

„Myslím si, že je nádherná,“ opáčil jsem. „Jedna z nejkrásnějších žen, jaké jsem kdy potkal.“

„Kromě toho.“

„Má fascinující oči.“

„Kromě jejích očí.“

„Přišla mi také osamělá. Osamělá a opuštěná. Mluvila o Susan, ale klidně mohla mluvit o sobě.“

„Co říkáte té její historce?“

„Působí dobře vypadající lidé automaticky věrohodněji?“

„Na mě ne, kamaráde. A vykašlete se na to. Za třicet let bude vypadat jako její matka. Věříte jí?“

„Věříte jí vy?“

Leeová přikývla. „Věřím jí. Protože taková historka se dá snadno ověřit. Jenom blázen by nám poskytl možnost, abychom ho nachytali při lži. Například, má armáda tiskové oddělení?“

„Stovky tiskových oddělení.“

„Tak musíme jenom najít člověka, se kterým mluvila, a zeptat se ho. Můžeme dokonce vystopovat ty telefonáty z Londýna. Mohla bych se spojit se Scotland Yardem. To by se mi moc líbilo. Dokážete si to představit? Docherty mě vyruší a já mu řeknu, dej, hochu, pokoj, právě mluvím se Scotland Yardem. To je sen každého policisty.“

„Ty hovory bude mít NSA,“ upozornil jsem. „Zahraniční číslo na ministerstvo obrany? Už ho teď někde analyzuje rozvědka.“

„A můžeme vystopovat telefonáty Susan Markové z Pentagonu. Jestli spolu mluvily tak často, jak tvrdí Lila, snadno je najdeme. Mezinárodní hovory do Velké Británie mají patrně vedené zvlášť.“

„Tak se do toho pusťte. Ověřte to.“

„Patrně to udělám,“ usoudila Leeová. „A Lila musí vědět, že je to v mých možnostech. Přišla mi jako inteligentní ženská. Ví, že British Airways a Homeland Security můžou potvrdit, kdy přicestovala a odcestovala ze země. Ví, že můžeme zjistit, jestli neletěla do LA. Stejně jako ví, že se můžeme zeptat Jacoba Marka, jestli byla jeho sestra adoptovaná. To všechno je úplná hračka. Byla by šílená, kdyby o něčem takovém lhala. Kromě toho přišla na okrsek a dobrovolně učinila výpověď. A právě mi ukázala pas. Což je přesný opak podezřelého chování. Velké plusové body v její prospěch.“

Vytáhl jsem z kapsy mobilní telefon a zandal do něj baterii. Stiskl jsem zapínání a obrazovka se rozzářila. Stálo na ní zmeškané volání. Patrně Lila Hothová, z jejího pokoje, před deseti minutami. Všiml jsem si, jak se Leeová na mobil podívala, a objasnil jsem: „Patří Leonidovi. Vzal jsem mu ho.“

„Vy jste ho skutečně našel?“

„Ano, našel jsem ho. Díky čemuž se mi podařilo dostat se až do tohohle hotelu.“

„Kde je teď?“

„Patrně se vrací pěšky z nemocnice St. Vincent’s.“

„To opravdu chcete, aby něčemu takovému věřila policistka z newyorského oddělení?“

„Omdlel. Pomohl jsem mu. Promluvte si se svědky.“

„Každopádně jste si tím pěkně zavařil u Lily.“

„Myslí si, že vlastnictví střelné zbraně je ve Virginii povinné. Tak se patrně domnívá, že povinné je i přepadení v New Yorku. Vyrostla s touhle propagandou.“

Ve vestibulu jsme vystoupili z výtahu a zamířili ke dveřím na ulici. Leeová se zeptala: „Když je to všechno tak nevinné, proč jsou do toho zatažení federálové?“

„Jestli je ta historka pravdivá, setkal se za studené války americký voják s politickou komisařkou Rudé armády. Federálové chtějí mít naprostou jistotu, že to bylo nevinné. Proto se lidské zdroje ozvaly až po týdnech. V mezičase proběhlo rozhodování o správné politice a bylo zorganizováno pozorování.“

Nastoupili jsme do auta Leeové. Leeová řekla: „Mám pocit, že se mnou nesouhlasíte.“

Opáčil jsem: „Jestli je ta záležitost rodiny Hothoyých nevinná, tak prosím. Něco ale nevinného nebylo. To je úplně jasné. A Susan Markovou by v tom případě přesně na ono místo a přesně v onen čas přivedlo něco jiného. Což by byla zatracená náhoda.“

„Takže?“

„Kolikrát jste zažila, aby padla výhra na šanci jedna k milionu?“

„Nikdy.“

„Já také ne. Přesto si myslím, že přesně to se tady děje. John Sansom je šance jedna k milionu, ale mám pocit, že je do toho namočený.“

„Proč?“

„Mluvil jsem s ním.“

„Ve Washingtonu?“

„Vypravil jsem se za ním do Severní Karolíny.“

„Vy se jen tak nevzdáte.“

„To také tvrdil. Pak jsem se ho zeptal, jestli někdy slyšel jméno Lila Hothová. Odpověděl, že ne. Pozoroval jsem jeho obličej. Uvěřil jsem mu, ale zároveň ve mně vzbudil dojem, že lže. Obojí najednou. A možná přesně tak to bylo.“

„Jak?“

„Možná slyšel jméno Hothová, ale ne Lila. Takže po formální stránce jméno Lila Hothová nikdy neslyšel. Ale možná slyšel jméno Světlana Hothová. Možná ho velice dobře zná.“

„Co by to znamenalo?“

„Možná víc, než si myslíme. Protože jestli Lila Hothová říká pravdu, hraje tady roli nějaká podivná logika. Proč by se Susan Marková kvůli takovému případu snažila přetrhnout horlivostí?“

„Ze soucitu.“

„Proč by měla s Lilou soucítit?“

„To nevím.“

„Protože byla adoptovaná. Narozená mimo manželství, patrně aniž by věděla, kdo je její skutečná rodina. Soucítila s lidmi ve stejné situaci. Třeba s Lilou Hothovou. Nějaký chlap byl velice laskavý k její matce, než se narodila? Takováhle věta se dá vyložit mnoha způsoby.“

„Například?“

„V nejlepším případě jí dal v zimě teplý kabát.“

„A v nejhorším případě?“

„John Sansom je možná Lilin otec.“

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

VRÁTILI JSME SE s Leeovou rovnou na okrsek. Jacob Mark a Docherty už byli hotoví. To bylo jasné. A něco se změnilo. To bylo také jasné. Seděli naproti sobě u Dochertyho stolu. Už nemluvili. Jake vypadal šťastnější. Docherty měl v obličeji trpělivý výraz, jako by právě promarnil hodinu. Netvářil se, že by toho litoval. Policajti jsou na maření času zvyklí. Jejich snažení podle statistik většinou nikam nevede. Přešli jsme s Leeovou k nim a Jake oznámil: „Peter zavolal trenérovi.“

Zeptal jsem se: „Kdy?“

„Před dvěma hodinami. Trenér zavolal Molinovi a Molina zavolal mně.“

„Kde je?“

„To neřekl. Musel nechat zprávu. Trenér nebere přes oběd telefon. Čas na rodinu.“

„Peter je ale v pořádku?“

„Prý se jen tak nevrátí. Možná nikdy. Uvažuje o tom, že skončí s fotbalem. V pozadí se chichotala dívka.“

Docherty poznamenal: „To musí být ta dívka.“

Zeptal jsem se Jakea: „Uspokojilo vás to?“

Jake opáčil. „Samozřejmě že nejsem nadšený. Je to ale jeho život. A stejně změní názor. Otázkou jen zůstává, jak rychle.“

„Myslel jsem, jestli vás uspokojila ta zpráva. Považujete ji za pravou?“

„Trenér zná jeho hlas. Pravděpodobně lépe než já.“

„Pokusil se mu někdo zavolat zpátky?“

„Všichni z nás. Má ale zase vypnutý telefon.“

Theresa se otázala: „Takže si můžeme oddechnout?“

„Patrně.“

„Cítíte se lépe?“

„Ulevilo se mi.“

„Smím vás položit úplně jinou otázku?“

„Pusťte se do toho.“

„Byla vaše sestra adoptovaná?“

Jake se zarazil. Přeřadil rychlost. Přikývl. „Oba jsme byli adoptovaní. Jako kojenci. Tři roky po sobě. Susan jako první.“ Potom se zeptal: „Proč?“

Leeová vysvětlila: „Ověřuji si novou informaci, kterou jsme získali.“

„Jakou novou informaci?“

„Vypadá to, že sem Susan přijela, aby se setkala s kamarádkou.“

„S jakou kamarádkou?“

„S Ukrajinkou jménem Lila Hothová.“

Jake pohlédl na mě. „To už jsme probírali. Nikdy jsem tohle jméno od Susan neslyšel.“

Leeová se ho zeptala: „Proč by vám měla o té kamarádce vyprávět? Jak blízcí jste si byli? To přátelství vzniklo patrně teprve nedávno.“

„Nebyli jsme si moc blízcí.“

„Kdy jste se spolu naposledy bavili?“

„Tuším, že před několika měsíci.“

„Takže nejste čerstvě zpraven o jejím sociálním životě.“ Jake připustil: „To máte asi pravdu.“

Leeová se otázala: „Kolik lidí vědělo, že byla Susan adoptovaná?“

„Předpokládám, že o tom nevykládala na potkání. Nebylo to ale tajemství.“

„Jak rychle by se o tom dozvěděla nová kamarádka?“

„Nejspíš dost rychle. Přítelkyně se s takovými věcmi svěřují.“

„Jak byste popsal Susanin vztah k jejímu synovi?“

„Co je tohle za otázku?“

„Je to důležitá otázka.“

Jake zaváhal. Zmlkl a odvrátil se, jako by se fyzicky snažil té otázce vyhnout. Jako by ucukával před ránou. Možná proto, že nechtěl prát špinavé prádlo na veřejnosti, což mu ale stejně nepomohlo, protože tím dal jasnou odpověď. Leeová ji však chtěla slyšet nahlas. Vyzvala ho: „Mluvte se mnou, Jakeu. Jako policajt s policajtem. Je to něco, co potřebuju vědět.“

Jake chvíli mlčel. Pak pokrčil rameny a pravil: „Nazval bych to láskyplně nenávistným vztahem.“

„V jakém směru?“

„Susan Petera milovala, Peter ji nenáviděl.“

„Proč?“

Opět zaváhání. Další pokrčení rameny. „To je složité.“

„Proč?“

„Peter si prošel fází, kterou prochází většina dětí. Když dívky chtějí být dávno ztracenými princeznami a kluci si přejí, aby jejich dědečkové byli admirálové, generálové nebo známí cestovatelé. Každý si na chvíli přeje být někým, kým není. Peter chtěl žít v reklamě na Ralpha Laurena. Chtěl být Peter Molina Čtvrtý nebo alespoň Třetí. Toužil po otci, který má panství v Kennebunkportu, a po matce se zbytky starého bohatství. Susan to trápilo. Byla dcerou drogově závislé nezletilé prostitutky z Baltimoru a nijak se tím netajila. Myslela si, že upřímnost je nejlepší politika. Peter to těžce nesl. Nikdy se s tím pořádně nevyrovnal, a když došlo k rozvodu, vybral si stranu a se Susan se už nikdy nesblížili.“

„Co jste si o tom myslel vy?“

„Viděl jsem to z obou úhlů. Já jsem svou skutečnou matku nikdy nehledal. Nechtěl jsem vědět, kdo to je. Prošel jsem si ale krátkým obdobím, kdy jsem si přál, aby to byla urozená stará dáma s diamanty. To období jsem překonal. Peter ho nikdy nepřekonal, což je hloupé, ale pochopitelné.“

„Měla Susan Petera ráda také jako člověka, nebo jenom jako syna?“

Jake zavrtěl hlavou. „Neměla. Tím to bylo horší. Susan nesnášela namyšlené sportovce, bundy s iniciálkami univerzit a podobné věci. Myslím, že právě s takovými lidmi měla na škole špatné zkušenosti. Nelíbilo se jí, že její syn se stává jedním z nich. Pro Petera byly tyhle věci ale důležité, nejprve samy o sobě a potom jako zbraň proti ní. Byla to dysfunkční rodina, o tom není sporu.“

„Kdo o tomhle ví?“

„Ptáte se, jestli by o tom věděla přítelkyně?“

Leeová přikývla.

Jake pravil: „Blízká přítelkyně patrně ano.“

„Blízká přítelkyně, se kterou se nedávno seznámila?“

„Čas nehraje roli. Důležitá je důvěra, nemyslíte?“

Upozornil jsem: „Řekl jste mi, že Susan nebyla nešťastný člověk.“

Jake pravil: „Ano, nebyla. Vím, že to zní divně. Ale adoptovaní lidé se dívají na rodinu jinýma očima. Mají jiná očekávání. Věřte mi, vím, o čem mluvím. Susan se s tím smířila. Patřilo to prostě k jejímu životu.“

„Byla osamělá?“

„To určitě byla.“

„Připadala si opuštěná?“

„Určitě si tak připadala.“

„Telefonovala ráda?“

„To dělá ráda většina žen.“

Leeová se ho zeptala: „Máte děti?“

Jake opět zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odpověděl. „Nemám děti. Nejsem ani ženatý. Pokusil jsem se poučit ze zkušenosti starší sestry.“

Leeová se na okamžik odmlčela a potom řekla: „Děkuju, Jakeu. Jsem ráda, že je Peter v pořádku. A omlouvám se, že jsem rozvířila špatné vzpomínky.“ Pak se vzdálila, já jsem ji následoval a Leeová pravila: „Ty ostatní údaje také ověřím, bude mi to nějakou dobu trvat, protože tyhle kanály jsou vždycky pomalé, ale právě teď se domnívám, že Lila Hothová vyjde s čistým štítem. Svým způsobem to už potvrdila tou adopcí a vztahem matka syn. Ví věci, o kterých může vědět jen opravdová přítelkyně.“

Přikývl jsem na souhlas. „Zajímá vás i ta druhá věc? Co Susan tolik vyděsilo?“

„Ne do té doby, než uvidím skutečný důkaz, že došlo v New Yorku k zločinu, mezi Devátou a Park Avenue a mezi Třicátou a Čtyřicátou pátou ulicí.“

„To je váš okrsek?“

Leeová přikývla. „Všechno ostatní by byla dobrovolná práce.“

„Zajímá vás Sansom?“

„Ani v nejmenším. Zajímá vás?“

„Mám pocit, že bych ho měl varovat.“

„Kvůli čemu? Kvůli pravděpodobnosti jedna k milionu?“

„Ve skutečnosti je ta pravděpodobnost větší. V Americe žije pět milionů mužů, kteří se jmenují John. O něco častější je jedině James. Takže John se jmenuje každý třicátý chlap. Což znamená, že v roce 1983 mohlo sloužit v americké armádě zhruba třicet tři tisíc Johnu. Snižme to o deset procent vzhledem k vojenské demografii a pravděpodobnost bude jedna ke třiceti tisícům.“

„To je pořád dost.“

„Prostě si myslím, že by o tom měl Sansom vědět.“

„Proč?“

„Nazvěme to bratrskou pomocí mezi důstojníky. Možná zajedu ještě jednou do Washingtonu.“

„To nemusíte. Ušetřete si cestu. Sansom přijede sem. Zítra v poledne, na charitativní oběd v Sheratonu. Se všemi důležitými esy z Wall Street. Sedmá avenue a Padesátá druhá ulice. Dostali jsme memo.“

„Proč? V Greensboro ho moc nechránili.“

„Tady ho taky moc chránit nebudeme. Vlastně vůbec ne. Dostáváme ale mema úplně o všem. Takhle to v dnešní době chodí. Newyorské policejní oddělení prodělalo modernizaci.“ S tím Leeová odešla a zanechala mě samotného uprostřed prázdné místnosti pro mužstvo. S nepříjemným mrazením v zádech. Lila Hothová byla možná čistá jako čerstvě padlý sníh, ale přesto jsem se nedokázal zbavit pocitu, že Sansom leze tou návštěvou New Yorku do pasti.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

ČASY, KDY SE DALO V NEW YORKU pořádně přespat za pět dolarů, jsou dávno pryč, ale pořád přespíte za padesát, když víte, jak na to. Vtip spočívá v tom, že musíte začít pozdě. Došel jsem pěšky k hotelu u Madison Square Garden, který jsem už jednou použil. Byl to velký, kdysi impozantní, nyní starý sešlý kolos, věčně zavíraný kvůli přestavbám či demolicím, ke kterým nikdy nedošlo. Po půlnoci se personál sloužící veřejnosti smrskne na jednoho nočního portýra zodpovědného za všechno včetně recepce. Přistoupil jsem k němu a zeptal jsem se, jestli nemá volný pokoj. Portýr předvedl ťukání do klávesnice, zkoumání obrazovky a potom oznámil, že ano, jeden volný pokoj by se našel. Vyslovil cenu sto osmdesát dolarů plus daň. Požádal jsem ho, jestli bych se na pokoj nemohl nejdřív podívat. V takovém hotelu byl můj požadavek rozumný. Prozíravý. Dokonce nezbytný. Recepční vyšel zpoza pultu, vzal mě výtahem nahoru a potom chodbou. Otevřel dveře univerzální kartou připevněnou zakroucenou umělohmotnou šňůrou k opasku, ustoupil a nechal mě vejít dovnitř.

Pokoj poměrně ušel. Byla v něm postel a koupelna. Všechno, co jsem potřeboval, a nic navíc. Vytáhl jsem z kapsy dvě dvacetidolarovky a navrhl: „Co kdybychom vynechali proces přihlašování?“

Recepční neodpověděl. To v tomhle stadiu nikdy nedělají. Vytáhl jsem ještě jednu desetidolarovku a dodal: „To je na zítra pro pokojskou.“

Recepční se trochu zavrtěl, jako by bojoval s pokušením, pak ale natáhl ruku a peníze přijal. Prohlásil: „Do osmi musíte vypadnout,“ a odkráčel. Zapadly za ním dveře. Centrální počítač možná zítra ukáže, že otevřel univerzální kartou pokoj, ale vždycky může říct, že mi ukázal ubytování, ale neuchvátila mě jeho krása, tak jsem hned zase odešel. To asi tvrdil pravidelně. Byl jsem patrně čtvrtý černý host, kterého v tom týdnu ubytoval. Možná pátý nebo šestý. V městských hotelech se dějí nejrůznější věci, když odejde denní směna.

* * *

Spal jsem dobře, probudil se odpočatý a vypadl pět minut před osmou. Prodral jsem se davem valícím se z a na Penn Station a dal si snídani v zadním boxu bistra na Třicáté třetí. Kávu, vajíčka, slaninu, palačinky a další kávu, to vše za šest dolarů plus spropitné plus daň. Dražší než v Severní Karolíně, ale ne o moc. Baterie v Leonidově mobilu byla pořád napůl nabitá. Ikona ukazovala několik prázdných čárek a několik plných. Usoudil jsem, že mám dostatek energie na pár telefonátů. Vymačkal jsem 600 a chtěl přidat 82219, ale nestačil jsem se dostat ani do poloviny a telefon začal vydávat trojitý trylek ve výšce někde mezi sirénou a xylofonem. Ozval se hlas a sdělil mi, že spojení nemůže být pod takovým číslem uskutečněno. Požádal mě, abych ho překontroloval a zkusil znovu. Zkusil jsem 1-600 a dosáhl přesně stejného výsledku. Zkusil jsem 011 pro mezinárodní spojení, pak 1 pro Severní Ameriku a potom 600. Cesta oklikou, ale stejně neúspěšná. Zkusil jsem 001 jako mezinárodní kód, pro případ, že by si telefon myslel, že je stále v Londýně. Bezúspěšně. Zkusil jsem 8**101, což je východoevropský mezinárodní kód pro Ameriku, kdyby telefon odcestoval před celým rokem z Moskvy. Opět bezvýsledně. Podíval jsem se na klávesnici a napadlo mě, že místo D použiju 3, ale systém se rozpískal, ještě než jsem se dostal tak daleko.

Takže 600-82219-D nebylo telefonní číslo. Kanadské ani jakékoliv jiné. Což musela FBI vědět. Možná ten nápad minutu zvažovali, ale pak ho rychle zavrhli. FBI má spoustu vlastností, ale hloupost k nim nepatří. Tenkrát v Třicáté páté ulici ukryli skutečné otázky do kouřové clony. -

Na co ještě se mě ptali?

Sondovali míru mého zájmu, znovu zjišťovali, jestli mi Susan něco nedala, a nechali si potvrdit, že odjíždím z města. Chtěli, abych zůstal lhostejný, měl prázdné ruce a zmizel.

Proč?

Netušil jsem.

A co přesně znamená 600-82219-D, když to není telefonní číslo?

Poseděl jsem ještě dalších deset minut s posledním hrnkem kávy, pomalu usrkával, s otevřenýma očima, které toho mnoho neviděly, a snažil se přikrást k odpovědi zespodu. Podobně jako se Susan chystala přikrást zespodu z metra. Představoval jsem si ta čísla v hlavě, jedno za druhým, odděleně, společně, v různých kombinacích, s mezerami, s pomlčkami, ve skupinách.

Část 600 mi připadala lehce povědomá.

Susan Marková.

600.

Nedokázal jsem však na to přijít.

Dopil jsem kávu, zastrčil Leonidův telefon zpátky do kapsy a zamířil na sever k Sheratonu.

* * *

Hotel byl obrovský sloupovitý útvar s plazmovými obrazovkami ve vestibulu, na kterých běžely všechny události dne. Hlavní sál si pronajala skupina používající zkratku FT. Což mohlo znamenat Fair Tax, Free Trade nebo dokonce Financial Times. Věrohodná zástěrka pro namlsané kocoury z Wall Street, kteří si chtějí koupit ještě větší vliv. Jejich gala mělo začít v poledne. Usoudil jsem, že Sansom se pokusí dorazit na jedenáctou. Bude potřebovat čas, prostor a klid, aby se připravil. Na tomhle setkání mu hodně záleželo. Byli to jeho lidé a měli hluboké kapsy. Takže mi zbývaly dvě hodiny, které jsem musel nějak zabít. Zašel jsem na Broadway a o dva bloky dál na sever jsem našel obchod s oblečením. Potřeboval jsem novou košili. Ta stará se mi nelíbila. Symbolizovala mou porážku. Vezměte si na sebe něco jiného, jinak vás nepustí dovnitř. Pokud jsem se měl znovu setkat s Elspeth Sansomovou, nechtěl jsem mít na sobě odznak své chyby a jejího úspěchu. Vybral jsem si vzdušný model z khaki popelínu a zaplatil za něj jedenáct dolarů. Byl levný a zaslouženě. Neměl kapsy a rukávy končily v polovině předloktí. S ohrnutými manžetami jsem je měl k loktům. Košile se mi ale přesto líbila. Vyhovovala mi. A alespoň jsem si ji koupil dobrovolně.

V deset třicet jsem byl zpátky ve vestibulu Sheratonu. Seděl jsem v křesle a kolem mě se hemžili lidé s kufry. Polovina z nich směřovala ven počkat na auta. Polovina směřovala dovnitř počkat na pokoje.

V deset čtyřicet mi došlo, co znamená 600-82219-D.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

ZVEDL JSEM SE Z KŘESLA a pustil se po rytých mosazných tabulkách do obchodního střediska Sheratonu. Nemohl jsem se dostat dovnitř. Potřeboval bych klíč od pokoje. Postával jsem tři minuty u dveří a pak se objevil další muž. Měl na sobě oblek a vypadal netrpělivě. Předvedl jsem zoufalé hledání v kapsách kalhot a pak jsem s omluvou ustoupil. Muž se kolem mě protáhl, otevřel svým klíčem dveře a já jsem vešel za ním.

V místnosti byla čtyři úplně stejná pracoviště. Každé s psacím stolem, křeslem, počítačem a tiskárnou. Posadil jsem se co nejdál od muže v obleku a klepnutím do klávesnice jsem odstranil chránič obrazovky. Zatím vše v pořádku. Prohlédl jsem si ikony na obrazovce a nebyl z nich moc moudrý. Ale zjistil jsem, že když u nich podržím kurzor, jako bych váhal nebo přemítal, naskočí vedle políčko s vysvětlivkou. Našel jsem tímhle způsobem Internet Explorer a dvakrát na něj kliknul. Ozvalo se zavrčení a prohlížeč se otevřel. Mnohem rychleji, než když jsem používal počítač naposledy. Technologie možná opravdu pokročila. Okamžitě se objevila zkratka na Google. Klikl jsem na ni a objevila se vyhledávací stránka. Opět velice rychle. Napsal jsem do příslušného řádku Vojenské předpisy a stiskl Enter. Obrazovka se změnila a okamžitě mi nabídla dlouhé seznamy možností. Dalších pět minut jsem klikal, projížděl stránky a četl.

* * *

Do vestibulu jsem se vrátil v deset padesát. Mé křeslo bylo obsazené. Vyšel jsem na chodník a postavil se do slunce. Předpokládal jsem, že Sansom přijede autem s řidičem a vejde hlavními dveřmi. Nebyl rocková hvězda. Nebyl prezident. Nepřišel by zadem kuchyní nebo skladem. Záleželo mu na tom, aby byl viděn. Potřeba vstupovat nepoznán byla cena, kterou se mu ještě nepodařilo vyhrát.

Panovalo horko. Ulice byly ale čisté. Nepáchly. Na rohu jižně ode mě postávali dva policisté a další dvojice stála na severním rohu. Standardní rozestavení sil newyorského policejního oddělení v oblasti mezi centrem a předměstím. Působivé a uklidňující. Ale ne bezpodmínečně užitečné, když se vezme v úvahu škála potenciálních nebezpečí. Vedle mě nastupovali do taxíků odcházející hoteloví hosté. Město tepalo svým neoblomným rytmem. Provoz na Sedmé avenue plynul, ustával na světlech a opět se dával do pohybu. Z postranních ulic přijížděly šňůry aut, zastavovaly se a zase se rozjížděly. Na rozích se shlukovali chodci a vyráželi přes ulici na druhou stranu. Klaksony houkaly, náklaďáky řvaly, slunce se odráželo o sklo ve výškách a dopadalo nemilosrdně na zem.

* * *

Sansom přijel v autě s řidičem v jedenáct pět. Místní poznávací značky, což znamenalo, že většinu cesty urazil vlakem. Méně pohodlné, ale ekologičtější než jet jenom autem nebo letět letadlem. V kampani záleželo na každé drobnosti. Politika je minové pole. Ještě než auto pořádně zastavilo, vystoupil z předních dveří spolujezdce Springfield a pak zezadu vystoupili Sansom s manželkou. Na vteřinu se zastavili na chodníku, připravení blahosklonně pozdravit dav, který je přišel přivítat, a obrnění proti zklamání, kdyby na ně nikdo nečekal. Přejeli očima po obličejích, všimli si mého, Sansom se zatvářil poněkud nechápavě a jeho manželka poněkud znepokojeně. Springfield vyrazil mým směrem, ale Elspeth ho malým mávnutím ruky zastavila. Usoudil jsem, že se právě jmenovala v mém případu bezpečnostním důstojníkem, který má zamezit vzniku škody. Potřásla mi rukou, jako bychom byli staří známí. Mou košili nechala bez poznámky. Místo toho se ke mně naklonila a zeptala se: „Potřebujete s námi mluvit?“

Byla to dokonalá otázka manželky politika. Do slova potřebujete vložila nejrůznější druhy významů. Postavila mě tou formulací do světla jak oponenta, tak i spolupracovníka. Říkala: Víme, že máte informaci, která nás může poškodit, a nenávidíme vás kvůli tomu, ale byli bychom skutečně vděční, kdybyste byl tak laskav a nejdřív si s námi o ní promluvil, než ji zveřejníte.

V podstatě celé slohové cvičení, v jednom krátkém slovu.

Odpověděl jsem: „Ano, potřebujeme si promluvit.“

Springfield se zamračil, ale Elspeth se usmála, jako bych jí právě slíbil sto tisíc hlasů, vzala mě za paži a odvedla dovnitř. Hotelový personál nevěděl, kdo Sansom je, až na to, že zastupuje skupinu, která zaplatila tučný poplatek za taneční sál, tak v sobě vykřesal umělé jiskřivé nadšení, odvedl nás do soukromého salónku a rozkomíhal se s lahvemi vlažné minerálky a konvičkami se slabou kávou. Elspeth hrála hostitelku. Springfield mlčel. Sansomovi zazvonil mobil a začal si povídat se šéfem svého štábu ve Washingtonu. Čtyři minuty se bavili o ekonomické politice a další dvě o programu na odpoledne. Z kontextu jasně vyplynulo, že Sansom se hned po obědě chystá zpátky do své kanceláře a čeká ho dlouhé pracovní odpoledne. Oběd v New Yorku měla být blesková akce. Jako vyloupení banky z jedoucího auta.

Hotelový personál dokončil snažení a vypařil se, Sansom vypnul telefon a v místnosti se rozhostilo ticho. Ventilátory syčely chladný vzduch a udržovaly teplotu na nižším stupni, než by se mi líbilo. Chvíli jsem mlčky usrkával kávu a vodu. Potom učinila Elspeth první tah. Zeptala se: „Máte nějaké zprávy o tom pohřešovaném klukovi?“

Opáčil jsem: „Kusé. Nepřišel na fotbalový trénink, což se prý běžně nedělá.“

„Na USC?“ zeptal se Sansom. Měl dobrou paměť. O USC jsem se zmínil jen jednou a letmo. „Ano, to se nedělá.“

„Pak ale zavolal trenérovi a nechal zprávu.“

„Kdy?“

„Včera v noci. Na pobřeží to byla doba oběda.“

„A?“

„Údajně je s nějakou ženskou.“

Elspeth podotkla: „V tom případě je všechno v pořádku.“

„Mně by se víc líbil rozhovor naživo. Nebo setkání tváří v tvář.“

„Zpráva vám nestačí?“

„Jsem podezíravý člověk.“

„Tak o čem si potřebujete promluvit?“

Otočil jsem se k Sansomovi a zeptal se: „Kde jste byl v roce 1983?“

Sansom se zarazil, jen na kratičký zlomek vteřiny, a cosi se mu mihlo v očích. Ne šok. Ne překvapení. Možná rezignace. Sdělil: „V roce 1983 jsem byl kapitán.“

„Na to jsem se vás neptal. Ptal jsem se, kde jste byl.“

„To vám nemohu prozradit.“

„Byl jste v Berlíně?“

„To vám nemohu prozradit.“

„Řekl jste mi, že jste bez poskvrnky. Pořád na tom trváte?“

„Ano.“

„Existuje něco, co o vás vaše manželka neví?“

„Spousta věcí. Ale nic osobního.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Slyšel jste někdy jméno Lila Hothová?“

„Už jsem vám jednou řekl, že neslyšel.“

„Slyšel jste někdy jméno Světlana Hothová?“

„Nikdy,“ odpověděl Sansom. Pozoroval jsem jeho obličej. Tvářil se velice přirozeně. Možná mu to vyptávání bylo trochu nepříjemné, ale kromě toho na něm nebylo nic znát.

Zeptal jsem se ho: „Věděl jste před týdnem o Susan Markové?“

„Už jsem vám řekl, že nevěděl.“

„Získal jste v roce 1983 medaili?“

Sansom neodpověděl. V místnosti se opět rozhostilo ticho. Potom se mi v kapse rozezvonil Leonidův telefon. Ucítil jsem vibraci a uslyšel hlasitý elektronický tón. Vytáhl jsem telefon a podíval se na malé okýnko vepředu. Číslo 212. Stejné, jaké už bylo na seznamu hovorů. Hotel Four Seasons. Nejspíš Lila Hothová. Býval bych rád věděl, jestli se Leonid pořád pohřešuje, nebo jestli se už našel, pověděl Lile, co se stalo, a ona teď volá úmyslně mně.

Tiskl jsem červené tlačítko tak dlouho, dokud zvonění neustalo, a vrátil jsem telefon do kapsy. Podíval jsem se na Sansoma a řekl: „Promiňte.“

Sansom pokrčil rameny, jako by omluvy za zvonící mobil považoval za zbytečné.

Zeptal jsem se: „Získal jste v roce 1983 medaili?“

Sansom opáčil: „Proč je to pro vás tak důležité?“

„Víte, co znamená 600-8-22?“

„Nejspíš to bude nějaký vojenský předpis. Neznám všechny slovo od slova.“ Pravil jsem: „Celou dobu jsme vycházeli z toho, že jenom skutečný hlupák by mohl předpokládat, že získá od lidských zdrojů podstatné informace o operacích Delty. V podstatě jsme měli pravdu. Zároveň jsme se ale trochu mýlili. Myslím totiž, že by to mohla předpokládat i skutečně chytrá osoba, nadaná darem laterálního myšlení.“

„Co tím chcete říct?“

„Dejme tomu, že by někdo s určitostí věděl, že se operace Delty uskutečnila. Dejme tomu, že by s určitostí věděl, že byla úspěšná.“

„V tom případě by nepotřeboval žádnou informaci, protože by už všechny měl.“

„Co kdyby si dotyčný chtěl potvrdit totožnost důstojníka, který tu operaci vedl?“

„To by se mu nepodařilo na lidských zdrojích. To prostě není proveditelné. Rozkazy, zprávy o rozestavení sil a zprávy o průběhu akce podléhají utajení a jsou uložené pod zámkem ve Fort Bragg.“

„Co se ale stane s důstojníkem, který vedl úspěšnou misi?“

„Prozraďte mi to.“

„Dostane medaili,“ opáčil jsem. „Čím větší mise, tím významnější medaile. Vojenský předpis 600-8-22, oddíl jedna, paragraf devět, pododdíl D nařizuje velení vojenských zdrojů vést přesné historické záznamy o každém navržení na vyznamenání a výsledném rozhodnutí.“

„To je možné,“ připustil Sansom. „Pokud by se ale jednalo o misi Delty, chyběly by všechny podrobnosti. Byl by revidován výpočet zásluh, byla by upravena poloha, byl by vypuštěn popis chvályhodného chování.“

Přikývl jsem. „V záznamu by se objevilo jen jméno, datum a vyznamenání. Nic jiného.“

„Přesně tak.“

„Což je všechno, co laterálně myslící, skutečně chytrá osoba potřebuje, nemáte pocit? Vyznamenání dokazuje úspěch, chybějící výčet zásluh tajnou misi. Vezměte libovolný měsíc na začátku roku 1983. Kolik medailí bylo uděleno?“

„Tisíce. Stovky a stovky medailí už jenom za dobré chování.“

„Kolik Stříbrných hvězd?“

„Těch už méně.“

„Pokud vůbec nějaké,“ namítl jsem. „Na počátku roku 1983 se toho moc nedělo. Kolik bylo rozdáno Medailí za vynikající službu? Kolik Křížů za vynikající službu? Vsadím se, že na počátku roku 1983 byly vzácné jako slepičí zuby.“

Elspeth Sansomová se pohnula v křesle, podívala se na mě a pravila: „Tomu nerozumím.“

Otočil jsem se k ní, ale Sansom pozvedl ruku a zarazil mě. Odpověděl za mě. Neměli mezi sebou tajemství. Nedávali si pozor na slova. Vysvětlil: „Je to něco jako zadní dvířka. Přímé informace jsou naprosto nedostupné, ale dají se získat nepřímé. Když někdo ví, že se mise Delty uskutečnila, ví kdy a ví, že byla úspěšná, je mu jasné, že ji patrně vedl člověk, který získal v daném měsíci nejvyšší medaili. Ve válečných časech by to nešlo, protože by bylo medailí příliš. Ale v mírové době, kdy se nic neděje, ční vysoké medaile jako vztyčený palec.“

„V roce 1983 jsme vpadli do Grenady,“ upozornila Elspeth. „Byla tam i Delta.“

„V říjnu,“ upřesnil Sansom. „Později v tom roce se trochu rozvířila hladina. Ale prvních devět měsíců bylo zatraceně klidných.“

Elspeth Sansomova odvrátila pohled. Netušila, co její manžel během těch prvních devíti měsíců roku 1983 dělal. Možná se to nikdy nedozví. Zeptala se: „Kdo to chce vědět?“

Odpověděl jsem: „Jedna stará semetrika jménem Světlana Hothová, která tvrdí, že byla politickou komisařkou Rudé armády. Neuvedla podrobnosti, ale prý poznala v roce 1983 v Berlíně Američana, který se jmenoval John. Údajně k ní byl velice laskavý. A vyptávat se na něj přes Susan Markovou by dávalo smysl jedině v případě, že by byla ve hře tajná mise, ten Američan John ji vedl a dostal za to medaili. FBI našla v Susanině autě poznámku. Někdo jí dodal číslo předpisu, oddíl a paragraf, aby věděla, kde přesně hledat.“

Elspeth pohlédla na Sansoma, nechtěně, v obličeji otázku, o které věděla, že nebude nikdy zodpovězena: Dostal jsi medaili za něco, co jsi udělal v roce 1983 v Berlíně? Sansom neodpověděl. Tak jsem to zkusil já. Přímo jsem se ho zeptal: „Byl jste v roce 1983 na misi v Berlíně?“

Sansom pravil: „Víte, že vám to nemohu povědět.“ Pak to vypadalo, že se mnou ztratil trpělivost, protože vypálil: „Přijdete mi jako chytrý člověk. Uvažujte trochu. Jakou operaci by mohla Delta, krucinál, provádět v roce 1983 v Berlíně?“

Odpověděl jsem: „To nevím. Pamatuju si vás jako chlapy, kteří se usilovně snažili, aby se lidé jako já nedozvěděli, co provádíte. A je mi to stejně jedno. Snažím se vám jenom prokázat laskavost. Jako jeden důstojník druhému. Protože se domnívám, že se z minulosti vynořilo cosi, co se vám chystá zakousnout do zadku, a napadlo mě, že byste možná ocenil varování.“ Sansom se velice rychle uklidnil. Několikrát se nadechl a vydechl a pravil: „To varování oceňuju. A určitě chápete, že nesmím cokoliv popřít. Protože kdybych něco popřel, potvrdil bych tím logicky něco jiného. Když popřu Berlín a všechna ostatní místa, kde jsem nebyl, dostanete se nakonec vylučovací metodou k tomu, kde jsem byl. Odvážím se ale trochu riskovat, protože se domnívám, že všichni stojíme na stejné straně. Takže dávejte pozor, vojáku. V roce 1983 jsem nebyl ani jednou v Berlíně. Nikdy jsem se v roce 1983 nesetkal s Ruskou. Nemyslím, že bych byl k někomu laskavý, za celý ten rok. V armádě sloužila spousta kluků, kteří se jmenovali John. Berlín byl oblíbeným výletním místem. Osobu, o které jste mluvil, je nutno hledat jinde. Prostě a jednoduše.“

* * *

Sansomův malý proslov zůstal chvíli viset ve vzduchu. Všichni jsme usrkávali nápoje a tiše seděli. Pak se Elspeth Sansomová podívala na hodinky, její manžel si toho všiml a prohlásil: „Musíte nás teď omluvit. Čeká nás dneska opravdu náročné žebrání. Springfield vás s radostí vyprovodí ven.“ Což byl zvláštní návrh. Byli jsme ve veřejně přístupném hotelu. Patřil mi stejně jako Sansomovi. Mohl jsem odejít sám a měl jsem na to nárok. Nechystal jsem se ukrást lžíce, a i kdybych to měl v úmyslu, nebyly Sansomovy. Pak mě ale napadlo, že mě chce nechat se Springfieldem o samotě, někde v tiché chodbě. Abychom si ještě trochu popovídali nebo vyměnili vzkazy. Tak jsem se postavil a zamířil ke dveřím. Nepodal jsem nikomu ruku ani jsem se nerozloučil. Nepřišlo mi, že je to v dané situaci nutné.

Springfield mě následoval do vestibulu. Beze slova. Vypadal, že si něco nacvičuje. Zastavil jsem se, počkal, Springfield mě dohnal a pravil: „Opravdu musíte nechat celou tuhle záležitost na pokoji.“

Zeptal jsem se: „Proč, když tam vůbec nebyl?“

„Protože kdybyste to chtěl dokázat, začnete se vyptávat, kde byl místo toho. A to je lepší nevědět.“

Přikývl jsem. „Vás se to také týká, není-liž pravda? Byl jste tam s ním. Šel jste, kam poslali jeho.“

Springfield přikývl v odpověď. „Prostě se na to vykašlete. Vážně si nemůžete dovolit obrátit nesprávný kámen.“

„Proč ne?“

„Protože by vás vymazali, kdybyste to udělal. Přestal byste existovat. Zmizel byste, fyzicky i byrokraticky. To se teď může klidně stát. Žijeme v novém světě. Rád bych tomu sám napomohl, ale neměl bych šanci. Ani nejmenší. Přišla by si pro vás totiž úplně jiná parta lidí. Já bych stál tak daleko ve frontě, že než bych se dostal na řadu, byl by prázdný i váš rodný list.“

„Jaká parta jiných lidí?“

Springfield neodpověděl.

„Vláda?“

Springfield neodpověděl.

„Ti federálové?“

Springfield neodpověděl. Jen se otočil a vykročil k výtahům. Já jsem vyšel na Sedmou avenue a v kapse mi začal opět zvonit Leonidův mobil.

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

ZASTAVIL JSEM SE NA CHODNÍKU zády k provozu na Sedmé avenue a přijal volání na Leonidův telefon. Do ucha se mi ozval tichý hlas Lily Hothové. Přesná dikce, starodávná výslovnost. Zeptala se: „Reacher?“

Odpověděl jsem: „Ano.“

Oznámila: „Musím se s vámi ještě jednou sejít, dost nutně.“

„Kvůli čemu?“

„Mám pocit, že mé matce hrozí nebezpečí. Mně možná také.“

„Kdo vás ohrožuje?“

„Do hotelu přišli tři muži a vyptávali se na recepci. Myslím, že někdo také prohledal naše pokoje.“

„Jací tři muži?“

„To nevím. Údajně se nepředstavili.“

„Proč o tom chcete mluvit se mnou?“

„Protože se ptali také na vás. Přijeďte, prosím, za námi.“

Zeptal jsem se: „Kvůli Leonidovi jste se nerozčílila?“

Lila odvětila: „Vzhledem k okolnostem ne. Myslím, že jen došlo k nešťastnému nedorozumění. Prosím, přijeďte.“

Neodpověděl jsem.

Lila dodala: „Byla bych vám nesmírně vděčná za pomoc.“ Mluvila zdvořile, naléhavě, trochu ostýchavě, dokonce pokorně, jako prosebník. Přesto jí zaznívala v hlase jistota krásné ženy, které se od muže dostalo odmítnutí naposledy před deseti lety. Jako by nenápadně vydávala rozkaz, všechno bylo dohodnuté a žádost předem splněna. Prostě se na to vykašlete, nařídil Springfield a samozřejmě jsem ho měl uposlechnout. Místo toho jsem ale Lile Hothové přislíbil: „Sejdu se s vámi v hotelovém vestibulu, za patnáct minut.“ Myslel jsem si, že když se vyhnu jejímu apartmá, vyhnu se i případným komplikacím. Pak jsem zavřel telefon a vyrazil ke šňůře taxíků před Sheratonem.

* * *

Vestibul hotelu Four Seasons byl rozdělen do několika oddělených prostor na dvou oddělených úrovních. Lilu Hothovou a její matku jsem našel u rohového stolu v tmavě obložené místnosti, která patrně sloužila během dne jako čajovna a večer jako bar. Byly samy. Bez Leonida. Pozorně jsem se kolem sebe rozhlédl a nespatřil nikoho, kdo by stál za pozornost. Žádného podivného muže v obleku střední kvality, nikoho pročítajícího ranní noviny. Nikoho, kdo by prováděl pozorování. Tak jsem si přisedl, vedle Lily a naproti její matce. Lila měla na sobě černou sukni a bílou blůzu. Jako servírka roznášející koktejly, až na to, že látka a střih neodpovídaly kvalitě, kterou by si servírka mohla dovolit. Liliny oči připomínaly dvě bodová světla v přítmí, modrá jako tropické moře. Světlana na sebe navlékla další beztvaré domácí šaty, tentokrát blátivě kaštanové. V očích měla prázdný výraz. Neurčitě kývla na pozdrav. Lila natáhla ruku a poměrně formálně mi ji podala. Ty dvě ženy se neskutečně lišily, ve všech možných směrech. Samozřejmě věkem a vzhledem, ale také co se týkalo energie, jiskry, společenských způsobů a dobré nálady.

Usadil jsem se a Lila přešla rovnou k věci. Zeptala se: „Přinesl jste s sebou tu flešku?“

Odpověděl jsem: „Nepřinesl,“ i když jsem ji měl v kapse, společně s kartáčkem na zuby a Leonidovým telefonem.

„Kde je?“

„Někde jinde.“

„Někde v bezpečí?“

„V naprostém.“

Lila se otázala: „Proč sem ti muži přišli?“

Vysvětlil jsem: „Protože jste zašťourala do něčeho, co je pořád tajné.“

„Ale ten tiskový mluvčí z velení lidských zdrojů byl nadšením bez sebe.“

„Protože jste ho obelhala.“

„Prosím?“

„Řekla jste mu, že jde o Berlín. Ale to nebyla pravda. Situace v Berlíně roku 1983 byla vážná, ale stabilizovaná. Byl to věrný obraz studené války zmrazený v čase. Možná se tam mezi sebou trochu přetahovala CIA s KGB a Britové se Stasi, ale americká armáda tam neměla v podstatě nic na práci. Naši kluci tam jezdili na výlety. Nasedni na vlak a zajeď se podívat na Berlínskou zeď. Skvělé bary a skvělé děvky. Zavítalo tam pravděpodobně deset tisíc Johnů, ale neudělali nic jiného, než že utratili peníze a chytili kapavku. Rozhodně nebojovali a nezískávali medaile. Takže najít jednoho z nich se téměř rovnalo nemožnému. Velitelství lidských zdrojů bylo možná ochotné promarnit trochu času, v zájmu dobré pověsti. Ale od prvopočátku to byl absurdní úkol. Takže od Susan Markové jste se nemohla dozvědět nic užitečného. Nemohla vám o Berlíně prozradit nic, co by stálo za cestu do New Yorku. To prostě nepřipadá v úvahu.“

„Tak proč jsme sem přijely?“

„Protože jste si ji získala během prvních telefonátů na svou stranu, spřátelila jste se s ní, a když jste usoudila, že nadešel správný čas, prozradila jste jí, co skutečně potřebujete. A kde to najde. Čistě důvěrně. Nešlo o Berlín. Šlo o něco úplně jiného.“

Nepřipravený člověk, který nemá co skrývat, by odpověděl okamžitě a otevřeně. Možná trochu naštvaně a uraženě. Amatérský lhář by se to pokusil zahrát, s pompou a velkými slovy. Lila Hothová jen zůstala chvíli tiše sedět. V očích se jí objevila stejná reakce jako v očích Johna Sansoma, tenkrát v apartmá hotelu O. Henry. Přehodnoť, přesuň, přeorganizuj, vše během jedné dvou vteřin.

Pravila: „Je to hodně složité.“

Neodpověděl jsem.

Lila zdůraznila: „Ale naprosto nevinné.“

Opáčil jsem: „To vyprávějte Susan Markové.“

Lila naklonila hlavu. Stejné gesto, jaké už jednou předvedla. Zdvořilé, půvabné a poněkud omluvné. Přiznala: „Požádala jsem Susan o pomoc. Ona souhlasila, poměrně ochotně. Samozřejmě jí to mohlo způsobit potíže na jiných stranách. Takže ano, nepřímo jsem patrně zdrojem jejích problémů.

Ale ne bezprostředním. A je mi velice, velice líto toho, co se stalo. Věřte mi, prosím. Kdybych věděla, k čemu dojde, okamžitě bych své matce řekla ne.“

Světlana Hothová přikývla a usmála se.

Zeptal jsem se: „Potíže na jakých jiných stranách?“

Lila Hothová usoudila: „Patrně ze strany její vlastní vlády. Vaší vlády.“

„Proč? Co vaše matka opravdu chtěla?“

Lila sdělila, že nejprve musí objasnit okolnosti.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

LILE HOTHOVÉ bylo při rozpadu Sovětského svazu sedm let, takže hovořila s jistým historickým nadhledem. Se stejným odstupem, s jakým bych já mluvil o diskriminaci černochů v Americe. Vysvětlila mi, že Rudá armáda používala politické komisaře v širokém měřítku. Měla je každá pěší rota. Komisař měl na starost velení a disciplínu, společně s vyšším důstojníkem. Mezi komisaři a důstojníky panovala obrovská řevnivost, nejen osobní, ale také kvůli otázkám vedení boje a ideologické čistoty. Lila si dala záležet na tom, aby mi to bylo jasné všeobecně, a pak se pustila do konkrétních údajů.

Světlana Hothová byla politická komisařka přidělená k pěší rotě. Její rota odešla brzy po sovětské invazi v roce 1979 do Afghánistánu. Počáteční bojové operace pěchoty probíhaly uspokojivě. Pak se změnily v katastrofu. Ztráty byly čím dál hojnější a těžší. Nejdřív se o nich mlčelo. Potom Moskva zareagovala, se zpožděním. Přeorganizovala způsob boje. Roty byly sloučeny. Zdravý taktický rozum napovídal stažení. Ideologie požadovala obnovení ofenzív. Morálka volala po jednotě etnického a zeměpisného původu. K rotám byly přiřazeny odstřelovací týmy. Byli přizváni zkušení střelci se svými pozorovateli. Dorazily dvojice otrhaných mužů zvyklých žít v divočině. Světlanin odstřelovač byl její manžel.

Jeho pozorovatel byl Světlanin mladší bratr.

Situace se zlepšila, jak z vojenského, tak i osobního hlediska. Světlanina a ostatní rodiny a regionální seskupení žily velice šťastně pospolu. Roty se zakopaly, přizpůsobily a dosáhly přijatelného bezpečí. Požadavky na ofenzívu uspokojovaly pravidelnými nočními odstřelovacími operacemi. S vynikajícími výsledky. Sovětští odstřelovači už dávno patřili k nejlepším na světě. Afghánští mudžahedíni proti nim neměli obrany. Ke konci roku 1981 začala Moskva opět vítězit, za pomoci nové zbraně. Dodala odstřelovačům nový model pušky. Teprve nedávno vyvinuté a stále vrcholně tajné. Jmenovala se VAL Silent Sniper.

Přikývl jsem. Řekl jsem: „Jednu jsem jednou viděl.“

Lila Hothová se usmála, krátce, s náznakem plachosti. A patrně s náznakem národní pýchy na už neexistující zemi. Což musel být jen odraz pýchy, kterou tenkrát cítila její matka. Protože VAL byla skvělá zbraň. Velice přesná a odhlučněná poloautomatická puška. Podzvukovou rychlostí pálila těžké devítimilimetrové náboje a dokázala až na vzdálenost čtyři sta metrů zvítězit nad všemi typy tehdejších neprůstřelných vest a vojenských vozidel s tenkými plášti. Dal se na ni připevnit vysoce výkonný puškohled pro použití ve dne nebo elektronický přístroj pro noční vidění. Úplná noční můra, z pohledu protivníka. Člověk mohl být zabit bez jakéhokoliv varování, potichu, nenadále a náhodně, ve spánku na posteli ve stanu, na latríně, při jídle, při oblékání, za chůze, za světla i za tmy.

Pravil jsem: „Byla to dobrá puška.“

Lila Hothová se opět usmála. Pak ale rychle zvážněla. Dostali jsme se k nepříjemné části. Stabilní situace trvala rok a pak skončila. Sovětská pěchota dostávala odměnou za dobrý výkon převelení na ještě nebezpečnější úkoly. Takhle to chodí po celém světě, už od pradávna. Nepoklepají vám na rameno a nepošlou vás domů. Místo toho obdržíte mapu. Světlanina rota dostala spolu s mnoha dalšími rozkaz přesunout se na severovýchod do údolí Korengal. Údolí měří deset kilometrů. Vede jím jediná schůdná cesta z Pákistánu. Nalevo se tyčí pohoří Hindúkuš, neuvěřitelně vysoké a holé, a pravou stranu blokuje horské pásmo Abas Ghar. Desetikilometrová stezka mezi nimi sloužila mudžahedínům jako hlavní spojnice, po které dopravovali zásoby od staré severozápadní hranice, a bylo ji nutno odříznout.

Lila řekla: „Britové napsali před více než sto lety knihu o operacích v Afghánistánu. V dobách jejich impéria. Tvrdili, že když uvažujete o ofenzívě, musíte nejdřív naplánovat nevyhnutelný ústup. A musíte si nechat v zásobě poslední kulku pro sebe, aby vás nechytili živého, zejména aby vás nechytily domorodé ženy. Velitelé rot si tu knihu přečetli. Politickým komisařům ji zakázali. Vysvětlili jim, že Britové neuspěli, protože jejich politika byla chybná. Sovětská ideologie je čistá, takže úspěch je zaručen. S tímto sebeklamem začal náš vlastní Vietnam.“

Postup nahoru údolím Korengal krylo letectvo a dělostřelectvo a prvních pět kilometrů probíhalo úspěšně. Šestý kilometr byl vybojován metr po metru proti protivníkům, kteří připadali řadovým vojákům hrůzostrašní, ale důstojníkům podivně pasivní.

Důstojníci měli pravdu.

Byla to past.

Mudžahedíni počkali, až bude sovětská zásobovací trasa šest kilometrů dlouhá, a pak nechali past sklapnout. Přísun dalších zásob vrtulníky uzavřeli vytrvalou palbou amerických přenosných raket země-vzduch. Předsunutou část odřízli koordinovanými útoky. Na konci roku 1982 zůstaly tisíce vojáků Rudé armády naprosto opuštěné v dlouhém, řídkém řetězci nedostačujících a improvizovaných táborů. Zimní počasí bylo příšerné. Průsmykem mezi horskými hřebeny neustále fučel ledový vítr. A všude rostly stále zelené cesmíny. Za normálních okolností hezké a malebné, ale ne pro vojáky, kteří mezi nimi museli operovat. Za větru neustále šustily, bránily v pohybu, drásaly pokožku a ničily uniformy.

Potom začala děsuplná přepadení.

Útočníci s sebou brali zajatce, po jednom a po dvou.

Jejich osud byl příšerný.

Lila odchovala verše ze staré britské básně plné osudové tragiky. Napsal ji Rudyard Kipling a pojednávala o nezdařilých ofenzívách, sténajících obětech opuštěných na bitevním poli a krutých afghánských ženách s noži: Když zůstaneš ležet zraněný na afghánských pláních a vynoří se ženy připravené odříznout, co z tebe zbylo, zalehni svou zbraň, prožeň si kulku hlavou a odejdi ke svému Bohu jako voják. Pak řekla, že to, co platilo na zenitu britského impéria, platilo i tenkrát, dokonce v ještě horším měřítku. Sovětští pěšáci se ztratili a o hodiny později přinesl zimní vítr temnotou jejich nářek, z neviditelných nedalekých tábořišť nepřátel. Nářek začínal zoufalým zaječením a pokračoval pomalu a jistě až k šílenému nekonečnému lkaní. To někdy trvalo až deset dvanáct hodin. Většina těl se nikdy nenašla. Ale občas se vrátila, bez rukou, chodidel nebo bez celých končetin, hlav, uší, očí, nosů a penisů.

Nebo bez kůže.

„Některé zajatce stáhli zaživa,“ sdělila Lila. „Uřízli jim oční víčka a hlavy jim upevnili do rámu, aby se museli dívat, jak jim stahují kůži, nejdřív z obličeje a potom dolů z těla. Chlad posloužil jako anestetikum a zabránil, aby zemřeli příliš brzy šokem. Občas ta procedura trvala velice dlouho. Nebo je někdy upálili zaživa na ohni. U našich tábořišť se začaly objevovat balíčky s pečeným masem. Vojáci si nejdřív mysleli, že jsou to potravinové dary od místních, kteří s nimi soucítí. Pak jim to ale došlo.“

Světlana Hothová upírala pohled do dálky, duchem ještě nepřítomnější než obvykle. Tón hlasu její dcery v ní možná vyvolal vzpomínky. Pokud ano, musely být velice barvité. Lila ty události nikdy nezažila, ale popisovala je, jako by je viděla na vlastní oči. Odklonila se od historického odstupu. Napadlo mě, že by z ní byla skvělá vypravěčka. Měla k tomu nadání.

Pokračovala: „Nejradši ze všeho chytali naše odstřelovače. Protože je nenáviděli. Myslím, že odstřelovače nenávidí úplně všichni, kvůli tomu, jak zabíjejí. Moje matka se o otce samozřejmě bála. A o svého malého bratra. Odcházeli téměř každou noc, níž do kopců, s elektronickými dalekohledy. Ne příliš daleko. Zhruba jen kilometr, aby měli lepší pozici. Možná trošku dál. Dost daleko na to, aby něco trefili, a dostatečně blízko, aby jim nic nehrozilo. Nebezpečí hrozilo ale úplně všude. Nikdo nebyl nezranitelný. A museli opouštět tábor. Jejich rozkaz zněl střílet nepřátele. Hlavně jim však šlo o to, aby zastřelili zajatce. Považovali to za milosrdenství. Byla to hrozná doba. A moje matka byla těhotná. Se mnou. Počali mě v zákopu vydlabaném v kamenitém dnu údolí Korengal, pod zimním pláštěm pocházejícím z druhé světové války a na dvou patrně ještě starších. Moje matka říkala, že v nich byly díry po kulkách, patrně ještě ze Stalingradu.“

Nic jsem na to neřekl. Světlana upírala pohled do prázdna. Lila položila ruce na stůl a propletla si prsty. Pravila: „První měsíc se můj otec a strýc každé ráno v pořádku vraceli. Byli dobrý tým. Patrně nejlepší.“

Světlana upírala pohled do prázdna. Lila stáhla ruce ze stolu a na okamžik se odmlčela. Pak se narovnala a napřímila se v ramenou. Změnila rytmus. Změnila téma. Řekla: „Tou dobou byli v Afghánistánu také Američané.“

Odtušil jsem: „Vážně?“

Lila přikývla.

Zeptal jsem se: „Jací Američané?“

„Vojáci. Nebylo jich hodně, ale několik ano. Ne neustále, ale občas.“

„Myslíte?“

Lila opět přikývla. „Americká armáda tam rozhodně byla. Sovětský svaz byl její nepřítel a mudžahedíni jejich spojenci. Probíhala tehdy studená válka. Prezidentovi Reaganovi se líbilo, že se Rudá armáda vyčerpává. A vítal příležitost zmocnit se pár našich nových zbraní pro účely špionáže. Tak vyslal týmy. Zvláštní jednotky. Pravidelně se objevovaly a zase mizely. A jednou v noci v březnu 1983 narazil jeden z takových týmů na mého otce a strýce a ukradl jim pušku VAL.“

Nic jsem na to neřekl.

Lila pokračovala: „Ztráta pušky samozřejmě znamenala porážku. Ještě horší ale bylo, že ti Američané vydali mého otce a strýce afghánským ženám. To nebylo nutné. Museli je sice umlčet, protože přítomnost americké armády byla vrcholně tajná a nepřipadalo v úvahu, aby vyšla najevo. Ti Američané však mohli mého otce a strýce zabít sami, rychle, tiše a milosrdně. Rozhodli se však jinak. Moje matka celý následující den a ještě dlouho do noci slyšela, jak naříkají. Její manžel a bratr. Šestnáct, osmnáct hodin. Vyprávěla, že i přes to, jak příšerně kvíleli, je dokázala odlišit od sebe, podle zvuku jejich hlasů.“

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

ROZHLÉDL JSEM SE po potemnělé čajovně hotelu Four Seasons, pohnul se v křesle a oznámil: „Je mi líto, ale nevěřím vám.“. Lila Hothová mě ujistila: „Říkám vám pravdu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „V americké armádě jsem sloužil. Byl jsem vojenský policista. Zhruba jsem věděl, kam koho posílají a kam ne. A po Afghánistánu se žádní Američané nepohybovali. Ne tenkrát. Ne během toho konfliktu. Jednalo se o čistě místní záležitost.“

„Měli jste tam ale želízka v ohni.“

„Samozřejmě že měli. Stejně jako vy ve Vietnamu. Byla tam Rudá armáda přítomná?“

Myslel jsem to jako řečnickou otázku, jako názorný příklad, ale Lila Hothová to vzala vážně. Naklonila se přes stůl a oslovila matku, tiše, rychle, cizí řečí, nejspíš ukrajinštinou. Světlana pootevřela oči a naklonila hlavu na stranu, jako by vzpomínala na nějakou tajemnou historickou podrobnost. Odpověděla dceři, tiše, rychle a dlouze, a Lila se pak na okamžik odmlčela, uspořádala si překlad a sdělila: „Ne, do Vietnamu jsme své jednotky neposlali, protože jsme byli přesvědčení, že naši socialističtí bratři z lidové republiky si se svým úkolem poradí bez naší pomoci. Což se jim, podle mé matky, podařilo, dokonce skvěle. Mužíci v pyžamech porazili velký zelený stroj.“

Světlana Hothová se usmála a přikývla.

Poznamenal jsem: „Stejně jako mu nakopala do zadku parta pasáků koz.“

„Nesporně. Ale se spoustou pomoci.“

„K tomu nedošlo.“

„Připouštíte ale, že byla dodána materiální pomoc. Mudžahedínům. Peníze a zbraně. Zejména rakety země-vzduch a podobné věci.“

„Jako ve Vietnamu, ale naopak.“

„A Vietnam je vynikající příklad. Protože jak jistě víte, ať už poskytovaly Spojené státy vojenskou pomoc komukoliv na světě, vždycky s ní také posílali takzvané vojenské poradce.“

Nic jsem na to neřekl.

Lila mě vyzvala: „Například, v kolika zemích jste sloužil?“

Neodpověděl jsem.

Zeptala se: „Kdy jste narukoval?“

„V roce 1984,“ řekl jsem.

„V tom případě došlo k těmhle událostem roku 1982 a 1983 ještě před vámi.“

„Jenom těsně,“ pravil jsem. „A existuje cosi jako institucionální paměť.“

„Nesmysl,“ namítla Lila. „Tajemství zůstávají tajemstvími a institucionální paměť se maže. Celosvětové operace americké armády mají dlouhou historii. Vrcholu dosáhly za prezidenta Reagana.“

„To vás učili na střední škole?“

„Ano, to nás učili na střední škole. A nezapomínejte, že když jsem začala chodit na střední školu, byli komunisté dávno pryč. Částečně právě díky Reaganovi.“

Pravil jsem: „I kdybyste měla pravdu, proč se domníváte, že do toho byli onu osudnou noc zapletení Američané? Předpokládám, že vaše matka nic neviděla. Vašeho otce a strýce mohli chytit přímo mudžahedíni.“

„Protože se nikdy nenašla jejich puška. A na pozici mé matky nezaútočil v noci odstřelovač. Můj otec měl v zásobníku dvacet nábojů a dalších dvacet u sebe. Kdyby ho chytili přímo mudžahedíni, použili by jeho pušku proti nám. Zabili by čtyřicet našich mužů, nebo by se o to alespoň pokusili, a až by jim došla munice, pušku by zahodili. Rota mé matky by ji nakonec našla. Fronty mezi oběma stranami se hodně posunovaly. Jedna strana zabrala postavení druhé a naopak. Připomínalo to bláznivou honičku v kruhu. Mudžahedíni byli inteligentní. Měli ve zvyku vracet se na pozice, které jsme předtím odepsali jako opuštěné. Časem ale naši lidé viděli všechna jejich místa. VAL by našli prázdnou a rezavějící, sloužící možná jako sloupek v plotě. Získali takhle zpátky všechny ukořistěné zbraně. Až na VAL. Takže jediný logický závěr zní, že ji Američané odvezli rovnou do Ameriky.“ Nic jsem na to neřekl. Lila zdůraznila: „Nelžu vám.“

Opáčil jsem: „VAL Silent Sniper jsem jednou viděl.“

„To už jste říkal.“

„Viděl jsem ji v roce 1994,“ upřesnil jsem. „Sdělili nám, že se jí právě zmocnili. Celých jedenáct let poté, co se to stalo podle vás. Vypukla obrovská panika, kvůli jejím schopnostem. Armáda by nepočkala jedenáct let, než by vypukla panika.“

„Ale ano, počkala,“ ujistila mě Lila. „Kdyby tu zbraň odhalili hned po jejím ukořistění, bývali by mohli rozpoutat třetí světovou válku. Přiznali by tím, že se vaši vojáci dostali do přímého kontaktu s našimi, bez vyhlášení nepřátelství. Což by bylo přinejmenším ilegální a mělo by to naprosto katastrofální geopolitické následky. Amerika by ztratila svůj vysoký morální status. Zvýšila by se podpora uvnitř Sovětského svazu. Zpozdil by se pád komunismu, možná o celé roky.“

Nic jsem na to neřekl.

Lila se mě otázala: „Co se stalo ve vaší armádě po vypuknutí té velké paniky v roce 1994?“

Odmlčel jsem se, stejně jako Světlana Hothová. Vybavil jsem si historické podrobnosti. Byly překvapující. Ještě jednou jsem je probral a zhodnotil. Pak jsem odpověděl: „Nestalo se skoro vůbec nic.“

„Žádné nové neprůstřelné vesty? Žádná nová kamufláž? Vůbec žádná taktická reakce?“

„Ne.“

„Je to logické, dokonce i na armádu?“

„Moc ne.“

„Kdy před tím došlo k poslednímu vylepšení výstroje?“

Opět jsem se odmlčel. Vyhledal v paměti další historické podrobnosti. Vzpomněl si na PASGT představený s obrovským nadšením, pompou a potleskem na počátku mé vojenské kariéry. Personal Armor System, Ground Troops. Osobní ochranné oblečení pro pozemní jednotky. Zbrusu nové kevlarové helmy, které měly přestát střelbu ze všech malých zbraní.

Nové tlusté neprůstřelné vesty, které se daly nosit buď pod bundou polní uniformy, nebo na ní. Ty měly dokonce přestát střelbu z dlouhých zbraní. Zejména, pokud jsem si dobře pamatoval, střelbu devítimilimetrovými náboji. Plus nové vzory kamufláže, pečlivě vybrané, aby lépe chránily, a dostupné ve dvou verzích, lesní a pouštní. Námořní pěchota měla ještě třetí volbu, modrošedou, pro městské prostředí.

Nic jsem neřekl.

Lila Hothová se zeptala: „Kdy došlo k vylepšení?“

Odpověděl jsem: „Na konci osmdesátých let.“

„I když vypukne velká panika, jak dlouho trvá, než se navrhne a vyrobí zlepšená výstroj?“

Řekl jsem: „Několik let.“

„Tak pojďme shrnout, co víme. Na konci osmdesátých let jste obdrželi vylepšenou výstroj, cíleně navrženou pro lepší osobní ochranu. Nemyslíte, že je možné, že to byla přímá reakce na tajný poznatek z roku 1983?“

Neodpověděl jsem.

* * *

Chvíli jsme všichni tiše seděli. Přistoupil k nám zdvořilý a diskrétní číšník a nabídl nám čaj. Odrecitoval dlouhý seznam exotických směsí. Lila požádala o druh, o kterém jsem nikdy neslyšel, pak to přeložila matce a ta požádala o stejný. Já jsem poprosil o obyčejnou černou kávu. Číšník naklonil nepatrně hlavu, jako by chtěl sdělit, že Four Seasons je ochoten splnit jakékoliv přání, i to nejvíc proletářské. Počkal jsem, až se zase vzdálí, a zeptal jsem se: „Jak jste přišly na to, koho máte hledat?“

Lila sdělila: „Generace mé matky s vámi měla svést pozemní válku v Evropě a očekávalo se od nich, že vyhrají. Jejich ideologie byla čistá a vaše nebyla. Po rychlém a jistém vítězství vás měli vzít do zajetí, pokud možno celé miliony. V této fázi by bylo součástí povinností politických komisařů roztřídit nepřátelské bojovníky a oddělit ideologicky nenapravitelné od stáda. Pro usnadnění tohoto úkolu je seznámili se strukturou vaší armády.“

„Kdo je s ní seznámil?“

„KGB. Byl to stále pokračující program. Měli k dispozici spoustu informací. Věděli, kdo co dělá. V případě elitních jednotek znali dokonce jména. Nejen důstojníků, ale i prostých vojáků. Jako znají zarytí fotbaloví fanoušci složení, přednosti a slabiny všech ostatních týmů v lize, včetně hráčů na střídačce. Do údolí Korengal mohly podle mé matky proniknout jen tři jednotky, a to SEAL vojenského námořnictva, Recon Marine námořní pěchoty nebo Delta Force pozemních sil. Tehdejší výzvědná služba tvrdila, že jednotky SEAL a Marine nepřipadají v úvahu. Nenarazila na žádné podružné důkazy o jejich zapojení. Na žádné konkrétní informace. KGB měla své lidi přes celou strukturu vašich organizací a ti nic nenahlásili. Existoval však čilý rádiový provoz ze základen Delty v Turecku a pravidelných zastávek v Ománu. Náš radar zachytil nevysvětlené lety. Tak jsme došli k logickému závěru, že operace provádí Delta.“

Číšník se vrátil s tácem. Byl vysoký a snědý, poměrně starý a pravděpodobně cizinec. Vyzařovalo z něj charisma. Hotel si ho patrně právě kvůli tomu vybral do přední řady. Podle toho, jak se nesl, mohl být kdysi odborníkem na čaj v nějakém tmavým dřevem obloženém salonu ve Vídni nebo Salcburku. Ve skutečnosti však byl nejspíš nezaměstnaný v Estonsku. Možná ho povolali se zbytkem Světlaniny generace. Možná s ní společně snášel zimy v údolí Korengal, někde opodál, se svou vlastní etnickou skupinou. S velkou pompou nalil čaj a naaranžoval citron na talířky. Kávu přinesl v hezkém šálku. Postavil ho přede mě s elegantně zastřeným nesouhlasem. Když se vzdálil, pokračovala Lila dál: „Moje matka usoudila, že přepadení vedl kapitán. Nadporučík by byla příliš nízká hodnost a major příliš vysoká. KGB měla seznamy osob. V Deltě tou dobou sloužila spousta kapitánů. Ale zachycené rádiové zprávy se analyzovaly. Kdosi zaslechl jméno John. Tím se zúžilo pole.“

Přikývl jsem. Představil jsem si masivní talíř antény někde v Arménii nebo Ázerbájdžánu, chlápka v baráku, na hlavě sluchátka, na uších zvukotěsné gumové chrániče, jak prochází frekvence, naslouchá kvílení a praskání nepravidelně rozložených kanálů, naráží na útržek nekódované řeči a poznamenává do zápisníku z hnědého laciného papíru slovo John. V éteru se dá zachytit spousta věcí. Většinou neužitečných. Slovo, kterému rozumíte, je vzácné jako hrudka zlata na rýžovací pánvi nebo diamant ve skále. A slovo, kterému rozumějí oni, je jako kulka v zádech.

Lila řekla: „Moje matka věděla všechno o vašich vojenských medailích. Považovali je za důležité, jako kritérium pro klasifikaci vězňů. Z čestných vyznamenání se měla hned po zatčení stát vyznamenání hanby. Věděla, že za pušku VAL bude vysoké vyznamenání. Ale jaké? Nezapomínejte, že nebylo vyhlášeno nepřátelství. A většina vašich vysokých vyznamenání je za hrdinství a statečnost v boji proti ozbrojenému nepříteli Spojených států.

Po formální stránce neměl člověk, který ukradl mému otci VAL, na vyznamenání nárok, protože Sovětský svaz nebyl nepřítelem Spojených států. Ne ve vojenském smyslu. Ne oficiální politickou cestou. Nebyla vyhlášena válka.“

Opět jsem přikývl. Se Sovětským svazem jsme nikdy nebyli ve válce. Naopak, dlouhé čtyři roky jsme byli spojenci v zoufalém boji proti společnému nepříteli. Rozsáhle jsme spolupracovali. Zimní plášť Rudé armády z druhé světové války, pod kterým byla údajně počata Lila, byl určitě vyroben v Americe, v rámci programu Půjčka a pronájem. Dopravili jsme Rusům po moři sto milionů tun vlněného a bavlněného zboží. Plus patnáct milionů párů kožených bot, čtyři miliony gumových pneumatik, dva tisíce železničních lokomotiv a jedenáct tisíc nákladních vagonů, zároveň s nezbytně nutnými těžkými stroji zahrnujícími patnáct tisíc letadel, sedm tisíc tanků a tři sta sedmdesát pět tisíc vojenských náklaďáků. Vše zadarmo, gratis a bez poplatku. Winston Churchill ten program označil za nejštědřejší v historii. Vznikla kolem něj spousta legend. Sověti údajně požádali o kondomy, a protože chtěli ohromit a zapůsobit, uvedli, že musejí být čtyřicet pět centimetrů dlouhé. Spojené státy je poslušně dodaly, v krabicích označených: Střední velikost.

Tak se to alespoň vyprávělo.

Lila se mě zeptala: „Posloucháte?“

Přikývl jsem. „Odpovídala by Medaile za dobrou službu. Nebo Legie za zásluhy nebo vyznamenání za statečnost.“

„Tahle vyznamenání nejsou dost vysoká.“

„Děkuju. Dostal jsem všechna tři.“

„Ukořistění pušky VAL byl bravurní kousek. Senzace. Jednalo se o zcela neznámou zbraň. Její získání muselo být odměněno skutečně vysokým vyznamenáním.“

„Ale jakým?“

„Moje matka dospěla k závěru, že to byla Medaile za vynikající službu. To je vysoké vyznamenání, ale jiné. Uděluje se za výjimečně vynikající službu vládě Spojených států spojenou s velkou zodpovědností. Je naprosto nezávislé na formálně vyhlášených bojových aktivitách. Normálně ho dostávají politicky poddajní brigádní generálové a vyšší šarže. Je to ale jediná významná medaile, kterou si mohl kapitán Delty tu noc v údolí Korengal zasloužit.“

Přikývl jsem. Souhlasil jsem. Světlana Hothová byla velice dobrá analytička. Očividně dobře trénovaná a dobře informovaná. KGB odvedla slušnou práci. Pravil jsem: „Takže jste začaly hledat muže, který se jmenuje John, v březnu 1983 dělal kapitána Delty a zároveň získal Medaili za vynikající službu.“

Lila přikývla. „A abychom měly jistotu, musel u té medaile chybět výčet zásluh.“

„A vy jste přinutila Susan Markovou, aby vám pomohla.“

„Nepřinutila jsem ji. Byla ráda, že mi může pomoct.“

„Proč?“

„Protože ji příběh mé matky hluboce dojal.“

Světlana Hothová se usmála a přikývla.

Lila dodala: „A také ji trochu dojal můj vlastní příběh. Jsem dítě bez otce, stejně jako ona.“

Zeptal jsem se: „Jak je možné, že se jméno Johna Sansoma vynořilo dřív, než vám podala Susan zprávu? Nevěřím, že na něj přišla partička soukromých newyorských detektivů žertující u rozložených novin.“

„Je to velice vzácná kombinace,“ objasnila Lila. „John, Delta, Medaile za vynikající službu, ale nikdy jednohvězdičkový generál. Všimly jsme si toho v Herald Tribune, když oznámil své ambice kandidovat do Senátu. Byly jsme v Londýně. Ty noviny si můžete koupit po celém světě. Je to obdoba New York Times. John Sansom je patrně jediným mužem v celé vaší armádě, který těmto čtyřem kritériím stoprocentně odpovídá. Chtěly jsme mít ale naprostou jistotu. Potřebovaly jsme potvrzení.“

„Než uděláte co? Co jste mu chtěly provést?“

Lila Hothová se zatvářila překvapeně.

„Provést?“ zopakovala. „Nechtěly jsme mu provést vůbec nic. Jenom jsme s ním chtěly mluvit. Zeptat se ho proč. Proč to udělal, dvěma lidským bytostem?“

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

LILA HOTHOVÁ DOPILA ČAJ a odložila šálek na talířek. Kostní porcelán cinkl zdvořile o kostní porcelán. Požádala: „Vydáte mi tu informaci od Susan?“

Neodpověděl jsem.

Lila dodala: „Moje matka na ni hodně dlouho čekala.“

Zeptal jsem se: „Proč čekala?“

„Čekala na správný čas, příležitost, prostředky. Patrně nejvíc, až bude mít peníze. Její horizont byl až do nedávné doby velice omezený.“

Otázal jsem se: „Proč zabili vašeho manžela?“

„Mého manžela?“

„Tenkrát v Moskvě.“

Lila se odmlčela a pak pravila: „Byla to prostě taková doba.“

„To samé platí pro manžela vaší matky.“

„Neplatí. Kdyby ho Sansom střelil do hlavy, jako se to stalo mému manželovi, bodl ho do mozku, zlomil mu vaz nebo cokoliv, co vojáci Delty uměli, bylo by to něco úplně jiného. Ale on to neudělal. Zachoval se místo toho krutě. Nelidsky. Můj otec si ani nemohl lehnout na zbraň, protože žádnou neměl.“

Nic jsem na to neřekl.

Lila se podivila: „Vy chcete takového muže v Senátu?“

„Mám na výběr?“

„Dáte mi tu informaci od Susan?“

„Nemělo by to cenu.“

„Proč ne?“

„Nepodaří se vám k Johnu Sansomovi přiblížit. Pokud se něco z toho, o čem jste vyprávěla, skutečně stalo, je to tajemství a tajemstvím to zůstane ještě hodně dlouho. A tajemství jsou chráněna, zejména v dnešní době. Na tomhle případu už pracují dva federální úřady. Právě se na vás vyptávali tři chlápci. V nejlepším případě vás deportují. Po celou cestu na letiště se ani jednou nedotknete nohou země. Posadí vás do letadla v želízkách. Do druhé cestovní třídy. V cíli vás vyzvednou z letadla Britové a zbytek života strávíte pod dohledem.“

Světlana Hothová upírala pohled do prázdna.

Dodal jsem: „V nejhorším prostě zmizíte. Přímo tady. Jednu chvíli půjdete po ulici a najednou tam už nebudete. Budete hnít v Guantánamu nebo budete na cestě do Sýrie nebo Egypta, aby vás tam mohli zabít.“

Lila Hothová mlčela.

„Chcete slyšet mou radu?“ zeptal jsem se. „Zapomeňte na to. Váš otec a strýc zahynuli ve válce. Nebyli první ani poslední. Takový je prostě osud.“

„Jenom bychom se ho chtěly zeptat proč.“

„To už přece víte. Nebyl vyhlášený válečný stav, tak nemohl vaše muže zabít. Jde o pravidla vedení boje. Před každou misí se koná školení, jak se zachovat v těžké situaci.“

„Tak to za sebe nechal udělat někoho jiného.“

„Byla taková doba. Jak už jste říkala, mohlo to rozpoutat třetí světovou válku. Bylo v zájmu všech, aby k tomu nedošlo.“

„Podíval jste se do toho souboru? Měla Susan skutečně důkaz? Jenom mi povězte ano, nebo ne. Dokud ho neuvidím, nic nepodniknu.“

„Nepodniknete prostě vůbec nic. Tečka.“

„Nebylo to správné.“

„V první řadě nebylo správné vpadnout do Afghánistánu. Měli jste zůstat doma.“

„To platí i pro vás, nejvíc ze všech zemí, kde jste kdy byli.“

„Bezesporu.“

„Co takhle svoboda informací?“

„Co s ní má být?“

„Amerika je zemí zákonů.“

„To je pravda. Víte ale, co ty zákony v současné době říkají? Měla jste číst Herald Tribune pozorněji.“

„Pomůžete nám?“

„Požádám vrátného, aby vám zavolal taxík na letiště.“

„To je všechno?“

„Je to jediná pomoc, kterou vám může kdokoliv poskytnout.“

„Existuje něco, co bych mohla udělat, abyste změnil názor?“

Neodpověděl jsem.

„Cokoliv, na co si vzpomenete?“

„Ne,“ pravil jsem.

Pak jsme všichni zmlkli. Čajový odborník přinesl účet. V silném koženém pouzdře. Lila Hothová ho podepsala. Řekla: „Sansom by měl být povolán k zodpovědnosti.“

„Pokud to byl on,“ opáčil jsem. „Pokud to byl vůbec někdo.“ Vytáhl jsem z kapsy Leonidův telefon a položil ho na stůl. Odsunul jsem židli a začal se chystat k odchodu.

Lila požádala: „Nechte si ten telefon.“

Zeptal jsem se: „Proč?“

„Protože s matkou zůstaneme. Jenom pár dnů. A ráda bych měla možnost vám zavolat, kdybych chtěla.“ Řekla to bez jakékoliv stopy ostýchavosti. Bez koketnosti. Nesklopila oči, nezamávala řasami. Nepoložila mi ruku na paži, nepokusila se mě svést, nepokusila se změnit můj názor. Bylo to jen prosté prohlášení, přirozeně pronesené.

Pak pravila: „I když nejste přítel,“ a já jsem v jejím hlase zaslechl nepatrné zaskřípění. Slabounký náznak hrozby, zloby a nebezpečí, sotva slyšitelný mezi slovy, doprovázený zřetelně mrazivým pohledem jejích úžasných očí. Jako by se letní moře změnilo v sluncem ozářenou ledovou plochu. Stejná barva, jiná teplota.

Nebo byla jen smutná, nebo plná obav, nebo odhodlaná.

Zpříma jsem se na ni podíval, vrátil telefon do kapsy, postavil se a odešel. Po Padesáté sedmé ulici jezdila spousta taxíků, ale žádný volný. Tak jsem šel pěšky. Sheraton byl tři bloky na západ a pět bloků na jih. Maximálně dvacet minut daleko. Doufal jsem, že se mi tam podaří dorazit, ještě než Sansom dokončí svůj oběd.

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

DO KONCE OBĚDA jsem to nestihl, částečně proto, že chodníky byly ucpané lidmi sunoucími se pomalu vedrem, a částečně proto, že to byl krátký oběd. Což podle mě dávalo smysl. Sansomovo publikum z Wall Street chtělo strávit co nejvíc času vyděláváním peněz a co nejméně času jejich utrácením. Nestihl jsem ani stejný vlak jako on. Vlak do Washingtonu mi ujel o pět minut, což znamenalo, že do hlavního města za ním dorazím s jedenapůlhodinovým zpožděním.

* * *

U dveří Cannon Building měl službu stejný strážný. Nepoznal mě. Pustil mě ale dovnitř, hlavně kvůli ústavě. Kvůli prvnímu doplňku. Kongres nesmí omezovat právo lidí obrátit se na vládu. Harampádí z mé kapsy prohnali rentgenem a já jsem prošel detektorem kovů a byl jsem prohmatán, i když jsem věděl, že naskočilo zelené světýlko. Ve vestibulu postával houf kongresových poslíčků a jeden z nich mě oslovil a pak mě odvedl do Sansomova království. Širokými, pompézními a nepřehlednými chodbami. Jednotlivé kanceláře vypadaly malé, ale hezké. Kdysi byly možná velké a hezké. Pak je ale rozdělili na předpokoje a spoustu vnitřních místností, jednak pro vyšší úředníky a jednak možná také proto, aby měl návštěvník po složitém putování k velkému šéfovi pocit, že se mu dostalo většího daru než ve skutečnosti.

Sansomova kancelář byla stejná jako ostatní. Dveře z chodby, spousta vlajek, spousta orlů, několik olejomaleb starých mužů v parukách, mladá žena za psacím stolem. Možná členka štábu, možná interní zaměstnankyně. O roh jejího stolu se opíral Springfield. Zaznamenal mě, bez úsměvu na mě kývl, odlepil se od stolu, setkal se se mnou u dveří a trhl palcem směrem do chodby.

„Jídelna,“ oznámil.

Sešli jsme do ní po schodišti. Byla to široká nízká místnost plná stolů a židlí. Sansoma nebylo nikde vidět. Springfield zamručel, jako by ho to nepřekvapilo, a usoudil, že Sansom se v mezičase vrátil do své kanceláře, jinou cestou, pravděpodobně přes kancelář nějakého svého kolegy. Postěžoval si, že budova je jedno velké bludiště a že je vždycky nutné pohovořit, požádat o laskavost, uzavřít dohodu a vyměnit si pár hlasů. Zvolili jsme stejnou cestu, jakou jsme přišli, Springfield strčil hlavu do dveří vnitřní kanceláře a pak ustoupil a pokynul mi dovnitř.

Sansomova kancelář byl obdélník větší než šatna a menší než motelový pokoj za třicet dolarů. Měla okno a stěny obložené dřevem se zarámovanými fotografiemi, zarámovanými články z novin a suvenýry na poličkách. Sansom seděl v červeném koženém křesle za psacím stolem, v ruce plnicí pero a před sebou spoustu papírů. Byl bez saka. Ve tváři měl unavený, nehybný výraz muže, který už dlouho dřepí na jednom místě. Nikam neodešel. Výlet do jídelny byla šaráda, která měla nejspíš posloužit k tomu, aby někdo mohl opustit kancelář, aniž bych ho viděl. Kdo, to jsem nevěděl. Ani proč. Ale když jsem se posadil do křesla pro návštěvníky, zjistil jsem, že je ještě teplé. Za Sansomovou hlavou visela zarámovaná zvětšenina fotografie, kterou jsem našel v knize. Donald Rumsfeld a Saddám Husajn v Bagdádu. Občas se z našich přátel stanou nepřátelé a z našich nepřátel přátelé. Vedle visela skupinka menších fotografií. Na některých stál Sansom v hloučku lidí, na některých stál sám, usmíval se a potřásal si rukou s jinými jednotlivci. Některé skupinové fotografie byly formální a na některých zářily široké úsměvy a poletovaly konfety na pódiích po volebních vítězstvích. Na většině z nich byla i Elspeth. Během let trochu změnila účes. Na jiných jsem si všiml Springfielda. Jeho drobná šlachovitá postava byla nezaměnitelná i na malých snímcích. Záběry jen s dvěma jednotlivci by novinoví fotografové nazvali úsměv a stisk. Některé jedince jsem poznal, některé ne. Někteří podepsali fotografii se zvláštním věnováním, jiní to neudělali.

Sansom mě vyzval: „O co kráčí?“

Opáčil jsem: „Vím o Medaili za vynikající službu z března 1983.“

„Odkud?“

„Dozvěděl jsem se o ní díky VAL Silent Sniper. Semetrika, o které jsem vám vyprávěl, je vdova po chlápkovi, jemuž jste ji vzal. Proto jste zareagoval na to jméno. Lila Hothová nebo Světlana Hothová jste možná nikdy neslyšel, ale kdysi jste se setkal s mužem, který se jmenoval Hoth. Stoprocentně. To bylo jasné. Patrně jste mu vzal psí známku a nechal si ji přeložit. Patrně ji pořád máte, jako suvenýr.“

Nenastalo překvapení. Nedošlo k popření. Sansom jen sdělil: „Ne, ta známka je zamčená společně se zprávou o akci a vším ostatním.“

Nic jsem na to neřekl.

Sansom doplnil: „Jmenoval se Grigorij Hoth. Byl přibližně mého věku. Působil schopně. Jeho pozorovatel už méně. Měl nás zaslechnout, jak se blížíme.“

Neodpověděl jsem. Následovalo dlouhé ticho. Pak si Sansom uvědomil absurdnost situace, svěsil ramena a povzdechl si. „Opravdu skvělý způsob odhalení. Medaile by měly být za odměnu, ne za trest. Neměly by škodit. Neměly by vás pronásledovat po zbytek života jako koule a řetěz na noze.“

Neodpověděl jsem.

Sansom se zeptal: „Co se chystáte podniknout?“

Odpověděl jsem: „Nic.“

„Vážně?“

„Je mi jedno, k čemu v roce 1983 došlo. A lhaly mi. Nejdřív o Berlíně a lžou mi i teď. Tvrdí, že jsou matka s dcerou. Nevěřím jim. Údajná dcera je nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl. Údajná matka je odporná stará bába. Když jsem se s nimi poprvé setkal, doprovázela mě policistka z newyorského oddělení. Řekla, že za třicet let bude dcera vypadat přesně jako matka. Mýlila se. Ta mladší nebude nikdy vypadat jako ta starší. Ani za milion let.“

„Kdo tedy jsou?“

„Jsem ochoten uznat, že se ta starší nevydává za nikoho jiného. Byla politická komisařka Rudé armády, která přišla v Afghánistánu o manžela a bratra.“

„O svého bratra?“

„To byl ten pozorovatel.“

„Ta mladší se ale vydává za někoho jiného?“

Přikývl jsem. „Vydává se za multimilionářskou vdovu z Londýna. Tvrdí, že její manžel byl podnikatel, kterého oddělala konkurence.“

„A vy jí to nevěříte?“

„Obléká se odpovídajícím způsobem. Hraje to dobře. Možná kdysi skutečně ztratila manžela.“

„Ale? Kdo je ve skutečnosti?“

„Myslím, že žurnalistka.“

„Proč?“

„Ví spoustu věcí. Je správně zvídavá. A dobrá analytička. Čte Herald Tribune. Umí skvěle vyprávět. Ale vypráví přespříliš. Miluje slova a přikrášluje detaily. Nemůže si pomoct.“

„Například?“

„Sklouzla do patosu. Zdůraznila, že političtí komisaři žili v zákopech společně s prostými vojáky. Tvrdí, že byla počata na skalnatém dnu údolí pod zimním pláštěm Rudé armády. Což je blbost. Komisaři byli zbabělci, kteří se drželi pěkně vzadu. Nikdy se neúčastnili akce. Trčeli v hlavním stanu a psali pamflety. Čas od času navštívili linii, ale jedině když jim tam nic nehrozilo.“

„Odkud to víte?“

„Dobře víte, odkud to vím. Měli jsme s nimi svést pozemní válku v Evropě. Čekalo se od nás, že vyhrajeme. Měli jsme je vzít po milionech do zajetí. Vojenskou policii trénovali, aby si se všemi těmi zajatci poradila. Stá desátá jednotka měla řídit operace. Což byl možná sebeklam, ale Pentagon ho bral nesmírně vážně. O Rudé armádě nás toho naučili víc než o Armádě Spojených států. Rozhodně nám vysvětlili, kde hledat komisaře. Měli jsme rozkaz, že je musíme všechny okamžitě popravit.“

„Jaká žurnalistka?“

„Patrně televizní. Místní parta, kterou si najala, má blízko k televiznímu průmyslu. A viděl jste už někdy východoevropskou televizi? Mají jenom moderátorky a všechny vypadají senzačně.“

„Jaká země?“

„Ukrajina.“

„Jaký úhel?“

„Investigativní, historický, se špetkou lidského zájmu. Ta mladší se patrně doslechla o příběhu té starší a rozhodla se, že se do něj pustí.“

„Něco jako historický kanál v Rusku?“

„Na Ukrajině,“ upřesnil jsem.

„Proč? Proč by se do toho pouštěli? To nás teď chtějí znemožnit? Po více než pětadvaceti letech?“

„Ne, myslím, že chtějí znemožnit Rusy. Mezi Ruskem a Ukrajinou panuje v současné době napětí. Myslím, že americké zlo považují za dané a tvrdí, že velká ošklivá Moskva neměla chudáky Ukrajince vystavit takovému nebezpečí.“

„Tak proč s tím příběhem přicházejí až teď?“

„Protože mají zpoždění,“ odpověděl jsem. „Pořád hledají důkazy. Jak se zdá, mají u nich stále něco jako novinářské skrupule.“

„Podaří se jim ty důkazy získat?“

„Předpokládám, že od vás ne. A nikdo jiný neví nic určitého. Susan Marková nežila dost dlouho, aby stačila říct ano, nebo ne. Takže poklička je zase přiklopená. Doporučil jsem jim, aby na všechno zapomněly a vrátily se domů.“

„Proč vystupují jako matka s dcerou?“

„Je to skvělý trik,“ řekl jsem. „Velice dojemný. Jako skutečná reality show. Nebo jako ty časopisy, které se prodávají v supermarketech. Očividně nastudovaly naši kulturu.“

„Proč čekaly tak dlouho?“

„Vybudovat fungující televizní průmysl nějakou dobu trvá. Patrně tam promarnili celé roky banalitami.“

Sansom neurčitě přikývl a pravil: „Není pravda, že nikdo neví nic určitého. Vy toho například víte spoustu.“

„Nehodlám nic prozradit.“

„Můžu vám v tomhle věřit?“

„Sloužil jsem třináct let. Vím o nejrůznějších věcech. Nemluvím o nich.“

„Nelíbí se mi, jak snadno se spojily se Susan Markovou. A nelíbí se mi, že jsme o ní nevěděli od počátku. Neslyšeli jsme o ní až do rána po tom, co se to stalo. Celá ta záležitost byla jako léčka. Celou dobu jsme byli o jednu zatáčku pozadu.“

Díval jsem se na fotografie na stěně za ním. Na drobné postavičky. Na jejich tvary, držení těla, siluety. Podivil jsem se: „Vážně?“

„Měli nám to říct.“

Poradil jsem: „Promluvte si s Pentagonem. A s těmi muži z Watergate.“

Sansom přislíbil: „To také udělám.“ Potom se odmlčel, jako by přemítal a hodnotil, pomaleji a rozvážněji než svým obvyklým způsobem vyššího důstojníka. Poklička je zase přiklopená. Zdálo se, že to tvrzení zvažuje, ze všech možných úhlů. Potom pokrčil rameny, zatvářil se malinko bázlivě a zeptal se: „Tak co si o mně teď myslíte?“

„Je to důležité?“

„Jsem politik. Ptám se čistě ze zvyku.“

„Myslím si, že jste je měl střelit do hlavy.“

Sansom se zarazil a upozornil: „Neměli jsme odhlučněné zbraně.“

„Měli. Jednu jste jim právě vzali.“

„Pravidla boje.“

„Měl jste se na ně vykašlat. Rudá armáda s sebou netahala laboratoř na ověřování stop. Neměli by tušení, kdo je zastřelil.“

„Takže co si o mně myslíte?“

„Myslím si, že jste je neměl vydat. To bylo zbytečné. A stane se to jádrem příběhu, v ukrajinské televizi. Chtějí tu stařenu postavit vedle vás a nechat ji, aby se vás zeptala proč.“

Sansom pokrčil rameny. „Kéž by to udělala. Protože pravda je taková, že jsme je nevydali. Naopak jsme je propustili. Bylo to záměrné riziko. Něco jako dvojitý bluf. Přišli o pušku. Všichni by si mysleli, že jim ji vzali mudžahedíni. Což by znamenalo smutný výsledek a obrovskou ostudu. Uvědomoval jsem si, jak se bojí svých důstojníků a politických komisařů. Takže mi bylo jasné, že se budou snažit přetrhnout, aby řekli pravdu, že jim ji vzali Američané, a ne Afghánci. Aby se ospravedlnili. Ale jejich důstojníci a komisaři věděli, jakou z nich mají hrůzu, tak budou tu pravdu považovat za výmysl. Za žalostnou výmluvu. Okamžitě ji zavrhnou jako produkt fantazie. Tak jsem je nechal běžet. Pravda ležela všem jasně na očích, ale nikdo ji neviděl.“

Zeptal jsem se: „Tak co se stalo?“

Sansom odpověděl: „Patrně měli větší strach, než jsem se domníval. Báli se vrátit zpátky. Potloukali se po okolí, dokud je nenašli domorodci. Grigorij Hoth měl za manželku politickou komisařku. Příšerně se jí bál. To se stalo. A to ho zabilo.“

Nic jsem na to neřekl.

Sansom poznamenal: „Samozřejmě neočekávám, že mi bude někdo věřit.“

Neodpověděl jsem.

Řekl: „S tím napětím mezi Ruskem a Ukrajinou máte pravdu. Existuje ale také napětí mezi Ruskem a námi. V současné době dokonce intenzivní. Jestli vyjde najevo ta část s údolím Korengal, může nabýt dost velkých rozměrů. Jako by opět vypukla studená válka. Ale trochu jiná. Sověti byli alespoň soudní, svým vlastním způsobem. Na rozdíl od těchhle lidí.“

* * *

Poté jsme tiše seděli, dobu, která mi připadala jako věčnost, a pak zazvonil telefon na Sansomově psacím stole. Volala mu jeho sekretářka. Slyšel jsem ji ve sluchátku a přes dveře. Vysypala na něj seznam neodkladných záležitostí. Sansom zavěsil a pravil: „Musím jít. Zavolám poslíčka, aby vás vyvedl ven.“ S tím se postavil, obešel stůl a opustil místnost. Jako nevinný muž, který nemá co skrývat. Nechal mě samotného, usazeného v křesle, s otevřenými dveřmi. Springfield také zmizel. V přijímacím pokoji jsem neviděl nikoho jiného než ženu za psacím stolem. Usmála se na mě. Opětoval jsem její úsměv. Poslíček se neukázal.

Celou dobu jsme byli o jednu zatáčku pozadu, řekl Sansom. Počkal jsem celou dlouhou minutu a pak jsem se začal vrtět, jako by mi docházela trpělivost. Po věrohodné chvíli jsem se zvedl z křesla. Začal jsem přecházet s rukama za zády jako nevinný muž, který nemá co skrývat a jen čeká na cizím teritoriu. S hranou nedbalostí jsem přistoupil ke stěně za psacím stolem. Prohlédl jsem si fotografie. Spočítal známé obličeje. Dospěl jsem k číslu dvacet čtyři. Čtyři prezidenti, devět dalších politiků, pět atletů, dva herci, Donald Rumsfeld, Saddám Husajn, Elspeth a Springfield.

A ještě někdo jiný.

Znal jsem i dvacátý pátý obličej.

Na všech fotografiích oslavujících volební vítězství stál přímo vedle Sansoma muž, který se zeširoka usmíval, jako by se koupal ve světle dobře odvedené práce a netajil se svým podílem na úspěchu. Stratég. Taktik. Svengali. Politický šíbr tahající za drátky v zákulisí.

Nejspíš šéf Sansomova štábu.

Zhruba mého věku. Na všech snímcích byl posetý konfetami nebo omotaný papírovými hady nebo stál po kolena v nafukovacích balóncích a zubil se jako idiot, oči měl však chladné. Zračila se v nich prohnaná, vypočítavá mazanost.

Ty oči mi připomínaly oči baseballového hráče.

Pochopil jsem, co měla znamenat ta šaráda s jídelnou.

Věděl jsem, kdo přede mnou seděl v Sansomově křesle.

Celou dobu jsme byli o jednu zatáčku pozadu.

Lháři.

Šéfa Sansomova štábu jsem znal. Už jsem ho jednou viděl.

Viděl jsem ho ve sportovních kalhotách a golfové košili pozdě v noci v New Yorku ve vlaku číslo šest.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

POZORNĚ JSEM SI PROHLÉDL fotografie z oslav. Muž z metra byl na všech z nich. Různé úhly, různé roky, různá vítězství, ale byl to jednoznačně ten samý muž, doslova Sansomova pravá ruka. Pak vrazil do kanceláře poslíček a o dvě minuty později jsem byl zpátky na Independence Avenue. O čtrnáct minut později jsem byl na nádraží a čekal na vlak do New Yorku. Padesát osm minut poté jsem v něm seděl, pohodlně roztažený, opouštěl jsem město a pozoroval oknem ponurá kolejiště. Daleko po mé levé straně pracovala skupinka dělníků v helmách a ochranných oranžových vestách. Jejich vesty svítily ve smogu. Musely být z umělohmotných vláken smíchaných s drobnými korálky ze zrcadlícího skla. Bezpečnost za pomoci chemie. Ty vesty byly víc než viditelné. Přitahovaly pozornost. Bily do očí. Pozoroval jsem pracující muže, dokud se nezměnili v malé oranžové tečky v dálce a pak dokud úplně nezmizeli, což bylo víc než po kilometru a půl. A v tu chvíli jsem měl všechno, co se mi kdy mohlo podařit získat. Věděl jsem všechno, co se mi kdy mohlo podařit zjistit. Nevěděl jsem ale, že to vím. Ne tehdy.

* * *

Vlak vjel na Penn Station a já jsem si dal pozdní večeři v bistru přes ulici přímo naproti místu, kde jsem snídal. Pak jsem došel po Západní třicáté páté ulici na čtrnáctý okrsek. Už začala noční směna. Theresa Leeová a její partner Docherty už byli v práci. V místnosti pro mužstvo panovalo ticho, jako by z ní unikl vzduch. Jako by se stalo něco nedobrého. Nikdo ale nepobíhal, takže se to stalo někde jinde.

Policistka na příjmu u nízkých lítacích dveří mě už znala. Otočila se na židli a pohlédla na Leeovou, která se zatvářila, že ji nezabije, když se mnou pohovoří, ale zároveň ji nezabije, když to neudělá. Policistka na příjmu se obrátila zpátky ke mně a udělala vlastní obličej, jako by záleželo zcela na mně, jestli zůstanu, nebo odejdu. Tak jsem se provlékl lítacími dveřmi a propletl se mezi stoly dozadu do místnosti. Docherty měl v ruce telefon a spíš jenom poslouchal. Leeová tam seděla a nedělala nic. Když jsem k ní dorazil, vzhlédla a oznámila: „Nemám na to náladu.“

„Na co?“

„Na Susan Markovou,“ řekla.

„Nějaké zprávy?“

„Vůbec žádné.“

„Něco nového o tom klukovi?“

„Vy si o něj ale děláte starosti.“

„Vy si je neděláte?“

„Ani trochu.“

„Takže ten případ je uzavřený?“

„Neprodyšněji než rybí řiť.“

„Dobře,“ opáčil jsem.

Leeová se na chvíli odmlčela a pak si povzdechla a zeptala se: „Co jste zjistil?“

„Vím, kdo byl ten pátý pasažér.“

„Byli tam jen čtyři pasažéři.“

„A Země je placatá a Měsíc ze sýru.“

„Spáchal ten údajný pátý pasažér nějaký zločin mezi Třicátou a Čtyřicátou pátou ulicí?“

„Nespáchal,“ odpověděl jsem.

„Tím pádem zůstane ten případ uzavřený.“

Docherty odložil telefon a pohlédl výmluvně na svou partnerku. Věděl jsem, co ten pohled znamená. Dělal jsem třináct let policajta a tenhle pohled jsem mnohokrát viděl. Znamenal, že na někoho vyšel velký případ a Docherty byl v podstatě rád, že je ze hry, ale také trochu záviděl, protože ocitnout se v jádru akce bylo z byrokratického hlediska nepříjemné, ale pořád možná mnohem lepší než se dívat z postranní čáry.

Zeptal jsem se: „Co se stalo?“

Leeová odpověděla: „Několikanásobná vražda na sedmnáctém okrsku. Brutální. Čtyři chlapi pod FDR Drive, ubití k smrti.“

„Kladivy,“ doplnil Docherty.

„Kladivy?“ podivil jsem se.

„Tesařskými. Z prodejny stavebních potřeb na Dvacáté třetí ulici. Právě zakoupenými. Našli je na místě činu. Pod krví jsou na nich pořád cenovky.“

Zeptal jsem se: „Kdo byli ti chlapi?“

„To nikdo neví,“ odpověděl Docherty. „Právě proto patrně ta kladiva. Mají obličeje na kaši, vymlácené zuby a zničené konečky prstů.“

„Staří, mladí, černí, bílí?“

„Bílí,“ řekl Docherty. „Ne staří. V oblecích. Nenašlo se nic jiného než falešné vizitky v jejich kapsách, s názvem firmy, která není zaregistrovaná nikde ve státě New York, a s telefonním číslem, které je trvale mimo provoz, protože patří filmové společnosti.“

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

NA DOCHERTYHO PSACÍM STOLE zazvonil telefon, Docherty ho zvedl a začal opět poslouchat. Patrně kamarád ze sedmnáctého okrsku, s dalšími podrobnostmi. Podíval jsem se na Leeovou a oznámil: „Teď ten případ budete muset znovu otevřít.“

Leeová se zeptala: „Proč?“

„Protože ti chlapi byli domácí tým, který si najala Lila Hothová.“

Leeová na mě pohlédla a podivila se: „Kdo jste? Telepat?“

„Dvakrát jsem se s nimi setkal.“

„Dvakrát jste se setkal s nějakým týmem. Nikdo netvrdí, že jsou to stejní chlapi.“

„Dali mi jednu z těch falešných vizitek.“

„Všechny tyhle týmy používají falešné vizitky.“

„Se stejným telefonním číslem?“

„Filmové a televizní společnosti jsou jediná místa, kde se dají tahle čísla získat.“

„Byli bývalí policajti. To je vám jedno?“

„Zajímají mě současní policajti, ne bývalí.“

„Zmínili se o jménu Lila Hothová.“

„Ne, o jejím jménu se zmínil nějaký tým. Neznamená to, že to byli tihle mrtví muži.“

„Vy si myslíte, že je to shoda okolností?“

„Mohl to být tým úplně kohokoliv.“

„Koho například?“

„Kohokoliv na celém světě. Tohle je New York. New York je plný soukromníků. Potloukají se ve smečkách. Všichni vypadají stejně a dělají stejné věci.“

„Zmínili se také o jménu John Sansom.“

„Ne, o tom jménu se zmínil nějaký tým.“

„Vlastně byli první, od koho jsem to jméno slyšel.“

„V tom případě byli možná jeho tým, ne Lilin. Obával by se natolik, aby tady měl svůj vlastní tým?“

„V tom vlaku měl svého šéfa štábu. Ten byl ten pátý pasažér.“

„Tak vidíte.“

„Vy s tím nehodláte nic podniknout?“

„Budu informovat sedmnáctý okrsek, aby o tom věděli.“

„Vy ten případ neotevřete?“

„Ne, dokud se nedozvím o zločinu na mé straně Park Avenue.“

Oznámil jsem: „Jdu do Four Seasons.“

* * *

Bylo pozdě, nacházel jsem se pěkně daleko na západě a taxík se mi podařilo chytit až na šesté avenue. Pak už probíhala cesta do hotelu rychle. Ve vestibulu panovalo ticho. Vstoupil jsem dovnitř, jako bych na to měl právo, a vyjel jsem výtahem do patra Lily Hothové. Prošel jsem tichou chodbou a zastavil se před jejím apartmá.

Dveře byly pootevřené.

Jazýček bezpečnostní západky byl vystrčený a zavírací pružina ho přitiskla na zárubeň. Počkal jsem další vteřinu a zaklepal.

Žádná odpověď.

Strčil jsem do dveří a ucítil odpor mechanismu. Podržel jsem dveře roztaženými prsty čtyřicet pět stupňů otevřené a zaposlouchal se.

Naprosté ticho uvnitř.

Otevřel jsem dveře dokořán a vešel. Před sebou jsem měl potemnělý obývací pokoj. Světla byla zhasnutá, ale záclony zůstaly roztažené a pronikal jimi jas velkoměsta natolik, že jsem viděl, že místnost je prázdná. Prázdná ve smyslu bez lidí. A také prázdná ve smyslu odhlášení se z hotelu a odstěhování se. Žádné nákupní tašky v rozích, žádné osobní předměty pečlivě vyrovnané ani rozházené, žádné kabáty přes křesla, žádné boty na podlaze. Žádné známky života.

S ložnicí to bylo stejné. Postele byly ještě ustlané, ale zůstaly na nich otisky a prohlubně velikosti kufrů. Skříně byly prázdné. V koupelně se válely použité ručníky. Sprchové kouty byly suché. Ve vzduchu jsem zachytil slabou vůni parfému Lily Hothové, ale to bylo všechno.

Ještě jednou jsem prošel všechny tři místnosti a pak jsem vyšel do chodby. Dveře se za mnou zavřely. Zaslechl jsem, jak zapracovala pružina v závěsu a jak se opřel jazýček o zárubeň, kov o dřevo. Vrátil jsem se k výtahu, stiskl tlačítko pro směr dolů a dveře se okamžitě odsunuly. Kabina na mě ještě čekala. Noční režim. Žádné zbytečné pohyby výtahu. Žádný zbytečný hluk. Sjel jsem do vestibulu a přistoupil k recepci. Službu měla noční směna. Ne tolik početná jako denní, ale pořád příliš velká, než aby se na ni dal použít trik s padesáti dolary. Four Seasons nepatřil k takovým typům hotelu. Muž vzhlédl od obrazovky a zeptal se, co pro mě může udělat. Zeptal jsem se, kdy přesně se Hothovy odhlásily.

„Kdo, pane?“ otázal se recepční. Mluvil tichým, odměřeným, nočním hlasem, jako by se bál, že probudí hosty vysoko nad sebou.

„Lila Hothová a Světlana Hothová,“ vysvětlil jsem. Recepční nasadil výraz, jako by nevěděl, o čem mluvím, podíval se zpátky na obrazovku a stiskl několik kláves. Projel několik stránek, stiskl další klávesy a pravil: „Je mi líto, pane, ale hosty podobného jména nemám vůbec v záznamech.“

Sdělil jsem mu číslo apartmá. Recepční opět zmáčkl několik kláves, svěsil překvapeně koutky úst a pravil: „V tom apartmá celý týden nikdo nebydlel. Je velice drahé a dost těžko se obsazuje.“

Ještě jednou jsem zkontroloval v hlavě číslo apartmá a řekl: „Včera večer jsem v něm byl. Tehdy v něm někdo bydlel. A se stejnými hosty jsem se setkal dneska v čajovně. Jeden z nich podepsal účet.“

Recepční to zkusil ještě jednou. Vyvolal účty z čajovny, které odešly na účty hotelových hostů. Pootočil obrazovku, abych na ni viděl, typickým gestem, jaké používají úředníci, když vás chtějí o něčem přesvědčit. Dali jsme si dva čaje a kávu. V počítači po nich chyběla jakákoliv stopa.

Pak jsem za sebou zaslechl tiché zvuky. Šoupání podrážek o koberec, chrčení zadržovaného dechu, zašustění látky pohybující se vzduchem.

A cinknutí kovu. Otočil jsem se a zjistil, že proti sobě mám dokonalý půlkruh ze sedmi mužů. Čtyři z nich byli policisté newyorského oddělení v uniformách. Tři federální agenti, se kterými jsem se už setkal.

Policajti měli brokovnice.

Federálové něco jiného.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

SEDM MUŽŮ. Sedm zbraní. Policejní brokovnice byly franchi SPAS 12. Z Itálie. Patrně ne standardní vybavení newyorské policie. SPAS 12 je futuristická, děsivě vypadající, poloautomatická zbraň ráže 12, s hladkým vývrtem, revolverovou rukojetí a skládací pažbou. Spousta výhod. A dvě nevýhody. První z nich je cena, ale nějaká divize specialistů policejního oddělení ten nákup s radostí podepsala. Druhá nevýhoda je poloautomatický chod. U výkonných brokovnic se považuje za teoreticky nespolehlivý. Lidé, kteří musí vystřelit, nebo zemřít, z něj mají strach. Mechanické chyby se stávají. Já jsem však nehodlal vsadit kartu na to, že se stanou čtyři mechanické chyby současně, ze stejného důvodu, jako si nekupuju losy. Optimismus je dobrá věc. Slepá důvěra mnohem horší.

Dva federální agenti drželi v ruce glock 17. Devítimilimetrovou automatickou pistoli z Rakouska, bytelnou, hranatou, spolehlivou, dobře prověřenou víc než dvaceti roky užitečné služby. Já osobně dávám trochu přednost berettě M9, jako franchi také z Itálie, ale v milionu případů z milionu a jednoho odvede glock stejně dobrou práci jako beretta.

V danou chvíli bylo jeho úkolem udržet mě v klidu, připraveného na hlavní atrakci.

Vůdce federálních agentů stál přesně uprostřed polokruhu. Měl tři muže po levici a tři po pravici. Držel zbraň, kterou jsem do té doby viděl jen v televizi. Dobře jsem se na to pamatoval. Kabelový kanál, motelový pokoj ve Florence v Texasu. Ne vojenský kanál. Národní zeměpisný kanál. Program o Africe. Ne občanské války, mrzačení, nemoci a hladomor. Dokumentární pořad o životě v přírodě. Gorily, ne gerily. Skupinka zoologů stopovala dospělého vůdčího samce. Chtěli mu dát do ucha miniaturní vysílačku. Vážil přes dvě stě kilo. Složili ho puškou nabitou šipkou se sedativem pro primáty.

A tím na mě vůdce teď mířil.

Narkotizační pistolí.

Lidé z programu si dali obrovskou práci s vysvětlením, že celá ta procedura je humánní. Ukázali podrobné diagramy a počítačové simulace. Šipka byl malý opeřený kužel s hrotem z chirurgické oceli. Na špičce hrotu měl sterilní keramickou plástev vystlanou anestetikem. Šipka vylétla velkou rychlostí a hrot se zabořil centimetr hluboko do gorily. A zastavil se. Špička chtěla pokračovat. Pohybová energie. Newtonův zákon o pohybu. Nárazem a setrvačností se roztříštilo keramické lůžko a lektvar vyrazil dopředu z plástve, ne úplně v kapkách, ne úplně jako aerosol. Spíš lehká mlha, která se šířila pod kůží stejně jako kapka kávy vpíjející se do papírového ručníku. Zbraň byla jen na jeden výstřel. Musela se nabíjet jednotlivými šipkami a lahvičkami s plynem, který šipky poháněl. S dusíkem, pokud jsem si dobře pamatoval. Nabíjení bylo pracné. Lepší bylo trefit hned napoprvé.

Vědci v dokumentárním filmu se trefili napoprvé. Gorila byla po osmi vteřinách grogy a po dvaceti v kómatu. Probudila se v naprostém pořádku o deset hodin později.

Vážila však dvakrát tolik co já.

Za sebou jsem měl recepční pult. Cítil jsem ho v zádech. Na pultu byla třicet pět čísel široká lišta, zhruba sto čísel nad zemí. Ve výšce baru. Zákazníci si na ní mohli pohodlně rozprostřít papíry. Podepsat formuláře. Za ní se zvedala normálně vysoká deska pro recepční. Přibližně sedmdesát pět čísel hluboká. Možná víc. Nebyl jsem si jistý. Celá překážka však byla příliš široká a příliš vysoká, než aby se dala překonat bez rozběhu. Zejména když jsem k ní stál zády. A stejně by mi to nepomohlo. Přeskočením pultu bych se neocitl v jiné místnosti. Pořád bych byl ve vestibulu, jenom za pultem a ne před ním. Žádná jasná výhra a možná velká prohra, kdybych přistál nešikovně na židli s kolečky nebo se zamotal do telefonního drátu.

Otočil jsem hlavu a pohlédl za sebe. Nikdo tam nestál. Recepční v zástupu odpochodovali, doprava a doleva. Byli na podobnou situaci připravení, možná ji dokonce trénovali. Sedm mužů přede mnou mělo volné pole.

Žádná cesta dopředu, žádná cesta dozadu.

Zůstal jsem klidně stát.

Vedoucí agent mířil na mé levé stehno. Moje levé stehno byl slušně velký cíl. Bez tuku pod pokožkou. Jen tvrdé maso plné vlásečnic a ostatních pomůcek sloužících k rychlému a účinnému oběhu krve. Naprosto nechráněné, až na mé nové modré kalhoty z lehké letní bavlny. Vezměte si na sebe něco jiného, jinak vás nepustí dovnitř. Napjal jsem se, jako by tonus svalů dokázal tu zatracenou šipku odrazit. Pak jsem se zase uvolnil. Tonus svalů nepomohl gorile a nepomůže ani mně. Za sedmi muži jsem viděl ve vzdáleném tmavém rohu zdravotníky. V požárnických uniformách. Tři muži a jedna žena. Stáli tam a čekali. Už měli připravená nosítka na kolečkách.

Když selže všechno ostatní, začněte mluvit.

Navrhl jsem: „Jestli máte ještě nějaké otázky, rád si s vámi sednu a popovídám. Můžeme si dát kávu a chovat se jako civilizovaní lidé. Bez kofeinu, jestli chcete. Protože je pozdě. Určitě nám uvaří čerstvou. Tohle je ostatně Four Seasons.“

Vedoucí agent neodpověděl. Místo toho vystřelil. Z narkotizační pistole, ze vzdálenosti dva a půl metru, přímo do masa mého stehna. Uslyšel jsem zasyčení stlačeného plynu a ucítil bolest v noze. Ne bodnutí. Jen tupý úder, jako kdyby mě někdo zranil nožem. Pak následoval prázdný zlomek vteřiny zmrazený ohromením. Potom se dostavila prudká, hněvivá reakce. Kdybych byl gorila, pověděl bych těm zatraceným vědcům, aby se vrátili domů a nechali moje uši na pokoji.

Vedoucí agent sklonil zbraň.

Vteřinu se nic nedělo. Pak se mi rozbušilo srdce a vylétl mi a zase opadl krevní tlak. Zaslechl jsem šumění ve spáncích, jako při jídle v čínském chrámu. Pohlédl jsem dolů. K kalhot mi vykukoval opeřený konec šipky. Vytáhl jsem ji. Tyčka byla od krve. Špička ale chyběla. Keramický materiál se rozdrobil na prášek a tekutina, kterou obsahoval, se vlila do mě a začala působit. Z ranky se vyvalila velká kapka krve, vsákla se do bavlněné látky kalhot a šířila se základní osnovou jako epidemie ulicemi města. Divoce mi tlouklo srdce. Cítil jsem, jak ve mně klokotá krev. Chtěl jsem tomu učinit přítrž. Nebylo to však v mých silách. Opřel jsem se zády o pult. Jenom na chvíli, říkal jsem si. Abych si odpočinul. Muži přede mnou se najednou posunuli do stran. Jako při oběhu v baseballu. Nebyl jsem si jistý, jestli se pohnuli, nebo jestli jsem pohnul hlavou. Nebo se možná pohnula místnost. Všechno se však rozhodně rychle otáčelo. Jako bych byl dětská káča. Pod lopatky mě udeřil okraj recepčního pultu. Buď se zvedal, nebo jsem já klesal. Dal jsem ruce dozadu a opřel se o něj dlaněmi. Pokusil jsem se ho zachytit. Nebo sebe. Bezúspěšně. Okraj mě uhodil do zátylku. Porouchaly se moje vnitřní hodinky. Snažil jsem se počítat vteřiny. Chtěl jsem jich zvládnout devět. Překonat gorilího samce. V posledním záchvěvu hrdosti. Nevím, jestli se mi to podařilo.

Dopadl jsem zadkem na podlahu. Přestal vidět. Před očima se mi však nerozprostřelo přítmí ani temnota. Naopak se mi před nima rozjasnilo. Roztančily se mi před nima šílené stříbrné tvary vystřelující vodorovně zprava doleva. Jako příliš rychle se ženoucí lochneska na pouti. Pak se mi začaly zdát krátké bláznivé sny, intenzivní, naléhavé a živé. Plné akce a barev. Později jsem si uvědomil, že ony sny byly počátkem okamžiku, kdy jsem oficiálně ztratil vědomí, vleže na podlaze vestibulu Four Seasons.

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

NEVÍM, KDY PŘESNĚ JSEM SE PROBUDIL. Hodinky v mé hlavě pořád nešly správně. Nakonec jsem však vyplul na povrch. Ležel jsem na posteli. Zápěstí a kotníky jsem měl přivázané plastikovými pouty k pelesti. Pořád jsem byl kompletně oblečený. Až na boty. Ty chyběly. Ve svém omámeném stavu jsem zaslechl v hlavě hlas svého mrtvého bratra. Poučku, kterou měl rád jako dítě: Než začneš někoho kritizovat, ujdi kilometr v jeho botách. Až ho pak začneš kritizovat, budeš kilometr před ním a on tě bude muset dohnat v ponožkách. Pohnul jsem prsty na nohách. Pak jsem se pohnul v bocích. Ucítil jsem, že mám prázdné kapsy. Vzali mi můj majetek. Možná ho sepsali do formuláře a uložili do sáčku.

Sklonil jsem hlavu k rameni a otřel si bradu o košili. Strniště, o trochu větší, než jsem si pamatoval. Zhruba o osm hodin starší. Gorila v přírodovědném pořadu spala deset. První bod pro Reachera, až na to, že na mě patrně použili menší dávku. Alespoň jsem doufal. Obrovský primát padl jako podťatý.

Opět jsem zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe. Byl jsem v cele a cela byla uvnitř místnosti. Bez oken. S jasným elektrickým světlem. Nová stavba uvnitř staré stavby. Řada tří prostých klecí z lesklé nové oceli, usazená ve velké staré místnosti z cihel. Každá cela byla přibližně dva a půl metru na dva a půl metru a dva a půl metru vysoká. Strop měla ze stejných mříží jako stěny. Podlahu tvořila ocelová deska. Deska byla na koncích ohnutá do mělkého, zhruba dvoucentimetrového kanálku. Patrně na tekutiny. V celách se může vylít spousta různých tekutin. Kanálek byl zevnitř přivařený k vodorovné tyči, která se táhla dole přes všechny svislé mříže. Z podlahy nečněly žádné šrouby. Cely nebyly připevněné k zemi. Jen tam seděly, tři konstrukce volně postavené ve velké staré místnosti.

Velká stará místnost měla vysoký klenutý strop. Cihly byly čerstvě nabílené, ale působily omšele a odroleně. Existují znalci, kteří se dokážou podívat na cihlovou stěnu a podle její struktury přesně poznat, kde stojí a jak je stará. Já k nim nepatřím. Ale přesto jsem tipoval na budovu na východním pobřeží. Devatenácté století, ruční práce. Přistěhovalci pracující rychle a nepořádně. Patrně jsem se nacházel pořád v New Yorku. A nejspíš v podzemí. To místo mi připadalo jako sklep. Ne mokrý, ne studený, ale se stálou teplotou a vlhkostí typickou pro větší hloubky.

Byl jsem v prostřední cele ze tří. Měl jsem postel, ke které jsem byl připoutaný, a záchod. Víc nic. Záchod chránila devadesát čísel vysoká zástěna do tvaru U. Ve vršku rezervoáru bylo zabudované umyvadlo. Viděl jsem kohoutek. Jen jeden. Pouze studená voda. Ostatní cely vypadaly stejně. Postele, záchody, nic jiného. Od každé cely vedly čerstvé stopy v podlaze vnější místnosti. Úzké výkopy, celkem tři, přesně vodorovné, vyhloubené, zasypané a zahlazené novým betonem. Nejspíš odtok ze záchodů a přívod vody ke kohoutkům.

Zbývající dvě cely byly prázdné. Byl jsem sám.

V zadním rohu vnější místnosti, kde se setkávaly stěny se stropem, visela kamera. Korálkovité skleněné oko. Patrně se širokoúhlou čočkou, aby byla vidět celá místnost. Všechny tři cely najednou. Usoudil jsem, že nebudou chybět ani mikrofony. Bude jich víc než jeden a některé velice blízko. Elektronické odposlouchávání je obtížné. Záleží na jasnosti. Ozvěna v místnosti může všechno zničit.

Trochu mě bolela levá noha. Bodná ranka a modřina přímo v místě, kam mě zasáhla šipka. Krev na kalhotách mi uschla. Moc jí nebylo. Vyzkoušel jsem pevnost pout na zápěstích a kotnících. Nerozlomitelná. Půl minuty jsem se vzpíral a tahal za ně. Ne proto, abych se osvobodil. Jenom jsem zkoušel, jestli z té námahy znovu omdlím, a snažil jsem se upoutat pozornost člověka u kamery a odposlechu.

Neomdlel jsem. Jen mě trochu rozbolela hlava a začalo mi víc cukat v noze. Kromě těchhle bezvýznamných syndromů jsem se ale cítil velice dobře. Pozornost, kterou jsem se snažil upoutat, se zjevila s víc než minutovým zpožděním v podobě neznámého muže s injekční stříkačkou. Vypadal jako ošetřovatel. V druhé ruce držel vlhkou vatu, připravený bodnout mě do paže. Zastavil se před celou a podíval se na mě přes mříže.

Zeptal jsem se ho: „Je to smrtelná dávka?“

Ošetřovatel odpověděl: „Není.“

„Máte oprávnění dávat smrtelné dávky?“

„Ne.“

„V tom případě radši zmizte. Protože i kdybyste mě píchl, kolikrát chcete, pokaždé se proberu. A po jednom z těch probrání si na vás počíhám a dostanu vás. Buď vás přinutím, abyste tu stříkačku snědl, nebo vám ji zastrčím do zadku a dám vám injekci zevnitř.“

„Je to proti bolesti,“ vysvětlil ošetřovatel. „Analgetikum. Na vaši nohu.“

„Moje noha je v pořádku.“

„Jste si jistý?“

„Prostě zmizte.“

Ošetřovatel uposlechl. Odešel masivními dřevěnými dveřmi natřenými stejnou bílou jako stěny. Dveře působily staře. Měly lehce gotický tvar. Podobné jsem viděl ve starých veřejných budovách. Městských školách a policejních stanicích.

Položil jsem hlavu zpátky na postel. Neměl jsem polštář. Zíral jsem mřížemi na strop a chystal se k odpočinku. Ale za necelou minutu prošli dřevěnými dveřmi dva muži, které jsem znal. Dva federální agenti. Dva poskokové bez vůdce. Jeden měl u sebe franchi 12. Vypadala nabitá, natažená a připravená. Druhý měl v ruce nějaký nástroj a přes ruku přehozené tenké řetězy. Agent s brokovnicí přistoupil k mřížím, prostrčil jimi hlaveň, zabodl mi ústí do krku a nechal ho zabodnuté. Agent se řetězy odemkl celu. Ne klíčem, ale otáčením číselníku doleva a doprava. Zámek na kód. Otevřel mříž, vešel dovnitř a přistoupil k posteli. Nástroj v jeho ruce byly jakési kombinačky, ale místo rýhovaných čelistí měly čepele. Byly to štípací kleště. Agent si všiml, jak se na ně dívám, a usmál se. Naklonil se dopředu, nad můj pás. Brokovnice se mi zabodla ještě hlouběji do krku. Moudré opatření. I s rukama připoutanýma u těla bych se mohl zvednout v pase a uštědřit slušné trknutí hlavou. Nejspíš ne své nejlepší, ale kdybych pořádně trhl krkem, mohl bych toho agenta uspat na déle, než jsem spal já. Možná i na déle, než spal vládce goril. A hlava mě už stejně bolela. Další velký náraz by tu bolest moc nezhoršil.

Ústí franchi však zůstalo pevně zabodnuté v krku a odsunulo mě do role diváka. Agent rozmotal řetězy a položil je na správná místa jako při provozní zkoušce. Jedním se mi chystal připoutat zápěstí k pasu, druhým spoutat kotníky a třetím oba spojit. Standardní vězeňský postup. Dokázal bych se jedním pohybem posunout o třicet centimetrů a zvednout ruce k bokům, ale to bylo všechno. Agent všechny řetězy zamkl, utáhl a vyzkoušel a pak mi kleštěmi přestřihl umělohmotná pouta. Vycouval z klece, nechal mříž otevřenou a jeho partner vytáhl franchi.

Předpokládal jsem, že po mně chtějí, abych sklouzl z postele a postavil se. Tak jsem zůstal ležet. Protivníkova vítězství je nutné dávkovat. Musíte je podávat po částech, pomalu a lakotně. Aby byl protivník nakonec vděčný za každou sebemenší poddajnost, které se mu dostane. Tímhle způsobem se vám může podařit utržit za den deset malých ztrát, a ne deset velkých.

Federální agenti však absolvovali stejný trénink jako já. To bylo jasné. Nezůstali tam nerozhodně stát, se stále větším pocitem bezmoci. Jen zamířili ke dveřím a agent, který mi nasadil řetězy, křikl přes rameno: „Káva a muffiny se podávají vedle, kdykoliv se vám zachce.“ Čímž vrátil hanbu na mou stranu, přesně jak to měl v úmyslu. Počkat hodinu a pak se odšourat vedle a naházet do sebe jídlo jako hladový vlk by nebylo stylové. Znamenalo by to veřejnou porážku, způsobenou vlastním hladem a žízní. Ani trochu stylové. Tak jsem počkal jen symbolickou chvíli a pak jsem sklouzl z postele a vybelhal se z klece. Dřevěné dveře vedly do místnosti, která se podobala místnosti s klecemi. Stejná velikost, stejný tvar, stejné stěny, stejná barva. Bez oken. Uprostřed podlahy stál velký dřevěný stůl. Za ním tři židle, na nich tři agenti. Jedna židle před stolem, prázdná. Pro mě. Na stole úhledně vyrovnané věci z mých kapes. Můj svazek bankovek, rozložený a zatížený pár mincemi. Můj starý pas. Moje karta do bankomatu. Můj skládací zubní kartáček. Lístek na několik jízd podzemkou. Vizitka Theresy Leeové, kterou mi dala v bíle vykachlíčkované místnosti pod Grand Central. Falešné vizitky, které mi dal tým Lily Hothové na rohu Osmé avenue a Třicáté páté ulice. Počítačová paměť v růžovém umělohmotném obalu, kterou jsem zakoupil v Radio Shack. Plus Leonidův mobil. Devět jednotlivých předmětů, každý z nich holý a opuštěný pod jasnými žárovkami na stropě.

Nalevo od stolu byly další dveře. Stejný gotický nádech, stejné dřevo, stejný nový nátěr. Usoudil jsem, že vedou do další místnosti, poslední ze tří ve tvaru L. Nebo do první ze tří, podle úhlu pohledu. Podle toho, jestli jste vězeň, nebo věznitel. Na pravé straně od stolu stála nízká skříň se zásuvkami, která vypadala jako komoda z ložnice. Na ní byl balíček ubrousků, komínek silných umělohmotných kelímků, ocelová termoska a papírový talíř se dvěma borůvkovými muffiny. V ponožkách jsem se k ní došoural a nalil si z termosky kávu. Šlo to snadněji, než by se na první pohled zdálo, protože skříň byla nízká. Svázané ruce mi tolik nepřekážely. Odnesl jsem si kelímek oběma rukama nízko při zemi ke stolu. Posadil jsem se na prázdnou židli. Sklonil jsem hlavu a napil se z kelímku. Ten pohyb vypadal povolně, přesně jak měl vypadat. Jako bych se ukláněl nebo podroboval. Káva byla také dost odporná a jenom vlažná.

Vedoucí federální agent pootevřel dlaně a přiložil je k mým bankovkám, jako by se je chystal zvednout. Pak zavrtěl hlavou, jako by pro něj bylo téma peněz příliš prozaické. Příliš pozemské. Posunul ruku dopředu a zarazil se za mým pasem.

Zeptal se: „Proč je propadlý?“

Vysvětlil jsem: „Protože nikdo nedokáže zastavit čas.“

„Proč jste si ho nenechal prodloužit?“

„Neměl jsem bezprostřední potřebu. Jako vy nenosíte v peněžence prezervativ.“

Agent se na okamžik zarazil a pak se zeptal: „Kdy jste naposledy vycestoval ze země?“

Opáčil jsem: „Klidně bych si s vámi sedl a popovídal. Nemuseli jste mě uspat jako nějaké zvíře, které uteklo ze zoologické.“

„Mnohokrát jsme vás varovali. A neprojevil jste nejmenší snahu o spolupráci.“

„Mohl jste mi vystřelit oko.“

„Ale neudělal jsem to. Nemá cenu bavit se o tom, co se nestalo.“

„Pořád jste se mi neprokázali. Nevím ani, jak se jmenujete.“

Agent neodpověděl.

Řekl jsem. „Žádná identifikace, žádná jména, žádné poučení o právech, žádné obvinění, žádní právníci. Ideální nový svět, pravda?“

„To jste pochopil správně.“

„V tom případě vám přeju hodně štěstí,“ pravil jsem. Podíval jsem se na pas, jako bych si najednou na něco vzpomněl. Pozvedl jsem ruce, co nejvýš mi dovolovala pouta, a naklonil se dopředu. Odsunul jsem kelímek s kávou, takže vzniklo místo mezi mým pasem a kartou do bankomatu. Sebral jsem pas, zadíval se na něj a prolistoval zadní stránky. Pokrčil jsem rameny, jako by mě šálila paměť. Chystal jsem se položit pas zpátky. Ale trochu jsem se netrefil. Omezovala mě pouta. Tvrdý okraj pasu se zachytil o kelímek s kávou a převrhl ho. Káva vyšplouchla, rozlila se přes stůl až na opačný konec a stekla vedoucímu agentovi do klína. Agent udělal to samé co každý. Odskočil dozadu, napůl se postavil a začal mávat rukama, jako by mohl kávu po molekulách odklonit.

„Promiňte,“ omluvil jsem se.

Měl promočené kalhoty. Teď byla hanba na jeho straně. Dvě možnosti: buď porušit rytmus výslechu a jít se převléct, nebo pokračovat v mokrých kalhotách. Viděl jsem, jak se agent rozhoduje. Nebyl tak nevyzpytatelný, jak si myslel.

Dospěl k rozhodnutí, že bude pokračovat v mokrých kalhotách. Přikročil ke komodě a osušil se ubrousky. Pak jich přinesl několik zpátky a otřel stůl. Usilovně se snažil nedat najevo jakoukoliv reakci, což byla reakce sama o sobě.

Opět se zeptal: „Kdy jste naposledy vycestoval?“

Odpověděl jsem: „Nepamatuju se.“

„Kde jste se narodil?“

„Nepamatuju se.“

„Každý ví, kde se narodil.“

„Je to už dávno.“

„Klidně tady můžeme sedět celý den, když bude třeba.“

„Narodil jsem se v Západním Berlíně,“ opáčil jsem.

„A vaše matka je Francouzka?“

„Byla Francouzka.“

„Co je teď?“

„Teď je mrtvá.“

„Promiňte.“

„Nemůžete za to.“

„Jste si jistý, že jste americký občan?“

„Co je to za otázku?“

„Naprosto jasná.“

„Ministerstvo zahraničí mi vystavilo pas.“

„Na základě pravdivých údajů?“

„Podepsal jsem je?“

„Předpokládám, že ano.“

„V tom případě byly pravdivé.“

„V jakém směru? Jste naturalizovaný? Narodil jste se v zahraničí cizince.“

„Narodil jsem se na vojenské základně. Ta platí jako americké suverénní teritorium. Moji rodiče byli oddaní. Můj otec byl americký občan. Sloužil u námořní pěchoty.“

„Můžete tohle všechno dokázat?“

„Musím to dokazovat?“

„Je to důležité. Skutečnost, jestli jste, nebo nejste občan, může ovlivnit, co se stane dál.“

„Ne, co se stane dál, ovlivní moje míra trpělivosti.“

Agent nalevo se postavil. Ten, který mi tiskl hlaveň franchi do krku. Zamířil zpoza stolu doleva a vyšel ven, dřevěnými dveřmi do třetí místnosti. Zahlédl jsem psací stoly, počítače, kartotéky a skříňky. Žádné další lidi. Dveře se za ním jemně zavřely a v naší místnosti se rozhostilo ticho.

Hlavní agent se zeptal: „Byla vaše matka Alžířanka?“

Odpověděl jsem: „Právě jsem vám vysvětlil, že byla Francouzka.“

„Někteří Francouzi pocházejí z Alžíru.“

„Ne. Francouzi pocházejí z Francie a Alžířané z Alžíru. To je úplně jednoduché.“

„Dobře, někteří Francouzi jsou původně přistěhovalci z Alžíru. Nebo z Maroka, Tuniska nebo jiné země v severní Africe.“

„Moje matka ne.“

„Byla muslimka?“

„Proč to chcete vědět?“

„Provádím šetření.“

Přikývl jsem. „Patrně je pro vás jistější provádět šetření o mé matce než o své vlastní.“

„Co tím chcete říct?“

„Matka Susan Markové byla nezletilá drogově závislá prostitutka. Vaše možná pracovala s ní. Možná spolu obíraly zákazníky.“

„Snažíte se mě rozzuřit?“

„Nesnažím. Už se mi to podařilo. Jste rudý v obličeji a máte mokré kalhoty. A vůbec nikam jste se nedostal. Když to shrneme, nemyslím, že se tohle sezení dostane do výcvikového manuálu.“

„Tohle není legrace.“

„Čím dál víc se jí to ale blíží.“

Agent se odmlčel a změnil taktiku. Přeskupil ukazováčkem devět předmětů před sebou. Vyrovnal je do řady a pak ke mně vystrčil o dvě čísla flešku. Oznámil: „Zatajil jste ji před námi, když jsme vás prohledávali. Dala vám ji Susan Marková ve vlaku.“

Podivil jsem se: „To že jsem udělal? Ona mi ji dala?“ Agent přikývl. „Je ale prázdná a stejně moc malá. Kde je ta druhá?“

„Jaká druhá?“

„Tahle je zcela jasně padělek. Kde je ta pravá?“

„Susan Marková mi nic nedala. Tuhle flešku jsem koupil v Radio Shack.“

„Proč?“

„Líbilo se mi, jak vypadá.“

„V růžovém obalu? Blbost.“ Neodpověděl jsem.

Agent se otázal: „Vy máte rád růžovou barvu?“

„Na správném místě.“

„Jaké místo by to mělo být?“

„Místo, kde jste dlouho nebyl.“

„Kam jste ji schoval?“ Neodpověděl jsem. „Do tělní dutiny?“

„To bych vám nepřál. Právě jste na tu flešku sáhl.“

„Líbí se vám takové věci? Jste teplouš?“

„Taková otázka by možná zabrala v Guantánamu, ale ne na mě.“ Agent pokrčil rameny, natáhl prst, posunul flešku zpátky do řady a pak vystrčil o dvě čísla falešnou vizitku a Leonidův mobil, jako pěšce na šachovnici. Oznámil: „Pracujete pro Lilu Hothovou. Ty vizitky dokazují, že jste byl ve spojení s partou, kterou si najala, a telefon dokazuje, že vám alespoň šestkrát volala. V paměti je číslo z Four Seasons.“

„Není to můj telefon.“

„Našli jsme ho ve vaší kapse.“

„Ve Four Seasons tvrdí, že se tam Lila Hothová vůbec neubytovala.“

„Jenom proto, že jsme je požádali, aby s námi spolupracovali. Oba víme, že tam byla. Dvakrát jste se tam s ní setkal a ona pak zrušila třetí schůzku.“

„Kdo to přesně je?“

„Tu otázku jste si měl položit, než jste souhlasil, že pro ni budete pracovat.“

„Nepracoval jsem pro ni.“

„Váš telefon dokazuje opak. To je úplně jasné.“

Neodpověděl jsem.

Agent se zeptal: „Kde je Lila Hothová teď?“

„Vy to nevíte?“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Předpokládám, že jste ji sebral, když se odhlašovala z hotelu. Před tím, než jste po mně začal střílet šipky.“

Agent na to nic neřekl.

Dodal jsem: „Přes den jste tam byli. Prohledali jste její apartmá. Předpokládám, že jste ji sledovali.“

Agent na to nic neřekl.

Pravil jsem: „Vy jste ji propásli, že je to tak? Prošla vám pod nosem. To je skvělé. Posloužili byste jako zářný příklad pro nás pro všechny. Cizinka nějak podivně zapletená s Pentagonem a vy ji necháte jít?“

„To bylo nedopatření,“ přiznal agent. Tvářil se trochu zahanbeně, ale podle mě zbytečně. Opustit hotel, když vás sledují, je poměrně snadné. Uděláte to, aniž byste to udělali. Neodejdete okamžitě. Pošlete zavazadla s poslíčkem nákladním výtahem, agenti se seskupí ve vestibulu, vy vystoupíte z osobního výtahu v nějakém jiném patře a počkáte dvě hodiny, dokud to agenti nevzdají a neodejdou. Pak odkráčíte. Stojí to nervy, ale dá se to lehce provést, zejména když máte pronajatý jiný pokoj na jiné jméno, což Lila určitě měla, alespoň pro Leonida.

Agent se zeptal: „Kde je teď?“

Opáčil jsem: „Kdo to je?“

„Nejnebezpečnější osoba, jakou jste kdy potkal.“

„Nevypadá na to.“

„Právě kvůli tomu.“

Řekl jsem: „Nemám tušení, kde je.“ Následovala dlouhá přestávka a agent potom zastrčil do řady falešnou vizitku a mobil a vystrčil vizitku Theresy Leeové. Otázal se: „Kolik toho ví ta policistka?“

„Záleží na tom?“

„Máme před sebou poměrně prosté úkoly. Musíme najít Hothovy, musíme získat pravou flešku, ale v první řadě musíme zabránit úniku informací. Takže musíme vědět, jak daleko se rozšířily. Takže musíme vědět, kdo co ví.“

„Nikdo nic neví. Nejméně ze všech já.“

„Tohle není soutěž. Nedostanete body za odpor. Všichni stojíme na stejné straně.“

„To mi tak nepřipadá.“

„Musíte to brát vážně.“

„Věřte mi, že to dělám.“

„Tak nám povězte, kdo co ví.“

„Neumím číst myšlenky. Nevím, kdo co ví.“

Zaslechl jsem, jak se opět otevřely dveře na levé straně. Vůdce se na mě podíval a přikývl na souhlas. Já jsem se otočil a spatřil agenta z levé židle. V ruce držel zbraň. Ne franchi 12. Měl v ní narkotizační pistoli. Pozvedl ji a vystřelil. Uhnul jsem, ale příliš pozdě. Šipka mě zasáhla nahoru do nadloktí.

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

OPĚT JSEM SE PROBUDIL, ale tentokrát jsem neotevřel okamžitě oči. Připadalo mi, že hodinky v mé hlavě zase fungují, a chtěl jsem, aby se v klidu nastavily a vyrovnaly. Právě v tu chvíli ukazovaly šest hodin večer. Což znamenalo, že jsem spal dalších osm hodin. Měl jsem obrovskou žízeň a hlad. Ruka mě bolela stejně jako noha. Nahoře na nadloktí mě pálila malá modřina. Cítil jsem, že mi chybějí boty. Ale zápěstí a kotníky jsem neměl připoutané k posteli. Což byla úleva. Protáhl jsem se a přejel si dlaní přes obličej. Ještě větší strniště. Blížil jsem se do stadia opravdového plnovousu.

Otevřel jsem oči. Rozhlédl se kolem sebe. Zjistil dvě věci. Za prvé: V kleci napravo byla Theresa Leeová. Za druhé: V kleci nalevo byl Jacob Mark. Oba byli policajti. Oba byli bez bot. V tu chvíli jsem si začal dělat starosti.

* * *

Pokud jsem měl pravdu a bylo šest hodin večer, odvlekli Theresu Leeovou z domova. A Jacoba Marka z práce. Oba se na mě dívali. Leeová stála za mřížemi, zhruba metr a půl daleko. Měla na sobě modré džíny a bílou košili. Jake seděl na posteli. Měl na sobě policejní uniformu, bez opasku, zbraně, vysílačky a bot. Také jsem se posadil, spustil nohy na zem a prohrábl si rukama vlasy. Potom jsem se postavil, přešel k umyvadlu a napil se z kohoutku. Rozhodně New York. Poznal jsem chuť vody. Pohlédl jsem na Theresu Leeovou a zeptal se jí: „Víte, kde přesně jsme?“

Leeová opáčila: „Vy to víte?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Leeová upozornila: „Musíme počítat s tím, že nás odposlouchávají.“

„Určitě. Už ale vědí, kde jsme. Takže jim neprozradíme nic nového.“

„Myslím, že bychom neměli vůbec mluvit.“

„Můžeme si popovídat o geografických údajích. Zákon Patriot Act podle mě nezakazuje jména ulic, alespoň zatím.“

Leeová neodpověděla.

Zeptal jsem se: „Co se děje?“

Leeová vypadala znepokojeně.

Pravil jsem: „Myslíte si, že s vámi hraju nečestnou hru?“

Leeová neodpověděla.

Řekl jsem: „Myslíte si, že se vás snažím nalákat, abyste řekla něco, co nemáte?“

„Nevím. Vůbec nic o vás nevím.“

„Co se vám honí hlavou?“

„Ty kluby v Bleecker jsou blíž u Šesté avenue než u Broadwaye. Měl jste tam linku A. Nebo B nebo C nebo D. Proč jste jel tedy vlakem šest?“

„Zákon přírody,“ vysvětlil jsem. „Jsme naprogramovaní. V našich mozcích. Uprostřed noci, za naprosté tmy, všichni savci míří instinktivně na východ.“

„Vážně?“

„Ne. To jsem si právě vymyslel. Neměl jsem kam jet. Vyšel jsem z baru, zahnul doleva a pokračoval pěšky. Lépe to nedokážu vysvětlit.“

Leeová neodpověděla.

Zeptal jsem se: „Co ještě?“

Leeová řekla: „Nemáte zavazadla. Nikdy jsem nepotkala bezdomovce bez ničeho. Většina z nich s sebou tahá víc věcí, než vlastním já. V nákupních vozících.“

„Já jsem jiný,“ sdělil jsem. „A nejsem bezdomovec. Ne ve stejném smyslu jako oni.“

Leeová neodpověděla.

Zeptal jsem se jí: „Zavázali vám oči, když vás sem vedli?“

Leeová se na mě dlouze zadívala a pak zavrtěla hlavou a povzdechla si. Řekla: „Jsme ve staré požární zbrojnici v Greenwich Village. V Západní třetí ulici. Horní patra jsou opuštěná. My jsme ve sklepě.“

„Víte, kdo přesně ti agenti jsou?“

Leeová nepromluvila. Jen se podívala na kameru. Pravil jsem: „Stejný princip. Vědí, kdo jsou. Alespoň doufám. Neublíží jim, když se dozvědí, že to víme také my.“

„Myslíte?“

„V tom to spočívá. Nemůžou nám zabránit v myšlení. Víte, kdo jsou?“

„Neprokázali se mi. Ani dneska, ani tenkrát poprvé, když přišli v noci na okrsek.“

„Ale?“

„Neukázat průkaz je to samé, jako kdyby ho ukázali. Můžou to udělat jen jistí lidé. Už jsme o nich slyšeli spoustu historek.“

„Tak kdo jsou?“

„Pracují přímo pro ministra obrany.“

„To odpovídá,“ souhlasil jsem. „Ministr obrany je obvykle největší blbec ve vládě.“

Leeová opět vzhlédla ke kameře, jako bych ji urazil. Jako by to byla její vina, že jsem ji urazil. Řekl jsem: „Nebojte. Ti chlapi mi připadají jako bývalí vojáci, takže už určitě vědí, jaký je ministr obrany blbec. Ale i tak, ministerstvo je kabinetní post, takže tihle chlapi vlastně pracují pro Bílý dům.“

Leeová se na chvíli odmlčela a pak se zeptala: „Víte, co chtějí?“

„Trochu.“

„Neprozrazujte nám to.“

„To nemám v úmyslu,“ sdělil jsem.

„Je to dost velké na Bílý dům?“

„Potenciálně patrně ano.“

„Do prdele.“

„Kdy si pro vás přišli?“

„Dneska odpoledne. Ve dvě hodiny. Ještě jsem spala.“

„Měli s sebou někoho z newyorského policejního oddělení?“

Leeová přikývla, s náznakem bolesti v očích.

Zeptal jsem se: „Znáte ty policisty?“

Leeová zavrtěla hlavou. „Esa z protiteroristické jednotky. Píšou si svá vlastní pravidla a separují se. Celé dny jezdí ve speciálních autech. Občas ve falešných taxících. Jeden vepředu, dva vzadu. Věděl jste o tom? Ve velkých kruzích, až k Desáté a ke Druhé. Jako dřív B-52 hlídaly oblohu.“

„Kolik je teď hodin? Přibližně šest minut po šesté?“

Leeová se podívala na hodinky a zatvářila se překvapeně.

„Na minutu přesně,“ oznámila.

Otočil jsem se na druhou stranu.

„Jakeu?“ zeptal jsem se. „Jak to vypadá s vámi?“

„Pro mě si přišli jako pro prvního. Jsem tady od oběda. Pozoroval jsem, jak spíte.“

„Nějaké zprávy od Petera?“

„Žádné.“

„To je mi líto.“

„Víte o tom, že chrápete?“

„Napumpovali mě sedativem pro gorily. Narkotizační pistolí.“

„Nedělejte si legraci.“

Ukázal jsem mu skvrnu od krve na kalhotách a druhou na rameni.

„To je šílenství,“ vyděsil se.

„Byl jste v práci?“

Jake přikývl. „Dispečer zavolal mé auto zpátky na stanici a tam na mě čekali.“

„Takže vaše oddělení ví, že jste tady?“

„Ne úplně přesně. Ale ví, kdo mě odvedl.“

„To je alespoň něco,“ opáčil jsem.

„V podstatě je to jedno,“ namítl Jake. „Oddělení pro mě nic neudělá. Když si pro vás přijdou takoví chlapi, jste ocejchovaný. Považují vás za vinného. Kolegové se už ode mě odvraceli.“

Leeová poznamenala: „Jako když si pro vás přijdou z vnitřních záležitostí.“

Zeptal jsem se: „Proč tady není Docherty?“

„Ví méně než já. Vlastně si dal záležet na tom, aby věděl méně. Nevšiml jste si toho? Vyzná se v tlačenici.“

„Je to váš partner.“

„Dneska ano. Příští týden ale zapomene, že měl kdy nějakou partnerku. Víte přece, jak to chodí.“ Jake upozornil: „Jsou tady jenom tři cely. Docherty je možná někde jinde.“

Zeptal jsem se: „Už s vámi ti chlapi mluvili?“

Oba zavrtěli hlavami.

Otázal jsem se: „Máte strach?“

Oba přikývli. Leeová se zeptala: „Vy ho nemáte?“

„Spím dobře,“ odpověděl jsem. „Nejspíš ale díky tomu sedativu.“

* * *

V půl sedmé nám přinesli jídlo. Z lahůdkářství, v umělohmotných sáčcích, které prostrčili bokem mřížemi. A lahve s vodou. Já jsem svou hned vypil a naplnil vodou z kohoutku. Můj sendvič byl se salámem a sýrem. Nejlepší jídlo, jaké jsem kdy jedl.

V sedm hodin odvedli Jacoba Marka k výslechu. Bez pout. Bez řetězů. Theresa Leeová a já jsme seděli na postelích, něco přes tři metry od sebe, oddělení mřížemi. Moc jsme nemluvili. Leeová se tvářila sklíčeně.

V jednu chvíli pravila: „Když se zřítila Dvojčata, přišla jsem o několik dobrých přátel. Nebyli to pouze policisti. Ani požárníci. Jenom lidé, kteří tam pracovali. Lidé, které jsem léta znala.“ Řekla to, jako by ji ta pravda mohla ochránit před šílenstvím, které přišlo potom. Neodpověděl jsem. Většinu času jsem tiše seděl a přehrával si v hlavě rozhovory. Mluvil jsem se spoustou lidí. Hodiny. S Johnem Sansomem, s Lilou Hothovou, s muži ve vedlejší místnosti. Zkoumal jsem, co mi všechno řekli, stejně jako přejíždí umělecký truhlář dlaní po kusu ohoblovaného dřeva a hledá hrubá místa. Pár jsem jich našel. Nedořčené poznámky, zvláštní odstíny, lehké náznaky. Nevěděl jsem, co znamenají. Ne tehdy. Ale stačilo mi, že vím, že tam jsou.

* * *

V půl osmé přivedli Jacoba Marka a odvedli Theresu Leeovou. Bez pout. Bez řetězů. Jake se posadil se zkříženýma nohama na postel a otočil se zády ke kameře. Podíval jsem se na něj. Tázavě. Jake pokrčil nepatrně rameny a obrátil oči v sloup. Nechal ruce v klíně, mimo dosah kamery, a udělal z pravého palce a ukazováčku zbraň. Poklepal si na stehno a pohlédl na moje. Přikývl jsem. Narkotizační pistole. Položil si dva prsty mezi kolena a třetí prst podržel vlevo vepředu. Opět jsem přikývl. Dva muži za stolem a třetí vlevo se zbraní. Pravděpodobně ve dveřích třetí místnosti. Na stráži. Proto žádná pouta a řetězy. Promnul jsem si spánky a s rukama stále u obličeje jsem se neslyšně zeptal: „Kde máte boty?“ Jake stejně neslyšně odpověděl: „Nevím.“

Pak jsme jen mlčky seděli. Nevěděl jsem, na co Jake myslí. Nejspíš na svou sestru. Nebo na Petera. Usoudil jsem, že patrně na oba. Bojovat s něčím se dá dvěma způsoby. Zevnitř, nebo zvenku. Já dávám přednost boji zvenku. Odjakživa.

V osm přivedli Theresu Leeovou a odvedli mě.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

BEZ POUT. Bez řetězů. Očividně si mysleli, že se bojím narkotizační pistole. Což byla pravda, do určité míry. Ne proto, že bych měl strach z malých bodných ranek. A ne proto, že by mi vadil spánek. Spím rád stejně jako každý jiný. Nechtěl jsem ale promarnit ještě víc času. Měl jsem pocit, že si nemůžu dovolit dalších osm hodin v posteli.

Osazenstvo místnosti bylo přesně stejné, jak mi ukázal Jacob Mark. Hlavní agent už seděl na prostřední židli. Přivedl mě agent, který mi ráno nasadil řetězy. Nechal mě uprostřed místnosti a posadil se za stůl po pravici šéfa. Agent, který vládl franchi, stál vzadu vlevo s narkotizační pistolí v rukách. Můj majetek ležel stále na stole. Nebo ho tam vrátili. Pochyboval jsem, že by ho tam nechali, když vyslýchali Jakea a Leeovou. Bylo by to zbytečné. Bezdůvodné. Irelevantní. Znovu ho tam rozložili, speciálně pro mě. Peníze, pas, kartu do bankomatu, kartáček na zuby, lístek do podzemky, vizitku Leeové, falešnou vizitku, flešku a mobil. Devět předmětů. Všechny úhledně připravené. Což bylo dobře, protože jsem potřeboval alespoň sedm z nich. Agent uprostřed mě vyzval: „Posaďte se, pane Reachere.“ Přistoupil jsem ke své židli a vycítil, jak se všichni tři uvolnili. Pracovali celou noc a celý den. Už třetí hodinu vyslýchali. A výslech je náročná záležitost. Vyžaduje velkou pozornost a duševní pružnost. Vyčerpá vás. Takže ti tři agenti byli vyčerpaní. Natolik unavení, aby ztratili šťávu. Jakmile jsem vykročil k židli, přesunuli se z přítomnosti do budoucnosti. Mysleli si, že mají po problémech. Začali uvažovat o přístupu. O první otázce. Předpokládali, že se posadím a vyslechnu si ji. Ze ji zodpovím. Mýlili se.

Půl kroku před svým cílem jsem položil chodidlo na okraj stolu, napjal nohu a strčil do něj. Strčil, ne kopl, protože jsem neměl boty. Stůl odskočil, uhodil zadním okrajem oba sedící agenty do břicha a přišpendlil je k opěradlům židlí. Já jsem se už v tu chvíli pohyboval doleva. Přikrčil jsem se, vrhl se na třetího agenta, zvedl mu v rukách narkotizační pistoli, a když byl pěkně narovnaný a nechráněný, nabral jsem ho kolenem do slabin. Agent pustil pistoli, zlomil se v pase a já jsem zvysoka přešlápl, vyměnil nohy a nakopl ho kolenem do obličeje. Jako nějaký irský tanečník. Pak jsem se otočil, namířil pistoli, natáhl kohoutek a střelil hlavního agenta do hrudi. Potom jsem se napřáhl přes stůl a udeřil druhého agenta pažbou do hlavy, jednou, dvakrát, třikrát, zprudka a nemilosrdně, dokud neochabl a nepřestal se hýbat.

Čtyři hlučné násilné vteřiny, od začátku do konce. Čtyři jednotlivé zlomky akce a času, odděleně nadávkované a odděleně rozpoutané. Stůl, uspávací pistole, hlavní agent, druhý agent. Jedna, dva, tři, čtyři. Hladce a snadno. Dva agenti, které jsem uhodil, byli v bezvědomí a krváceli. Agent na podlaze z rozbitého nosu a agent u stolu ze zející rány na hlavě. Vedle něj se poroučel hlavní agent, za pomoci chemie, stejně jako já dvakrát před ním. Bylo zajímavé ho pozorovat. Nastalo u něj cosi jako svalové ochrnutí. Sesouval se bezmocně na židli, ale pohyboval očima, jako by stále vnímal okolí. Pamatoval jsem si na prudce se pohybující tvary a zajímalo mě, jestli je také vidí. Pak jsem se otočil a zadíval na dveře třetí místnosti. Pořád chyběl ošetřovatel. Možná i další. Možná spousta dalších. Dveře však zůstaly zavřené. Ve třetí místnosti panovalo i nadále ticho. Klekl jsem si a prohledal třetímu agentovi sako. Žádný glock. Měl náramenní pouzdro, ale prázdné. Patrně standardní postup. Žádné střelné zbraně v uzavřené místnosti s vězněm. Prohledal jsem zbývající dva agenty. Se stejným výsledkem. Vládní náramenní pouzdra z nylonu, obě prázdná. Ve třetí místnosti panovalo ticho.

Prohledal jsem kapsy. Všechny byly prázdné. Všechny sterilní. Nic v nich, až na pár neutrálních předmětů jako papírové kapesníky a osamělé mince zachycené ve švech. Žádné klíče od domu, žádné klíče od auta, žádné mobilní telefony. Rozhodně žádné peněženky, žádné odznaky a žádné průkazy.

Opět jsem popadl narkotizační pistoli a vzal ji do jedné ruky, napřaženou a připravenou. Přikročil jsem ke dveřím třetí místnosti. Rozrazil jsem je, pozvedl zbraň a zatvářil se, že mířím. Zbraň je zbraň, i když je nenabitá a špatného druhu. Jde o první dojem a podvědomou reakci.

Třetí místnost byla prázdná.

Bez ošetřovatele, bez náhradních agentů, bez pomocného personálu. Vůbec nikdo v ní nebyl. Nikde nic, až na šedivý kancelářský nábytek a zářivky. Byla stejná jako první dvě, stará sklepní místnost z cihel natřených nabilo. Stejná velikost, stejné proporce. Měla další dveře, které vedly ven, buď do čtvrté místnosti, nebo do schodišťové šachty. Přikročil jsem k nim a otevřel je.

Schodišťová šachta. Nenatřená, kromě prastaré odlupující se vrstvy institucionální zelené. Opět jsem dveře zavřel a prohlédl si kancelářský nábytek. Tři psací stoly, pět kartoték, čtyři skříňky, všechno šedivé, všechno prosté a funkční, všechno ocelové, všechno zamčené. Se zámky na heslo jako cely, což dávalo smysl, protože agenti neměli v kapsách klíče. Na stolech nebyly žádné stohy papírů. Jen tři spící počítače a tři telefonní konzoly. Zmáčkl jsem mezerníky a probudil všechny tři obrazovky k životu. Každá mě požádala o heslo. Zvedl jsem sluchátka, stiskl tlačítka opětovného volání a pokaždé se ozvala spojovatelka. Velice svědomité zabezpečení. Pečlivé a důsledné. Ukončíte hovor, ťuknete do vidlice, vytočíte nulu, zavěsíte. Ti tři agenti nebyli dokonalí, ale nebyli zase úplní idioti.

Zůstal jsem dlouhou chvíli stát. Zámky na heslo mě zklamaly. Chtěl jsem najít jejich sklad, nabít narkotizační pistoli a střelit do dvou zbývajících agentů. A chtěl jsem své boty.

Ničeho z toho se mi však nemělo dostat.

Doťapal jsem zpátky k celám. Jacob Mark a Theresa Leeová vzhlédli, odvrátili pohled a podívali se zpátky na mě. Klasická opožděná reakce, protože jsem byl sám a držel v rukách narkotizační pistoli. Slyšeli hluk a předpokládali, že dostávám zabrat. Nečekali, že se vrátím tak brzy, pokud se vůbec vrátím.

Leeová se zeptala: „Co se stalo?“

Odpověděl jsem: „Usnuli.“

„Jak?“

„Patrně je znudil rozhovor se mnou.“

„Takže teď jste se dostal opravdu do maléru.“

„V porovnání s čím?“

„Předtím vás považovali za nevinného.“

Opáčil jsem: „Proberte se, Thereso.“

Leeová neodpověděla. Prozkoumal jsem zámky na celách. Nebyly špatné. Vypadaly kvalitně a spolehlivě. Měly kulovité kliky s úhledně vyrytými čísly po stranách, od jedničky do třiceti šesti. Otáčely se na obě strany. Vyzkoušel jsem je a neucítil pod prsty nic jiného než předení lehkého mechanického odporu. Předení přesné techniky. Čísla rozhodně nepřeskakovala.

Zeptal jsem se: „Chcete, abych vás dostal ven?“

Leeová namítla: „To se vám nepodaří.“

„Kdyby se mi to podařilo, chtěla byste, abych to udělal?“

„Proč bych to neměla chtít?“

„Protože pak byste se ocitla v opravdovém maléru. Když zůstanete, hrajete jejich hru.“ Leeová neodpověděla. Dodal jsem: „Jakeu? Co s vámi?“ Jake se zeptal: „Našel jste moje boty?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Můžete si ale půjčit jejich. Velikost přibližně odpovídá.“

„Co bude s vámi?“

„Na Osmé ulici jsou obchody s botami.“

„Chcete se tady procházet naboso?“

„Jsme v Greenwich Village. Kde jinde bych se mohl procházet bosý?“

„Jak nás odsud chcete dostat?“

„Problémy a řešení devatenáctého století versus vynálezy jednadvacátého století. Nebude to ale snadné. Takže musím vědět, jestli se do toho pustit. A vy se musíte rozhodnout opravdu rychle. Protože nám nezbývá moc času.“

„Než se proberou?“

„Než zavře prodejna s domácími potřebami.“ Jake odpověděl: „Dobře. Chci odsud.“ Podíval jsem se na Theresu Leeovou. Theresa řekla. „Nejsem si jistá. Nic jsem neprovedla.“

„Chcete tady zůstat a dokázat to? To nebude lehké. Protože nevina se vždycky dokazuje hůř než vina.“

Theresa neodpověděla.

Řekl jsem: „Povídal jsem Sansomovi o tom, co jsme se učili o Rudé armádě. Víte, čeho se nejvíc báli? Ne nás. Nejvíc se báli svých vlastních lidí. Největší mučení jejich života spočívalo v celoživotním dokazování neviny, pořád a pořád dokola.“

Leeová přikývla.

„Chci odsud,“ oznámila.

„Dobře,“ souhlasil jsem. Prohlédl jsem si, co jsem potřeboval. Od oka jsem odhadl rozměry a váhu.

„Počkejte tady na mě,“ nařídil jsem. „Do hodiny jsem zpátky.“

* * *

Nejdřív jsem se zastavil ve vedlejší místnosti. Tři federální agenti byli pořád v limbu. Hlavní agent tak zůstane dalších osm hodin. Možná déle, protože vážil o dvě třetiny méně než já. Na strašlivý okamžik mě napadlo, že jsem ho zabil. Dávka připravená pro člověka mé tělesné hmotnosti by mohla být pro jiné smrtelná. Pravidelně ale dýchal. A všechno si začal. Takže riziko bylo na jeho straně.

Druzí dva by se mohli probrat mnohem dřív. Možná velice brzy. Bezvědomí se nedá načasovat. Tak jsem proklouzl do vedlejší místnosti, vyrval ze zdi kabely od počítačů, odnesl je zpátky a svázal jimi oba agenty jako kuřata. Zápěstí, lokty, kotníky, krky, pevně a hezky k sobě. Kabely z několika vláken mědi, obalené plastikem, nepřetrhnutelné. Svlékl jsem si ponožky, navázal je na kabely a použil jako roubík pro agenta s ránou na hlavě. Nepříjemné, ale určitě dostával za svou riskantní práci zaplaceno, tak si ten příplatek mohl vydělat. Ústa druhého agenta jsem nechal volná. Měl zlomený nos, a kdybych mu nasadil roubík, odsoudil bych ho k smrti. Doufal jsem, že moji ohleduplnost později ocení.

Zkontroloval jsem své dílo, nacpal si do kapes svůj majetek ze stolu a opustil budovu.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

SCHODIŠTĚ VEDLO DO PŘÍZEMÍ a ústilo zezadu do haly, kde dříve stávala požární auta. Byla to široká prázdná plocha plná krysích exkrementů a podivných různorodých odpadků, které se nahromadí v opuštěných budovách. Velká vrata pro auta jistily zrezivělé železné závory a staré visací zámky. Ale v levé stěně byly dveře pro požárníky. Dostat se k nim nebylo snadné. Vedla k nim napůl pročištěná stezka. Chodci odkopali odpadky do stran, ale bez ponožek a bez bot se po ní nešlo dobře. Nakonec jsem odsunoval odpadky nártem a našlapoval do odklizených míst, krok za krokem. Pomalý postup. Dostal jsem se ale až ke dveřím.

Byl na nich nový zámek, ale určený k tomu, aby se nikdo nedostal dovnitř, ne ven. Zevnitř ho chránila jen prostá páčka. Zvenku ciferník s číselnou kombinací. Našel jsem na zemi těžký mosazný kabel a vypáčil jím dveře. Nechal jsem je pootevřené, abych se mohl vrátit, vyšel jsem do průchodu a po dvou opatrných krocích jsem se ocitl na chodníku Západní třetí ulice. Zamířil jsem k Šesté avenue. Nikdo se mi nepodíval na nohy. Byla horká noc a pohledy poutaly mnohem přitažlivější kousky kůže. Sám jsem si jich několik vychutnal. Pak jsem mávl na taxík a nechal se dovézt dvacet bloků na sever a půl bloku na východ k obchodu se stavebními potřebami ve Dvacáté třetí ulici. Zmínil se o něm Docherty. Byla v něm zakoupena kladiva, před útokem pod FDR Drive. Obchod pomalu zavíral, ale pustili mě ještě dovnitř. V oddělení pro podnikatele jsem našel stopadesáticentimetrový sochor. Z oceli válcované za studena, silný a pevný. Cestou k pokladně jsem se dostal do oddělení pro zahrádkáře, rozhodl se zabít dvě mouchy jednou ranou a přibral gumové zahradnické dřeváky. Byly hnusné, ale doslova lepší než nic. Zaplatil jsem kartou, o které jsem věděl, že zanechá stopu v počítači, ale nemělo cenu tajit, že jsem zakoupil nářadí. Ten nákup se stejně provalí několika jinými jednoznačnými způsoby.

Před obchodem kroužily jako supové taxíky a vyhlížely zákazníky, kteří nakoupili tak velké zboží, že se nedalo odnést. Což mi připadalo ekonomicky nelogické. Ušetříte pět dolarů v obchodě s obrovskými krabicemi a utratíte osm za cestu domů. V tu chvíli mi to však vyhovovalo. Během minuty jsem ujížděl zpátky na jih. Vystoupil jsem na Třetí, ale ne přímo u požární zbrojnice.

Tři metry před sebou jsem zahlédl, jak do průchodu vchází ošetřovatel.

Vypadal čistě a odpočatě. Měl na sobě sportovní kalhoty, bílé tričko a basketbalové boty. Patrně střídání směny. Agenti udržovali podnik přes den a ošetřovatel je střídal v noci. Aby zůstali vězni do rána naživu. Spíš účinné, než humánní. Ale tok informací byl považován za důležitější než práva nebo blaho jedince.

Uchopil jsem sochor do levé ruky, přidal ve volných gumových botách do kroku a dostal se ke vchodu pro požárníky, než jimi ošetřovatel úplně prošel. Nechtěl jsem, aby odkopl mosazný kabel a nechal je zavřít. To by mi způsobilo problém, který jsem nepotřeboval. Ošetřovatel mě zaslechl, otočil se ve dveřích, zvedl na obranu ruce a já jsem do něj zprudka šťouchl a strčil ho dovnitř. Ošetřovatel uklouzl na odpadcích a spadl na koleno. Zvedl jsem ho za límec, podržel od sebe na délku paže, odsunul nohou kabel a nechal s cvaknutím zapadnout dveře. Pak jsem se otočil a chystal se ošetřovateli vysvětlit, jaké má možnosti, ale uviděl jsem, že to už pochopil. Buď hodný, nebo dostaneš nakládačku. Rozhodl se, že bude hodný. Přikrčil se a naznačil rukama, že se vzdává. Potěžkal jsem v levačce sochor a dotlačil ošetřovatele k vrcholku schodů. Až do sklepa se nebránil. Bez problémů jsem ho provedl kanceláří. Pak jsme vstoupili do druhé místnosti, ošetřovatel spatřil tři agenty na zemi a pochopil, co ho čeká. Napjal se. Do krve se mu vyplavil adrenalin. Bojuj, nebo uteč. Pak se na mě znovu podíval, na velkého odhodlaného chlapa ve směšných botách s velkou kovovou tyčí v ruce.

Uklidnil se.

Zeptal jsem se ho: „Znáte číselné kombinace od cel?“

Ošetřovatel odpověděl: „Neznám.“

„Tak jak dáváte injekce proti bolesti?“

„Přes mříže.“

„Co se stane, když někdo dostane záchvat a vy se nemůžete dostat dovnitř?“

„Musím zavolat.“

„Kde máte nástroje?“

„Ve své skříňce.“

„Ukažte mi je,“ požádal jsem. „Otevřete ji.“

Vrátili jsme se do kanceláře, ošetřovatel mě odvedl ke skříňce a otočil číselníkem. Dvířka vyskočila. Zeptal jsem se ho: „Dokážete otevřít i ty ostatní?“ Ošetřovatel odpověděl: „Ne, jenom tuhle.“

V jeho skříňce byly poličky plné zdravotnických potřeb. Zabalené stříkačky, stetoskop, ampulky s bezbarvými tekutinami, balíčky vaty, prášky, obvazy, gáza, izolepa. Plus nízká krabička s malými kapslemi s dusíkem. A krabička se zabalenými šipkami.

Což dávalo byrokratický smysl. Představil jsem si konferenci vedoucích pracovníků, když sepisovali pracovní manuál. Pentagon. Štábní důstojníci. Někoho z nižších šarží. Agenda. Nějaký poradce z ministerstva zahraničí, který trvá na tom, že náboje do narkotizační pistole musí ochraňovat školený zdravotník. Protože anestetika jsou léky. A tak dále a tak dále. Pak další chytrák v činné službě namítne, že stlačený dusík není lék. Třetí chytrák upozorní, že je nesmyslné skladovat pohonnou látku odděleně od munice. Dokola a dokola. Vyčerpaní agenti se nakonec vzdají a přestanou cokoliv namítat. Dobře, jak si přejete, pojďme pokračovat. Zeptal jsem se. „Co přesně je v těch šipkách?“

Ošetřovatel objasnil: „Lokální anestetikum na umrtvení rány a spousta barbiturátu.“

„Kolik barbiturátu?“

„Dostatečné množství.“

„Na gorilu?“ Ošetřovatel zavrtěl hlavou. „Snížená dávka. Vypočítaná pro člověka.“

„Kdo ten výpočet provedl?“

„Výrobce.“

„Věděl, k čemu má sloužit?“

„Samozřejmě.“

„Se specifikací, nákupním příkazem a vším ostatním?“

„Ano.“

„A co testy?“

„Proběhly v Guantánamu.“

„To žijeme opravdu v tak skvělé zemi?“

Na to ošetřovatel nic neřekl.

Zeptal jsem se ho: „Jaké jsou vedlejší účinky?“

„Žádné.“

„Jste si jistý? Doufám, že víte, proč se ptám.“

Ošetřovatel přikývl. Věděl, proč se ptám. Došly mi kabely od počítače, tak jsem ho musel při hledání a nabíjení narkotizační pistole jedním okem sledovat. Nabít ji byl oříšek. Nebyl jsem seznámený s technologií. Musel jsem se řídit zdravým rozumem a logikou. Kohoutkem se uvolňuje plyn. A plyn zcela jasně pohání šipku. A zbraně nejsou v podstatě žádný složitý mechanismus. Skládají se z přední a zadní části. Příčina a následek se odehrávají v logickém pořadí. Měl jsem ji nabitou během čtyřiceti vteřin.

Nabídl jsem: „Chcete si lehnout na zem?“

Ošetřovatel neodpověděl.

Dodal jsem: „Abyste se neuhodil do hlavy.“

Ošetřovatel si lehl na zem.

Zeptal jsem se ho: „Máte nějaké místo, kterému dáváte přednost? Paže? Noha?“

Ošetřovatel pravil: „Nejlépe to funguje ve svalové hmotě.“

„Tak se otočte.“

Ošetřovatel se otočil a já jsem ho střelil do zadku.

* * *

Dvakrát jsem pistoli ještě nabil a vpálil šipky do dvou agentů, u kterých hrozilo, že se proberou. Čímž jsem získal nejméně osmihodinovou rezervu, pokud se ovšem nechystala nějaká další nečekaná návštěva. Nebo pokud agenti neměli podat každou hodinu hlášení o průběhu akce. Nebo pokud pro nás už nejelo auto z Washingtonu. Tyhle protichůdné myšlenky mě napůl uvolnily a napůl popohnaly ke spěchu. Odnesl jsem sochor k celám.

Jacob Mark se na mě podíval a nic neřekl. Theresa Leeová se na mě podívala a řekla: „Takovéhle boty se teď prodávají v Osmé ulici?“

Neodpověděl jsem. Jen jsem přistoupil zezadu k její cele a zastrčil plochý konec sochoru pod podlahu klece. Pak jsem se o něj zapřel vahou těla a ucítil, jak se celá konstrukce nepatrně pohnula. Jenom o malý kousek. Ne o víc než o přirozenou ohebnost kovu.

„To je hloupost,“ namítla Leeová. „Tahle klec je samostatná přenosná jednotka. Můžete ji překotit, ale pořád zůstanu uvnitř.“

Upozornil jsem: „Není až tak úplně přenosná.“

„Není přišroubovaná k podlaze.“

„Je ale napojená na odpad. Pod záchodem.“

„K čemu je to dobré?“

„Doufám, že k něčemu ano. Když ji nadzvednu a odpad vydrží, oderve se podlaha a vy budete moct vylézt.“

„Vydrží to potrubí?“

„To je sázka do loterie. Něco jako soutěž.“

„Mezi kým?“

„Mezi zákonodárstvím devatenáctého století a fušerskou svářečskou dílnou z jednadvacátého století, která dostala zakázku od vlády. Vidíte, že ta podlaha není přivařená všude dokola? Jenom na některých místech?“

„V tom spočívá princip bodového svařování.“

„Jak pevné jsou ty sváry?“

„Pěkně pevné. Patrně pevnější než roura od záchodu.“

„Možná ne. V devatenáctém století vypukla v New Yorku cholera. Velká epidemie. Zabila spoustu lidí. Radní nakonec zjistili, co ji způsobilo. Bylo to kalové bahno, které proniklo do pitné vody. Tak nechali vybudovat pořádné stoky. A určili nejrůznější parametry pro trubky a spojky. Ty parametry se stále dodržují, i po tolika letech. Trubka jako tahle musí mít obrubu zapuštěnou do podlahy. Vsadil bych se, že pevnější než bodový svar. Instalatéři od města si v devatenáctém století dávali pozor. Patrně víc než moderní firmy, kterým se zachtělo peněz od Home Security.“

Leeová se na okamžik zarazila. Potom se krátce usmála. „Takže buď nelegálně zdrhnu z vládní vězeňské cely, nebo se vyrve z podlahy odpadní trubka. V každém případě se dostanu do průšvihu.“

„Správně.“

„Skvělá volba.“

„Musíte se rozhodnout,“ poradil jsem.

„Tak se do toho pusťte.“

Zaslechl jsem, jak o dvě místnosti dál zazvonil telefon.

Klekl jsem si, narovnal sochor do polohy, kterou jsem potřeboval, což bylo pod spodní vodorovnou tyčí cely, ale ne příliš daleko pod ní, abych také nabral okraj podlahy. Pak jsem ho trochu otočil do strany, abych se dostal pod svár ve tvaru T vedoucí nahoru, kde ponesou sílu vertikální tyče.

Telefon o dvě místnosti dál přestal zvonit.

Podíval jsem se na Leeovou a nakázal: „Postavte se na prkýnko. Ať nám záchod pomůže, co nejvíc to jde.“

Leeová vylezla nahoru a vyrovnala rovnováhu. Já jsem využil veškeré vůle sochoru, co nejvíc jsem se předklonil a vyskočil, jednou, dvakrát, třikrát. Přes sto kilo pohybující se váhy znásobené sto padesáti centimetry páky. Došlo ke třem věcem. Za prvé, sochor se zabořil do betonu pod klecí, což bylo mechanicky bezvýznamné. Za druhé, všechny mříže se trochu zkřivily, což bylo také k ničemu. Za třetí, odpadl zářivý korálek kovu a odkutálel se.

„To bylo to místo,“ zajásala Leeová. „Přesně v bodovém svaru.“

Posunul jsem sochor a našel obdobné místo o třicet čísel dál.

Zastrčil jsem sochor, nechal ho odpružit a vyskočil jsem. Celkem třikrát. Se stejnými třemi výsledky. Betonový prášek, skřípění deformujících se mříží, cinknutí další kovové kuličky.

O dvě místnosti dál začal zvonit telefon. Jiný zvuk. Naléhavější.

Odstoupil jsem a zalapal po dechu. Znovu jsem posunul sochor, tentokrát šedesát čísel doleva. Zopakoval jsem postup a odměnou mi byl další korálek. Tři odkutálené, spousta dalších pevně ve svarech. Teď jsem se ale mohl chytit rukama spodku klece, tam, kde sochor zanechal prohlubně v kovu. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl a připravil jsem se ke zdvihu. Když jsem přestal sledovat olympijské hry, dokázali vzpěrači uzvednout dvěstěpadesátikilovou činku. Já bych to patrně nezvládl. Ale předpokládal jsem, že budu muset uzvednout míň.

O dvě místnosti dál začal zvonit druhý telefon.

A potom se rozezvonil třetí.

Nadzvedl jsem podlahu cely o přibližně třicet čísel. Kovová podlaha zaskřípala a ohnula se jako papír. Svary ale držely. Třetí telefon přestal zvonit. Podíval jsem se nahoru na Leeovou a ústy naznačil: „Seskočte.“ Leeové to došlo. Nebyla hloupá. Nadskočila na prkýnku a udeřila bosýma nohama přesně do místa, kde byly pod tlakem dva svary. V rukách jsem nic neucítil. Žádný náraz. Žádný otřes. Protože svary se okamžitě rozlomily a podlaha se rozevřela. Jako ústa. Otvor byl přibližně třicet čísel široký a třicet čísel hluboký. Což nebylo špatné, ale ne dokonalé. Průrvou by prolezlo dítě, ne Leeová.

Alespoň jsme ale dokázali, že to funguje. První bod pro radní z devatenáctého století.

O dvě místnosti dál začaly zvonit všechny tři telefony. Vyzývavý tón, rychlý a naléhavý.

Opět jsem zadržel dech a pak už to byla jen otázka opakovaného třítaktového procesu, po dvou svarech najednou. Sochor, vzpěračský výkon, skok. Leeová nebyla velká ženská, ale přesto jsme museli odtrhnout sto osmdesát čísel svarů, než se podlaha ohnula natolik, aby mohla vylézt. Šlo o prosté počty. Rovný okraj podlahy se stal součástí zakřiveného obvodu, v poměru jeden ku třem proti nám. Trvalo nám dlouho, než jsme zvítězili. Téměř osm minut. Nakonec se nám to ale podařilo. Leeová se vysoukala po zádech, nohama napřed, jako indická tanečnice. Zachytila se košilí a odhalila pevné opálené břicho. Pak se vyprostila, vysoukala, postavila se a vřele mě objala. Na delší dobu, než bylo zapotřebí. Pak se odtáhla, já jsem si minutu odpočinul a otřel si ruce o kalhoty. Pak jsem celý postup zopakoval, pro Jacoba Marka. O dvě místnosti dál zvonily telefony, umlkaly a zase začínaly zvonit.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

VEN JSME SE DOSTALI RYCHLE. Leeová si vzala boty hlavního agenta. Byly jí velké, ale ne moc. Jacob Mark si vypůjčil veškeré ošetřovatelovo oblečení. Usoudil, že nekompletní policejní uniforma by vzbudila na ulici pozornost, a patrně měl pravdu. Ten nápad stál za zdržení. Ve sportovních kalhotách, tričku a basketbalových botách vypadal mnohem lépe. Padly mu téměř dokonale. Vzadu na kalhotách měl skvrnu od krve velikosti pěticentu, ale to byl jediný kaz. Nechali jsme ošetřovatele spát ve spodním prádle.

Pak jsme zamířili ven. Nahoru po schodech, přes podlahu plnou odpadků, průchodem na chodník Třetí ulice. Hemžil se lidmi. Pořád bylo horko. Zahnuli jsme doleva. Ze žádného konkrétního důvodu. Jenom jsme se tak rozhodli. Byla to ale šťastná volba. Ušli jsme pět kroků a já jsem za sebou zaslechl sirénu a zakvičení pneumatik, a když jsem se ohlédl, spatřil jsem, jak tři metry od druhé strany požární zbrojnice zastavuje černé auto. Crown vic, nový a nablýskaný. Vyskočili z něj dva muži. Už jsme se setkali. A byl jsem si jistý, že Theresa Leeová se s nimi už také setkala. Modré obleky, modré kravaty. FBI. Bavili se s Leeovou na okrsku a se mnou v Třicáté páté ulici. Ptali se mě na kanadská telefonní čísla. Teď se šest metrů za námi rozběhli k průchodu a vnořili se do něj. Vůbec si nás nevšimli. Kdybychom však zabočili doprava, narazili bychom rovnou do nich, když vystupovali z auta. Takže jsme měli štěstí. Oslavili jsme to ostrou chůzí směrem k Šesté avenue. Jacob Mark tam dorazil jako první. Byl však jediný, kdo měl slušné boty.

* * *

Přešli jsme Šestou avenue, pokračovali chvíli po Bleecker a pak našli útočiště v ulici Cornelia, která byla úzká, tmavá a poměrně opuštěná, až na hosty u kavárenských stolků na chodníku. Udržovali jsme od nich odstup a oni si nás nevšímali. Víc je zajímalo jídlo. Vůbec jsem se jim nedivil. Lákavě vonělo. Pořád jsem měl hlad, i po tom salámu a sýru. Došli jsme na tichý konec a provedli tam inventuru. Leeová a Jake neměli nic. Veškerý jejich majetek zůstal zamčený ve sklepě požární zbrojnice. Já jsem měl, co jsem sebral ze stolu v druhé místnosti, z čehož byla nejdůležitější hotovost, karta do bankomatu, lístek do metra a Leonidův mobil. Hotovost čítala čtyřicet tři dolary a drobné. Na lístku zbyly ještě čtyři jízdy. Leonidův telefon byl téměř vybitý. Shodli jsme se, že číslo mé karty do bankomatu a číslo Leonidova telefonu už svítí červeně v různých počítačových systémech. Kdybych je použil, někdo by se o tom během pár vteřin dozvěděl. To mě ale příliš netrápilo. Užitečná informace musí být kompromitující. Kdybychom unikli ze Třetí ulice a o několik dnů později vybrali peníze v Oklahomě, New Orleansu nebo San Franciscu, mohl by nám takový údaj uškodit. Když ale vybereme peníze okamžitě jen pár bloků od požární zbrojnice, bude k ničemu. Neprozradí nic, co by už nevěděli. A v New Yorku je tolik antén mobilních telefonů, že triangulace je obtížná. Přibližná lokalizace pomůže v Zapadákově. Ale už mnohem méně ve velkoměstě. Cílová plocha dva bloky široká a dva bloky hluboká může obsahovat padesát tisíc lidí a její prohledávání by zabralo celé dny.

Tak jsme pokračovali dál, našli v jasně modrém bankovním vestibulu bankomat a já jsem vybral všechny peníze, co jsem mohl. Což bylo tři sta dolarů. Údajně jsem měl denní limit. A přístroj byl pomalý. Patrně úmyslně. Banky spolupracují se státními orgány. Vydají poplašné znamení a zpomalí transakci. Aby stihla přijet policie. Což je patrně možné, na některých místech. Ale ne příliš pravděpodobné v městském provozu. Přístroj čekal a čekal a potom vyplivl bankovky. Vzal jsem si je a usmál se na něj. Většina z nich má kamery napojené na digitální nahrávače.

Opět jsme pokračovali dál a Leeová utratila deset z mých nově nabytých dolarů v lahůdkářství. Koupila nouzovou nabíječku do mobilu. Fungovala na tužkovou baterii. Zastrčila ji do Leonidova telefonu a zavolala Dochertymu, svému partnerovi. Bylo deset minut po desáté a musel být na odchodu do práce. Neozval se. Leeová mu nechala zprávu a pak telefon vypnula. Sdělila, že mobily v sobě mají čipy GPS. To jsem nevěděl. Vysvětlila, že čipy každých patnáct minut pípají a dají se najít s přesností na čtyři metry. Satelity GPS jsou prý mnohem přesnější než anténní triangulace. Mobil se dá na útěku používat pouze tak, že ho necháte vypnutý a zapnete ho jen krátce před přesunem do jiné lokality. GPS tak bude vždycky krok za vámi.

Tak jsme se přesunuli. Dávali jsme pozor na policejní auta na ulici. Zahlédli jsme jich spoustu. Newyorské policejní oddělení má vždycky napilno. Je to největší policejní oddělení v Americe. Možná největší na světě. Našli jsme hlučné bistro v srdci území Newyorské univerzity, poté co jsme minuli severní stranu Washington Square Parku a zamířili na východ. Bylo tmavé a narvané studenty. Některé z jídel, která tam podávali, se dalo rozeznat. Měl jsem hlad a obrovskou žízeň. Vysvětloval jsem si to tím, že moje tělo stále vyplavuje dvojitou dávku barbiturátu. Vypil jsem několik sklenic vody a objednal si jakýsi koktejl z jogurtu a ovoce. A burger a kávu. Jake s Leeovou si nic neobjednali. Prohlásili, že jsou příliš otřesení, než aby dokázali jíst. Pak se ke mně Leeová otočila a požádala: „Měl byste nám říct, o co přesně kráčí.“ Opáčil jsem: „Myslel jsem, že to nechcete vědět.“

„Tuhle hranici jsme právě překročili.“

„Neprokázali se vám. Měla jste právo předpokládat, že vás zavřeli protiprávně. Takže uprchnout nebyl žádný zločin. Vlastně to byla vaše povinnost.“ Leeová zavrtěla hlavou. „Věděla jsem, kdo jsou, i bez průkazů. A starosti mi nedělá, že jsem utekla z cely. Jde o ty boty. Ty mě trápí. Naklonila jsem se nad tím agentem a ukradla mu boty. Dívala jsem se přímo na něj. To je úkladnost. Řeknou, že jsem měla čas přemýšlet a správně zareagovat.“

Podíval jsem se na Jakea, abych zjistil, jestli chce být zasvěcený, nebo se stále domnívá, že nevědomost je požehnání. Jaké pokrčil rameny, jako by sděloval, když jsi řekl A, musíš říct i B. Tak jsem nechal servírku dokončit mou objednávku a pověděl jim, co jsem věděl. Březen 1983, Sansom, údolí Korengal. Všechny podrobnosti a všechny aspekty.

Leeová poznamenala: „Američtí vojáci jsou právě teď v údolí Korengal. Četla jsem o tom. V časopise. Obávám se, že to nikdy neskončí. Doufám, že se jim povede lépe než Rusům.“

„Byli to Ukrajinci,“ upozornil jsem. „Je v tom nějaký rozdíl?“

„Ukrajinci jsou o tom určitě přesvědčeni. Rusové vystrčili jejich menšiny do přední linie a těm menšinám se to nelíbí.“

Jake pravil: „S tou třetí světovou válkou jsem to zaznamenal. Myslím tenkrát. To bylo ale před čtvrt stoletím. Sovětský svaz už ani není země. Jak by se mohla nějaká země cítit neprávem poškozena, když neexistuje?“

„Geopolitika,“ řekla Leeová. „Jde o budoucnost, ne o minulost. Možná chceme něco podobného zase provést, v Pákistánu, Iránu nebo někde jinde. Roli hraje rozdíl, jestli se svět dozví, že jsme to už jednou udělali. Vznikne tím předpojatost. To dobře víte. Jste policajt. Líbí se vám, když se nemůžete před soudem zmínit o předchozích trestech?“

Jake se zeptal: „Tak jak velká záležitost si myslíte, že to je?“

„Obrovská,“ opáčila Leeová. „Největší, jaká může být. Alespoň pro nás. Protože celkově je ještě malá. Chápete, jak to myslím? Když by o ní věděly tři tisíce lidí, nedá se s tím moc udělat. Ani kdyby o ní vědělo tři sta lidí. Nebo třicet. Tajemství by bylo vyzrazeno a šmytec. Teď o tom ale víme jen my tři. A tři je malé číslo. Natolik malé, aby se dalo udržet v patřičných mezích. Tři lidé mohou zmizet, aniž by si toho někdo všiml.“

„Jak?“

„Věřte mi, stává se to. Kdo by tomu věnoval pozornost? Nejste ženatý. Já nejsem vdaná.“ Leeová pohlédla na mě a zeptala se: „Reachere, jste ženatý?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Leeová se na vteřinu zarazila. Řekla: „Nezůstal by po nás nikdo, kdo by kladl otázky.“

Jake namítl: „Co lidé u nás v práci?“

„Policejní oddělení udělá, co mu povědí.“

„To je šílenství.“

„Tohle je nový svět.“

„Myslí to vážně?“

„Jde o analýzu náklady-zisk. Tři nevinní lidé versus velký geopolitický obchod? Jak byste se zachoval vy?“

„Máme práva.“

„Mívali jsme je.“

Na to Jake neodpověděl. Já jsem dopil kávu a zapil ji další sklenicí vody. Leeová požádala o účet, počkala, až nám ho přinesou, já jsem zaplatil a Leeová opět zapnula Leonidův telefon. Probudil se k životu s krátkým veselým cinknutím, napojil se na síť, síť ho po deseti vteřinách uznala a oznámila, že v něm čeká textová zpráva. Leeová stiskla příslušné tlačítko a začala přejíždět po displeji.

„Je od Dochertyho,“ oznámila. „Ještě na mě nezapomněl.“

Pak četla, přejížděla, četla a přejížděla. Počítal jsem v hlavě patnáctivteřinové intervaly a představil jsem si čip GPS, jak jim všem posílá malou dávku údajů a křičí: Tady jsme! Tady jsme! Dostal jsem se na deset. Sto padesát vteřin. Dvě a půl minuty. Byl to dlouhý text. A obsahoval spoustu špatných zpráv, podle výrazu v obličeji Leeové soudě. Stiskla rty a zúžila oči. Vrátila se k několika odstavcům a pak telefon opět vypnula a vrátila mi ho. Zastrčil jsem si ho do kapsy. Leeová se na mě zpříma podívala a oznámila: „Měl jste pravdu. Ti mrtví muži pod FDR Drive pracovali pro Lilu Hothovou. Předpokládám, že sedmnáctý okrsek zavolal všem v telefonním seznamu a soustředil se na ty, kteří to nevzali. Vlámali se jim do kanceláře a našli kopie faktur vystavených na Lilu Hothovou, na adresu hotelu Four Seasons.“

Neodpověděl jsem.

Leeová dodala: „Je tady ale ještě jedna věc. Ty faktury jsou staré tři měsíce, ne tři dny. A dorazily další informace. Homeland Security nemá žádný záznam o dvou ženách jménem Hothovy, které by přicestovaly do země. Rozhodně ne před třemi dny British Airways. A Susan Marková nikdy netelefonovala do Londýna, ani z práce, ani z domova.“

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

POUŽIJ TELEFON A RYCHLE SE PŘESUŇ, tak znělo pravidlo. Vyrazili jsme po Broadwayi na sever. Svištěly kolem nás taxíky a policejní vozy. Vrhaly na nás pruhy světla z reflektorů. Dostali jsme se až k Astor Place a pak jsme se vnořili do podzemí. Vypotřebovali jsme tři z mých čtyř zbývajících jízd na cestu vlakem šest. Tam, kde to všechno začalo. Jeli jsme dalším novým nablýskaným vagonem R142A. Bylo jedenáct hodin večer a kromě nás jím cestovalo dalších osmnáct pasažérů. Sedli jsme si vedle sebe na tři volná místa na sedadle pro osm. Leeová doprostřed. Jake po její levici se pootočil a naklonil hlavu k tichému rozhovoru. Já jsem udělal to samé po její pravici. Jake se zeptal: „Co to znamená? Jsou ty Hothovy smyšlené osoby, nebo se už vláda snaží krýt si záda a maže data?“

Leeová opáčila: „Mohlo by to být obojí.“

Řekl jsem: „Hothovy jsou smyšlené osoby.“

„Vy si to myslíte, nebo to víte?“

„Na Penn Station to probíhalo příliš snadno.“

„V jakém smyslu?“

„Ušili na mě boudu. Leonid mě nechal, abych si ho všiml. Měl na sobě bundu, která vypadala v jasném osvětlení oranžová. Měla v podstatě stejný účinek jako bezpečnostní vesty, jaké nosí železniční dělníci. Upoutala můj pohled. Měl jsem si ho všimnout. Pak mě nechal, abych ho uhodil. Protože jsem u něj měl najít telefon a přijít na Four Seasons. Ty ženské se mnou manipulovaly. Jde o vrstvy skryté pod jinými vrstvami. Potřebovaly se mnou mluvit, ale nechtěly, abych všechno viděl. Nechtěly mi ukázat odkryté karty. Tak na mě nastražily past. Nalákaly mě do hotelu a zkusily roztomilý, sladký přístup. Jenom jeden zdánlivě neschopný chlap na nádraží a potom mazání medu kolem úst. Dokonce se pojistily tím, že zašly na okrsek a nahlásily pohřešovanou osobu. Aby měly jistotu, že se nakonec stejně objevím.“

„Co po vás chtěly?“

„Susaninu informaci.“

„Která spočívala v čem?“

„To nevím.“

„Kdo jsou?“

„Ne žurnalistky,“ pravil jsem. „V tom jsem se nejspíš zmýlil. Lila hrála několik rolí. Nevím, kdo je ve skutečnosti.“

„Je ta stará žena opravdová?“

„Nevím.“

„Kde jsou teď?“

„Vypařily se z hotelu.“

„Od začátku měly ještě jiný úkryt. Jedou po dvou liniích. Veřejná prezentace a soukromé záležitosti. Takže nevím, kde teď jsou. Zcela očividně si zajistily náhradní ubytování. Patrně v nějaké dlouhodobě bezpečné lokalitě. Nejspíš tady ve městě. Možná v obyčejném domě. Protože s sebou mají svůj tým. Své vlastní lidi. Nebezpečné. Ti soukromníci měli pravdu. Jak jsou ti lidé nebezpeční, zjistili velice nepříjemným způsobem. Prostřednictvím kladiv.“

Leeová poznamenala: „Takže Hothovy si také kryjí záda.“

„To je nepřesné,“ upozornil jsem. „Už je mají krytá. Někam se schovaly a každý, kdo by mohl yědět kam, je mrtvý.“

* * *

Vlak zastavil na Dvacáté třetí ulici. Dveře se otevřely. Nikdo nenastoupil. Nikdo nevystoupil. Theresa Leeová se dívala do podlahy. Jacob Mark přes ni pohlédl na mě a pravil: „Jestli Homeland Security ani neví, že Lila Hothová přicestovala do země, nedokáže také říct, zda byla, či nebyla v Kalifornii. Což znamená, že v tom baru s Peterem to mohla být ona.“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Mohla to být ona.“

Dveře se zavřely. Vlak se dal do pohybu.

Theresa Leeová zvedla pohled z podlahy, otočila se ke mně a prohlásila: „Za to, co se stalo těm soukromníkům, můžete vy, je vám to jasné? Za ta kladiva. Je to výhradně vaše vina. Prozradil jste Lile, že o nich víte. Připravil jste je o práci.“

Opáčil jsem: „Děkuju, že mě na to upozorňujete.“

Byl jste pro ni poslední kapka.

Výhradně vaše vina.

Vlak vrachotil do stanice pod Dvacátou osmou ulicí.

* * *

Vystoupili jsme na Třicáté třetí ulici. Nikdo z nás nechtěl dojet na Grand Central. Bylo tam příliš mnoho policajtů a přinejmenším v případě Jacoba Marka by to mohlo vyvolat nepříjemné vzpomínky. Na Park Avenue panoval čilý ruch. Během první minuly nás minula dvě policejní auta. Na západě se tyčila Empire State Building. Příliš mnoho policajtů. Vrátili jsme se po svých stopách na jih a zašli do tiché příčné ulice vedoucí k Madison. Tou dobou jsem se cítil velice dobře. Šestnáct hodin ze sedmnácti jsem tvrdě prospal a byl jsem plný jídla a tekutin. Leeová s Jakem vypadali sklesle. Neměli kam jít a nebyli na to zvyklí. Domů zcela jasně nemohli. Ani k přátelům. Museli jsme předpokládat, že všechna jejich oblíbená místa jsou střežena.

Leeová pravila: „Potřebujeme plán.“

Líbil se mi blok, kolem kterého jsme procházeli. New York má stovky samostatných mikrokosmů. Atmosféra a odstíny se mění od ulice k ulici, občas od domu k domu. Park a Madison jsou v místech, kde je křižuje Dvacátá pátá ulice a další, poněkud ošuntělé. Příčné ulice jsou trochu zanedbané. Kdysi byly možná přepychové a někdy se ke svému lesku zase vrátí, ale právě v tu chvíli mi vyhovovaly. Na okamžik jsme se schovali pod lešení na chodníku a pozorovali opilce potácející se domů z barů a místní obyvatele venčící před spaním psy. Zahlédli jsme muže s dánskou dogou velikosti poníka a dívku s krysaříkem velkým jako hlava dánské dogy. Všeobecně dávám přednost krysaříkům. Malý pes, velká osobnost. Psík si myslel, že je pánem světa. Počkali jsme, až se hodiny přehoupnou přes půlnoc, a pak jsme několikrát nenápadně přešli zpátky a dopředu na západ a na východ, až jsme našli správný hotel. Byla to úzká budova se starodávným vývěsním štítem osvětleným zezadu slabými žárovkami. Působil zchátrale a špinavě. Menší, než bych si představoval. Větší hotely jsou lepší. Skýtají větší šanci na prázdné pokoje, větší anonymitu a menší dozor. Celkem vzato však vypadal nalezený hotel přiměřeně.

Jako vhodný cíl mého padesátidolarového triku.

Nebo možná jen čtyřicetidolarového.

* * *

Nakonec jsme museli nabídnout sedmdesát pět, protože noční vrátný nás patrně podezíral, že máme v úmyslu nějaké sexuální hrátky ve třech. Možná kvůli tomu, jak se na mě Theresa Leeová dívala. Cosi se jí odehrávalo v očích. Nebyl jsem si jistý co. Vrátný však očividně vytušil příležitost zvednout sazbu. Pokoj, který nám přidělil, byl malý. Nacházel se vzadu v budově a měl dvojité postele a úzké okno do světlíku. Určitě se o něm nepsalo v žádném turistickém průvodci, ale připadal jsem si v něm bezpečně a ukrytě a měl jsem pocit, že Leeová s Jakem se v něm rádi vyspí. Stejně tak jsem však cítil, že by v něm nechtěli strávit dvě noci, ani pět nocí, ani deset.

„Potřebujeme pomoc,“ řekla Leeová. „Takhle nemůžeme žít věčně.“

„Můžeme, kdybychom chtěli,“ opáčil jsem. „Já už takhle žiju deset let.“

„Dobře, normální člověk takhle nemůže žít věčně. Potřebujeme pomoc. Tenhle problém se nevyřeší sám od sebe.“

„Mohl by se vyřešit,“ namítl Jake. „Na základě toho, k čemu jsme už došli. Když se o něm dozvědí tři tisíce lidí, nebude to už žádný problém. Musíme o něm jen povědět třem tisícům lidí.“

„Po jednom?“

„Ne, mohli bychom zavolat do novin.“

„Věřili by nám?“

„Kdybychom byli přesvědčiví.“

„Vytiskli by to?“

„Proč by to neměli vytisknout?“

„Kdo ví, jak to dneska u novin chodí. Možná by se o takovéhle záležitosti poradili s vládou. Vláda by jim možná nakázala, aby ji ztopili.“

„Co svoboda tisku?“

Leeová poznamenala: „Ano, na tu si pamatuju.“

„Tak kdo nám, krucinál, pomůže?“

„Sansom,“ prohlásil jsem. „Sansom nám pomůže. Chce se dostat do Senátu.“

„Sansom je vláda. Nasadil na Susan svého vlastního muže.“

„Protože má hodně co ztratit. Toho můžeme využít.“ Vytáhl jsem z kapsy Leonidův telefon a odhodil ho na postel vedle Theresy Leeové. „Pošlete Dochertymu ráno zprávu. Získejte telefonní číslo do Cannon Building ve Washingtonu. Zavolejte do Sansomovy kanceláře a trvejte na tom, že s ním chcete mluvit osobně. Povězte mu, že jste policistka z New Yorku a jste se mnou. Řekněte mu, že víme o tom jeho muži v metru. A že víme, že Medaili za vynikající službu nedostal za pušku VAL. Povězte mu, že toho víme ještě víc.“

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

THERESA LEEOVÁ ZVEDLA TELEFON a chvíli ho podržela, jako by to byl vzácný a drahocenný klenot. Pak ho odložila na noční stolek a zeptala se: „Proč si myslíte, že je toho ještě víc?“

Řekl jsem: „Musí toho být víc. Sansom nedostal jednu medaili, ale čtyři. Vzorně sloužil vlasti. Musel udělat spoustu různých věcí.“

„Například?“

„Cokoliv, co bylo zapotřebí udělat. Pro kohokoliv, kdo to potřeboval. Nejenom pro armádu. Kluci z Delty se čas od času půjčovali. Příležitostně i CIA.“

„Kvůli čemu?“

„Tajné intervence. Puče. Ukladné vraždy.“

„Maršál Tito zemřel v roce 1980. V Jugoslávii. Myslíte, že ho zavraždil Sansom?“

„Ne, Tito byl nemocný. Ale nepřekvapilo by mě, kdyby existoval náhradní plán, pro případ, že by se uzdravil.“

„Brežněv zemřel v roce 1982. V Rusku. Pak hodně brzy po něm Andropov. Potom opravdu rychle Černěnko. Bylo to jako epidemie.“

„Kdo jste? Historička?“

„Amatérka. Tohle všechno však každopádně vedlo ke Gorbačovovi a pokroku. Myslíte, že jsme to byli my? Myslíte, že to byl Sansom?“

„Možná,“ opáčil jsem. „Nevím.“

„Žádná z těchhle událostí však stejně nesouvisí s březnem 1983 v Afghánistánu.“

„Uvažujte ale o tom. Narazit ve tmě na sovětský odstřelovací tým by byla naprostá náhoda. Poslali by takové eso jako Sansom, aby se procházel po kopcích a doufal, že se mu to podaří? Stokrát ze sta jednoho případu by vyšel s prázdnýma rukama. To je obrovské riziko kvůli velice malé naději na úspěch. Takhle se mise neplánují. Mise musí mít dosažitelný cíl.“

„Spousta se jich nepodaří.“

„Samozřejmě. Ale na začátku vždycky stojí reálný úkol. Daleko realističtější než potácet se po tisíci čtverečních kilometrech opuštěných hor a doufat, že dojde k náhodnému osobnímu setkání. Takže muselo jít o něco jiného.“

„To je pěkně neurčité.“

„Je toho víc,“ dodal jsem. „A ne tak neurčitého. Několik dní jsem si povídal s lidmi. A naslouchal jim. Něco z toho, co mi řekli, nedává smysl. Ti federální agenti si mě podali ve Watergate ve Washingtonu. Zeptal jsem se jich, o co jde. Jejich reakce byla zvláštní. Jako by se měl zbořit svět. Neodpovídala jenom nějakému vstoupení na cizí pozemek před dvaceti pěti lety.“

„Geopolitika není jednoduchá.“

„Souhlasím s vámi. A upřímně přiznávám, že nejsem odborník. Ale i tak mi ta reakce přišla přehnaná.“

„To je pořád neurčité.“

„Ve Washingtonu jsem také mluvil se Sansomem. U něj v kanceláři. Přišlo mi, že je mu to celé nepříjemné. Trochu ho to deprimuje a trápí.“

„Je období voleb.“

„Zmocnit se pušky je ale přece dobrý výkon. Člověk se za něj nemusí stydět. Armáda by to tenkrát označila za troufalé a odvážné. Takže jeho reakce nebyla správná.“

„Pořád neurčité.“

„Znal jméno toho odstřelovače. Grigorij Hoth. Ze psí známky. Předpokládal jsem, že si tu známku nechal jako suvenýr. Řekl ale ne, ta známka je uzamčená společně se zprávami o akci a se vším ostatním. Jako by se přeřekl. Se vším ostatním? Co tím myslel?“ Leeová neodpověděla. Sdělil jsem: „Povídali jsme si o osudu toho odstřelovače a pozorovatele.

Sansom řekl, že neměli odhlučněné zbraně. Což mi přišlo jako další přeřeknutí. Delta by nikdy nevyslala na tajný noční výlet muže bez odhlučněných zbraní. Dávají si na to obrovský pozor. To mi napovídá, že celá ta příhoda s VAL vznikla jako vedlejší produkt něčeho jiného. Myslel jsem si, že klíčová byla ta puška. Ale celá tahle záležitost připomíná ledovec. Většina je stále schovaná.“

Leeová na to nic neřekla.

Pokračoval jsem: „Potom jsme si povídali o geopolitice. Rozhodně vidí nebezpečí. Bojí se Ruska, nebo Ruské federace, nebo jak si teď říkají. Považuje je za nestabilní. Myslí si, že by mohlo dojít k velkému výbuchu, kdyby vyšla najevo ta část s údolím Korengal. Chápete? Ta část s údolím Korengal. Jako by se potřetí přeřekl. Bylo to v podstatě přiznání, že šlo ještě o něco jiného. Zpráva přímo ze spolehlivého pramene.“

Leeová neodpověděla. Jacob Mark se zeptal: „O co jiného by se mohlo ještě jednat?“

„Nevím. Ale ať už je to cokoliv, jde o citlivou informaci. Lila Hothová hledá od začátku flešku. A federální agenti se domnívají, že jedna někde existuje. Prohlásili, že jejich úkolem je najít skutečnou flešku. Skutečnou, protože se podívali na tu, co jsem koupil, a usoudili, že je to padělek. Řekli, že je příliš malá a stejně prázdná. Rozumíte? Příliš malá? To znamená, že je ve hře velký soubor. Hodně informací.“

„Susan ale u sebe žádnou neměla.“

„To je pravda. Ale všichni si myslí, že ji u sebe měla.“

„Jaké informace?“

„Nemám tušení. Až na to, že se mnou tady v New Yorku mluvil Springfield. Člen Sansomovy ochranky, v Sheratonu. V tiché chodbě. Byl hodně nervózní. Snažil se mě odradit. Použil zvláštní metaforu. Nemůžete si dovolit obrátit nesprávný kámen.“

„A co má být?“

„Co se stane, když se obrátí kámen?“

„Něco zpod něj vyleze.“

„Přesně tak. Budoucí čas. Něco zpod něj vyleze. Nejde o něco, co tam leží už dvacet pět let mrtvé. Červíci se kroutí a svíjejí. Jsou ještě i dnes živí.“

* * *

Viděl jsem, jak o tom Theresa Leeová přemýšlí. Pohlédla na telefon na nočním stolku. Zúžila oči. Předpokládal jsem, že si nacvičuje ranní telefonát Sansomovi. Podotkla: „Nepřipadá vám, že je dost neopatrný? Třikrát se přeřekl.“

Upozornil jsem: „Téměř celých sedmnáct let sloužil jako důstojník u Delty.“

„No a?“

„Když jste neopatrná, nevydržíte sedmnáct let.“

„Takže?“

„Připadá mi velice angažovaný. Má tu kampaň do posledního detailu připravenou. Jak vypadá, co říká, jak cestuje. Každý sebemenší aspekt.“

„Takže?“

„Takže si nemyslím, že je neopatrný.“

„Třikrát se přeřekl.“

„Přeřekl se doopravdy? Nejsem si jistý. Nevím, jestli se místo toho nesnažil nastražit past. Přečetl si mou složku. Byl jsem dobrý vojenský policista a téměř stejná generace jako on. Možná hledal pomoc, na starém místě, které zná.“

„Myslíte, že se vás pokoušel naverbovat?“

„Možná,“ odpověděl jsem. „Myslím, že upustil pár drobků a teď čeká, jestli se po nich vydám.“

„Proč by to dělal?“

„Protože chce, aby poklička zůstala přikrytá, a není si jistý, kdo by to dokázal.“

„On nevěří těm chlápkům z ministerstva obrany?“

„Vy byste jim věřila?“

„Není to můj svět. Vy byste jim věřil?“

„Ani co by se za nehet vešlo.“

„Věří Springfieldovi?“

„Bezmezně. Springfield je ale jenom jeden. A Sansom má obrovský problém. Takže si možná myslí, že když na palubu přibyde další muž, podaří se mu na ní také zůstat. V počtu je síla.“

„Takže nám musí pomoct.“

„Nemusí,“ upozornil jsem. „Má přísně omezenou pravomoc. Možná ale bude v pokušení. Proto chci, abyste mu zavolala.“

„Proč mu nezavoláte vy?“

„Protože tady zítra na začátku pracovní doby nebudu.“

„Jak to?“

„Sejdu se s vámi v deset v Madison Square Parku. Pár bloků jižně odsud. Buďte opatrní, až tam půjdete.“

„Kam se chystáte?“

„Ven.“

„Kam?“

„Hledat Lilu Hothovou.“

„Nepodaří se vám ji najít.“

„Patrně nepodaří. Má ale svůj tým. Třeba najdou oni mě. Jsem si jistý, že už se potulují po okolí a pátrají po mně. A mají mou fotografii.“

„Vy ze sebe chcete udělat návnadu?“

„Musím zkusit všechno.“

„Určitě vás také hledají policajti. A ministerstvo obrany a FBI. Možná lidé, o kterých jste ještě nikdy neslyšel.“

„Bude to rušná noc.“

„Dávejte na sebe pozor.“

„To dělám vždycky.“

„Kdy chcete odejít?“

„Teď.“

PADESÁTÁ KAPITOLA

NEW YORK. V jednu hodinu ráno. Nejlepší a nejhorší místo na světě, když po vás pátrají. Ulice byly pořád teplé. Provoz řídký. Na Madison uplynuly celé desetiminutové intervaly bez aut. Venku byli stále lidé. Někteří spali, u dveří domů nebo na lavičkách. Někteří chodili, buď rozhodně, nebo bezcílně. Já jsem zvolil bezcílnou trasu. Vykročil jsem po Třicáté ulici, přešel na Park a potom na Lex. Nikdy mě necvičili v umění být neviditelný. Na to si vybírali menší muže. Normálně velké lidi. Stačilo jim se na mě jednou podívat a vzdali to. Mysleli si, že chlap mé velikosti bude vždycky vidět. Poradil jsem si však. Vypracoval jsem několik technik. Některé z nich odporují intuici. Noc je lepší než den, protože místa jsou opuštěnější. Na opuštěných místech vybočuji méně, ne víc. Protože když mě někdo hledá, pátrá po obrovi. A velikost se lépe odhaduje, když se dá s něčím porovnat. Postavte mě mezi padesát civilistů a budu vyčnívat doslova o hlavu a ramena. Když jsem sám, lidé si nejsou tak jistí. Chybí jim výškové značky. U osamělého člověka se výška špatně odhaduje. Víme to ze zkušenosti s očitými svědky. Zinscenujte nehodu, zeptejte se na první dojem a stejný člověk může být popsán v rozpětí mezi sto sedmdesáti dvěma a sto osmdesáti třemi čísly. Lidé vidí, ale nedívají se. Až na lidi, kteří jsou k tomu vycvičení.

Hodně jsem dával pozor na auta. Jedinec v New Yorku se nedá najít jinak než popojížděním ulicemi. Město je na jinou metodu prostě příliš velké. Modrobílé vozy newyorského policejního oddělení se nedaly přehlédnout. Jejich světelné lišty se zřetelně rýsovaly i na dálku. Pokaždé když jsem nějaký zahlédl, jsem se zastavil u nejbližších dveří a lehl si na zem. Prostě další bezdomovec. V zimě by to nebylo přesvědčivé, protože jsem přes sebe neměl kupu starých přikrývek. Pořád ale bylo teplo. Skuteční bezdomovci byli stále jenom v tričkách.

Neoznačené policejní vozy nejde poznat tak snadno. Jejich přední a zadní siluety se podobají ostatním autům, o což také jde. Ale vnitrostátní politika a rozpočet policejních sil omezují výběr na pár přísně určených značek a modelů. A většina osobních aut je typicky zanedbaná. Jsou špinavá, pokleslá v pérování a kolébají se.

Až na neoznačená federální auta. Stejné značky, stejné modely, ale často nová, čistá, navoskovaná a naleštěná. Dají se snadno rozpoznat, ale nedají se tak lehce rozlišit od určitých firemních vozů. Společnosti pronajímající limuzíny používají z velké části stejné značky a modely. Crown vicy a jim velmi podobné mercury. A nájemní řidiči udržují svá auta čistá. Několikrát jsem si lehl ke dveřím a pak se kolem mě prohnala jen poznávací značka T&LC. Taxi a Limousine Comission. Což mě štvalo, dokud jsem si nevzpomněl, co mi Theresa Leeová řekla o protiteroristickém komandu prohánějícím se po okolí ve falešných taxících. Pak jsem byl velice opatrný.

Usoudil jsem, že parta Lily Hothové má auta z půjčovny. Hertz, Avis, Enterprise nebo jakákoliv jiná, která se právě objevila na scéně. Opět poměrně specifická skupinka značek a modelů. Většinou to byly káry domácí výroby, ale nové, čisté a dobře udržované. Zahlédl jsem spoustu aut, která tomu popisu odpovídala, a spoustu, která neodpovídala. Dával jsem si velký pozor, abych se vyhnul zástupcům zákona, a velkou práci, aby mě zahlédli muži Lily Hothové. Pomáhala mi pozdní hodina. Zjednodušovala situaci. Roztřídila populaci. Nevinní chodci už většinou leželi v posteli.

Kráčel jsem půl hodiny a nic se nestalo.

Až do půl druhé ráno.

Dokud jsem nezamířil obloukem k Dvacáté druhé ulici a Broadwayi.

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

NÁHODOU JSEM OPĚT ZAHLÉDL DÍVKU S KRYSAŘÍKEM. Šla na jih po Broadwayi a mířila k Dvacáté druhé ulici. Pejsek čural na jisté sloupy a jiných si nevšímal. Minul jsem je a pes mě poznal a zaštěkal. Otočil jsem se, abych se ujistil, že mi nehrozí žádné nebezpečí, a koutkem oka jsem zahlédl černý crown vic projíždějící přes světla na Dvacáté třetí ulici. Čistý, naleštěný a v reflektorech auta za ním se blýskaly hroty antén na kufru. Zpomalil jsem do chůze.

Broadway je v tomhle místě dvojnásobně široká. Šest pruhů, všechny vedoucí na jih, rozdělené za světly krátkým ostrůvkem pro chodce uprostřed. Nacházel jsem se na levém chodníku. Vedle sebe jsem měl činžovní dům. Za ním obchody. Po pravé straně za šesti dopravními pruhy Flatiron Building. Za ní obchody. Přímo před sebou vchod do metra.

Dívka se psem za mnou zahnula doleva a vešla do činžovního domu. Zahlédl jsem vrátného za recepčním pultem. Crown vic zastavil v druhém ze šesti pruhů. Auto za ním ho předjelo a ukázalo ve světlech dvě mužské siluety na předních sedadlech. Seděli nehnutě. Možná porovnávali fotografii, možná žádali telefonicky o pokyny, možná přivolávali posilu.

Posadil jsem se na nízkou cihlovou zídku kolem osázené plochy před činžovním domem. Vchod do metra jsem měl tři metry od sebe.

Crown vic zůstal na místě.

Daleko na jihu se chodník Broadwaye rozšiřoval. Před obchody byl z betonu. Polovinu u obrubníku zabírala dlouhá mříž vchodu do metra. Vchod tři metry přede mnou tvořilo úzké schodiště. Jižní konec stanice Dvacátá třetí ulice. Vlaky N, R a W. Nástupiště pro směr od centra.

Uzavřel jsem sám se sebou sázku, že se jedná o vchod s vysokým turniketem. Nevsadil jsem se o peníze. Vsadil jsem se o něco mnohem důležitějšího. O život, svobodu a cestu za štěstím.

Čekal jsem.

Muži v autě klidně seděli.

V půl druhé ráno jezdilo metro podle nočního jízdního řádu. Vlaky dělily dvacetiminutové intervaly. Neslyšel jsem pod sebou žádné rachocení ani hučení. Nezvedl se vír vzduchu. Odpadky u vzdálené mříže na chodníku nehybně ležely.

Crown vic otočil přední kola. Zaslechl jsem zasyčení pumpy posilovače řízení a zaskřípění pneumatik na silnici. Obrátil se zprudka přes čtyři pruhy, se smykem se vyrovnal a zastavil u obrubníku vedle mě.

Oba muži zůstali uvnitř.

Čekal jsem.

Rozhodně federální auto. Z vozového parku. Standardní specifikace LX, ne model určený k pronásledování zločinců. Černá barva, plastikové puklice. Na chodníku nepanoval ruch, ale nebyl ani opuštěný. Jednotlivci pospíchali domů a dvojice kráčely o něco pomaleji. V příčných ulicích na jihu byly kluby. Viděl jsem to, protože čas od času se odtamtud vynořil hlouček podroušených lidí a začal natahovat krky do dopravního pruhu a dívat se, jestli nejede taxík.

Muži v autě se pohnuli. Jeden se naklonil doprava a druhý doleva, jak to dělají dva lidé v autě, když zároveň sahají po klice na dveřích. Sledoval jsem mříž metra na chodníku, čtyřicet metrů jižně od sebe. Nic se nedělo. Klidný vzduch. Nepoletující odpadky. Muži vystoupili z auta. Oba na sobě měli tmavé obleky. Saka měli pomačkaná na zádech, jak dlouho seděli. Spolujezdec obešel auto a zastavil se u řidiče, těsně u kufru crown vicu. Na stejné úrovni se mnou, zhruba šest metrů přes šířku chodníku. Na náprsních kapsách už měli připnuté odznaky. Tipoval jsem je na FBI, i když jsem byl příliš daleko, abych na ně pořádně viděl. Všechny tyhle civilní odznaky mi připadají stejné. Spolujezdec zavolal: „Federální agenti.“ Jako bych to nevěděl. Neodpověděl jsem.

Zůstali na vozovce. Neudělali krok na obrubník. Patrně neuvědomělý obranný mechanismus. Jako by obrubník byl hradba. Neskýtal skutečnou ochranu, ale jakmile ho překročí, budou se muset vrhnout do bitvy. Budou muset jednat a nebyli si jistí, jak to bude probíhat. Mříž u vchodu do metra zůstávala klidná a tichá. Spolujezdec zavolal: „Jack Reacher?“

Neodpověděl jsem. Když všechno ostatní zklame, hrajte si na pitomce. Řidič nařídil: „Nehýbejte se z místa.“

Moje boty byly z gumy a daleko méně těsné a pevné, než jsem byl zvyklý. Ale i tak jsem ucítil první slabé chvění v metru. Vlak, buď směrem do centra z Dvacáté osmé ulice, nebo směrem od centra ze Čtrnácté. Šance padesát na padesát. Vlak do centra by mi moc nepomohl. Byl jsem na špatné straně Broadwaye. Potřeboval jsem vlak od centra. Pozoroval jsem vzdálenou mříž na chodníku. Odpadky nehybně ležely.

Spolujezdec zavolal: „Podržte ruce tak, abychom na ně viděli.“ Zastrčil jsem jednu ruku do kapsy. Částečně proto, abych našel lístek do metra, a částečně proto, abych zjistil, co se stane. Věděl jsem, že výcvik v Quanticu klade velký důraz na bezpečnost veřejnosti. Agenti mají pokyn, že smějí vytáhnout zbraň jen v případě krajní nezbytnosti. Někteří ji vůbec nevytáhnou, po celou dobu od dokončení školy až do důchodu, ani jedinkrát. Všude okolo byli nevinní lidé. Přímo za sebou jsem měl vestibul činžovního domu. Palebná dráha byla vysoká, široká a hezká, plná vedlejších tragédií, které jen čekaly, až k nim dojde. Kolemjdoucí, provoz, nemluvňata spící v ložnicích ve spodních patrech. Oba agenti vytáhli zbraně.

Dvěma identickými pohyby. Dvě identické zbraně. Pistole značky Glock, vytažené plynule, rychle a uvolněně z náramenních pouzder. Oba byli praváci.

Spolujezdec křikl: „Nehýbejte se.“

Daleko po mé levé straně se zachvěly odpadky. Vlak z centra jedoucí mým směrem. Rychle se před ním pohybuje hráz vzduchu, vytváří tlak a hledá, kam uniknout. Postavil jsem se a zamířil podél zábradlí k vrcholu schodiště. Ne rychle, ne pomalu. Scházel jsem po jednom schodu za druhým. Za sebou jsem slyšel agenty. Tvrdé podrážky na betonu. Měli lepší boty než já. Obrátil jsem v kapse jízdenku a vytáhl ji připravenou správným koncem. Vstup do metra byl vysoký. S mřížemi od podlahy až ke stropu jako ve vězeňské cele. Byly v nich dva turnikety, jeden nalevo a jeden napravo. Oba úzké a vysoké jako člověk. Nikdo je nehlídal. Budka se zřízencem nebyla zapotřebí. Zastrčil jsem do jednoho z turniketů svou jízdenku, její poslední volná jízda rozsvítila zelené světýlko a já jsem se protáhl dovnitř. Agenti za mnou se zastavili. Normální turniket by mohli přeskočit a vysvětlit to později. Nehlídaný vysoký turniket jim to neumožnil. A oni neměli lístky na metro. Bydleli patrně na Long Island a jezdili do práce autem. Trávili své dny za psacím stolem nebo za volantem. Zůstali bezmocně stát uvěznění za mřížemi. Nestihli vykřiknout hrozby ani domluvy. Správně jsem si to načasoval. Stlačený vzduch se už přihnal do stanice, vířil prach a převracel prázdné kelímky. Ze zatáčky se už vynořily první tři vagony. Vlak zanaříkal, zaúpěl, zastavil a já jsem do něj plynulým krokem nastoupil. Dveře se zavřely a vlak mě začal unášet pryč. Poslední, co jsem zahlédl, byli agenti na nesprávné straně turniketu se zbraněmi spuštěnými podél těla.

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

NASTOUPIL JSEM DO VLAKU R. Vlak R kopíruje Broadway na Times Square a pak jede trochu rovněji až na Padesátou sedmou ulici a Sedmou avenue, kde odbočuje zprudka doprava a staví na Padesáté deváté a Páté a pak na Šedesáté a Lex, než se vnoří pod řeku a pokračuje na východ do Queens. Do Queens se mi nechtělo. Bezesporu hezká oblast, ale nezajímavá v noci, a instinkt mi napovídal, že středisko dění leží někde jinde. Určitě na Manhattanu. Patrně v East Side a nepříliš daleko od Padesáté sedmé ulice. Lila si vybrala jako návnadu Four Seasons. Takže její skutečná základna bude téměř určitě někde poblíž. Ne přímo v sousedství, ale pohodlně na dosah.

A její skutečná základna bude obytný dům, ne byt ani další hotel. Protože s sebou má své lidi a ti musejí mít možnost nepozorovaně přicházet a odcházet.

Ve východní části Manhattanu stojí spousta obytných domů.

Projel jsem metrem pod Times Square. Nastoupil tam hlouček lidí. Když jsme dorazili o minutu později na Čtyřicátou devátou ulici, bylo ve vlaku dvacet sedm cestujících. Na Čtyřicáté deváté jich osm vystoupilo a lidé začali řídnout. Vystoupil jsem na Padesáté deváté a Páté. Neopustil jsem stanici. Jen jsem se zastavil na nástupišti a sledoval, jak vlak odjíždí beze mě. Pak jsem se posadil na lavičku a čekal. Usoudil jsem, že agenti na Dvacáté druhé použili vysílačku. Ke stanicím vlaku R vyrazili jako dlouhý přerušovaný vodopád policajti. Představil jsem si, jak sedí v autě nebo postávají na chodníku, snaží se načasovat si příjezd vlaku, napínají se a pak se zase uvolňují, když usoudí, že jsem projel pod nimi a pokračuji dál po trase. Představil jsem si, jak ještě pět minut otálejí a pak to vzdávají. Tak jsem počkal. Celých deset minut. Pak jsem vyšel ven. Vynořil jsem se na povrch a zjistil, že tam na mě nikdo nečíhá. Ocitl jsem se sám na opuštěném rohu se známým starým hotelem Plaza přímo před sebou, jasně ozářeným, a parkem za sebou, úplně temným.

Dva bloky severně a jeden a půl bloku západně od Four Seasons.

Přesně tři bloky západně od místa, kde by úplně na začátku vystoupila z vlaku 6 Susan Marková.

A právě v tu chvíli mi došlo, že Susan Marková neměla do Four Seasons vůbec namířeno. Ne oblečená celá v černém a připravená k boji. V hotelovém vestibulu, chodbě nebo apartmá by nebyl žádný boj možný. Černé oblečení neposkytne v jasně osvětleném prostředí žádnou výhodu. Takže Susan měla namířeno někam jinam. Přímo do tajného útočiště, které muselo být v temné, nenápadné příčné ulici. Pořád ale v původním čtverci osm bloků na osm, mezi Čtyřicátou druhou ulicí a Padesátou devátou, mezi Pátou avenue a Třetí. Nejpravděpodobněji v jednom z horních kvadrantů, když se vezme v úvahu ráz tamní oblasti. Buď nahoře vlevo, nebo nahoře vpravo. Možná v jednom ze dvou podčtverců čtyři bloky na čtyři.

Které obsahují co?

Zhruba dva miliony nejrůznějších věcí.

Což je čtyřikrát lepší než osm milionů nejrůznějších věcí, ale ne tak dobré, abych začal skákat radostí. Místo toho jsem zamířil na východ přes Pátou avenue a pokračoval v bezcílném procházení, sledoval auta a držel se ve stínu. Narazil jsem na daleko méně bezdomovců než dole ve Dvacátých ulicích a usoudil jsem, že lehnout si ke dveřím by byla spíš provokace. Tak jsem jen pozoroval provoz, připravený k útěku či boji, podle toho, kdo mě najde jako první.

* * *

Přešel jsem Madison Avenue a vykročil k Park. Čímž jsem se dostal přímo za Four Seasons o dva bloky dál na jihu. Ulice byla tichá. Většinou s výstavními obchody a butiky, které měly všechny zavřeno. Na Park jsem zahnul na jih a v Padesáté osmé opět na východ. Moc jsem toho neviděl. Jen nějaké domy, ale všechny vypadaly stejně. Pěti- a šestipodlažní, s fasádami z hnědého pískovce, s temnými zamřížovanými okny v přízemí a temnými okny se žaluziemi ve vyšších patrech. V některých sídlily konzuláty menších národů. V některých kanceláře charitativních organizací a malých společností. Některé byly obytné, ale rozdělené na byty. V některých bydlela jen jedna rodina, ale jak se zdálo, všechny rodiny tvrdě spaly za zamčenými dveřmi.

Přešel jsem Park a vykročil k Lex. Před sebou jsem měl Sutton Place. Tiché a velice rezidenční místo. Většinou byty, ale také domy. Původně žilo nejvíc obyvatel dál na jihovýchodě, ale optimističtí makléři posunuli hranici na sever a zejména západ, až ke Třetí avenue. Nové vnější okraje byly značně anonymní. Na úkryt ideální oblast.

Pokračoval jsem v chůzi, na západ a na východ, na sever a na jih, po Padesáté osmé, po Padesáté sedmé, po Padesáté šesté, po Lexington, po Třetí, po Druhé. Obešel jsem spoustu bloků. Nic mě neupoutalo. A nikoho jsem neupoutal ani já. Zahlédl jsem množství aut, všechna však spokojeně ujížděla z bodu A do bodu B. Žádné z nich se neplížilo charakteristicky pomalým tempem, které umožňuje prohlédnout si chodníky. Zahlédl jsem i mnoho lidí, ale většinou hodně v dálce a naprosto nevinné. Majitele psů trpící nespavostí, zdravotnický personál vracející se z nemocnic v East Side, popeláře, vrátné z činžovních domů nadechující se čerstvého vzduchu. Jedna majitelka psa se ke mně dostala tak blízko, že jsme mohli prohodit pár slov. Pes byl postarší šedivý voříšek a jeho majitelka přibližně osmdesátiletá běloška. Načesaná a plně nalíčená. Ve staromódních letních šatech, ke kterým, aby byly kompletní, by se měly nosit dlouhé bílé rukavice. Pes se zastavil a truchlivě se na mě podíval, a žena to považovala za dostatečnou příležitost k zahájení konverzace. „Dobrý večer,“ pravila.

Už se blížila třetí hodina, takže bylo prakticky vzato ráno. Nechtěl jsem však působit jako šťoural. Tak jsem jen opáčil: „Haló.“ Žena se otázala: „Víte, že tohle slovo je novodobý vynález?“ Podivil jsem se: „Jaké slovo?“

„Haló,“ vysvětlila žena. „Jako pozdrav se začalo používat až po vynálezu telefonu. Lidé měli pocit, že musejí po zvednutí sluchátka něco říct. Byla to zkomolenina starého slova halloo, které vyjadřovalo úlek nebo překvapení.

Narazil jste na něco nečekaného a řekl: Halloo! Lidi možná děsila pronikavost zvonění telefonu.“

„Ano,“ opáčil jsem. „To možná děsila.“

„Máte telefon?“

„Používám ho,“ odpověděl jsem. „Rozhodně jsem ho už slyšel zvonit.“

„Přijde vám, že ten zvuk ruší?“

„Vždycky jsem si myslel, že to je jeho účelem.“

„Dobře, na shledanou,“ rozloučila se žena. „Nesmírně ráda jsem si s vámi popovídala.“

Tohle se může stát jenom v New Yorku, pomyslel jsem si. Žena pokračovala v procházce, se starým psem po svém boku. Díval jsem se za ní, jak odchází. Zamířila na východ a pak na jih po Druhé avenue a zmizela z dohledu. Já jsem se otočil a opět jsem vykročil na západ. Šest metrů přede mnou zastavil u obrubníku zlatý chevy impala a zezadu vystoupil Leonid.

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

LEONID SE POSTAVIL NA OBRUBNÍK, auto se rozjelo a pak opět zastavilo, šest metrů za mnou. Vystoupil řidič. Dobré tahy. Zůstal jsem uvězněný na chodníku, jeden chlap přede mnou, druhý za mnou. Leonid vypadal stejně, ale jinak. Pořád vysoký, pořád hubený, pořád holohlavý s řídkým rezavým strništěm, ale tentokrát rozumně oblečený a odhodil své ospalé způsoby. Měl na sobě černé boty, kalhoty z černého úpletu a černou mikinu s kapuci. Působil aktivně, ve střehu a nebezpečně. Víc než gangster. Víc než rváč a násilník. Působil víc profesionálně. Vycvičeně a zkušeně.

Jako bývalý voják.

Ustoupil jsem ke stěně budovy vedle sebe, abych viděl na oba zároveň. Leonida jsem měl po levé straně a řidiče po pravé. Druhý muž byl podsaditý třicátník. Vypadal spíš na muže ze Středního východu než na Východoevropana. Tmavé vlasy, žádný krk. Ne velký. Jako Leonid, ale stlačený k zemi, a tím pádem širší do stran. Oblečený úplně stejně, v levných černých teplácích. Podíval jsem se na kalhoty z úpletu a v hlavě mi naskočila jediná asociace.

Ta asociace zněla: na jedno použití.

Udělal krok ke mně.

Leonid ho napodobil.

Dvě možnosti, jako vždycky: bojuj, nebo uteč. Stáli jsme na jižním chodníku Padesáté šesté ulice. Mohl jsem se rozběhnout na druhou stranu a pokusit se uniknout. Leonid a jeho kamarád byli patrně rychlejší. Zákon průměru. Většina lidských bytostí je rychlejší než já. Patrně i ta stará dáma v letních šatech. Předběhl by mě nejspíš i její šedivý voříšek.

A utéct bylo dost špatné samo o sobě. Utéct a pak se nechat okamžitě chytit by bylo naprosto nedůstojné.

Tak jsem zůstal stát, kde jsem byl.

Leonid po mé levici přistoupil o další krok.

Pořízek po mé pravici udělal to samé.

Armáda mě sice nedokázala naučit, jak zůstat neviditelným, ale naučila mě velice slušně bojovat. Jednou se na mě podívali a poslali mě okamžitě do tělocvičny. Podobal jsem se spoustě vojenských dětí. Pocházeli jsme ze zvláštních prostředí. Žili jsme po celém světě. Součástí naší kultury byly znalosti, které jsme získali od místních. Netýkaly se historie, jazyka ani politických otázek. Naučili jsme se od nich bojovat. Jejich oblíbené techniky. Bojová umění z Dálného východu, nemilosrdné rvačky z horších částí Evropy, nože, kameny a lahve z horších částí Spojených států. Ve dvanácti letech jsme to už v sobě měli zakódované v podobě smíšené bezohledné krutosti. Zejména bezohledné. Naučili jsme se, že ohledy vám ublíží rychleji než cokoliv jiného. Naše moto bylo Just do it, dávno před tím, než začala firma Nike vyrábět boty. Těm z nás, kteří se přihlásili dobrovolně do armády, se dostalo uznání, rad a dalšího školení, při kterém nás rozebrali na kusy a složili zase dohromady. Ve dvanácti jsme si mysleli, že jsme drsní. V osmnácti jsme se domnívali, že jsme neporazitelní. Což jsme nebyli. Ve věku dvaceti pěti let jsme se k tomu však hodně přiblížili.

Leonid udělal další krok.

Druhý chlap také.

Pohlédl jsem zpátky na Leonida a zahlédl na jeho ruce boxer.

Na ruce ho měl i druhý chlap.

Navlékli si je rychle a zručně. Leonid ustoupil do strany. To samé udělal druhý chlap. Zdokonalovali své úhly. Já jsem se opíral o budovu, takže jsem měl před sebou sto osmdesát stupňů volného prostoru. Každý z nich chtěl mít čtyřicet pět stupňů toho prostoru na své pravé straně a čtyřicet pět na své levé straně. Aby měli kryté všechny směry, kdybych vyrazil dopředu.

Jako hráči při čtyřhře v tenisu. Dlouhá praxe, vzájemná podpora a instinktivní porozumění. Oba byli praváci.

Když bojujete proti boxerům, první pravidlo zní: Nenechte se uhodit. Zvláště ne do hlavy. Ale i zásah do ruky nebo žeber láme kosti a ochromuje svaly. Nejlepší způsob, jak se nenechat trefit, je vytáhnout zbraň a střelit protivníky ze vzdálenosti tří metrů. Z dostatečné blízkosti, abyste neminuli, a z dostatečné dálky, aby na vás nedosáhli. Konec představení. Tu volbu jsem však neměl. Byl jsem neozbrojený. Další nejlepší možnost je udržet protivníky buď hodně daleko, nebo je přitáhnout hodně k sobě. Když zůstanou daleko, můžou kolem sebe celou noc mlátit a nic nezasáhnout. Zblízka se nemůžou rozmáchnout. Způsob, jak si je udržet daleko od těla, je využít velkého dosahu ruky, pokud ho máte, nebo použít nohy. Můj dosah je obrovský. Mám nesmírně dlouhé paže. Gorilí samec v televizi vypadal v porovnání se mnou, jako by měl místo rukou pahýly. Instruktoři v armádě o dosahu mých rukou žertovali a dávali ho do souvislosti s mým jménem, reach (= dosáhnout) jako Reacher. Stáli proti mně však dva chlapi a nebyl jsem si jistý, jestli si mohu dovolit přidat nohy. Za prvé jsem měl mizerné boty. Gumové zahradnické dřeváky. Nedržely mi na noze. Odlétly by. A kopnutí bosou nohou vede ke zlomeným kostem. Nohy jsou ještě citlivější než ruce. Kromě škol karate, kde platí pravidla. Na ulici žádná pravidla neplatí. Za druhé, jakmile zvednete jednu nohu, přijdete o rovnováhu a jste tím potenciálně zranitelnější. Jako další věc si uvědomíte, že ležíte na zemi, a pak jste mrtvý. Viděl jsem, jak se to stává. Sám jsem to způsobil. Zapřel jsem se pravou patou o stěnu za sebou. Čekal jsem.

Předpokládal jsem, že zaútočí společně. Simultánní zahájení, devadesát stupňů od sebe. Směrem v zužujícím se úhlu dopředu, více méně ve stejném krokovém rytmu. Dobrá zpráva byla, že se mě nepokusí zabít. Lila Hothová jim to určitě zakázala. Chtěla se ode mě něco dozvědět a mrtvoly toho moc neprozradí.

Špatná zpráva byla, že spousta vážných zranění nemusí být smrtelná.

Čekal jsem.

Leonid pravil: „Vůbec se vám nemusí nic stát. Jestli chcete, můžete prostě odjet s námi a promluvit si s Lilou.“ Jeho angličtina nebyla tak vybroušená jako její. Měl silný přízvuk. Znal ale všechna potřebná slova.

Zeptal jsem se: „Jet s vámi kam?“

„Víte, že vám to nemohu prozradit. Musel byste si nechat zavázat oči.“

Opáčil jsem: „Zavázaných očí se s radostí vzdám. Vám se ale také nemusí nic stát. Stačí jen, abyste pokračovali v cestě a Lile pověděli, že jste mě nikdy neviděli.“

„To by nebyla pravda.“

„Nebuďte otrokem pravdy, Leonide. Pravda občas bolí. Někdy dá člověku pořádně zabrat.“

Nevýhodou simultánního útoku je, že si oba oponenti musejí dát znamení k zahájení. Třeba jen pohled nebo přikývnutí, ale znamení nesmí nikdy chybět. Je to kraťoučké varování. Předpokládal jsem, že Leonid je vůdce. Ti obvykle mluví jako první. Oznámí útok. Velice bedlivě jsem pozoroval jeho oči.

Zeptal jsem se: „Zlobíte se kvůli tomu, co se stalo na nádraží?“

Leonid zavrtěl hlavou. „Nechal jsem se uhodit. Bylo to nutné. Přála si to Lila.“

Pozoroval jsem jeho oči.

Vyzval jsem ho: „Povězte mi o Lile.“

„Co o ní chcete vědět?“

„Chci vědět, kdo je.“

„Pojeďte s námi a zeptejte se jí.“

„Ptám se vás.“

„Je to žena, co má práci, kterou musí vykonat.“

„Jakou práci?“

„Pojeďte s námi a zeptejte se jí.“

„Ptám se vás.“

„Důležitou práci. Nezbytnou práci.“

„Čeho se týká?“

„Pojeďte s námi a zeptejte se jí.“

„Ptám se vás.“

Žádná odpověď. Žádná další konverzace. Vycítil jsem, jak se zvýšilo napětí. Pozoroval jsem Leonidův obličej. Spatřil jsem, jak se mu rozšířily oči, pak trhl hlavou dopředu a nepatrně přikývl. Oba proti mně společně vyrazili. Odstrčil jsem se od stěny za sebou, přitiskl si pěsti na hruď, vystrčil lokty jako křídla letadla a zaútočil na ně stejně tvrdě jako oni na mě. Střetli jsme se v jednotlivých bodech jako skládací trojúhelník a mé lokty je zasáhly rovnou do obličeje. Vpravo jsem ucítil, jak jsem menšímu chlapovi vyrazil zuby, a nalevo, jak jsem Leonidovi zlomil spodní čelist. Dopad se rovná hmotnost krát rychlost na druhou. Hmotnosti jsem měl spoustu, ale moje boty byly z gumy a chodidla mi v nich klouzala horkem, takže moje rychlost byla nižší, než by měla být.

Což poněkud snížilo dopad.

Oba zůstali na nohách.

Což mi přidělalo práci.

Okamžitě jsem se otočil a udeřil menšího muže se širokým rozmáchnutím vší silou do ucha. Nestylově. Bez finesy. Jen velká ošklivá rána. Ucho se mu přilepilo k hlavě, utlumilo trochu účinek, ale dostatečný zbytek energie mu pronikl chrupavkou do lebky. Krk mu poskočil do strany a uhodil se vlastním ramenem do druhého ucha. V ten okamžik jsem se už otáčel v mizerných botách k Leonidovi a vrážel mu loket do žaludku. Do stejného místa, kam jsem ho uhodil na Penn Station, ale tentokrát desetkrát silněji. Málem jsem mu vyrazil páteř ze zad. Využil jsem toho, jak jsem se od něj odrazil, a odskočil jsem na druhou stranu, zpátky k menšímu chlapovi. Skládal se k zemi, připravený na odpočítání do osmi. Zasadil jsem mu nízký pravý hák do ledviny. To ho narovnalo a otočilo zpátky ke mně. Ohnul jsem kolena, vystrčil je dopředu a trkl ho mezi oči. Povolil zbytek kostí, které jsem nerozdrtil loktem, a chlápek se zhroutil jako prázdný pytel. Leonid mě klepl boxerem do ramene. Myslel si, že mi zasadil ránu, ale ve svém zbědovaném stavu se zmohl jen na ťuknutí. Dal jsem si na čas, vypjal se, pečlivě zamířil a nabral ho zvedákem do čelisti. Měl už ji zlomenou po mém zásahu loktem. Teď se zlomila ještě o trochu víc. Pomalým červeným obloukem vyletěly kosti a maso, značně zřetelné v pouličním osvětlení. Patrně zuby a možná kus jazyka.

* * *

Byl jsem trochu otřesený. Jako vždycky. Ničil mě přebytečný adrenalin. Nadledvinky jsou pěkně pomalé potvory. Nemohou se rozhoupat a pak to přeženou. Trvalo mi deset vteřin, než jsem popadl dech. Deset dalších, než jsem se uklidnil. Pak jsem oba chlapy odvlekl přes chodník a posadil je ke stěně, u které jsem předtím stál. Jejich mikiny s kapucemi se prodloužily téměř o metr, jak jsem je za ně vlekl. Levné oblečení. Na jedno použití, pro případ, že by nasáklo mou krví. Oba jsem zapřel, aby se nesvalili a nezadusili, a pak jsem jim vykloubil pravé lokty. Oba byli praváci a nabízela se možnost, že se ještě setkáme. Nechtěl jsem, aby byli akceschopní, kdyby k tomu skutečně došlo. Ale nezpůsobil jsem jim nenapravitelnou škodu. Tři týdny v lehké sádře a lokty budou jako nové.

V kapsách měli mobilní telefony. Vzal jsem si je. Na obou byla moje fotografie. V seznamu nebyla žádná přijatá volání. Víc jsem toho nenašel. Žádné peníze. Žádné klíče. Žádné hmotné důkazy. Žádné vodítko, odkud přijeli. A nebylo pravděpodobné, že mi to budou schopni brzy sdělit. Zmlátil jsem je příliš brutálně. Ocitli se za hranicí odpočítávání. A ani až se proberou, nebude jisté, jestli si budou něco pamatovat. Možná ani svá jména. Otřes mozku mívá nepředvídatelné následky. Zdravotníci si nedělají legraci, když se pacientů po otřesu mozku ptají, jaký je den a jak se jmenuje prezident.

Ničeho jsem nelitoval. Opatrnosti není nikdy nazbyt. Chlapi, kteří předvídají výsledek boje, se ho obvykle nedočkají. Sami se stanou obětí. Takže jsem ničeho nelitoval. Na druhou stranu jsem ale ani nic nezískal. Což mě štvalo. Dokonce ani boxery mi neseděly. Vyzkoušel jsem oba a byly mi příliš malé. Odhodil jsem je do stoky na dešťovou vodu o šest metrů dál.

Jejich auto stále běželo na volnoběh u chodníku. Mělo newyorskou poznávací značku. Žádnou navigaci. Čímž pádem ani žádnou digitální paměť s adresou základny. V postranní kapse jsem našel smlouvu z půjčovny vystavenou na jméno, které jsem nikdy neslyšel, a na londýnskou adresu, která byla patrně falešná. V přihrádce na rukavice jsem objevil technickou příručku od auta, malý spirálový zápisník a propisovačku. V zápisníku nebyly žádné poznámky. Vzal jsem propisovačku, vrátil se k chlápkům u stěny a podržel levou dlaní pevně Leonidovu hlavu. Pak jsem mu vyryl do čela vzkaz, propisovačkou, pěkně hluboko do kůže, velkými písmeny, aby se dala pořádně přečíst.

Napsal jsem: Lilo, zavolej mi.

Potom jsem ukradl jejich auto a odjel.

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

VYRAZIL JSEM PO DRUHÉ AVENUE NA JIH, pak jsem odbočil na Padesátou ulici, dojel po ní až na její východní konec a odstavil auto u hydrantu půl bloku od FDR Drive. Doufal jsem, že ho kluci ze sedmnáctého okrsku najdou, pojmou podezření a provedou pár testů. Oblečení se dá zahodit. S auty je to složitější. Jestli Lilini muži odjeli po útoku kladivy impalou, zůstaly uvnitř stopy. Pouhýma očima jsem je neviděl, ale jednotky CSI nespoléhají jen na lidský zrak.

Otřel jsem volant, řadicí páku a kliky na dveřích cípem své košile. Pak jsem hodil klíčky do kanálu, vrátil se pěšky na Druhou, postavil se do stínu a začal vyhlížet taxík. Do centra města se sunul slušný proud aut a každé bylo osvětlené reflektory za sebou. Viděl jsem, kolik lidí v každém z nich sedí. Měl jsem na paměti informaci od Theresy Leeové: falešné taxíky kroužící po Desáté z centra, zpátky po Druhé, jeden muž vepředu, dva vzadu. Počkal jsem na taxík, který byl kromě řidiče očividně prázdný, přistoupil jsem k obrubníku a mávl na něj. Řidič byl indický sikh v turbanu, s plnovousem a chabou angličtinou. Ne policajt. Odvezl mě na jih na Union Square. Vystoupil jsem tam, posadil se ve tmě na lavičku a pozoroval krysy. Union Square je nejlepší místo, kde se dají zahlédnout. Za dne hnojí správa parků květinové záhony krevní a kostní moučkou. V noci vylézají krysy a hodují na ní.

Ve čtyři hodiny jsem usnul.

V pět hodin se mi rozvibroval v kapse jeden z ukořistěných telefonů.

* * *

Probudil jsem se, pohlédl jsem do stran a dozadu a pak jsem po vteřině vylovil telefon z kalhot. Nezvonil. Jen tiše bzučel. Měl vypnutý zvuk. Malé jednobarevné okýnko vepředu hlásalo: Tajné číslo. Otevřel jsem ho a velká barevná obrazovka uvnitř mi sdělila to samé. Přiložil jsem si telefon k uchu a ohlásil se: „Haló.“ Nové slovo, nedávno vynalezené. Ozvala se Lila Hothová. Její hlas, její přízvuk, její dikce. Pravila: „Takže vy jste se rozhodl vyhlásit válku. Očividně neuznáváte žádná pravidla vedení boje.“

Zeptal jsem se: „Kdo přesně jste?“

„To zjistíte.“

„Potřebuju to vědět.“

„Jsem vaše nejhorší noční můra. Už celé dvě hodiny. A pořád máte něco, co mi patří.“

„Tak si pro to přijeďte. Nebo ještě lépe, pošlete někoho ze svých mužů. S radostí si dám ještě jeden lehký trénink.“

„Jenom jste měl dneska v noci štěstí.“

Opáčil jsem: „Vždycky mám štěstí.“

Lila se zeptala: „Kde jste?“

„Přímo před vaším domem.“

Nastala odmlka. „Ne, to není pravda.“

„Správně,“ řekl jsem. „Právě jste ale potvrdila, že bydlíte v domě. A že právě teď stojíte u okna. Děkuju za informaci.“

„Kde jste opravdu?“

„Na Federal Plaza,“ řekl jsem. „U FBI.“

„Nevěřím vám.“

„To je váš problém.“

„Povězte mi, kde jste.“

„Kousek od vás,“ pravil jsem. „Na rohu Třetí avenue a Padesáté šesté ulice.“

Lila začala odpovídat a pak se okamžitě zarazila. Nedostala se dál než ke slabice to. Jen ke dvěma písmenům. K začátku věty, která měla být netrpělivá, hádavá a poněkud samolibá. Něco jako: To není kousek ode mě.

Nebyla nikde poblíž Třetí a Padesáté šesté.

„Poslední šance,“ oznámila. „Chci zpátky svůj majetek.“ Pak nasadila mírnější tón. „Můžeme se dohodnout, jestli chcete. Prostě to nechte na nějakém bezpečném místě a řekněte mi kde. Nechám to vyzvednout. Nemusíme se setkat. Dokonce bych vám klidně zaplatila.“

„Netoužím po práci.“

„Toužíte po tom, abyste zůstal naživu?“

„Nebojím se vás, Lilo.“

„To tvrdil Peter Molina také.“

„Kde je?“

„Přímo tady u nás.“

„Živý?“

„Přijďte se přesvědčit.“

„Nechal zprávu u svého trenéra.“

„Nebo jsem jenom možná pustila pásku, kterou nahrál, než zemřel. Možná mi prozradil, že jeho trenér nikdy nezvedá telefon během oběda. Možná mi prozradil spoustu věcí. Možná jsem ho k tomu přinutila.“ Znovu jsem se zeptal: „Kdo jste, Lilo?“

„To vám nemohu povědět,“ dostalo se mi odpovědi. „Mohla bych vás ale nechat vyzvednout.“

O třicet metrů dál jsem zahlédl, jak po Čtrnácté ulici projíždí policejní auto. Hodně pomalu. Za okýnkem se pohybovala růžová tvář, jak se řidič díval doprava a doleva. Zeptal jsem se: „Jak dlouho Petera Molinu znáte?“

„Od té doby, co jsem ho sbalila v baru.“

„Je ještě naživu?“

„Přijďte se přesvědčit.“

Pravil jsem: „Žijete na dluh, Lilo. Zabila jste v New Yorku čtyři Američany. Něco takového se neodpouští.“

„Nikoho jsem nezabila.“

„Udělali to vaši lidi.“

„Lidi, kteří už opustili zemi. Jsme nenapadnutelní.“

„My?“

„Kladete příliš mnoho otázek.“

„Pokud vaši lidé jednali na základě vašich rozkazů, nejste nenapadnutelní. Tomuhle se říká konspirace.“

„Jste národ zákonů a soudních řízení. Chybí důkaz.“

„Auto?“

„Už neexistuje.“

„Já vás za nenapadnutelnou nikdy považovat nebudu. Najdu si vás.“

„To doufám.“

O třicet metrů dál zpomalilo policejní auto do kroku.

Navrhl jsem: „Vylezte, Lilo, z úkrytu a sejděte se se mnou. Nebo se vraťte domů. Buď jedno, nebo druhé. Tady jste v každém případě prohrála.“

Lila opáčila: „My nikdy neprohráváme.“

„Kdo je my?“

Lila neodpověděla. Telefon zmlkl. Nic se v něm neozývalo, jen hluché ticho prázdné linky.

O třicet metrů dál zastavilo policejní auto.

Zavřel jsem telefon a vrátil ho do kapsy.

Z auta vystoupili dva policajti a vykročili k náměstí.

Já jsem setrval na svém místě. Působilo by podezřele, kdybych vstal a dal se do běhu. Lepší je zůstat klidně sedět. Nebyl jsem v parku sám. Bylo tam se mnou zhruba čtyřicet lidí. Někteří patřili ke stálým obyvatelům. Někteří se do něj jen zatoulali. New York je velké město. Má pět volebních okresů. Cesty domů jsou dlouhé. Často je snazší udělat si přestávku a netrmácet se zbytečně daleko.

Policajti posvítili baterkou do obličeje spícímu muži.

Pak se přesunuli. Posvítili na dalšího.

A na dalšího.

Ne moc dobré.

Vůbec ne dobré.

Nebyl jsem však jediný, kdo k tomuto závěru došel. Všude okolo se začaly zvedat postavy a mizet různými směry. Možná hledaní zlodějíčkové, dealeři se zbožím v zadní kapse, nevrlí samotáři netoužící po kontaktu, nepraktičtí pomatenci mající hrůzu ze systému.

Dva policajti, plocha o rozloze jednoho akru, stále třicet lidí na lavičkách, deset čerstvě v pohybu.

Pozoroval jsem dění.

Policajti se blížili. Paprsky z jejich baterek poskakovaly v brzkém ranním oparu. Vrhaly dlouhé stíny. Policajti zkontrolovali čtvrtého chlapa a pak pátého. Potom šestého. Zvedly se další postavy. Některé se úplně vytratily, jiné se přesunovaly z lavičky na lavičku. Náměstí bylo plné obrysů, netečných i bdělých. Všechno se pomalu pohybovalo. V unaveném, lenivém tanci.

Pozoroval jsem dění.

V řeči těla policajtů se objevila nová nerozhodnost. Připomínali lvy na lovu. Přistupovali k lidem na lavičkách. Otáčeli se a svítili baterkami na pohybující se postavy. Pokračovali v chůzi, skláněli se, otáčeli. Nesystematicky. Jen namátkově. Blížili se. Dostali se na deset metrů ode mě.

Pak to vzdali.

Naposledy opsali kruh baterkami a pak zamířili zpátky ke svému autu. Sledoval jsem, jak odjíždějí. Zůstal jsem na své lavičce, zhluboka vydechl a začal uvažovat o čipech GPS v ukořistěných mobilních telefonech v mých kapsách. Částečně jsem si myslel, že Lila Hothová nemůže mít přístup k pozorovacím satelitům. V hlavě mi ale také znělo její prohlášení: My nikdy neprohráváme. My je velké slovo. Jen dvě písmena, ale s obrovským potenciálem. Gauneři z východního bloku se možná nezmocnili jen licencí na naftu a plyn. Možná převzali i jiné druhy infrastruktury. Stará sovětská výzvědná mašinérie se musela někam podít. Přemýšlel jsem o laptopech, připojeních na internet a nejrůznějších technologiích, kterým plně nerozumím.

Nechal jsem mobily v kapse, ale zvedl jsem se z lavičky a vykročil k metru.

Což byla obrovská chyba.

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

STANICE METRA NA UNION SQUARE je hlavní uzel. Má vstupní halu velkou jako podzemní nákupní středisko. Spousta vchodů, spousta východů, spousta tras, spousta kolejí. Schody, budky, dlouhé řady turniketů. A dlouhé řady strojů na dobití nebo zakoupení nové jízdenky. Já jsem použil peníze a koupil si novou. Nacpal jsem do škvíry dvě dvacetidolarovky a za odměnu jsem dostal dvacet jízd plus tři zdarma jako bonus. Sebral jsem jízdenku, otočil se a odešel. Bylo šest hodin ráno. Stanice se plnila lidmi. Začínal pracovní den. Minul jsem novinový stánek. Nabízel tisíc různých časopisů. A stlačené balíky čerstvých novin připravených k prodeji. Jednalo se o dva plátky polovičního formátu. Oba měly palcové titulky. Velká písmena, spousta tiskařské černě, tři slova. Jeden hlásal: POLICIE HLEDÁ TRIO. Druhý: POLICIE HONÍ TRIO. V podstatě jedno a to samé. Při bližší úvaze se mi víc líbilo hledá než honí. Přišlo mi to víc pasivní a méně zanícené. Téměř laskavé. Myslím, že každý by chtěl být spíš nalezen než uloven. Otočil jsem se.

A spatřil dva policisty, kteří mě bedlivě pozorovali. Dvě chyby najednou. Nejdřív jejich a potom moje. Jejich byla obvyklá. Federální agenti na Dvacáté druhé a Broadwayi rozhlásili, že jsem unikl metrem. Policejní síly tudíž automaticky předpokládaly, že opět uniknu stejným způsobem. Protože policejní síly pokaždé bojují poslední bitvu ještě jednou.

Já jsem udělal chybu tím, že jsem vlezl do jejich hloupé pasti.

Protože ve stanici byli budky a dozorci. Kde jsou dozorci, chybí vysoké turnikety. Jsou tam jen obyčejné tyče ve výšce stehen. Nechal jsem přečíst svou novou jízdenku a prošel dovnitř. Hala změnila tvar do dlouhé široké chodby. Šipky ukazovaly doleva a doprava a nahoru a dolů k různým trasám a směrům. Prošel jsem kolem muže hrajícího na housle. Postavil se na místo, kde mu pomáhala akustika. Byl zatraceně dobrý. Jeho nástroj měl pevný plnokrevný tón. Hrál starou smutnou melodii, kterou jsem znal z filmu o válce ve Vietnamu. Pro cestující takhle brzy po ránu patrně ne nejlepší volba. U nohou měl otevřené pouzdro na housle a v něm dost málo příspěvků. Ležérně jsem se otočil, jako bych se za ním díval, a zjistil jsem, že policajti překračují turniket za mnou.

Zahnul jsem namátkou za roh a došel úzkým průchodem na nástupiště ve směru od centra. Bylo plné lidí. A součástí symetrické dvojice. Před sebou jsem měl okraj nástupiště, potom koleje, řadu železných pilířů podpírajících ulici nahoře a pak koleje a nástupiště ve směru do centra. Dva páry ode všeho, včetně dvou skupin cestujících. Unavení lidé, kteří se na sebe otupěle dívali a chtěli dojet opačným směrem.

Napájecí koleje se táhly z obou stran podél prostředních pilířů. Byly zakryté, jako všechny napájecí koleje ve stanici. Zakrývaly je tříboké hranaté díly otevřené na straně k vlaku.

Za mnou se daleko nalevo probojovávali davem na nástupišti policisté. Podíval jsem se na druhou stranu. Doprava. Davem se proplétali další dva policisté. Širocí a v uniformách vyboulených potřebnými pomůckami. Jemně cestující rozhrnovali, dlaněmi za ramena, krátkými rytmickými pohyby, hřbety rukou u sebe, jako by plavali.

Přemístil jsem se doprostředka nástupiště. Přešel k jeho okraji, až na žlutou varovnou čáru. Tak dlouho jsem se po ní sunul do strany, až jsem měl za sebou sloup. Podíval jsem se doleva. Podíval jsem doprava. Nepřijížděl žádný vlak.

Policajti postupovali. Za nimi se objevili další čtyři. Dva po mém levém boku a dva po mém pravém boku. Pomalu a jistě si razili cestu davem.

Naklonil jsem se dopředu.

Žádná světla v tunelu.

Dav za mnou se pohnul a nakupil ke mně, jak ho postrčili nově příchozí, rozvlnili neúprosně postupující policisté a zneklidnila podvědomá jistota, že brzy musí přijet vlak.

Opět jsem se rozhlédl, přes ramena, doprava a doleva.

Policajti na mém nástupišti.

Celkem osm.

Žádní policajti na opačném nástupišti.

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

LIDÉ MAJÍ Z NAPÁJECÍCH KOLEJNIC STRACH. Což je zbytečné, pokud se jich nedotknou. Stovky voltů, ale nevyskočí na vás. Pokud se chcete dostat do maléru, musíte si ho vykoledovat. Dají se snadno překročit, dokonce i v mizerných botách. Předpokládal jsem, že i když mě moje gumové dřeváky omezí v přesnosti, dodají mi výhodu jako izolace. Přesto jsem si každý pohyb přesně naplánoval, jako jevištní choreografii. Skočit dolů, přistát oběma nohama uprostřed kolejí směrem z centra, pravou nohu na druhou kolejnici, levou nohu za třetí kolejnici, protáhnout se mezerou mezi dvěma pilíři, pravou nohu přes další třetí kolejnici, levou nohu na kolejnici do centra, opatrné droboučké kroky, pak vydechnout úlevou, vylézt na nástupiště ve směru do centra a pryč. Docela snadné.

Natolik snadné, že to po mně mohli zopakovat i policajti. Už to patrně dělali. Na rozdíl ode mě.

Čekal jsem. Podíval jsem se za sebe, doprava a doleva. Policajti se dostali hodně blízko. Tak blízko, že zpomalili a začali se formovat a činit rozhodnutí, jak provést zadaný úkol. Nevěděl jsem, jaký postup zvolí. Určitě ale budou opatrní. Nechtějí vyvolat masovou paniku. Nástupiště bylo narvané a jakákoliv nenadálá akce by mohla srazit cestující přes okraj, což by vedlo k soudním žalobám.

Podíval jsem se doleva. Podíval jsem se doprava. Neblížily se žádné vlaky. Napadlo mě, jestli je policajti nenechali zastavit. Pravděpodobně existoval velice dobře nacvičený postup. Udělal jsem půlkrok dopředu. Mezi sloup a má záda vklouzli další cestující. Začali se na mě tlačit. Zapřel jsem se proti nim. Varovný žlutý pruh na okraji nástupiště měl kulovité výstupky. Nehrozilo na něm nebezpečí uklouznutí.

Policisté vytvořili široký půlkruh. Necelých dva a půl metru ode mě. Postupovali dovnitř, odstrkávali ostatní ven, zkracovali obvod, pomalu a opatrně. Lidé na protějším nástupišti je pozorovali. Šťouchali do sebe, ukazovali na mě a stoupali si na špičky.

Čekal jsem.

Zaslechl jsem vlak. Po své levé straně. Pohybující se záře v tunelu. Rychle se blížila. Náš vlak. Směrem z centra. Dav za mnou se zachvěl. Zaslechl jsem šumění vzduchu a skřípění železných ráfků. V zatáčce se vynořila osvětlená kabina. Odhadoval jsem, že se pohybuje rychlostí padesát kilometrů v hodině. Zhruba třináct metrů za vteřinu. Potřeboval jsem dvě vteřiny. Usoudil jsem, že to bude stačit. Takže budu muset skočit, až bude vlak dvacet šest metrů daleko. Policajti mě nebudou následovat. Čas potřebný na reakci je připraví o časovou rezervu. Kromě toho stáli dva a půl metru od okraje. A měli jiné priority než já. Manželky, děti, ambice a penze. Měli domy, zahrady a trávníky na sekání a cibulky na zasázení.

Udělal jsem další krůček dopředu.

Přední světla svítila přímo na mě. Do mého obličeje. Kývala se a poskakovala. Ztěžovala odhad vzdálenosti.

Potom: Na pravé straně jsem zaslechl vlak.

Vlak do centra, blížící se rychle z opačného směru. Symetricky, ale ne úplně synchronizované. Jako když se zatahují dva závěsy a levý je trochu napřed před pravým.

Ale o kolik?

Potřeboval jsem třívteřinové zpoždění, abych měl pětivteřinovou mezeru, protože vylézt na opačné nástupiště mi bude trvat o dost déle než skok z mé strany.

Na celou vteřinu jsem se zarazil, odhadoval, zvažoval, odměřoval a snažil se dospět k závěru.

Pět set tun a pět set tun.

Přibližovaly se společnou rychlostí sto kilometrů v hodině.

Policajti zúžili polokruh.

Okamžik rozhodnutí.

Rozhodl jsem se.

Skočil jsem dolů. Vlak z centra jsem měl třicet metrů od sebe. Dopadl jsem na obě nohy mezi koleje, narovnal se a zopakoval kroky, které jsem si naplánoval. Jako tanečník podle nákresu. Pravá noha, levá noha vysoko přes napájecí kolejnici, ruce na pilíře. Na okamžik jsem se zastavil a podíval se doprava. Vlak do centra byl velice blízko. Za zády mi projel vlak z centra. S pronikavým skřípěním brzd. Do košile se mi opřel prudký poryv větru. Koutkem oka jsem zachytil stroboskopické kmitání osvětlených oken.

Pohlédl jsem doprava. Vlak do centra vypadal obrovský.

Okamžik rozhodnutí.

Rozhodl jsem se.

Pravá noha vysoko přes napájecí kolejnici, levá do kolejiště. Vlak do centra byl už téměř u mě. Jen pár metrů daleko. Kolébal se a poskakoval. S pevně zakousnutými brzdami. Viděl jsem řidiče. Měl doširoka rozevřená ústa. Cítil jsem vzduch valící se před jeho kabinou.

Vykašlal jsem se na choreografii. Jenom jsem se vrhl k nástupišti. Měl jsem to k němu jen metr a půl, ale připadalo mi nesmírně vzdálené. Jako pláně na obzoru. Ale dostal jsem se k němu. Podíval jsem se doprava a viděl každý šroub a nýt na prvním vagonu vlaku. Už do mě skoro najížděl. Zapřel jsem se dlaněmi o okraj nástupiště a vytáhl se. Bál jsem se, že mě tlak davu zase srazí dolů. Natáhly se po mně však ruce a pomohly mi nahoru. Vlak se prohnal za mými rameny a otočil mě vír vzduchu. Mihla se kolem mě okýnka. Lhostejní pasažéři četli knihy a noviny nebo stáli a pohupovali se. Ruce mě vtáhly do davu. Lidé kolem mě křičeli. Viděl jsem otevřená ústa, ale nic jsem neslyšel. Všechno přehlušilo vyštěknutí brzd. Sklonil jsem hlavu a začal se prodírat davem. Lidé se přede mnou rozestupovali a nechávali mě projít. Někteří mě při tom plácali do zad. Následoval mě nekoordinovaný jásot.

Něco takového se může stát jenom v New Yorku.

Protáhl jsem se turniketem u východu a vyšel na ulici.

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

MADISON SQUARE PARK se nacházel sedm bloků severně. Musel jsem zabít čtyři hodiny. Většinu času jsem strávil nakupováním a jídlem na Park Avenue South. Ne proto, že bych měl co nakupovat. Ne proto, že bych měl obzvlášť hlad. Ale proto, že je lepší nabídnout pronásledovatelům něco, co neočekávají. Pronásledovaní mají utíkat, daleko a rychle. Nepředpokládá se od nich, že se budou poflakovat v těsném sousedství, po obchodech a kavárnách.

Bylo těsně po šesté ráno. Lahůdkářství, supermarkety, bistra a restaurace měly už otevřeno. Začal jsem ve Food Emporium se vchodem na Čtrnácté dici a východem na Patnáctou. Pobyl jsem tam čtyřicet pět minut. Vzal jsem si košík, procházel se uličkami a předstíral, že si vybírám zboží. Méně podezřelé, než kdybych se jen potuloval. Méně podezřelé, než kdybych procházel uličkami bez košíku. Nepotřeboval jsem znepokojeného vedoucího, který se chopí telefonu. Představil jsem si, že bydlím v bytě kdesi opodál. Zásobil jsem svou pomyslnou kuchyni potravinami na nejméně dva dny. Samozřejmě káva. Instantní těsto na palačinky, vajíčka, slanina, bochník chleba, máslo, marmeláda, kus salámu, čtvrt kila sýra. Když jsem se začal nudit a košík ztěžkl, odložil jsem ho v opuštěné uličce a vyklouzl zadem z obchodu.

Další zastávka bylo bistro o čtyři bloky severněji. Došel jsem k němu po pravém chodníku zády k autům. Dal jsem si tam palačinky a slaninu, které koupil a uvařil někdo jiný. Více můj styl. Strávil jsem tam dalších čtyřicet minut. Pak jsem se přesunul o půl bloku dál do francouzské brasserie. Dal jsem si ještě jednou kávu a croissant. Na křesílku naproti mně zanechal někdo New York Times. Přečetl jsem si je od začátku do konce. Ani zmínka o honbě za uprchlíky ve městě. Ani zmínka o Sansomově kandidatuře do Senátu na národních stránkách.

Poslední dvě hodiny jsem rozdělil do čtyř různých tahů. Přesunul jsem se ze supermarketu na rohu Park a Dvacáté druhé do drogerie Duane Reade naproti a potom do lékárny CVS na Park a Dvacáté třetí. Podle toho, co jsem viděl, utrácí národ víc za péči o vlasy než za jídlo. Pak jsem přestal v devět třicet pět nakupovat, vyšel jsem do jasného nového rána, opsal oblouk a podíval se na své místo určení opatrně z ústí Dvacáté čtvrté ulice, což byla anonymní zastíněná ulička mezi dvěma obrovskými budovami. Nezahlédl jsem nic, co by mě znepokojilo. Žádná záhadná auta, žádné zaparkované dodávky, žádné ležérně oblečené dvojice či trojice s drátky v uších.

Tak jsem přesně v deset hodin vstoupil do Madison Square Parku.

* * *

Theresu Leeovou a Jacoba Marka jsem našel na lavičce u výběhu pro psy. Vypadali odpočatě, ale nervózně a znepokojeně, každý svým způsobem. Oba k tomu měli své důvody. Byli dva z přibližně stovky lidí vyhřívajících se pokojně na slunci. Park tvořil obdélník sestávající ze stromů, trávníků a chodníčků. Byla to malá oáza, jeden blok široká a tři bloky dlouhá, oplocená, obklopená čtyřmi rušnými chodníky. Parky jsou nejlepší místa pro tajné schůzky. Většinu pronásledovatelů přitahují pohybující se cíle. Většina věří, že kořist zůstává v pohybu. Tři ze stovky lidí posedávajících klidně uprostřed městského hemžení připoutají menší pozornost než tři stovky uštvaných chodců ženoucích se po ulici.

Ne nulové, ale přijatelné riziko.

Naposledy jsem se kolem sebe rozhlédl a přisedl vedle Leeové. Podala mi noviny. Jeden z plátků, které jsem už viděl. S titulkem hlásajícím HON. Sdělila: „Tvrdí, že jsme vystřelili na tři federální agenty.“

„Vystřelili jsme na čtyři,“ opravil jsem ji. „Nezapomeňte na ošetřovatele.“

„Napsali to ale tak, jako bychom použili skutečné zbraně. Jako bychom je zastřelili.“

„Potřebují prodat noviny.“

„Vězíme v maléru.“

„To už jsme stejně věděli. Nepotřebujeme, aby nám to oznamovali novináři.“

Leeová sdělila: „Zase se mi ozval Docherty. Posílal mi celou noc textovky, když jsem měla vypnutý telefon.“

Zvedla se z lavičky a vytáhla ze zadní kapsy svazek papírů. Tři listy žlutého hotelového papíru, přeložené na čtyřikrát.

Zeptal jsem se: „Vy jste si napsala poznámky?“

Leeová odpověděla: „Byly to hodně dlouhé zprávy. Nechtěla jsem telefon znovu zapínat, kdybych si potřebovala něco ověřit.“

„Takže co víme?“

„Sedmnáctý okrsek překontroloval dopravní výstupy. Po závažném zločinu je to běžný postup. Tři hodiny po předpokládaném času smrti opustili zemi čtyři muži. Z JFK. Sedmnáctý okrsek je považuje ze potenciální pachatele. Je to věrohodný scénář.“

Přikývl jsem.

„Sedmnáctý okrsek má pravdu,“ potvrdil jsem. „Pověděla mi to Lila Hothová.“

„Vy jste se s ní setkal?“

„Zavolala mi.“

„Kam?“

„Vzal jsem Leonidovi další telefon. Našel mě se svým kamarádem. Nedopadlo to úplně, jak jsem si představoval, ale došlo alespoň ke krátkému kontaktu.“

„Ona to přiznala?“

„Více méně.“

„Tak kde je teď?“

„Nevím přesně. Předpokládám, že někde východně od Páté a jižně od Padesáté deváté.“

„Proč?“

„Použila jako zástěrku Four Seasons. Proč jezdit zbytečně daleko?“

Leeová sdělila: „V Queens našli spálené auto z půjčovny. Sedmnáctý okrsek se domnívá, že jím ti čtyři muži odjeli z Manhattanu. Pak ho opustili a dojeli nadzemní dráhou na letiště.“

Opět jsem přikývl. „Lila říkala, že auto, co použili, už neexistuje.“

„Jedna věc je zajímavá,“ upozornila Leeová. „Ti čtyři muži se nevrátili do Londýna, Ruska ani na Ukrajinu. Odletěli do Tádžikistánu.“

„Kde to je?“

„Vy to nevíte?“

„V těchhle zemích mám zmatek.“

„Tádžikistán leží hned vedle Afghánistánu. Mají společnou hranici. Také s Pákistánem.“

„Do Pákistánu se dá letět přímo.“

„Správně. Proto jsou buď z Tádžikistánu, nebo dokonce z Afghánistánu. Tádžikistán je země, odkud se dá do Afghánistánu nepozorovaně proniknout. Přejedete přes hranici v dodávce. Silnice jsou ve špatném stavu, ale do Kábulu to není moc daleko.“

„Dobře.“

„A ještě jedna věc. Homeland Security má protokol. Něco jako počítačový algoritmus. Dokážou vystopovat skupinky lidí podle podobných cestovních tras a propojených rezervací. Vyšlo najevo, že tihle čtyři muži přicestovali před třemi měsíci z Tádžikistánu, společně ještě s dalšími, včetně dvou žen s turkmenskými pasy. Jedné bylo šedesát a druhé dvacet šest. Prošly společně imigrační kontrolou a tvrdily, že jsou matka s dcerou. A Homeland Security je ochotná odpřisáhnout, že ty pasy byly pravé.“

„Dobře.“

„Takže Hothovy nejsou Ukrajinky. Všechno, co nám pověděly, byla lež.“

* * *

V tichosti jsme to všichni dvacet dlouhých vteřin zpracovávali. Probral jsem všechno, co nám Lila řekla, a položku po položce jsem to vymazal. Jako kdybych vytahoval ze zásuvky složky, listoval jimi a odhazoval je do koše.

Pravil jsem: „Ve Four Seasons jsme viděli jejich pasy. Přišly mi ukrajinské.“

Leeová opáčila: „Byly falešné. Jinak by je ukázaly při imigrační kontrole.“

Upozornil jsem: „Lila má modré oči.“

Leeová zabručela: „Toho jsem si také všimla.“

„Kde přesně leží Turkmenistán?“

„Také vedle Afghánistánu. Má s ním dlouhou hranici. Afghánistán hraničí s Iránem, Turkmenistánem, Uzbekistánem, Tádžikistánem a Pákistánem, po směru hodinových ručiček od Perského zálivu.“

„Když to byl Sovětský svaz, bylo to jednodušší.“

„Pokud jste tam nežil.“

„Jsou si Turkmenistán a Afghánistán etnicky podobné?“

„Patrně. Všechny tyhle hranice jsou naprosto svévolné. Jedná se o historické náhody. Záleží jedině na rozdělení mezi kmeny. Čáry na mapě s tím nemají nic společného.“

„Jste odbornice?“

„Newyorské policejní oddělení ví o téhle oblasti víc než CIA. Musí. Máme tam své lidi. Máme lepší informace než kdokoliv jiný.“

„Mohla by osoba z Afghánistánu dostat turkmenský pas?“

„Přestěhováním?“

„Požádáním o pomoc.“

„Kdyby požádala někoho, kdo sympatizuje s daným etnikem?“

Přikývl jsem. „Možná načerno.“

„Proč se ptáte?“

„Někteří Afghánci mají jasně modré oči. Zejména ženy. Nějaká podivná genetická linie v populaci.“

„Vy si myslíte, že Hothovy jsou z Afghánistánu?“

„Vědí toho zatraceně hodně o konfliktu se Sovětským svazem. Trošku si to poupravily, ale většina podrobností souhlasí.“

„Možná hodně čtou.“

„Ne, vylíčily správně pocity. A atmosféru. Jako prastaré šedokabátnice. Takové podrobnosti byly známé jen úzkému okruhu lidí. Byly to důvěrné informace. Rudá armáda vytrubovala do světa, jak je skvěla vybavená. Ze zcela jasného důvodu. Naše propaganda o ní tvrdila to samé, ze stejně jasného důvodu. Nebyla to však pravda. Rudá armáda se rozpadala. Spousta z toho, co nám Hothovy řekly, mi připadá jako informace z první ruky.“

„Takže?“

„Světlana Hothová možná skutečně bojovala. Ale na druhé straně.“

Leeová se na okamžik zarazila. „Vy si myslíte, že Hothovy jsou afghánské domorodky?“

„Jestli tam Světlana bojovala, ale ne pro Sověty, musí to tak být.“

Leeová se opět zarazila: „Což by znamenalo, že Světlana ten příběh vyprávěla z druhé strany. Všechno obrátila. Včetně těch zvěrstev.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Netrpěla jimi. Páchala je.“

* * *

Opět jsme se všichni odmlčeli, na dalších dvacet vteřin. Sledoval jsem očima park. Dívej se, nesleduj, vnímej ušima, nenaslouchej. Čím budeš aktivnější, o to déle budeš žít. Nic jsem však neobjevil. Nedělo se nic neobvyklého. Lidé přicházeli a odcházeli, pouštěli psy do výběhu, před stánkem s ham - burgery se tvořila fronta. Bylo ještě brzy, ale v každou denní i noční hodinu se najde člověk, pro kterého je to právě doba oběda. Záleží na tom, kdy začíná den. Leeová pročítala poznámky. Jacob Mark upíral pohled do země, ale oči měl zaostřené na cosi mnohem hlouběji pod povrchem. Nakonec se naklonil dopředu, otočil hlavu a podíval se na mě. Už je to tady, pomyslel jsem si. Velká otázka. Překážka na silnici.

Zeptal se: „Když vám Lila volala, zmínila se o Peterovi?“

Přikývl jsem: „Sbalila ho v baru.“

„Proč jí to trvalo čtyři hodiny?“

„Řemeslná dovednost. Byl to úhybný manévr a dobře se při něm bavila. Mohla si to dovolit.“

„Kde je Peter teď?“

„Prý tady ve městě.“

„Je v pořádku?“

„To mi neprozradila.“

„Myslíte, že je v pořádku?“

Neodpověděl jsem.

Jake mě požádal: „Mluvte se mnou, Reachere.“

„Ne.“

„Ne, protože se mnou nechcete mluvit?“

„Ne, nemyslím, že je v pořádku.“

„Možná ale je.“

„Můžu se mýlit.“

„Co vám pověděla?“

„Řekl jsem, že se jí nebojím, a ona opáčila, že to tvrdil Peter Molina také. Zeptal jsem se, jestli je v pořádku, a ona mi navrhla, že mohu přijet a přesvědčit se sám.“

„Takže je možná v pořádku.“

„Je to možné. Ale myslím, že byste se na to měl dívat realisticky.“

„Na co? Proč by chtěly dvě afghánské domorodky ublížit Peterovi?“

„Aby přitlačily na Susan.“

„Kvůli čemu? Pentagon teď Afghánistánu pomáhá.“

Vysvětlil jsem: „Jestli Světlana bojovala na afghánské straně, patřila k mudžahedínům. A když Rusové odtáhli domů, nevrátili se mudžahedíni ke svým stádům koz. Postoupili dopředu. Z některých se stal Tálibán a zbytek se přidal k al-Káidě.“

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

JACOB MARK PROHLÁSIL: „Musím kvůli Peterovi na policii.“ Už se zvedl napůl z lavičky, když jsem se naklonil přes Theresu Leeovou a položil mu ruku na paži. „Uvažujte,“ vyzval jsem ho.

„O čem bych měl uvažovat? Můj synovec se stal obětí únosu. Drží ho jako rukojmí. Ta ženská to přiznala.“

„Uvažujte o tom, co by policie udělala. Okamžitě by zavolala federální policii. Federálové by vás zase zavřeli a dali Petera k ledu, protože loví daleko větší rybu.“

„Musím to zkusit.“

„Peter je mrtvý, Jakeu. Je mi to moc líto, ale musíte se s tím smířit.“

„Pořád je tady naděje.“

„V tom případě nejrychlejší způsob, jak ho najít, je najít Lilu. A to dokážeme lépe než ti federálové.“

„Myslíte?“

„Podívejte se na jejich rekordní listinu. Jednou už Lilu propásli a nás nechali uniknout z vězení. Neposlal bych je ani pro knížku do knihovny.“

„Jak bychom ji mohli sami najít?“ Pohlédl jsem na Theresu Leeovou. „Mluvila jste se Sansomem?“

Leeová pokrčila rameny, jako by měla jednu dobrou a jednu špatnou zprávu. Oznámila: „Mluvila jsem s ním jen krátce. Řekl, že by sem možná zajel osobně. Chtěl zavolat zpátky, abychom se domluvili, kam přesně a kdy. Vysvětlila jsem, že to nepůjde, protože nechávám vypnutý telefon. Sansom navrhl, že zavolá na mobil Dochertymu a nechá u něj zprávu. Tak jsem Dochertymu zavolala, ale nevzal mi to. Potom jsem zkusila centrálu na okrsku a dispečer mi oznámil, že Docherty není k zastižení.“

„Co to znamená?“

„Myslím, že to znamená, že ho zatkli.“

* * *

Tím se všechno změnilo. To jsem pochopil ještě dřív, než mi to Leeová názorně vysvětlila. Podala mi složené poznámky. Vzal jsem si je od ní, jako bych přebíral kolík při štafetě. Musel jsem pokračovat dál, co nejrychleji jsem mohl. Její běh už skončil a odcházela z dráhy. Řekla: „Doufám, že to chápete. Musím se teď vydat kolegům. Docherty je můj partner. Nemůžu ho nechat, aby tomuhle šílenství čelil sám.“

Namítl jsem: „Myslela jste si, že se na vás vykašle.“

„Ale neudělal to. A kromě toho mám své vlastní zásady.“

„Ty vám moc nepomůžou.“

„Asi nepomůžou. Nemůžu se ale obrátit zády ke svému partnerovi.“

„Právě opouštíte dobrovolně palubu. Z vězeňské cely nikomu nepomůžete. Venku je vždycky lépe než uvnitř.“

„Pro vás je to něco jiného. Můžete zítra zmizet. Na rozdíl ode mě. Žiju tady.“

„Co Sansom? Potřebuju místo a čas.“

„Tuhle informaci nemám. A měl byste si na něj stejně dávat pozor. Zněl po telefonu divně. Nedokážu říct, jestli se hodně zlobil, nebo měl velký strach. Je těžké předpovědět, na čí stranu se přidá, jestli sem skutečně přijede.“

Pak mi dala první Leonidův telefon a nouzovou nabíječku. Položila mi ruku na paži a stiskla ji, jen krátce a nepatrně. Náhradní univerzální gesto místo objetí a přání hodně štěstí. Okamžitě po tom se naše dočasné třístranné partnerství úplně rozpadlo. Jacob Mark byl na nohou, ještě než se Leeová začala zvedat. Prohlásil: „Dlužím to Peterovi. Dobře, možná mě zase strčí do cely, ale alespoň po něm začnou pátrat.“

„Můžeme po něm pátrat my,“ navrhl jsem.

„Nemáme potřebné zdroje.“

Na oba jsem se podíval a zeptal se: „Jste si jistí?“

Byli si jistí. Odešli ode mě, ven z parku, na Pátou avenue, kde se zastavili natáhli krky a začali pátrat po policejním autě, stejným způsobem, jako když lidé chtějí chytit taxík. Minutu jsem osaměle seděl a pak jsem se zvedl a odkráčel opačným směrem.

Příští zastávka někde východně od Páté a jižně od Padesáté deváté.

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

MADISON SQUARE PARK se choulí k jižnímu začátku Madison Avenue přesně v místě, odkud se rozbíhá od Dvacáté třetí ulice. Pak se Madison Avenue táhne sto patnáct bloků k mostu Madison Avenue Bridge, který vede do Bronxu. Touhle cestou se můžete dostat ke stadionu Yankee Stadium, i když jiné trasy jsou lepší. Měl jsem v plánu urazit zhruba třetinu její délky, k Padesáté deváté ulici, která leží trochu severněji a západněji od místa, kde Lila Hothová tvrdila, že není, na Třetí a Padesáté šesté. Mohl jsem tam začít stejně dobře jako kdekoliv jinde. Jel jsem autobusem, pomalým a těžkopádným, jaký by si nevybral žádný vyděšený uprchlík, což mě krásně chránilo. Panoval hustý provoz a minuli jsme spoustu policajtů, pochůzkářů i hlídek v autě. Díval jsem se na ně okýnkem. Ani jeden z nich mi pohled nevrátil. Člověk v autobuse je takřka neviditelný.

Neviditelný jsem přestal být, když jsem vystoupil v Padesáté deváté ulici. Hlavní nákupní oblast, proto hlavní turistická oblast, proto na každém rohu uklidňující dvojice policistů. Přešel jsem příčnou ulicí na Pátou, objevil u spodního okraje Central Parku řadu obchůdků, koupil si černé tričko s nápisem New York City, falešné sluneční brýle a baseballovou čepici s červeným jablíčkem. Převlékl jsem se na záchodě v hotelovém vestibulu a vyšel na Madison trochu proměněný. Od doby, kdy jakýkoliv službu konající policista mluvil s velitelem směny, uplynuly čtyři hodiny. A lidé toho během čtyř hodin spoustu zapomenou. Vysoký a khaki košile bude patrně jediné, co komukoliv utkvělo v paměti. Se svou výškou jsem nemohl nic udělat, ale nová horní půlka těla mi snad pomůže. Plus nápis na tričku, sluneční brýle a čepice, ve kterých jsem vypadal jako správný venkovský balík. Kterým jsem v podstatě také byl. Neměl jsem moc tušení, co dělám. Najít tajnou skrýš je obtížné. Najít ji v hustě osídleném velkém městě je takřka nemožné. Jen jsem křižoval mezi bloky, řídil se geografickým instinktem, který mohl být od počátku mylný, a pokoušel se najít důvody, jak ho víc upřesnit. Hotel Four Seasons. Ne v sousedství, ale pohodlně na dosah. Což znamenalo co? Dvě minuty autem? Pět minut pěšky? Jakým směrem? Ne na jih, usoudil jsem. Ne přes Padesátou sedmou ulici, která je hlavní dopravní tepna pro průjezd městem. Obousměrná, se šesti pruhy. Vždycky rušná. Ve zmenšeném měřítku Manhattanu připomíná Mississippi. Je to překážka. Hranice. Daleko víc se nabízelo proklouznout na sever, do klidnější, tmavší oblasti.

Sledoval jsem provoz a napadlo mě: Ne dvě minuty autem. Jízda autem omezuje. Ubírá na kontrole nad situací, na flexibilitě a způsobuje zpoždění. Jednosměrné ulice a avenue, potíže s parkováním, potenciálně zapamatovatelná vozidla čekající v zónách se zákazem stání, poznávací značky, které se dají vystopovat a ověřit. Ve městě je lepší pohybovat se pěšky, ať už se nacházíte kdekoliv. Vydal jsem se po Padesáté osmé ulici a došel k zadnímu vchodu do hotelu. Byl stejně velkolepý jako přední. Mosaz, kámen, vlající vlajky, portýři v uniformách a vrátní v cylindrech. U chodníku stála dlouhá řada aut. Značky Lincoln, Mercedes, Maybach, Rolls-Royce. Výrobky automobilového průmyslu v hodnotě přes milion dolarů, namačkané na dvaceti pěti metrech. Našel jsem nákladní rampu se spuštěnou šedivou roletou.

Postavil jsem se vedle poslíčka, zády k nákladní rampě. Kam bych šel? Na druhé straně nebylo nic jiného než nepřerušovaná řada vysokých budov. Většinou činžovní domy s přízemím pronajatým prestižním klientům. Přímo naproti jsem měl uměleckou galerii. Protáhl jsem se mezi dvěma pochromovanými nárazníky, přešel ulici a prohlédl si obrazy ve výloze. Potom jsem se otočil a zadíval se na opačný chodník. Zleva od hotelu, na straně blíž k Park Avenue, nebylo nic zajímavého.

Pak jsem se podíval doprava, podél bloku směrem k Madison, a dostal nový nápad.

Hotel byl nová stavba za nekřesťanské peníze. Sousední budovy byly všechny klidné, prosperující a solidní, některé nové, některé staré. Ale na západním konci bloku se vedle sebe krčily tři staré barabizny. Úzké, pětipodlažní, cihlové, ošlehané větrem, oprýskané, odrolené, flekaté, sešlé věkem. Špinavá okna, prověšené překlady, ploché střechy, plevel na římsách, staré železné požární schodiště klikatě přes čtyři horní patra. Ty tři domy vypadaly jako tři zkažené zuby v zářivém úsměvu. V přízemí jednoho byla zavřená restaurace. V přízemí druhého železářství. V přízemí třetího podnik opuštěný tak dlouho, že se nedalo poznat, co to dříve bývalo. Každý měl dveře zasazené nenápadně vedle komerčních prostor. Na dvojích dveřích bylo několik zvonků oznamujících byty. Na dveřích vedle staré restaurace byl jenom jeden zvonek hlásající jediného obyvatele všech čtyř horních pater.

Lila Hothová nebyla ukrajinská miliardářka z Londýna. To si vymyslela. Takže ať už byla kdokoliv, měla rozpočet. Rozhodně velkorysý, když si mohla dovolit apartmá ve Four Seasons podle toho, jak se jí zachtělo. Ale patrně ne neomezený. A domy na Manhattanu se prodávají za dvacet a víc milionů dolarů. A desítky tisíc dolarů stojí měsíční nájem.

Soukromí se dá mnohem levněji dosáhnout v polorozbořené víceúčelové budově, jako byly ty tři, na které jsem se díval. A možná skýtají i další výhody. Žádný vrátný poblíž, méně zvědavých pohledů. A u podniků jako restaurace nebo železářství se předpokládá, že se do nich dodává v jakoukoliv denní či noční hodinu zboží. Náhodné příchody a odchody nevzbudí takovou pozornost.

Popošel jsem ulicí, zastavil se na obrubníku naproti třem starým domům a zadíval se na ně. Za zády mi proudil nepřetržitý tok chodců. Ustoupil jsem do vozovky, abych jim udělal místo. Na opačném rohu Madison a Padesáté sedmé stáli dva policajti. Padesát metrů daleko, diagonálně. Nedívali se mým směrem. Stočil jsem pohled zpátky na zchátralé domy a probral v hlavě všechny předpoklady. Stanice metra vlaku 6 v Padesáté deváté a Lexington není daleko. Four Seasons není daleko. Třetí avenue a Padesátá šestá ulice nejsou daleko. To není kousek ode mě. Anonymita zaručena. Náklady omezené. Všechno souhlasilo. Dokonale. Tak jsem si představil, že hledám místo podobné třem domům, které jsem měl před sebou, někde uvnitř vějířovitého pětiminutového poloměru východně nebo západně od zadního vchodu do hotelu. Ne severně, protože Susan Marková by jinak zaparkovala v centru a chystala by se vystoupit z metra v Šedesáté osmé ulici. Ne jižně, protože Padesátá sedmá ulice tvořila psychologickou bariéru. Ne někde úplně jinde, protože Hothovy použily jako zástěrku hotel Four Seasons. Někde úplně jinde by si vybraly jiný hotel. New York skýtá spoustu impozantních možností.

Bezchybná logika. Možná příliš bezchybná. Rozhodně přesvědčivá. Protože když se budu držet předpokladu, že Susan Marková by vystoupila v Padesáté deváté ulici, aby se přiblížila ze severu, a Padesátá sedmá ulice tvoří psychologickou bariéru, je Padesátá osmá ulice trefa do černého. A projít kolem příčného bloku trvá na Manhattanu pět minut. Pětiminutový rádius nalevo nebo napravo od zadního vchodu hotelu by proto končil buď přesně u bloku, před kterým jsem právě okouněl, nebo u dalšího směrem na východ, mezi Park a Lex. A zchátralé víceúčelové budovy jsou v podobných blocích vzácné. Před dávnou dobou je odtud vyštvaly velké peníze. Je naprosto možné, že se dívám na jediné tři domy, které v celé oblasti zbyly.

Proto je naprosto možné, že se dívám na skrýš Lily Hothové.

Naprosto možné, ale nepravděpodobné. Věřím na štěstí jako každý jiný člověk, nejsem ale blázen.

Věřím ale také v logiku, možná víc než většina lidí, a logika mě zavedla na toto místo. Celé jsem to ještě jednou probral a skončil tím, že jsem přesvědčil sám sebe.

Kvůli jednomu dodatečnému faktoru.

Stejná logika sem přivedla ještě někoho jiného.

Do vozovky vedle mě vstoupil Springfield a zeptal se: „Myslíte?“

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

SPRINGFIELD MĚL NA SOBĚ STEJNÝ OBLEK, v jakém jsem ho už viděl. Šedá lehká letní vlna, protkávaná stříbrným a lehce lesklým vláknem. Měl ho uválený a pomačkaný, jako by v něm spal, což možná také udělal. Pravil: „Myslíte, že je to ono místo?“

Neodpověděl jsem. Byl jsem příliš zaměstnaný rozhlížením se kolem sebe. Zkontroloval jsem stovku lidí a tucty aut. Nezahlédl jsem však nic, kvůli čemu bych si musel dělat starosti. Springfield byl sám. Otočil jsem se zpátky.

Springfield zopakoval otázku: „Myslíte, že je to ono místo?“ Otázal jsem se: „Kde je Sansom?“

„Zůstal doma.“

„Proč?“

„Protože tahle situace je dost zapeklitá a jsem lepší než on.“ Přikývl jsem. Řadoví vojáci pevně věřili, že jsou lepší než jejich důstojníci. A většinou měli pravdu. Já jsem býval se svými rozhodně spokojený. Vykonali pro mě spoustu dobré práce. Zeptal jsem se: „Tak jak zní obchod?“

„Jaký obchod?“

„Mezi vámi a mnou.“

„Žádný jsme neuzavřeli,“ dostalo se mi odpovědi. „Zatím.“

„Chystáme se nějaký uzavřít?“

„Možná bychom si měli promluvit.“

„Kde?“

„Vaše volba,“ navrhl Springfield. Což bylo dobré znamení. Znamenalo to, že kdyby na mě v blízké budoucnosti chystali nějakou past nebo léčku, musela by být improvizovaná, a tudíž ne stoprocentně účinná. Možná by se mi ji dokonce podařilo přežít.

Zeptal jsem se: „Jak dobře se vyznáte v New Yorku?“

„Neztratím se.“

„Zabočte dvakrát doleva do Východní padesáté sedmé číslo 57. Budu tam deset minut po vás. Sejdeme se uvnitř.“

„Co je to za místo?“

„Můžeme si tam dát kávu.“

„Dobře,“ souhlasil Springfield. Ještě jednou se podíval na dům se starou restaurací v přízemí a pak přešel diagonálně přes ulici a zahnul doleva na Madison Avenue. Já jsem zvolil opačný směr, k zadním dveřím Four Seasons. Zadní dveře Four Seasons vedly do Padesáté osmé ulice. Budova zabírala celou šířku bloku. Takže přední dveře vedly do Padesáté sedmé ulice. Přesněji řečeno do Padesáté sedmé ulice číslo 57. Budu tam čtyři minuty před Springfieldem. Budu vědět, jestli s sebou přivedl posilu. Uvidím, jestli někdo přichází před ním, s ním nebo po něm. Vešel jsem zadem do vestibulu, sundal jsem si čepici a sluneční brýle, postavil se do tichého rohu a čekal.

* * *

Springfield přišel sám, úplně přesně o čtyři minuty později. Neměl čas na uspěchané rozestavení sil. Čas na konverzaci. Patrně ani ne čas na zavolání z mobilu. Většina lidí zpomalí, když zadávají číslo a hovoří.

U dveří postával muž v dopoledním obleku. Černý frak, stříbrná kravata. Ne vrátný, ne poslíček. Nějaký vítač, i když jeho titul zněl patrně honosněji. Vyrazil ke Springfieldovi, Springfield se na něj jednou podíval a muž zacouval dozadu, jako by dostal políček. Springfield měl takový obličej.

Na okamžik se zastavil, zorientoval a zamířil k čajovně, kde jsem se setkal s Hothovými. Já jsem zůstal v rohu a pozoroval dveře na ulici. Posila nedorazila. Venku nezastavily žádné nenápadné sedany. Dal jsem tomu deset minut a pro jistotu přidal ještě dvě. K ničemu nedošlo. Jen pravidelný příliv a odliv typický pro luxusní hotel. Bohatí hosté přicházeli a odcházeli. Chudí lidé se kolem nich hemžili a sloužili jim.

Vešel jsem do čajovny a našel Springfielda u stejného stolu, kde jsem seděl s Lilou. Službu měl stejný důstojný starý číšník. Přistoupil k nám. Springfield požádal o minerální vodu. Já o kávu. Číšník nepatrně přikývl a vzdálil se.

Springfield konstatoval: „Dvakrát jste se tady sešel s Hothovými.“

Opáčil jsem: „Jednou přesně u tohohle stolu.“

„Což je po formální stránce problém. Jakékoliv spolčování s nimi by mohlo být klasifikováno jako těžký zločin.“

„Proč?“

„Říká to zákon Patriot Act.“

„Kdo přesně jsou ty Hothovy?“

„A přebíhat přes koleje v metru je také těžký zločin. Teoreticky byste za to mohl dostat pět let natvrdo. Tak mi to alespoň řekli.“

„Také jsem narkotizační pistolí uspal čtyři federální agenty.“

„To nikoho nezajímá.“

„Kdo jsou ty Hothovy?“

„Tuhle informaci vám nemůžu dobrovolně poskytnout.“

„Tak proč jsme tady?“

„Když nám pomůžete, pomůžeme my vám.“

„Jak byste mi mohli pomoct?“

„Můžeme vymazat všechny vaše těžké zločiny.“

„A jak můžu pomoct já vám?“

„Můžete nám pomoct najít, co jsme ztratili.“

„Tu flešku?“

Springfield přikývl. Číšník se vrátil s podnosem. Minerální voda a káva. Pečlivě nám je naservíroval a opět se vzdálil.

Řekl jsem: „Nevím, kde ta fleška je.“

„Jsem si jistý, že to nevíte. Ale dostal jste se k Susan Markové blíž než kdokoliv jiný. A odjela s ní z Pentagonu a není ani u ní doma, ani v autě, ani kdekoliv jinde, kde byla. Takže doufáme, že jste něco zahlédl. Možná vám to nic neřeklo, ale nám by to mohlo něco prozradit.“

„Viděl jsem, jak se zastřelila. To je všechno.“

„Muselo toho být víc.“

„Měli jste ve vlaku vašeho šéfa štábu. Co viděl on?“

„Nic.“

„Co bylo na té flešce?“

„Tuhle informaci vám nemůžu dobrovolně poskytnout.“

„V tom případě vám nemůžu pomoct.“

„Proč to potřebujete vědět?“

Odvětil jsem: „Když se mám nechat namočit do nějakého průšvihu, rád znám alespoň jeho základní obrysy.“

„Měl byste si položit jednu otázku.“

„Jakou otázku?“

„Otázku, kterou jste si zatím nepoložil a kterou jste si měl položit hned na začátku. Klíčovou otázku, vy pitomče.“

„Co to má znamenat? Soutěž? Mezi řadovým vojákem a důstojníkem?“

„Tahle soutěž je už dávno vyhraná.“

Tak jsem začal přetáčet zpátky na začátek a pátral po otázce, kterou jsem si nepoložil. Na začátku byl vlak číslo šest, cestující číslo čtyři, na pravé straně vagonu, sama na sedadle pro osm, běloška, čtyřicátnice, nevýrazná, černé vlasy, černé oblečení, černá taška. Susan Marková, občanka, bývalá manželka, matka, sestra, adoptované dítě, bytem v Annandale ve Virginii.

Susan Marková, civilní pracovnice v Pentagonu.

Zeptal jsem se: „Co přesně obnášela její práce?“

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

SPRINGFIELD SE DLOUZE NAPIL VODY, krátce se pousmál a pravil: „Dlouhé vedení, ale nakonec vám to došlo.“

„V čem spočívala její práce?“

„Dělala systémovou administrátorku zodpovědnou za jisté množství informační technologie.“

„Nevím, co to znamená.“

„Znamená to, že znala slušnou řádku přístupových hesel do počítačů.“

„Do jakých počítačů?“

„Ne do těch důležitých. Nemohla odpálit rakety ani nic podobného. Ale dokázala se dostat do spisů velení lidských zdrojů a do některých archivů.“

„Ale Delta přece není v archivech. Všechny záznamy jsou v Severní Karolíně. Ve Fort Bragg. Ne v Pentagonu.“

„Počítače jsou propojené. Všechno je v současné době všude a nikde.“

„A ona měla přístup?“

„Lidská chyba.“

„Prosím?“

„Došlo k jisté lidské chybě.“

„K jisté chybě?“

„Systémových administrátorů je spousta. Radí se o společných problémech. Navzájem si pomáhají. Mají vlastní chat room a vlastní virtuální vývěsku. Údajně došlo k porušení zásad kódování a individuální hesla nebyla tak nepřístupná, jak měla být. Takže došlo k úniku informací. Domníváme se, že o tom všichni věděli, ale přišlo jim to takhle pohodlnější. Jeden administrátor mohl bez problémů pomoct druhému. I kdyby byl kód správný, patrně by ho vymazali.“

Vzpomněl jsem si, jak mi Jacob Mark řekl: Na počítače byla dobrá.

Zeptal jsem se: „Takže měla přístup k archivům Delty?“

Springfield jen přikývl.

Namítl jsem: „Ale se Sansomem jste odešli pět let přede mnou. Tenkrát se počítače ještě vůbec nepoužívaly. Rozhodně ne k archivování.“

„Časy se mění,“ pravil Springfield. „Americká armáda, jak ji známe, je devadesát let stará. Za těch devadesát let se v ní nastřádala spousta haraburdí. Zrezivělé staré zbraně, které přivezl jako suvenýr něčí dědeček, plesnivé ukořistěné vlajky a uniformy, všechno, na co si vzpomenete. Včetně doslova tisíců a tisíců tun papíru. Možná milionů tun. Čímž vznikl skutečný problém. Nebezpečí požáru, myši, nemovitosti.“

„Takže?“

„Takže začali před deseti lety uklízet. Artefakty posílají buď do muzeí, nebo na skládku a dokumenty skenují a zanášejí do počítačů.“

Přikývl jsem. „A Susan se k nim dostala a jeden zkopírovala.“

„Víc než zkopírovala,“ upřesnil Springfield. „Stáhla ho. Nahrála na externí nosič a vymazala originál.“

„Ten externí nosič byla fleška?“

Springfield přikývl. „A my nevíme, kde je.“

„Proč právě ona?“

„Protože vyhovovala požadavkům. Relevantní část archivu se dala vystopovat přes medaile. Velení lidských zdrojů vede o medailích záznamy. Jak jste říkal. Byla systémová administrátorka. A zranitelná přes svého syna.“

„Proč vymazala originál?“

„Nevím.“

„Musela tím zvýšit riziko.“

„Podstatně.“

„Co obsahoval ten dokument?“

„Tuhle informaci nemůžu dobrovolně poskytnout.“

„Kdy ho vyhrabali ze sklepa a oskenovali?“

„Před něco víc než třemi měsíci. Je to zdlouhavý proces. Ten program mají už deset let a zatím se dostali na začátek osmdesátých let minulého století.“

„Kdo to dělá?“

„Tým odborníků.“

„Kterým unikají informace. Hothovy se tady zjevily téměř okamžitě.“

„Očividně.“

„Víte, kdo to byl?“

„Podnikli jsme potřebné kroky.“

„Co to bylo za dokument?“

„Tuhle informaci nemůžu dobrovolně poskytnout.“

„Musel to být velký dokument.“

„Dost velký.“

„A Hothovy ho chtějí.“

„To je snad jasné.“

„Proč ho chtějí?“

„Tuhle informaci nemůžu dobrovolně poskytnout.“

„To opakujete pořád dokola.“

„A myslím to vážně.“

„Kdo jsou Hothovy?“

Springfield se jen usmál a zatočil rukou ve vzduchu. Znovu. Tuhle informaci nemůžu dobrovolně poskytnout. Skvělá odpověď řadového vojáka. Pět slov a největší důraz ležel na předposledním.

Navrhl jsem: „Ptejte se. Já dobrovolně poskytnu domněnky. Vy se k nim můžete vyjádřit.“ Springfield se zeptal: „Kdo si myslíte, že Hothovy jsou?“

„Rodilé Afghánky.“ Springfield mě vyzval: „Pokračujte.“

„To jste se moc nevyjádřil.“

„Pokračujte.“

„Patrně stoupenkyně, agentky nebo posluhovačky Tálibánu nebo al-Káidy.“ Žádná reakce.

„Al-Káidy,“ upřesnil jsem. „Tálibán zůstává většinou doma.“

„Pokračujte.“

„Agentky,“ usoudil jsem. Žádná reakce. „Vůdkyně?“

„Pokračujte.“

„Al-Káida používá jako vůdce ženy?“

„Používá každého, kdo je ochoten pracovat.“

„To mi nepřijde pravděpodobné.“

„Přesně to chtějí, abychom si mysleli. Chtějí, abychom pátrali po mužích, kteří neexistují.“

Nic jsem na to neřekl.

„Pokračujte,“ vyzval mě Springfield.

„Dobře. Ta, která si říká Světlana, bojovala s mudžahedíny a ví, že jste vzali Grigoriji Hothovi pušku VAL. Použily jeho jméno a příběh, aby tady získaly sympatie.“

„Proč?“

„Protože al-Káida chce důkaz o všem ostatním, co jste tu noc prováděli.“

„Pokračujte.“

„Sansom za to získal vysokou medaili. Takže to muselo vypadat skvěle, tenkrát, před dávnou dobou. Teď ale máte strach, že to vyjde najevo. Takže předpokládám, že dnes by to tak skvěle nevypadalo.“

„Pokračujte.“

„Sansoma to trápí, ale vláda má také máslo na hlavě. Takže je to jak osobní, tak i politické.“

„Pokračujte.“

„Vysloužil jste si tu noc také medaili?“

„Medaili za dobrou službu.“

„Kterou udílí přímo ministr obrany.“

Springfield přikývl. „Na obyčejného seržanta docela hezká tretka.“

„Takže ta výprava byla víc politická než vojenská.“

„Samozřejmě. Tenkrát jsme nebyli s nikým oficiálně ve válce.“

„Víte, že lidi Hothoyých zabili čtyři Američany a nejspíš i syna Susan Markové?“

„Nevíme to. Ale měli jsme podezření.“

„Tak proč jste je nezatkli?“

„Pracuju jako člen ochranky kongresmana. Nemůžu nikoho zatknout.“

„Ti federálové ale můžou.“

„Federálové pracují záhadným způsobem. Údajně považují Hothovy za nepřátele prvního stupně a za velice důležité cíle, nesmírně nebezpečné, ale v současné době ne aktivní.“

„Co to má znamenat?“

„Znamená to, že v současné době je výhodnější nechat je na pokoji.“

„Což ve skutečnosti znamená, že je nemůžou najít.“

„Samozřejmě.“

„Vám to takhle vyhovuje?“

„Hothovy tu flešku nemají, jinak by ji stále nehledaly. Takže je mi to vlastně jedno.“

„Myslím, že by vám to nemělo být jedno,“ řekl jsem.

„Domníváte se, že je to jejich skrýš? Tam, kde jste stál?“

„Tenhle blok, nebo vedlejší.“

„Myslím, že tenhle,“ usoudil Springfield. „Ti federálové prohledali jejich apartmá. Zatímco byly venku.“

„Lila mi to říkala.“

„Měly tam nákupní tašky. Jako atrapy ve výkladní skříni. Aby působily věrohodně.“

„Viděl jsem je.“

„Dvě od Bergdorfa Goodmana a dvě od Tiffanyho. Tyhle obchody jsou blízko u sebe, zhruba blok od těch starých domů. Kdyby si vybudovaly základnu jižně od Park, pořídily by nákupy v Bloomingdales. Protože jim o ně vůbec nešlo. Chtěly jen vytvořit správné prostředí, aby obalamutily návštěvníky apartmá.“

„Dobrý postřeh,“ vyslovil jsem pochvalu.

„Nehledejte je,“ požádal Springfield.

„Máte o mě nakonec strach?“

„Mohl byste prohrát nadvakrát. Určitě si myslí to samé co my. I když tu flešku nemáte, víte, kam se poděla. A mohly by být útočnější a přesvědčivější než my.“

„A dál?“

„Dokonce by vám mohly prozradit, co na té flešce je. Tím byste se pro nás stal ztraceným případem.“

„Je to tak strašné?“

„Já osobně se nestydím. Ale majoru Sansomovi by to bylo trapné.“

„A Spojeným státům.“

„Těm také.“

Vrátil se číšník a otázal se, jestli si nepřejeme něco dalšího. Springfield opáčil, že ano. Objednal pro nás pro oba. Což znamenalo, že má ještě něco na srdci. Vyzval mě: „Vybavte si všechno, co se stalo v tom vlaku.“

„Proč jste tam místo šéfa štábu nebyl vy? Byla to mnohem víc vaše práce než jeho.“

„Seběhlo se to hodně rychle. Byl jsem se Sansomem v Texasu. Sháněli jsme peníze. Nezbyl nám čas na pořádné rozmístění sil.“

„Proč v tom vlaku nebyli federálové?“

„Byli tam. Měli tam dva lidi. Dvě ženy. V přestrojení. Půjčili si je od FBI. Zvláštní agentku Rodriguezovou a Mbele. Nastoupil jste do nesprávného vagonu a jel celou dobu s nimi.“

„Byly dobré,“ řekl jsem. A myslel jsem to vážně. Hispánka, malá, zpocená, unavená, nákupní tašku obtočenou kolem zápěstí. Západoafričanka v batikovaných šatech. „Byly velice dobré. Jak jste se všichni dozvěděli, že Susan Marková pojede právě tímhle vlakem?“

„Nedozvěděli jsme se to,“ objasnil Springfield. „Byla to velká operace. Obrovská honička. Věděli jsme, že jede autem. Tak jsme rozestavili lidi k tunelům. Původní plán zněl sledovat ji všude, kam zamíří.“

„Proč jste ji nezatkli na schodech Pentagonu?“

„Krátce jsme se o to přeli. Federálové vyhráli. Chtěli zabít všechny mouchy jednou ranou. A možná by se jim to bývalo podařilo.“

„Kdybych to nezkazil.“

„To jste řekl vy.“

„Neměla tu flešku u sebe. Tak by všechny mouchy nezabili.“

„Odešla s ní z Pentagonu a není v jejím domě ani autě.“

„Jste si tím jistí?“

„Její dům byl obrácen vzhůru nohama a dokázal bych spolknout každý kousek, který zbyl z jejího auta.“

„Jak dobře prohledali ten vagón metra?“

„Vagon číslo 7622 stále stojí v depu v Dvousté sedmé ulici. Dát ho znovu dohromady bude prý trvat nejméně měsíc.“

„Co bylo, krucinál, na té flešce?“

Springfield neodpověděl.

V kapse mi začal vibrovat jeden ze tří ukořistěných mobilů.

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

VYTÁHL JSEM VŠECHNY TŘI TELEFONY Z KAPSY a položil je na stůl. Jeden z nich začal poskakovat. Mohutná vibrace. Okýnko hlásalo: Tajné číslo. Otevřel jsem ho, přiložil si ho k uchu a pravil: „Haló?“

Lila Hothová se zeptala: „Jste pořád v New Yorku?“

Odpověděl jsem: „Ano.“

„Někde poblíž Four Seasons?“

Řekl jsem: „Poblíž zrovna ne.“

„Vypravte se tam. Na recepci jsem vám nechala balíček.“

Otázal jsem se: „Kdy?“

V telefonu se však rozhostilo ticho.

Pohlédl jsem na Springfielda a požádal: „Počkejte tady.“ Pak jsem vyrazil do vestibulu. Nezahlédl jsem odcházející záda. Panoval tam klid. Vítač ve fraku lenivě postával. Přistoupil jsem k recepčnímu pultu, sdělil své jméno a otázal se, jestli pro mě něco nemají. O minutu později jsem držel v ruce obálku. Vepředu bylo tlustými černými písmeny napsáno mé jméno. V levém horním rohu jméno Lily Hothové, na místě, kam se normálně píše zpáteční adresa. Zeptal jsem se recepčního, kdy byla doručena. Dozvěděl jsem se, že před více než hodinou.

Otázal jsem se: „Kdo ji přinesl?“

„Nějaký cizí džentlmen.“

„Znáte ho?“

„Ne, pane.“

Obálka byla yypolštářkovaná, patnáct čísel na dvacet. Lehká. Obsahovala cosi tuhého. Kulatého, zhruba patnáct čísel v průměru. Odnesl jsem ji zpátky do čajovny a posadil se ke Springfieldovi. Springfield se zeptal: „Od Hothoyých?“

Přikývl jsem.

Springfield upozornil: „Mohlo by to být plné antraxových spor.“

„Spíš mi to přijde jako cédéčko,“ opáčil jsem.

„Co je na něm?“

„Možná afghánská lidová hudba.“

„To bych vám nepřál,“ řekl Springfield. „Afghánskou lidovou hudbu jsem slyšel. A bohatě mi to stačilo.“

„Mám počkat?“

„S čím?“

„S otevřením. Až budete mimo dosah.“

„Risknu to.“

Tak jsem obálku roztrhl a zatřásl s ní. Vyklouzl umělohmotný kotouč a dopadl s plesknutím na dřevěný stůl.

„Cédéčko,“ oznámil jsem.

„Dévédéčko,“ opravil mě Springfield.

Byl to černý kotouč vyrobený firmou Memorex. Doma nahraný. Přes přední stranu se táhl pokyn: Podívejte se na to. Vyvedený černým nesmyvatelným fixem. Stejné písmo jako na obálce. Stejný fix. Patrně písmo a fix Lily Hothové.

Namítl jsem: „Nemám přehrávač.“

„Tak se na to nedívejte.“

„Mám pocit, že bych to měl udělat.“

„K čemu došlo v tom vlaku?“

„Nevím.“

„Můžete si to DVD přehrát na počítači. Jako se lidé dívají na filmy na laptopech v letadle.“

„Nemám počítač.“

„V hotelích je mají.“

„Nechci se tady ubytovat.“

„Ve městě jsou i jiné hotely.“

„Kde jste se ubytoval vy?“

„V Sheratonu. Tam, kde jste už jednou byl.“

* * *

Tak Springfield zaplatil platinovou kartou účet z čajovny a přesunuli jsme se pěšky z Four Seasons do Sheratonu. Šel jsem touhle cestou už podruhé. Trvala stejně dlouho. Nacpané chodníky, lidé vlekoucí se horkem. Byla jedna hodina odpoledne a hodně teplo. Celou dobu jsem dával pozor na policajty a to nás ještě víc zbrzdilo. Nakonec jsme tam však dorazili. Plazmová obrazovka ve vestibulu přinášela spoustu událostí. Taneční sál si pronajala nějaká obchodní společnost. Měla cosi společného s kabelovou televizí. Což mi připomnělo národní zeměpisný kanál a gorilího samce.

Springfield otevřel kartou od pokoje dveře do obchodního centra. Nešel se mnou. Sdělil mi, že počká ve vestibulu, a pak odkráčel. Tři ze čtyř pracovních stanic byly obsazené. Dvě ženy, jeden muž, všichni v tmavých oblecích, všichni s otevřenými koženými aktovkami nacpanými papíry. Sedl jsem si na prázdnou židli a začal zjišťovat, jak se přehrává DVD na počítači. Našel jsem štěrbinu, která vypadala, že by mohla sloužit k tomuto účelu. Zastrčil jsem do ní kotouč, narazil na chvilkový odpor a pak zavrčel motorek, vzal mi kotouč z ruky a vcucl ho dovnitř.

Pět vteřin se nic nedělo. Jen zastavování, startování a bzučení. Pak se na obrazovce otevřelo velké okno. Černé. Ale v dolním rohu mělo grafiku. Přehrát, zastavit, rychle převinout vpřed, převinout zpět, další. Pohnul jsem myší a šipka se změnila v buclatou ručičku.

V kapse mi začal vibrovat telefon.

ŠEDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

VYTÁHL JSEM TELEFON Z KAPSY A OTEVŘEL HO. Rozhlédl jsem se po místnosti. Moji tři dočasní kolegové pilně pracovali. Jeden měl na obrazovce sloupcový diagram. Silné jasně barevné čáry, některé vysoké, některé nízké. Muž četl e-mail. Druhá žena rychle psala.

Přiložil jsem telefon k uchu a ohlásil se: „Haló.“

Lila Hothová se zeptala: „Už to máte?“

Odpověděl jsem: „Ano.“

„Už jste se na to podíval?“

„Ještě ne.“

„Měl byste to udělat.“

„Proč?“

„Bude to pro vás poučné.“

Znovu jsem pohlédl na lidi v místnosti a zeptal se: „Je to se zvukem?“

„Není. Bohužel. Se zvukem by to bylo mnohem lepší.“

Neodpověděl jsem.

Lila se zeptala: „Kde jste?“

„V hotelovém obchodním centru.“

„Ve Four Seasons?“

„Ne.“

„Mají v tom obchodním centru počítače?“

„Ano.“

„DVD si můžete přehrát na počítači.“

„To už jsem také zjistil.“

„Vidí někdo jiný na obrazovku?“ Neodpověděl jsem.

„Přehrajte si to,“ nařídila Lila. „Zůstanu na telefonu. Poskytnu vám k tomu komentář. Udělám pro vás zvláštní verzi.“ Neodpověděl jsem.

„Jako režisérský sestřih,“ zasmála se Lila nepatrně. Posunul jsem myš a umístil ručičku na tlačítko přehrát. Zůstala tam trpělivě čekat. Kliknul jsem.

Počítač opět zapředl, černé okno na obrazovce se rozzářilo a objevily se v něm dvě pokřivené vodorovné čáry. Dvakrát blikly a pak se obraz ustálil na širokoúhlém záběru otevřeného venkovního prostoru. Byla noc. Kamera se nekomíhala. Patrně byla připevněná na stativu. Scénu ozařovala jasná halogenová světla těsně mimo záběr. Barvy byly syrové. Okolí vypadalo cize. Neúrodná půda v odstínu tmavé khaki. Malé oblázky a jeden velký kámen. Kámen byl plochý a větší než postel. Ve vyvrtaných dírách měl železné kruhy. Po jednom v každém rohu.

Ke kruhům byl připoutaný nahý muž. Malý, hubený a šlachovitý. S olivovou pokožkou a černými vousy. Zhruba třicetiletý. Ležel na zádech, roztažený do širokého X. Kamera stála zhruba metr od jeho nohou. Nahoře se v záběru zmítala do stran jeho hlava. Měl zavřené oči. Otevřená ústa. Šlachy na krku mu vystupovaly jako provazy. Křičel, ale neslyšel jsem ho. Byl to němý film.

Do ucha mi promluvila Lila Hothová. Zeptala se: „Co vidíte?“

Odpověděl jsem: „Chlapa na plochém kameni.“

„Dívejte se dál.“

„Kdo to je?“

„Byl to taxíkář, který obstarával pochůzky pro amerického novináře.“ Kamera ho zabírala v úhlu čtyřicet pět stupňů. Taxíkářovy nohy vypadaly obrovské a hlava malá. Celou minutu sebou házel a vzpínal se. Zvedal hlavu a mlátil jí do kamene. Snažil se ztratit vědomí. Nebo se možná pokoušel zabít. Nepodařilo se mu to. Do obrazu vstoupila štíhlá postava a podložila mu hlavu složenou látkou. Ta postava byla Lila Hothová. Jednoznačně. Ostrost videa nebyla nejlepší, ale Lilu nešlo zaměnit. Její vlasy, oči, způsob, jakým se pohybovala.

Složená látka byl pravděpodobně ručník.

Oznámil jsem: „Právě jsem vás viděl.“

„S tou podložkou? Je nutná, aby si nezpůsobili zranění. A nazvedne jim hlavu. Svádí je k tomu, aby se dívali.“

„Na co?“

„Dávejte pozor.“

Rozhlédl jsem se po místnosti. Moji tři dočasní kolegové stále pracovali. Byli plně zabraní do práce.

Na obrazovce se téměř dvacet vteřin nic nedělo. Taxíkář neslyšně ječel. Pak vstoupila do obrazu ze strany Světlana Hothová. Ani ta se nedala zaměnit. Postava jako požární hydrant, hrubé ocelově šedé vlasy.

Držela v ruce nůž.

Vylezla na kámen a přidřepla k taxíkáři. Na dlouhou vteřinu se zadívala do kamery. Ne z marnivosti. Jen odhadovala úhel, aby nepřekážela ve výhledu. Několikrát se o trochu posunula, až se skromně krčila v ohybu tvořeném taxíkářovou levou paží a jeho tělem.

Taxíkář zíral na nůž.

Světlana se naklonila dopředu a doprava a položila mu špičku nože do místa mezi slabinami a pupkem. Přitlačila kolmo dolů. Taxíkář sebou zběsile trhl. Z rány se vyvalil tlustý červ krve. Krev vypadala ve světlech černá. Taxíkář křičel a křičel. Viděl jsem, jak jeho ústa tvoří slova. Ne! a Prosím! jsou srozumitelná v každém jazyce.

„Kde to bylo?“ zeptal jsem se.

Lila Hothová odpověděla: „Nedaleko Kábulu.“

Světlana přejela nožem k taxíkářovu pupku. Zanechával za sebou stružku krve. Pokračovala dál. Jako chirurg nebo řezník, nenuceně, zkušeně a odborně. Podobné řezy prováděla už mnohokrát předtím. Čepel se pohybovala dál. Zastavila se u taxíkářovy hrudní kosti.

Světlana odložila nůž.

Natáhla ukazováček a projela jím řez. Klouzal jí v krvi. Přitlačila a zastrčila ukazováček až po první kotník. Začala přejíždět nahoru a dolů. Občas se zastavila. Lila Hothová vysvětlila: „Zkouší, jestli všude prořízla svalovou stěnu.“ Zeptal jsem se: „Jak to víte? Nevidíte obraz.“

„Slyším, jak dýcháte.“

Světlana opět uchopila nůž a vrátila se k místům, kde jí uvízl prst. Špičkou čepele jemně odstranila drobné překážky. Pak zase přidřepla.

Taxíkář měl rozpárané břicho, jako by mu na něm někdo rozepnul zip. Dlouhý rovný řez byl trochu rozevřený. Porušená svalová stěna už nedržela tlak zevnitř.

Světlana se opět předklonila. Použila obě ruce. Zastrčila je do řezu, opatrně rozevřela kůži a zahrabala uvnitř. Ruce měla zabořené až po zápěstí. Napjala se a narovnala v ramenou. Vytáhla taxíkářova střeva.

Třpytivou lesklou růžovou hmotu velikosti fotbalového míče. Stočenou, odkapávající, pohybující se, mokrou a kouřící. Překvapivě něžně ji položila taxíkářovi na hruď. Pak sklouzla z kamene a vyšla ze záběru. Kamera dál nepohnutě natáčela. Taxíkář se s hrůzou podíval dolů.

Lila Hothová oznámila: „Teď už je to jen otázka času. Ten řez je nezabije. Dáváme pozor, abychom neporušily důležité cévy. Krvácení dost rychle přestane. Jde o bolest, šok a infekci. Silní jedinci vydrží všechny tyhle aspekty. Domníváme se, že zemřou na podchlazení. Mají samozřejmě narušenou vnitřní teplotu. Záleží na počasí. Náš rekord je osmnáct hodin. Někteří tvrdí, že viděli plné dva dny, ale tomu nevěřím.“

„Uvědomujete si, že jste šílená?“

„To tvrdil i Peter Molina.“

„On tenhle film viděl?“

„Sám v něm hraje. Dávejte pozor. Jestli chcete, můžete přetočit dopředu. Bez zvuku je to stejně dost nuda.“

Opět jsem se rozhlédl po místnosti. Tři lidé, soustředění na práci. Položil jsem buclatou ručičku na rychlé převíjení vpřed a kliknul. Obraz se rozběhl.

Taxíkářova hlava poskakovala dopředu a dozadu v malém trhaném oblouku.

Lila Hothová vysvětlila: „Normálně to neděláme jenom s jedním.

Bereme jednoho po druhém. Další čeká, až umře předešlý, a tak dále. Stupňuje to strach. Měl byste vidět, jak si přejí, aby předchůdce vydržel o minutu déle. Každý ale nakonec umře a reflektory se přesunou dál. V tu chvíli jsou na infarkt. Když ví, že na ně přišla řada. Reagují hodně citlivě. Ale ne vždycky je můžeme brát po řadě. V takových případech používáme tohle video.“

Chtěl jsem jí říct, že je šílená, ale neudělal jsem to, protože by mi zase pověděla o Peteru Molinovi.

„Dívejte se,“ nařídila.

Film se odvíjel dopředu. Taxíkář škubal nohama a rukama. Podivné ostré pohyby, dvojnásobně zrychlené. Hlava mu létala do stran.

Lila Hothová sdělila: „Peter Molina tohle všechno viděl. Nesmírně si přál, aby ten taxíkář vydržel. Což bylo zvláštní, protože zemřel už před měsíci. Má to ale takovýhle účinek. Jak už jsem říkala, to video je poměrně slušná náhražka.“

„Jste nechutná,“ pravil jsem. „A taky mrtvá. Uvědomujete si to? Jako byste vstoupila do vozovky. Náklaďák vás ještě neporazil, ale už se na vás řítí.“

„Ten náklaďák jste vy?“

„Na to vezměte jed.“

„To mě těší. Dívejte se.“

Znovu jsem kliknul na rychlé převíjení dopředu a pak znovu a znovu. Film se zrychlil čtyřnásobně, potom osminásobně, potom šestnáctinásobně, potom dvaatřicetinásobně. Čas se řítil vpřed. Jedna hodina. Devadesát minut. Pak se obraz ustálil. Taxíkář se přestal pohybovat. Dlouhou dobu nehybně ležel a potom se přihnala do obrazu Lila. Kliknul jsem myší a pustil film normální rychlostí. Lila se sklonila k taxíkářovu krku a nahmatala pulz. Pak zvedla hlavu a šťastně se usmála.

Přímo do kamery.

Přímo na mě.

V telefonu se zeptala: „Už je po všem?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Zklamání. Dlouho nevydržel. Byl nemocný. Měl parazity. Červy. Celou dobu jsme viděly, jak se mu kroutí v břiše. Bylo to nechutné. Předpokládám, že také zemřeli. Paraziti zemřou, když zemře jejich hostitel.“

„Stejně jako zemřete vy.“

„Všichni jednou zemřeme, Reachere. Otázkou jen zůstává kdy a jak.“

Za zády se mi zvedl jeden z pilných manažerů a zamířil ke dveřím. Natočil jsem židli a pokusil se zastínit obrazovku tělem. Myslím, že se mi to nepodařilo. Vrhl po mně divný pohled a odešel.

Nebo možná zaslechl konec telefonického rozhovoru.

„Dívejte se,“ nakázala mi Lila do ucha.

Opět jsem kliknul na rychlé převíjení dopředu. Taxíkář ležel nějakou dobu mrtvý poblíž Kábulu a pak obraz zmizel a objevilo se rychlé kmitání. Potom se otevřela nová scéna. Kliknul jsem na přehrát. Normální rychlostí. Interiér. Ostré světlo. Nedalo se poznat, jestli je noc, nebo den. Nedalo se poznat, kde to je. Možná ve sklepě. Podlaha a stěny vypadaly natřené na bílo. Široká kamenná deska připomínající stůl. Menší než afghánský kámen. Obdélníková, speciálně vyrobená. Možná součást staré kuchyně.

Byl na ní přivázaný obrovský mladík.

Zhruba o polovinu mladší než já a o dvacet procent všude větší. Váží sto třicet pět kilo a není na něm gram tuku, řekl Jacob Mark. Půjde do NFL.

Lila Hothová se zeptala: „Už ho vidíte?“

„Ano, vidím ho.“

Byl nahý. Velice bílý pod ostrým světlem. Úplně jiný než kábulský taxíkář. Ve všech směrech. Světlá pokožka, rozcuchané světlé vlasy. Hladce oholený. Pohyboval se ale stejně. Trhal hlavou dopředu a dozadu a ječel. Slova Ne! a Prosím! se dají rozpoznat v jakémkoliv jazyce. Ale tahle byla v angličtině. Snadno jsem je odezíral ze rtů. Dokonce jsem cítil i tón. Především nevíru. Tón hlasu, jaký lidé používají, když zjistí, že to, co považovali za prázdné hrozby nebo špatný vtip, se stalo krutou skutečností.

Oznámil jsem: „Nebudu se na to dívat.“

Lila Hothová poradila: „Měl byste se na to podívat. Nikdy nebudete mít jistotu. Možná jsme ho pustily.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Stanovily jsme lhůtu a dodržely jsme ji.“

Neodpověděl jsem.

„Dívejte se.“

„Ne.“

Lila pravila: „Ale já chci, abyste se na to podíval. Potřebuju, abyste se na to podíval. Jde o zachování posloupnosti. Protože budete další na řadě.“

„O tom pochybuju.“

„Dívejte se.“

Díval jsem se. Možná jsme ho pustily. Nikdy nebudete mít jistotu.

Nepustily ho.

ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

POTOM JSEM UKONČIL HOVOR, zastrčil si DVD do kapsy, stihl to na záchod ve vestibulu a vyzvracel se v kabině. Ani ne tak kvůli těm záběrům. Viděl jsem už horší. Ale ze vzteku, zuřivosti a pocitu beznaděje. Všechny tyhle sžíravé emoce se ve mně vzedmuly a potřebovaly uniknout. Otřel jsem si ústa, opláchl obličej, napil se vody z kohoutku a hodnou chvíli zůstal stát před zrcadlem. Pak jsem vyprázdnil kapsy. Nechal jsem si peníze, pas, kartu do bankomatu, jízdenku do metra a vizitku Theresy Leeové. Nechal jsem si zubní kartáček. Nechal jsem si telefon, který zazvonil. Ostatní dva telefony jsem vyhodil do koše, společně s nouzovou nabíječkou, vizitkou těch čtyř mrtvých mužů a poznámek, které si Theresa Leeová udělala podle textovek svého partnera.

Vyhodil jsem také DVD.

A flešku z Radio Shack, růžový obal a všechno ostatní.

Už jsem nepotřeboval atrapu.

Potom jsem se, očištěný, vyrazil podívat, jestli Springfield ještě neodešel. Neodešel. Seděl ve vestibulu u baru, na stoličce, zády k pravoúhlému rohu. Uvolněný, ale všechno sledoval. Vojáci ze zvláštních jednotek se nikdy nezmění. Zahlédl mě, jak přicházím. Posadil jsem se vedle něj. Springfield se zeptal: „Byla to lidová hudba?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Byla to lidová hudba.“

„Na DVD?“

„Doprovázely ji tance.“

„Nevěřím vám. Jste celý bledý. Vím, že afghánské lidové tance jsou příšerné, ale tak hrozné zase nejsou.“

„Byli na něm dva chlapi,“ sdělil jsem. „S rozpáranými břichy a vyndanými vnitřnostmi.“

„Živě na kameru?“

„A pak mrtvě na kameru.“

„Zvuk?“

„Němý film.“

„Kdo byli ti chlapi?“

„První byl taxíkář z Kábulu a druhý syn Susan Markové.“

„Taxíkem nejezdím. Dávám přednost vlastní dopravě. Pocítí to ale kalifornská univerzita. Přišla o útočníka. Těžko se jí bude nahrazovat. Poptal jsem se na něj. Prý skvělá technika nohou.“

„To patří minulosti.“

„Jsou na tom záznamu Hothovy?“

Přikývl jsem. „Jako doznání.“

„To je jedno. Vědí, že je stejně zabijeme. Nezáleží na tom, kvůli čemu.“

„Mně na tom záleží.“

„Proberte se, Reachere. Právě kvůli tomu vám to DVD poslaly. Chtějí, abyste se naštval a vlezl do pasti. Nemůžou vás najít. Tak chtějí, abyste našel vy je.“

„Což také udělám.“

„Do vašich plánů do budoucna mi nic není. Musíte si ale dát pozor. To myslím smrtelně vážně. Protože tuhle taktiku používají už dvě stě let. Právě z tohohle důvodu páchají svá zvěrstva v doslechu přední linie. Chtějí, aby přispěchaly záchranné čety. Nebo vyprovokovat odvetný útok. Potřebují si zajistit plynulý přísun vězňů. Zeptejte se Britů. Nebo Rusů.“

„Dám si velký pozor.“

„Nepochybuju, že se budete snažit. Nic ale nepodnikejte, dokud s vámi nebudeme hotoví, s tou záležitostí s vlakem.“

„Váš muž viděl to samé co já.“

„Je ve vašem zájmu, abyste nám pomohl.“

„To bych neřekl. Zatím se mi dostalo jen slibů.“

„Když získáme tu flešku, odvoláme všechny žaloby.“

„To je málo.“

„Chcete to písemně?“

„Ne, chci, abyste ty žaloby odvolali okamžitě. Potřebuju volnost pohybu. Nemůžu dávat celou dobu pozor na policajty.“

„K čemu potřebujete volnost pohybu?“

„To přece víte.“

„Dobře, udělám, co bude v mých silách.“

„To mi nestačí.“

„Nemůžu vám nic zaručit. Můžu se jen pokusit.“

„Jak velká je šance, že se vám to podaří?“

„Nulová. Ale mohlo by se to podařit Sansomovi.“

„Máte právo mluvit jeho jménem?“

„Budu mu muset zavolat.“

„Nevykládejte mi žádné blbosti, jasné? Přes tohle stadium jsme se už přehoupli.“

„Dobře.“

„A promluvte s ním také o Therese Leeové a Jacobu Markovi. A Dochertym. Chci, aby měli všichni čistý štít.“

„Dobře.“

„A Jacob Mark bude potřebovat duševní podporu. Zejména jestli uvidí to DVD.“

„Neuvidí ho.“

„Chci ale, aby se o něj postaral odborník. A taky o toho bývalého manžela. Molinu.“

„Dobře.“

„Ještě dvě věci,“ dodal jsem.

„Na chlapa, který nemá co nabídnout, kladete spoustu podmínek.“

„Homeland Security zjistila, že Hothovy přijely z Tádžikistánu a přivezly s sebou své lidi. Používá na to nějaký počítačový algoritmus. Chci vědět, kolik lidí s sebou mají.“

„Abyste znal počet protivníků?“

„Přesně tak.“

„A co dál?“

„Chci se znovu sejít se Sansomem.“

„Proč?“

„Aby mi pověděl, co je na té flešce.“

„To neudělá.“

„V tom případě ji nezíská zpátky. Nechám si ji a sám se podívám.“

„Prosím?“

„Slyšel jste mě správně.“

„Vy tu flešku skutečně máte?“

„Nemám,“ odpověděl jsem. „Vím ale, kde je.“

ŠEDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

SPRINGFIELD SE ZEPTAL: „Kde je?“ Opáčil jsem: „Tuhle informaci nemohu dobrovolně poskytnout.“

„Kecáte.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Tentokrát nekecám.“

„Jste si jistý? Dokázal byste nás tam zavést?“

„Dokázal bych vás zavést na dosah pěti metrů. Zbytek byste museli zvládnout sami.“

„Proč? Je schovaná? V bankovním sejfu? V domě?“

„Nic z toho.“

„Tak kde je?“

„Zavolejte Sansomovi,“ požádal jsem. „Sjednejte mi schůzku.“

* * *

Springfield dopil zbytek vody a číšník přinesl účet. Springfield ho zaplatil platinovou kartou, stejně jako za nás za oba ve Four Seasons. Což jsem považoval za dobré znamení. Věstilo to pozitivní dynamiku. Tak jsem se rozhodl zkusit ještě jednou štěstí.

„Nechcete mi zaplatit pokoj?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Protože Sansomovi bude nějakou dobu trvat, než mě vymaže ze seznamu nejhledanějších osob. A jsem unavený. Byl jsem celou noc vzhůru. Chtěl bych si zdřímnout.“

O deset minut později jsme stáli v horním patře v pokoji s velkou postelí. Hezký prostor, ale neuspokojivý z hlediska taktiky. Jako všechny pokoje v horních patrech měl okno, které mi k ničemu nebylo, a tudíž zbývala jediná úniková cesta. Viděl jsem, že Springfield si myslí to samé. Myslel si, že jsem blázen, když tam chci zůstat.

Zeptal jsem se ho: „Můžu vám věřit?“

Springfield odpověděl: „Ano.“

„Dokažte to.“

„Jak?“

„Dejte mi svou zbraň.“

„Nejsem ozbrojený.“

„Takováhle odpověď zrovna důvěru neposílí.“

„Proč ji chcete?“

„Víte proč. Kdybyste přivedl ke dveřím nesprávné lidi, mohl bych se bránit.“

„To neudělám.“

„Přesvědčte mě.“

Springfield zůstal hodnou chvíli stát. Věděl jsem, že by si radši vrazil jehlu do oka, než aby mi vydal svou zbraň. Viděl jsem, jak uvažuje. Pak zajel pod sakem ke kříži a vytáhl devítimilimetrovou pistoli steyr GB. Steyr GB používaly v osmdesátých letech minulého století zvláštní jednotky americké armády. Otočil ji a podal mi ji pažbou napřed. Byl to hezký starý kousek, opotřebovaný, ale dobře udržovaný. Měl osmnáct nábojů v zásobníku a jeden v komoře.

„Děkuju,“ pravil jsem.

Springfield neodpověděl. Jen vyšel beze slova z pokoje. Zamkl jsem za ním na dva západy, zajistil dveře řetízkem a zastrčil křeslo pod kliku. Vyprázdnil jsem na noční stolek kapsy. Zastrčil jsem oblečení pod matraci, aby se vyžehlilo. Dal jsem si dlouhou horkou sprchu. Potom jsem si lehl a usnul, se Springfieldovou pistolí pod polštářem.

* * *

Probudilo mě zaklepání na dveře o čtyři hodiny později. Nerad se dívám kukátky na hotelových dveřích. Je to příliš nebezpečné. Každému potenciálnímu útočníkovi v chodbě by jen stačilo počkat, až čočka potemní, a pak do ní vystřelit. Dokonce i zásah z .22 s tlumičem by byl smrtelný. Mezi rohovkou a mozkem neleží nic obzvlášť pevného. Na stěně u dveří však viselo přes celou její šířku zrcadlo. Aby se hotelový host mohl ještě těsně před odchodem podívat, jestli má v pořádku oblečení. Vzal jsem v koupelně ručník, omotal si ho kolem pasu a vylovil zpod polštáře pistoli. Odsunul jsem křeslo a otevřel dveře zajištěné řetízkem. Ustoupil jsem dozadu ke straně s panty a podíval se do zrcadla.

Springfield a Sansom.

Mezera ve dveřích byla úzká, obraz v zrcadle obrácený a chodba slabě osvětlená, ale oba jsem bez problémů poznal. Vypadalo to, že jsou sami. A sami také zůstanou, pokud s sebou nepřivedli víc než devatenáct lidí. Steyr nemá zajišťovací západku. Jenom silný dvojčinný odpor pro první výstřel a pak osmnáct dalších. Uvolnil jsem kohoutek a řetízek na dveřích.

Byli sami.

Vešli dovnitř, nejdřív Sansom a pak Springfield. Sansom vypadal stejně jako první ráno, co jsem ho viděl. Opálený, bohatý, schopný, plný energie a charismatický. Měl na sobě tmavomodrý oblek s bílou košilí a červenou kravatou a vypadal svěží jako sedmikráska. Vzal si křeslo, kterým jsem měl podepřenou kliku dveří, odnesl si ho ke stolu u okna a posadil se. Springfield zavřel dveře a zajistil je opět řetízkem. Já jsem stále držel v ruce pistoli. Kolenem jsem odstrčil matraci a vytáhl jednou rukou oblečení.

„Dvě minuty,“ oznámil jsem. „Povídejte si spolu.“

Oblékl jsem se v koupelně, vrátil se a Sansom se zeptal: „Opravdu víte, kde ta fleška je?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Opravdu to vím.“

„Proč chcete vědět, co je na ní?“

„Abych věděl, jak moc je kompromitující.“

„Vy si nepřejete, abych se dostal do Senátu?“

„Svůj volný čas si můžete pro mě za mě trávit, jak chcete. Jsem jenom zvědavý, to je všechno.“

Sansom se zeptal: „Proč mi neprozradíte, kde je, hned teď?“

„Protože nejdřív musím udělat ještě něco jiného. A nemůžu při tom potřebovat policajty v patách. Takže by se mi hodilo, kdybyste mi zůstal ještě nějakou dobu nakloněný.“

„Možná mě vodíte za nos.“

„Ano, to by bylo možné, ale nedělám to.“

Na to Sansom nic neřekl.

Zeptal jsem se: „Proč vůbec chcete do toho Senátu?“

„Proč bych neměl chtít?“

„Byl jste dobrý voják a teď jste pohádkově bohatý. Proč se na to nevykašlete a neválíte se na pláži?“

„Snažím se mít vyrovnané skóre. Vy si ho určitě také nějakým způsobem hlídáte.“ Přikývl jsem. „Porovnávám počet odpovědí, kterých se mi dostalo, s počtem otázek, které jsem položil.“

„A jak si vedete?“

„Celoživotní průměr téměř sto procent.“

„Proč vůbec klást otázky? Když víte, kde ta fleška je, proč si pro ni nedojdete?“

„To nemůžu.“

„Proč ne?“

„Bude k tomu zapotřebí víc sil, než dokážu zmobilizovat.“

„Kde je?“

Neodpověděl jsem.

„Je tady v New Yorku?“

Neodpověděl jsem.

Sansom se zeptal: „Je v bezpečí?“

Odpověděl jsem: „Poměrně ano.“

„Můžu vám věřit?“

„Věřila mi spousta lidí.“

„S jakým výsledkem?“

„Myslím, že většina by ohodnotila můj charakter kladně.“

„A ti ostatní?“

„Jistým lidem nelze prostě vyhovět.“

Sansom sdělil: „Viděl jsem vaši vojenskou složku.“

Upozornil jsem: „To už jste mi říkal.“

„Nevyznívá jednoznačně.“

„Dělal jsem, co jsem mohl. Měl jsem však svou vlastní hlavu.“

„Proč jste z armády odešel?“

„Začal jsem se nudit. A vy?“

„Byl jsem příliš starý.“

„Co je na té flešce?“

Sansom neodpověděl. Springfield mlčky stál, v závětří televize, blíž ke dveřím než k oknu. Patrně čistě ze zvyku. Pouze instinktivně. Mimo dohled potenciálního ostřelovače zvenčí a natolik blízko u chodby, aby přemohl vetřelce v okamžiku, kdy by rozrazil dveře. Výcvik se dostane hluboko pod kůži. Zejména výcvik Delty. Přistoupil jsem k němu a vrátil mu pistoli. Beze slova si ji vzal a zastrčil za opasek.

Sansom mě vyzval: „Povězte mi, co zatím všechno víte.“

Sdělil jsem: „Letadlem vás dopravili z Braggu do Turecka a pak do Ománu. Potom nejspíš do Indie. Pak do Pákistánu a ke staré severozápadní hranici.“

Sansom přikývl a nic na to neřekl. V očích měl nepřítomný pohled. Patrně si v duchu celou tu cestu přehrával. Letadla, helikoptéry, náklaďáky, dlouhé kilometry pěšky.

Velice dávno.

„Potom do Afghánistánu,“ dodal jsem.

„Pokračujte,“ pobídl mě Sansom.

„Patrně jste zůstali na úbočí Abas Gharu a postupovali podél údolí Korengal na jihozápad, tři sta metrů nad jeho dnem.“

„Pokračujte.“

„Narazili jste na Grigorije Hotha, vzali mu pušku a nechali ho odejít.“

„Pokračujte.“

„Postupovali jste dál za svým cílem.“

Sansom přikývl.

Sdělil jsem: „To je všechno, co vím.“

Sansom se zeptal: „Kde jste byl v březnu 1983?“

„Ve West Pointu.“

„O čem se tenkrát nejvíc mluvilo?“

„Rudá armáda se snažila zastavit krveprolití.“

Sansom opět přikývl. „Bylo to nesmyslné tažení. Domorodce na severozápadní hranici ještě nikdo neporazil. V celé historii. A nastudovali si naše zkušenosti z Vietnamu. Některé věci jsou prostě neproveditelné. Byl to pomalu se otáčející mlýnek na maso. Jako by vám ptáci klovali oči. Nám se to samozřejmě líbilo.“

„Pomohli jsme,“ poznamenal jsem.

„Jistě. Dali jsme mudžahedínům všechno, co si přáli. Zadarmo.“

„Podobně jako půjčka a pronájem za druhé světové války.“

„Bylo to ještě horší,“ řekl Sansom. „Půjčka a pronájem byla pomoc přátelům, kteří neměli tou dobou peníze. Mudžahedíni je měli. Dokonce spoustu. Podivné kmenové svazky sahaly až do Saúdské Arábie. Mudžahedíni se v penězích doslova topili.“

„Takže?“

„Když si zvyknete dávat všechno, co po vás chtějí, je těžké přestat.“

„Co ještě chtěli?“

„Uznání,“ pravil Sansom. „Projevy úcty. Ocenění. Zdvořilosti. Dobré jméno. Nevím, jak bych to přesně popsal.“

„Takže o co při té misi šlo?“

„Můžu vám důvěřovat?“

„Chcete zpátky ten dokument?“

„Ano.“

„Tak o co při té misi šlo?“

„Měli jsme navštívit nejvyššího vůdce mudžahedínů. Přinést mu dary. Nejrůznější blýskavé tretky, přímo od Ronalda Reagana. Byli jsme jeho osobní poslové. Dostalo se nám instruktáže v Bílém domě. Měli jsme držet ústa a líbat zadky všem, kdo nám je nastaví.“

„Poslechli jste?“

„To si pište.“

„Došlo k tomu před dvaceti pěti lety.“

„A co má být?“

„Koho to teď zajímá? Jde o drobný detail v historii. A splnilo to svůj účel. Konec komunismu.“

„Mudžahedíni ale neskončili. Zůstali aktivní.“

„Já vím,“ potvrdil jsem. „Stal se z nich Tálibán a al-Káida. Ale to je také detail. Voliči v Severní Karolíně si nebudou tuhle část historie pamatovat. Většina voličů si nepamatuje, co měla k snídani.“

„Záleží na okolnostech,“ opáčil Sansom.

„Na jakých okolnostech?“

„V paměti utkvělo jméno.“

„Jaké jméno?“

„Údolí Korengal bylo střediskem dění. Jenom malé předmostí, ale Rudá armáda na něj dojela. Mudžahedíni se tam opravdu vyznamenali. Proto byl jejich místní vůdce nesmírně důležitá osobnost. Stoupající hvězda. S ním jsme se měli setkat. A splnili jsme rozkaz. Setkali jsme se s ním.“

„A zlíbali jste mu zadek?“

„Každý centimetr.“

„Kdo to byl?“

„Zpočátku velice impozantní muž. Mladý, vysoký, pohledný, velice inteligentní, velice angažovaný. Kromě toho velice bohatý. Pocházel ze saúdsko-arabské miliardářské rodiny. Jeho otec se kamarádil s Reaganovým viceprezidentem. On sám byl ale revolucionář. Skoncoval s blahobytným životem.“

„Kdo to byl?“

„Usáma bin Ládin.“

ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

V MÍSTNOSTI SE ROZHOSTILO DLOUHÉ TICHO. Rušily ho jen tlumené zvuky za oknem a syčení vzduchu z ventilátoru nad koupelnou. Springfield se přesunul ze svého postavení u televize a posadil se na postel.

Poznamenal jsem: „Jistá jména v paměti skutečně utkvějí.“

Sansom opáčil: „Je to k vzteku.“

„To máte pravdu.“

„Povídejte mi o tom.“

„Je to ale velký soubor,“ upozornil jsem.

„A co má být?“

„Takže je to dlouhá zpráva. A vojenské zprávy jsme všichni četli.“

„No a?“

„Jsou velice suché.“ Což také jsou. Nebo alespoň dřív bývaly. Například Springfieldův steyr GB. Armáda ho otestovala. Byl to zázrak moderní techniky. Nejenže pracoval přesně, jak měl, ale také přesně jak neměl. Funguje na principu zpětného nárazu a používá odvod horkých plynů z hlavně, takže se dá nabít nestandardními, staršími nebo vadnými náboji a pořád střílí. Většina zbraní má problémy s proměnlivým tlakem plynu. Když je moc vysoký, tak se roztrhnou, a když je moc malý, vůbec nefungují. Steyr ale zvládne všechno. Proto ho zvláštní jednotky tolik milovaly. Operovaly často daleko od domova, bez logistiky, a musely si poradit s tím, co se jim podařilo sehnat na místě. Steyr GB byl kovový zázrak. Vojenská zpráva ho označila za technicky přijatelný. Řekl jsem: „Možná se o vás nezmínili jménem. Možná se nezmínili jménem ani o něm. Třeba použili jen akronyma, jak pro velitele Delty, tak i pro místního vůdce, a ukryli je ve třech stech stranách údajů o souřadnicích.“ Sansom na to nic neřekl. Springfield odvrátil pohled. Zeptal jsem se: „Jaký byl?“

Sansom podotkl: „Vidíte? To je přesně, o čem mluvím. Můj celý život je najednou úplně bezvýznamný a počítá se jen, že jsem líbal zadek Usámovi bin Ládinovi. To, je všechno, co si budou lidé pamatovat.“

„Jaký ale byl?“

„Naskakovala z něj husí kůže. Rusy zabíjel s očividným zanícením, což se nám zpočátku líbilo, ale velice brzy jsme si uvědomili, že se zanícením zabíjí všechny, kdo nejsou jako on. Byl divný. Byl to psychopat. Smrděl. Byl to velice nepříjemný víkend. Celou dobu mě mrazilo v zádech.“

„Vy jste tam strávili celý víkend?“

„Jako čestní hosté. Až na to, že ne skutečně. Choval se jako arogantní parchant. Neustále se nad nás povyšoval. Poučoval nás o taktice a strategii. Tvrdil, že on by ve Vietnamu vyhrál. Museli jsme se tvářit, že to na nás dělá dojem.“

„Jaké dary jste mu přinesli?“

„To nevím. Byly zabalené. Ani se na ně nepodíval. Odhodil je do rohu. Vůbec ho nezajímaly. Jak se říká na svatbách, vaše přítomnost nám bohatě stačí. Myslel si, že dokazuje něco světu. Velký Satan před ním padal na kolena. Málem jsem se několikrát pozvracel. A nejenom z jídla.“

„Vy jste s ním jedli?“

„Bydleli jsme u něj ve stanu.“

„Zpráva by ho označila za hlavní. Hovořila by velice neutrálním jazykem. O líbání zadku by nepadlo ani slovo. Tři sta nudných stránek by pojednávalo o přípravě na schůzku a jejím dodržení. Čtenáři by umřeli nudou, ještě než by se dostali k místu, jak letíte nad Atlantikem. Tak čeho se tak bojíte?“

„Politika je mrcha. Ta půjčka a pronájem. Nevypadá to, že by bin Ládin sahal do vlastní kapsy, ale že jsme ho podporovali. Téměř si ho koupili.“

„To není vaše vina. Máslo na hlavě má Bílý dům. Už jste někdy slyšel o kapitánovi, kterému by někdo vyčítal, že dodal v rámci půjčky a pronájmu za druhé světové války pomoc Sovětům? Ti také nezůstali našimi přáteli.“

Sansom neodpověděl.

Dodal jsem: „Jsou to jen slova na papíře. Nebudou mít odezvu. Lidé nečtou.“

Sansom pravil: „Je to velký soubor.“

„Čím větší, tím lepší. Čím je větší, tím víc budou schované nepříjemné stránky. A bude velice zastaralý. Myslím, že jsme ho tenkrát psali jinak. S O. Byl to Osáma. Nebo OSL. Lidé si toho možná vůbec nevšimnou. Nebo můžete říct, že to byl někdo úplně jiný.“

„Jste si jistý, že víte, kde ta fleška je?“

„Naprosto.“

„Protože tak nemluvíte. Mluvíte, jako byste se mě snažil utěšit, protože víte, že ji najde a zveřejní někdo jiný.“

„Vím, kde je. Jenom se snažím zjistit, proč vás tak znepokojuje. Lidé už přežili mnohem horší věci.“

„Používal jste někdy počítač?“

„Zrovna dneska.“

„Víte, co soubor nejvíc zvětší?“

„Nemám tušení.“

„Hádejte.“

„Dlouhé dokumenty?“

„Špatně. Soubor nejvíc zvětší obrovský počet pixlů.“

„Pixlů?“ zopakoval jsem.

Sansom neodpověděl.

„Dobře,“ řekl jsem. „Chápu. Není to zpráva. Je to fotografie.“

ŠEDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

V MÍSTNOSTI SE OPĚT ROZHOSTILO TICHO. Zvuky města, poháněný vzduch. Sansom se zvedl a použil koupelnu. Springfield se vrátil na své původní postavení u televize. Na prosklené skříňce stály lahve s vodou, s papírovými manžetami, které upozorňovaly, že když se napijete, musíte zaplatit osm dolarů.

Sansom vyšel z koupelny.

„Tu fotografii chtěl Reagan,“ sdělil. „Částečně proto, že byl starý sentimentální paprika, a částečně proto, že byl podezíravý dědek. Chtěl mít jistotu, že jsme splnili jeho rozkazy. Pamatuju si to tak, že stojím vedle bin Ládina a jako debil se usmívám od ucha k uchu.“

Springfield podotkl: „Se mnou na druhé straně.“

Sansom řekl: „Bin Ládin zlikvidoval Dvojčata. Zaútočil na Pentagon. Je to největší terorista na světě. Je to velice, velice snadno poznatelná postava. Nedá se zaměnit. Ta fotografie by znamenala můj politický konec. Už by po mně neštěkl ani pes. Byl bych navždycky odepsaný.“

Zeptal jsem se: „To proto ji Hothovy chtějí?“

Sansom přikývl: „Aby mě mohla al-Káida ponížit, společně se Spojenými státy. Nebo naopak.“

Přistoupil jsem ke skříňce s televizí a vzal si lahev vody. Odšrouboval jsem víčko a dlouze se napil. Pokoj byl na Springfieldovu kartu, což znamenalo, že platí Sansom. A Sansom si mohl osm dolarů dovolit.

Pak jsem se krátce pousmál.

„Proto ta fotografie ve vaší knize,“ řekl jsem. „A na zdi ve vaší kanceláři. Donald Rumsfeld se Saddámem Husajnem v Bagdádu.“

„Ano,“ potvrdil Sansom.

„Pro jistotu. Abyste ukázal, že někdo jiný udělal úplně to samé. Vytáhl jste ji jako trumfovou a dobře schoval. Nikdo neví, že je to trumf. Dokonce ani že je to karta.“

„Není to trumf,“ opáčil Sansom. „K tomu má hodně daleko. Je to jen mizerná křížová čtyřka. Protože bin Ládin je mnohem horší, než byl kdy Saddám. A Rumsfeld se poté nevrhl do žádných voleb. Do všeho ho jmenovali jeho přátelé. Jinak by to nešlo. Nikdo soudný by mu nedal hlas.“

„Máte taky přátele?“

„Moc jich není.“

„Nad tou Rumsfeldovou fotografií se nikdo nepozastavil.“

„Protože nikdy nekandidoval. Kdyby se objevil ve volební kampani, stala by se ta fotografie nejznámější na světě.“

„Jste lepší člověk než Rumsfeld.“

„Neznáte mě.“

„Odhad na základě zkušeností.“

„Dobře, možná. Ale bin Ládin je horší než Saddám. A je smrtelné dostat se s ním do spojení. Není ani zapotřebí titulek. Stojím vedle nejzlejšího muže na světě a zubím se na něj jako oddané štěně. Takovéhle fotky se úmyslně falšují, když chcete někomu ublížit. A tahle je pravá.“

„Dostanete ji zpátky.“

„Kdy?“

„Jak to probíhá s těmi obviněními z těžkých zločinů?“

„Pomalu.“

„Ale jistě?“

„Moc ne. Mám jednu dobrou zprávu a jednu špatnou.“

„Začněte tou špatnou.“

„Je velice nepravděpodobné, že FBI bude ochotná spolupracovat. A je jisté, že ministerstvo obrany to neudělá.“

„Kvůli těm třem chlapům?“

„Stáhli je z případu. Údajně kvůli zranění. Jeden má zlomený nos a jeden tržnou ránu na hlavě. Nahradili je ale jinými. Ministerstvo obrany má stále žhavý zájem.“

„Měli by být vděční. Potřebují veškerou pomoc, kterou se jim podaří sehnat.“

„Takhle to nefunguje. Jde o válku o rajóny, kterou chtějí vyhrát.“

„Co je ta dobrá zpráva?“

„Myslíme, že newyorské policejní oddělení by bylo ochotno zapomenout na to metro.“

„To je opravdu skvělé,“ zavrčel jsem. „Jako kdyby byli ochotni odpustit pokutu za parkování výměnou za Charlese Mansona.“ Sansom neodpověděl.

Zeptal jsem se ho: „Co Theresa Leeová a Jacob Mark? A Docherty?“

„Ti jsou zpátky v práci. Ve složce mají federální poděkování, že pomohli Homeland Security při citlivém vyšetřování.“

„Takže jsou v pořádku a já nejsem?“

„Nikoho neuhodili. Nezranili ničí ego.“

„Co s tou fleškou uděláte, až ji dostanete zpátky?“

„Podívám se, jestli je to ta pravá, a pak ji rozdupu, spálím, popel rozmělním na prach a spláchnu ho do osmi různých záchodů.“

„Co kdybych vás požádal, abyste to nedělal?“

„Proč byste mě o to měl žádat?“

„To vám vysvětlím později.“

* * *

Podle úhlu pohledu bylo buď pozdě odpoledne, nebo brzy večer. Já jsem se ale právě probudil, tak jsem usoudil, že je čas na snídani. Zavolal jsem hotelovému číšníkovi a objednal si velký tác. V hodnotě padesáti dolarů, při newyorských cenách v Sheratonu, s daněmi, spropitným, poplatky a příplatky. Sansom ani nemrkl. Předkláněl se v křesle a vřel frustrací a netrpělivostí. Springfield byl mnohem uvolněnější. Před čtvrt stoletím se zúčastnil výpravy do hor a i na něj padala hanba. Občas se z našich přátel stanou nepřátelé a z našich nepřátel přátelé. Ale po Springfieldovi se nemohl nikdo svézt. Neměl cíle, neměl plány, neměl ambice. A bylo to na něm vidět. Byl úplně stejný jako tenkrát, jenom muž, který dělá svou práci.

Zeptal jsem se: „Nemohli jste ho zabít?“

„Měl tělesné strážce,“ odpověděl Sansom. „Něco jako vnitřní okruh. Všichni tam drží fanaticky při sobě. Představte si námořní pěchotu nebo Teamsters a znásobte to tisíci. Sto metrů od tábora nás odzbrojili. Ani na okamžik jsme s ním nezůstali sami. Neustále se kolem něj hemžili lidé. Včetně dětí a psů. Žili jako v době kamenné.“

„Byl to jenom dlouhý tenký chcanek,“ ozval se Springfield. „Kdykoliv jsem se mohl natáhnout a zakroutit mu jeho vychrtlým krkem.“

„Chtěl jste to udělat?“

„To si pište. Protože mi to bylo jasné. Hned od začátku. Možná jsem to měl udělat hned, jak zhasla blesková žárovka. Dát si na závěr slanou tyčinku jako v italské restauraci. Z toho by byla mnohem lepší fotka.“

Konstatoval jsem: „Sebevražedná mise.“

„Zachránili bychom tím ale spoustu životů.“

Přikývl jsem: „Stejně jako kdyby Rumsfeld vrazil do Saddáma kudlu.“

* * *

Hotelový číšník mi přinesl jídlo, já jsem odsunul Sansoma z křesla a najedl se u stolu. Sansom vytáhl mobil a potvrdil, že newyorské policejní oddělení mi pro danou chvíli odpustilo prohřešek v metru. Pak ale vykonal druhý telefonát a sdělil, že porota FBI stále zasedá a nevypadá to vůbec dobře. Po třetím telefonátu jsem se dozvěděl, že vysoké velení ministerstva obrany mě v žádném případě nehodlá pustit ze spárů. Chová se jako psi, kteří se zmocnili kosti. Na federální úrovni jsem měl na krku nejrůznější druhy malérů. Maření spravedlnosti, nezákonné použití násilí a ublížení na těle, zranění způsobené smrtící zbraní.

„Konec příběhu,“ oznámil Sansom. „Býval bych musel jít přímo za ministrem.“

„Nebo za prezidentem,“ doplnil jsem.

„To také nemůžu. Oficiální verze zní, že ministerstvo obrany je na horké stopě aktivní buňce al-Káidy. Proti tomu si v současné atmosféře nesmím dovolit nic namítnout.“

Politika je minové pole. Zabije vás, když do ní vstoupíte, zabije vás, když to neuděláte.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Do té doby, dokud znám rozložení bitevního pole.“

„Není to vaše bitva, přesně řečeno.“

„Jacob Mark se bude cítit lépe, když se to trochu zavře.“

„Děláte to pro Jacoba Marka, nebo pro mě?“

„Dělám to pro sebe.“

„Nic vám do toho není.“

„Je to pro mě výzva.“

„Na světě existuje spousta jiných.“

„Stala se z toho pro mě osobní záležitost. Poslali mi to DVD.“

„Což byl taktický tah. Když zareagujete, vyhrají.“

„Ne, když zareaguju, prohrají.“

„Nežijeme na Divokém západě.“

„To máte pravdu. Žijeme na krotkém západě. Musíme vrátit čas.“

„Víte vůbec, kde jsou?“

Springfield po mně střelil pohledem.

Odpověděl jsem: „Pracuju na několika nápadech.“

„Máte s nimi pořád otevřený komunikační kanál?“

„Neozvala se mi od toho DVD.“

„Mám na mysli, od té doby, co vás odstřihla.“

„Řekl bych, že mi zase zavolá.“

„Proč?“

„Protože chce.“

„Může vyhrát. Stačí jeden chybný krok a jste její zajatec. Nakonec jí povíte všechno, co si přeje.“

Otázal jsem se: „Kolikrát jste letěl po jedenáctém září pravidelnou linkou?“

Sansom odpověděl: „Stokrát.“

„V tom případě se vsadím, že jste ve skrytu duše doufal, že jsou na palubě únosci. Že napochodují do uličky a vy po nich budete moct skočit a vytlouct jim duši z těla. Nebo se o to alespoň pokusit a zemřít.“

Sansom naklonil hlavu. Koutky úst se smutně pousmál. Poprvé po dlouhé době.

„Máte pravdu,“ přiznal. „To jsem si přál úplně pokaždé.“

„Proč?“

„Zachránil bych tím letadlo.“

„A vybil byste si tím frustraci. A ukojil nenávist. Já bych to rozhodně udělal. Měl jsem Dvojčata rád. Líbil se mi starý svět. Před tím. Nejsem politik. Ani diplomat nebo stratég. Znám své slabé a silné stránky. Takže pro člověka jako já je šance narazit na činnou buňku al-Káidy něco jako narozeniny a Vánoce zároveň.“

„Jste blázen. Do něčeho takového se nemůžete pustit sám.“

„Zbývá mi něco jiného?“

„Homeland Security je nakonec najde. Pak dá dohromady posily. Newyorské policejní oddělení, FBI, jednotky SWAT, výstroj, stovky mužů.“

„Obrovská operace se spoustou neslučitelných složek.“

„Ale pečlivě naplánovaná.“

„Vy jste se podobné akce někdy zúčastnil?“

„Mnohokrát.“

„Jak dopadly?“ Sansom neodpověděl. Poznamenal jsem: „Sám je vždycky lepší.“

„Možná ne pokaždé,“ vložil se do rozhovoru Springfield. „Podívali jsme se do toho algoritmu Homeland Security. Hothovy si přivezly velký tým.“

„Jak velký?“

„Devatenáct mužů.“

ŠEDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

DOJEDL JSEM SNÍDANI. Konvice na kávu byla prázdná. Tak jsem dopil vodu za osm dolarů a odhodil lahev obloukem do koše. S dutým umělohmotným zaduněním dopadla na okraj, odrazila se a dokutálela na koberec. Žádné dobré znamení, kdybych byl pověrčivý. Ale pověrčivý nejsem.

„Celkem devatenáct mužů,“ zopakoval jsem. „Čtyři už opustili Spojené státy a dva se potácejí se zlomenými čelistmi a lokty. Což znamená třináct v aktivní službě.“

Sansom se podivil: „Zlomené čelisti a lokty? Jak k tomu došlo?“

„Hledali mě. V horách s granátomety jsou možná za hvězdy, ale pouliční rvačky nepatří k jejich silným stránkám.“

„Popsal jste jim čela?“

„Jenom jednomu. Proč?“

„FBI obdržela telefonát z pohotovosti v Bellevue. Někdo tam odložil dva zmlácené cizince neznámé totožnosti. Jeden z nich měl nápis na čele.“

„Trest,“ pravil jsem. „Hothovým se nelíbil jejich výkon. Tak je odepsaly, aby povzbudily ostatní.“

„To je nemilosrdné.“

„Kde jsou teď?“

„V hlídaných pokojích v nemocnici. Protože jeden tam už byl. Nějaká předchozí nehoda na Penn Station. Odmítá cokoliv prozradit. FBI se snaží zjistit, kdo to je.“

„Proč jim to trvá tak dlouho? Nechal jsem mu na čele Lilino jméno. Napsal jsem: Lilo, zavolej mi. O kolik lidí jménem Lila se Úřad v současné době zajímá?“

Sansom zavrtěl hlavou. „Nebuďte vůči nim tak kritický. Část se jménem někdo vyřízl nožem.“

* * *

Přistoupil jsem ke skříňce a otevřel druhou lahev s osmidolarovou vodou. Napil jsem se. Chutnala dobře. Ale ne lépe než voda za dva dolary. Nebo voda zadarmo z kohoutku.

„Třináct lidí,“ zopakoval jsem.

„Plus Hothovy,“ upozornil Springfield.

„Dobře, patnáct.“

„Sebevražedná mise.“

„Všichni jednou musíme umřít,“ opáčil jsem. „Otázkou jen zůstává kdy a jak.“

„Nemůžeme vám aktivně pomoct,“ řekl Sansom. „To je vám, doufám, jasné. Tohle skončí minimálně jednou a maximálně patnácti vraždami na ulicích New Yorku. Něčeho takového se nemůžeme zúčastnit. Musíme se držet milion kilometrů daleko.“

„Kvůli politice?“

„Z mnoha důvodů.“

„Nežádám vás o pomoc.“

„Jste šílenec.“

„To si budou také myslet.“

„Máte nějaký konkrétní časový plán?“

„Odehraje se to co nejdřív. Nemá cenu čekat.“

„Ten minimálně jeden mrtvý budete samozřejmě vy. A pokud k tomu dojde, nebudu vědět, kde hledat tu fotografii.“

„V tom případě mi musíte držet palce.“

„Nejrozumnější by bylo, kdybyste mi to pověděl teď.“

„Ne, nejrozumnější by bylo, kdybych si našel práci jako řidič školního autobusu.“

„Můžu vám věřit?“

„Že přežiju?“

„Že dodržíte slovo.“

„Co vás učili v důstojnické škole?“

„Druhům důstojníkům je možné věřit. Zejména důstojníkům stejné hodnosti.“

„Tak vidíte.“

„Nebyli jsme ale skuteční druzi. Sloužil jste u jiné jednotky.“

„To máte pravdu. Tvrdě jsem pracoval, zatímco vy jste létal všude po světě a líbal zadky teroristům. Dokonce jste ani nedostal Purpurové srdce.“

Sansom neodpověděl.

„Jenom si dělám legraci,“ ujistil jsem ho. „Ale modlete se, abych tím prvním mrtvým nebyl já, protože jinak byste tohle slyšel pořád dokola.“

„Tak mi to povězte teď.“

„Potřebuju, abyste mi kryl záda.“ Sansom pravil: „Četl jsem vaši složku.“

„To už jste říkal.“

„Purpurové srdce jste dostal za to, že vás v Bejrútu zasáhla bomba, která vybuchla v náklaďáku. V kasárnách námořní pěchoty.“

„Na to si dobře pamatuju.“

„Máte ošklivou jizvu.“

„Chcete ji vidět?“

„Ne. Nesmíte však zapomínat, že to nebyly Hothovy.“

„Kdo jste, můj terapeut?“

„Ne, nejsem. To ale nemění obsah mých slov.“

„Nevím, kdo to tenkrát v Bejrútu byl. Nikdo to neví jistě. Každopádně to však byli druzi Hothových.“

„Pohání vás pomsta. A pořád máte výčitky svědomí kvůli Susan Markové.“

„Takže?“

„Takže možná nepodáte špičkový výkon.“

„Máte o mě strach?“

„Hlavně o sebe. Chci zpátky tu fotografii.“

„Dostanete ji.“

„Poskytněte mi alespoň vodítko, kde ji hledat.“

„Víte to samé co já. Dopracoval jsem se k tomu. Tak se k tomu také dopracujte.“

„Byl jste policajt. Máte jiné schopnosti.“

„Tak budete pomalejší. Není to žádná raketová věda.“

„Jaká věda to tedy je?“

„Uvažujte jako normální člověk. Ne jako voják nebo politik.“

Sansom se pokusil. Nepodařilo se mu to. Požádal: „Alespoň mi prozraďte, proč ji nemám ničit.“

„Víte to samé co já.“

„Co znamená tohle?“

„Nebo možná nevíte to samé co já, protože jste příliš zahleděný do sebe. Já jsem jen obyčejný představitel veřejnosti.“

„A co má být?“

„Jsem si jistý, Sansome, že jste fajn chlap. Bude z vás skvělý senátor. Každý senátor je ale koneckonců jedním ze sta. Všichni se dají nahradit. Můžete mi jednoho jmenovat? Jednoho senátora, který opravdu něco změnil?“

Sansom neodpověděl.

„Můžete mi prozradit, jak vy osobně zatočíte s al-Káidou?“

Sansom se rozhovořil o výboru branné moci, o mezinárodních vztazích, o zpravodajské službě, o rozpočtech a dohledu. Jako by přednášel připravenou řeč pro novináře. Jako by měl agitační projev. Zeptal jsem se: „Kterou část z toho by neudělal někdo jiný, kdybyste ten post nezískal?“

Sansom neodpověděl. Vyzval jsem ho: „Představte si jeskyni v severozápadním Pákistánu. Přestavte si, že v ní právě teď sedí nejvyšší velení al-Káidy. Myslíte si, že si rvou vlasy a naříkají: Panebože, co si počneme, když se John Sansom dostane do amerického Senátu? Myslíte si, že jste jejich hlavní starost?“

Sansom opáčil: „Patrně ne.“

„Tak proč chtějí tu fotografii?“

„Malá vítězství,“ odvětil Sansom. „Lepší než žádná.“

„Na malé vítězství do toho vložili spoustu energie, nemáte pocit? Dvě agentky, plus devatenáct mužů, plus tři měsíce.“

„Utrpělo by jméno Spojených států.“

„Ale zase ne tak moc. Vezměte fotografii Rumsfelda. Všem je ukradená. Časy se mění, vývoj postupuje vpřed. Lidé tomu rozumí, pokud si toho vůbec všimnou. Američané jsou buď velice zralí a rozumní, nebo lhostejní. Zatím jsem nepřišel na to, co z toho souhlasí. Ale ta fotografie by byla v každém případě jenom vtip, který vyšel naprázdno. Mohla by vás osobně zničit, ale al-Káida nepracuje v současné době tak, aby jí záleželo na zničení jednoho Američana.“

„Poškodilo by to Reaganovu památku.“

„Komu na tom záleží? Většina Američanů na něj už zapomněla. Většina si myslí, že Reagan je letiště ve Washingtonu.“

„Myslím, že tomu nerozumíte.“

„A já si myslím, že přeháníte. Jste příliš ponořený do politiky.“

„Ta fotografie by uškodila.“

„Ale komu? Co si o tom myslí vláda?“

„Víte, že ministerstvo obrany se může přetrhnout, aby ji získalo zpátky.“

„Vážně? Tak proč na ten úkol přidělili béčkový tým?“

„Vy se domníváte, že ti chlapi byli z béčkového týmu?“

„Pevně doufám. Jestli to byl jejich áčkový tým, měli bychom se přestěhovat do Kanady.“

Sansom neodpověděl.

Dodal jsem: „Ta fotografie by vám mohla způsobit místní škodu v Severní Karolíně. Ale to je patrně všechno. Ministerstvo obrany nevyvinulo maximální snahu. Protože nehrozí skutečné nebezpečí pro národ.“

„To je nepřesná interpretace.“

„Dobře, tak to řeknu jinak. Ta fotografie je důkazem strategické chyby. Je nepříjemná, zahanbující a vyslouží vám vajíčko do obličeje. Víc se ale nestane. Není to konec světa. Spojené státy se kvůli tomu nezhroutí.“

„Takže al-Káida má příliš velká očekávání? Tvrdíte, že se také mýlí? Nerozumí Američanům tak dobře jako vy?“

„Ne, tvrdím, že celá ta záležitost je trochu nevyvážená. Poněkud asymetrická. Al-Káida nasadila áčkový tým a my béčkový. Proto po té fotografii touží o něco víc než my.“

Sansom na to nic neřekl.

„A musíme si položit otázku, proč Susan Markové nenařídili, aby ji jenom zkopírovala. Jestli nás chtějí znemožnit, byla by kopie daleko lepší. Protože kdyby se ta fotografie vynořila a skeptikové začali prohlašovat, že je padělaná, což by určitě udělali, ležel by v archivu pořád originál a to bychom nemohli s ledovou tváří popřít.“

„Dobře.“

„Ale Susan Marková nedostala pokyn, aby ji zkopírovala. Měla ji ukradnout. Připravit nás o ni. Nezanechat po ní stopu. Tím se zvýšilo riziko odhalení.“

„Což znamená co?“

„To znamená, že ji chtěli, ale stejně tak moc chtěli, abychom ji neměli my.“

„Tomu nerozumím.“

„Musíte se pořádně zamyslet. Vybavit si, co přesně fotoaparát zachytil. Protože al-Káida nechce, aby se ta fotografie dostala na veřejnost. Ukradla ji, aby ji zatajila.“

„Proč by to dělala?“

„Protože pro vás je sice nepříjemná, ale je na ní něco, co je ještě mnohem nepříjemnější pro Usámu bin Ládina.“

ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

SANSOM SE SPRINGFIELDEM ZMLKLI, přesně jak jsem čekal. Vrátili se ve vzpomínkách o čtvrtstoletí do minulosti, do potemnělého stanu nad dnem údolí Korengal. Ztuhli, napřímili se a podvědomě napodobili oficiální pózu. Jeden nalevo, druhý napravo, se svým hostitelem uprostřed. Čočka fotoaparátu, namířená, nastavená, zaostřená. Nabíjející se blesk, pak prásknutí a jasné bílé světlo.

Co přesně fotoaparát zachytil?

Sansom řekl: „Nepamatuju se.“

„Jsme na ní nejspíš jenom my,“ usoudil Springfield. „Nic jiného. Setkání s Američany se teď možná považuje za špatnou karmu.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Naopak je to dobrá propaganda. Bin Ládin na ní působí mocně a vítězně a vy vedle něj jako obětní beránci. Musí to být něco jiného.“

„Bylo to tam jako v zoologické. Chaos a svinčík.“

„Muselo to být něco naprosto nepatřičného. Malí chlapci, malé dívky, zvířata.“

Sansom podotkl: „Nevím, co by považovali za nepatřičné. Řídí se tam tisíci pravidly. Mohlo by to být dokonce něco, co jedl.“

„Nebo kouřil.“

„Nebo pil.“

„Alkohol tam neměli,“ sdělil Springfield. „Na to si pamatuju.“

„Ženy?“ zeptal jsem se.

„Neměli tam ani ženy.“

„Něco to být musí. Byli tam jiní návštěvníci?“

„Jenom domorodci.“

„Žádní cizinci?“

„Pouze my.“

„Musí to být něco, co ho kompromituje, nebo něco, co z něj dělá slabocha nebo zvrhlíka. Byl zdravý?“

„Přišlo nám, že ano.“

„Tak co ještě jiného?“

„Zvrhlíka podle jejich zákonů, nebo v našem slova smyslu?“

„Podle měřítek hlavního stanu al-Káidy,“ upřesnil jsem. „Kde muži jsou muži a obětní beránci se klepou strachy.“

„Nepamatuju se. Je to už dávno. Byli jsme unavení. Měli jsme za sebou sto padesát kilometrů přes přední linie.“

Sansom se ponořil do mlčení. Přesně jak jsem čekal. Nakonec si ulevil: „To je vážně k vzteku.“

Opáčil jsem: „Já vím.“

„Musím učinit velké rozhodnutí.“

„To je mi jasné.“

„Jestli mu ta fotografie ublíží víc než mně, budu ji muset nechat zveřejnit.“

„Ne, budete ji muset nechat zveřejnit, i kdyby mu ublížila jen nepatrně. A pak si sypat popel na hlavu a nést následky.“

„Kde je?“

Neodpověděl jsem.

„Dobře,“ řekl Sansom. „Budu vám muset krýt záda. Vím ale to samé co vy. A dopracoval jste se k tomu. Což znamená, že se k tomu můžu dopracovat také. Ale pomaleji. Protože to není raketová věda. Což znamená, že se k tomu můžou dopracovat i Hothovy. A budou pomalejší? Možná ne. Možná tu flešku právě vyzvedávají.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Možná ji právě vyzvedávají.“

„A pokud ji hodlají ztopit, měl bych je možná nechat být.“

„Pokud ji hodlají ztopit, znamená to, že je to cenná zbraň, která by se dala použít proti nim.“

Sansom na to nic neřekl.

Upozornil jsem ho: „Pamatujete si na důstojnickou školu? Na řeči o nepřátelích, zahraničních a domácích?“

„Stejnou přísahu skládáme i v Kongresu.“

„Tak jak byste mohl nechat Hothovy tu flešku ztopit?“

Sansom se na velice dlouhou dobu odmlčel.

Potom promluvil.

„Tak se do toho pusťte,“ pravil. „Zlikvidujte Hothovy dřív, než se té fotografie zmocní.“

* * *

Nepustil jsem se do toho. Ne hned. Ne okamžitě. Měl jsem věci, které jsem si musel promyslet, a plány, které jsem musel udělat. A těžkosti, které jsem musel překonat. Nebyl jsem vybavený. Měl jsem na sobě gumové zahradnické dřeváky a modré kalhoty. Nebyl jsem ozbrojený. Nic z toho mě netěšilo. Chtěl jsem vyrazit uprostřed noci, pořádně oblečený. V pořádných botách. A se zbraněmi. Čím více zbraní, tím lépe.

Oblečení bude snadné.

Zbraně tak snadné nebudou. V New Yorku nezískáte soukromý arzenál lusknutím prstů. Ve vnějších okresech se pravděpodobně najdou místa, kde prodávají pod pultem předražené šunty, najdou se tam ale i místa, kde prodávají auta, a náročným řidičům se radí dát od nich ruce pryč.

Problém.

Pohlédl jsem na Springfielda a pravil: „Zajdu si teď do obchodu s oblečením. Koupím si černé kalhoty, černé tričko a černé boty. A taky černou větrovku, nejspíš velikost XXXL, aby mi byla trochu velká. Co tomu říkáte?“

Springfield opáčil: „Nám je to jedno. Až se vrátíte, budeme pryč.“

* * *

Zašel jsem do obchodu na Broadwayi, kde jsem si před Sansomovým dobročinným obědem koupil khaki košili. Nebylo v něm moc zákazníků a nabízel spoustu zboží. Kromě ponožek a bot jsem tam našel všechno, co jsem potřeboval. Černé džíny, obyčejné černé tričko a černou bavlněnou větrovku na zip, vyrobenou pro chlapa mnohem většího než já. Vyzkoušel jsem si ji a zjistil, že mi podle očekávání sedí přes paže a ramena a vydouvá se mi na břiše jako těhotenské šaty.

Dokonalé, pokud Springfield pochopil narážku.

Převlékl jsem se v kabince, odhodil staré oblečení do koše a zaplatil prodavačce padesát devět dolarů. Pak jsem se na její radu přesunul o tři bloky dál do obchodu s botami. Koupil jsem si pevné černé šněrovací boty a černé ponožky. Téměř za sto dolarů. V hlavě mi zazněl matčin hlas z dávných časů: Při takové ceně si musíš dávat pozor, aby vydržely. Neošoupej je. Vyšel jsem z obchodu a několikrát zadupal na chodníku, aby mi lépe padly. Zastavil jsem se v galanterii a koupil si tuctové bílé boxerky. Usoudil jsem, že když je všechno ostatní nové, musím obměnit i spodní prádlo.

Pak jsem vykročil zpátky k hotelu.

Po třech krocích se mi rozvibroval v kapse telefon.

SEDMDESÁTÁ KAPITOLA

OPŘEL JSEM SE ZÁDY o budovu na rohu Padesáté páté ulice a vytáhl telefon z kapsy. Tajné číslo. Otevřel jsem ho ‚a přiložil si ho k uchu. Lila Hothová se otázala: „Reacher?“

Odpověděl jsem: „Ano.“

„Pořád stojím na silnici. Stále čekám na ten náklaďák, co mě má srazit.“

„Už se blíží.“

„Kdy ale dorazí?“

„Ještě se chvíli poťte. Budu u vás za pár dní.“

„Nemůžu se dočkat.“

„Vím, kde jste.“

„Výborně. Tím se všechno zjednoduší.“

„A také vím, kde je ta fleška.“

„Opět výborně. Necháme vás naživu tak dlouho, abyste nám to prozradil. A pak možná ještě několik dalších hodin, jen tak pro zábavu.“

„Jste prosťáček boží, Lilo. Měla jste zůstat doma a starat se o své kozy. Zemřete a ta fotografie obletí svět.“

„Máme nové prázdné DVD,“ opáčila Lila. „Kamera je nabitá a připravená na vaši parádní roli.“

„Moc mluvíte, Lilo.“

Lila neodpověděla.

Zavřel jsem telefon a padajícím soumrakem jsem se vrátil do hotelu. Vyjel jsem výtahem, odemkl pokoj, sedl si na postel a pustil se do čekání. Čekal jsem hodně dlouho. Skoro čtyři hodiny. Myslel jsem si, že čekám na Springfielda. Nakonec se však objevila Theresa Leeová.

* * *

Osm minut před půlnocí zaklepala na dveře. Provedl jsem opět trik s řetízkem a zrcadlem a pustil ji dovnitř. Měla na sobě obměnu prvního modelu, ve kterém jsem ji viděl. Kalhoty, hedvábná košile s krátkými rukávy. Nezastrčená. Tmavě šedá, ne středně šedá. Víc do stříbrna. Serióznější.

Nesla černou sportovní tašku. Z balistického nylonu. Podle toho, jak jí visela z ruky, musela obsahovat těžké předměty. Podle toho, jak se pohybovaly a cinkaly, musely být z kovu. Odložila tašku na podlahu ke koupelně a zeptala se: „Jste v pořádku?“

„A vy?“

Theresa přikývla. „Jako by se nic nestalo. Všichni jsme zpátky v práci.“

„Co je v té tašce?“

„Nemám tušení. Přinesl ji na okrsek muž, kterého jsem v životě neviděla.“

„Springfield?“

„Ne, představil se jako Browning. Dal mi tu tašku a řekl, že v zájmu předcházení zločinnosti bych se měla postarat, aby se vám nedostala do rukou.“

„A vy jste ji přesto přinesla?“

„Osobně na ni dávám pozor. Je to bezpečnější, než kdyby se někde povalovala.“

„Dobře.“

„Musel byste mě přemoct. A napadení policistky je nezákonné.“

„To je pravda.“

Theresa se posadila na postel. Metr ode mě. Možná blíž. Oznámila: „Udělali jsme razii v těch třech domech v Padesáté osmé ulici.“

„Springfield vám o nich pověděl?“

„Řekl, že se jmenuje Browning. Naše protiteroristické komando tam vtrhlo před dvěma hodinami. Hothovy tam nebyly.“

„Já vím.“

„Byly tam, ale zmizely.“

„Ja vím.“

„Odkud?“

„Vydaly napospas Leonida a jeho parťáka. Proto se přesunuly někam, kde to Leonid a jeho parťák neznají. Vrstvy pod vrstvami.“

„Proč vydaly Leonida a jeho parťáka napospas?“

„Aby povzbudily zbývajících třináct. A nakrmily stroj. Trochu si s nimi pohrajeme, arabská média to nazvou mučením a oni získají deset nových rekrutů. Čistý zisk - osm lidí. A Leonid a jeho kumpán nejsou žádná velká ztráta. Byli beznadějní.“

„Bude těch zbývajících třináct lepších?“

„Zákon průměru říká, že ano.“

„Třináct je šílené číslo.“

„Patnáct včetně samotných Hothových.“

„Neměl byste se do toho pouštět.“

„Zejména neozbrojený.“

Theresa pohlédla na tašku. Potom zpátky na mě. „Podaří se vám je najít?“

„Jak získávají peníze?“

„Tímhle způsobem je nevystopujeme. Před šesti dny přestaly používat kreditní karty a karty do bankomatu.“

„Což dává smysl.“

„A ztěžuje pátrání.“

Zeptal jsem se: „Je Jacob Mark v pořádku zpátky v Jersey?“

„Myslíte si, že bychom ho do toho měli zapojit?“

„Ne.“

„Ale já bych se do toho zapojit měla?“

„Už jste zapojená,“ opáčil jsem. „Přinesla jste mi tašku.“

„Jenom na ni dávám pozor.“

„Co jiného ještě to vaše protiteroristické komando dělá?“

„Pátrá,“ sdělila Theresa. „Společně s FBI a ministerstvem obrany. Právě v tuto chvíli se po ulicích pohybuje šest set jejich lidí.“

„Kde pátrají?“

„Na všech místech, která byla během uplynulých tří měsíců prodaná nebo pronajatá. Město spolupracuje. A procházejí hotelové knihy, pronájmy služebních bytů a skladiště, ve všech pěti okresech.“

„Dobře.“

„Oficiální verze zní, že jde o soubor Pentagonu a flešku.“

„To je poměrně pravda.“

„Víte, kde je?“

„Poměrně přesně.“

„Kde je?“

„Nikde mezi Devátou avenue a Park a Třicátou ulicí a Čtyřicátou pátou.“

„Mám pocit, že si to zasloužím.“

„Přijdete na to.“

„Opravdu to víte? Docherty se domnívá, že blufujete. Myslí si, že se snažíte vylhat z maléru.“

„Docherty je očividně pěkný cynik.“

„Cynik, nebo realista?“

„Vím, kde je.“

„Tak pro ni dojděte. Přenechejte Hothovy někomu jinému.“

Na to jsem neodpověděl. Místo toho jsem se zeptal: „Trávíte hodně času v tělocvičně?“

„Moc ne,“ odpověděla Theresa. „Proč?“

„Uvažuju, kolik mě bude stát práce, abych vás přemohl.“

„Moc ne,“ zopakovala Theresa.

Neodpověděl jsem.

Theresa se zeptala: „Kdy chcete vyrazit?“

„Za dvě hodiny,“ sdělil jsem. „Další dvě hodiny mi bude trvat, než je najdu, a zaútočím ve čtyři ráno. To je moje oblíbená doba. Něco, co jsme se naučili od Sovětů. Pracovali na tom jejich doktoři. Lidé jsou ve čtyři ráno nejvíc zranitelní. To je všeobecná pravda.“

„Právě jste si to vymyslel.“

„Nevymyslel.“

„Za dvě hodiny je nenajdete.“

„Myslím, že najdu.“

„Ten ztracený soubor se týká Sansoma, že je to tak?“

„Částečně.“

„Ví, že ho máte?“

„Nemám ho. Vím ale, kde je.“

„Ví o tom?“

Přikývl jsem.

Theresa konstatovala: „Takže jste s ním uzavřel dohodu. Dostaňte Dochertyho, Jacoba Marka a Leeovou z maléru a já vás tam dovedu.“

„Účelem té dohody bylo, abych se z maléru dostal v první řadě já.“

„To se moc nepovedlo. Federálové na vás mají pořád políčeno.“

„Zafungovalo to v případě newyorského policejního oddělení.“

„A pomohlo to i ostatním z nás. Za což vám děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Theresa se zeptala: „Jak se Hothovy plánují dostat ze země?“

„Myslím, že se k tomu vůbec nechystají. Tahle možnost se jim rozplynula před několika dny. Patrně předpokládaly, že to tady bude probíhat mnohem hladčeji. Teď už jim jde jen o to, aby dokončily úkol; teď, nebo nikdy.“

„Něco jako sebevražedná mise?“

„Na to jsou dobří.“

„Pro vás je to tím ale horší.“

„Jestli mají rády sebevraždy, s radostí jim pomůžu.“

Leeová se pohnula na posteli, přisedla si cíp košile a hedvábná látka se jí napjala přes obrys zbraně na boku. Patrně glock 17, usoudil jsem, v plochém pouzdře. Zeptal jsem se: „Kdo ví, že jste tady?“

„Docherty,“ odpověděla Theresa. „Kdy vás čeká zpátky?“

„Zítra.“

Nic jsem na to neřekl.

Theresa se otázala: „Co chcete udělat přímo teď?“

„Upřímná odpověď?“

„Prosím.“

„Chtěl bych vám rozepnout košili.“

„To už jste řekl hodně policistkám?“

„Dřív ano. Policistky byly jediné ženy, které jsem znal.“

„Vzrušuje vás nebezpečí?“

„Vzrušují mě ženy.“

„Všechny ženy?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Všechny ne.“

Theresa se na chvíli odmlčela a pak pravila: „To není dobrý nápad.“

„Co se dá dělat.“

„Vy považujete ne za odpověď?“

„Neměl bych snad?“

Theresa se opět odmlčela a potom oznámila: „Změnila jsem názor.“

„Názor na co?“

„Na to, že to není dobrý nápad.“

„Skvělé.“

„Rok jsem ale pracovala pro mravnostní policii. Připravovali jsme pasti. Potřebovali jsme důkaz, že chlap má reálnou naději dostat, co očekává. Tak jsme ho nejdřív přinutili sundat košili. Aby prokázal úmysl.“

„To bych mohl udělat,“ souhlasil jsem.

„Myslím, že byste měl.“

„Chystáte se mě zatknout?“

„Ne.“ Stáhl jsem si nové tričko. Odhodil ho přes místnost. Přistálo na stole. Leeová se na chvíli zadívala na mou jizvu, stejným způsobem jako Susan Marková v metru. Na ošklivě vystouplé stehy po střepině bomby nastražené v náklaďáku v kasárnách v Bejrútu. Minutu jsem ji nechal dívat a pak jsem oznámil: „Teď jste na řadě vy. S košilí.“

Theresa opáčila: „Jsem konzervativní holka.“

„Co to znamená?“

„Nejdřív byste mě musel políbit.“

„To můžu udělat,“ opáčil jsem. A také jsem to udělal. Nejdřív pomalu, něžně a maličko pokusně, objevným způsobem, kterým jsem získal čas na prozkoumání nových úst, nové chuti, nových zubů a nového jazyka. Chutnaly dobře. Pak jsme překročili pomyslný práh a pustili se do toho s větší vervou. O krátkou minutu později jsme se chovali jako smyslů zbavení.

* * *

Potom se Theresa osprchovala a pak jsem se osprchoval já. Oblékla se a já se také oblékl. Ještě jednou mě políbila, řekla, že mám zavolat, kdybych ji potřeboval, popřála mi hodně štěstí a vyšla ze dveří. Černou tašku nechala na zemi u koupelny.

SEDMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

PŘENESL JSEM TAŠKU K POSTELI. Vážila zhruba tři a půl kila. Na zmuchlanou pokrývku dopadla s uspokojivým kovovým klapnutím. Rozepnul jsem ji, rozevřel chlopně jako ústa a podíval se dovnitř.

Jako první jsem zahlédl desky.

Formát A4, khaki barva, z tlustého papíru, nebo tenkého kartonu, podle toho, jak se to vezme. Obsahovaly jednadvacet vytištěných listů. Imigrační záznamy o jednadvaceti osobách. O dvou ženách a devatenácti mužích. Občanech Turkmenistánu. Do Spojených států přicestovali před třemi měsíci z Tádžikistánu. Společné cestovní trasy. Digitální fotografie a digitální otisky prstů, z kójí imigračních úředníků na JFK. Fotografie byly lehce roztažené do stran. Barevné. Lilu a Světlanu jsem poznal okamžitě. A Leonida a jeho kumpána. Ostatních sedmnáct jsem neznal. U čtyř už stála poznámka o odletu. Byli to ti čtyři, kteří opustili Státy. Odhodil jsem jejich listy do koše a rozložil neznámých třináct, abych si je lépe prohlédl.

Všech třináct obličejů vypadalo znuděně a unaveně. Místní spoje, přestupování, dlouhý let přes Atlantik, pásmová nemoc, nekonečné čekání v imigrační hale na JFK. Zamračené pohledy do fotoaparátu, obličeje v jedné rovině, oči pozvednuté k čočce. Což mi prozradilo, že všech třináct mužů je dost malých. Porovnal jsem je s Leonidem. Tvářil se stejně otráveně jako ostatní, ale díval se zpříma. Byl nejvyšší z celé skupiny. Porovnal jsem ho se Světlanou Hothovou. Ta byla nejmenší. Ostatní se pohybovali mezi nimi, drobní, šlachovití muži ze Středního východu, vyhublí a ošlehaní počasím, stravou a kulturními zvyky. Pečlivě jsem se na ně zadíval, na všech třináct, znovu a znovu, a uložil jsem si je do paměti.

Pak jsem obrátil pozornost zpátky k tašce.

Doufal jsem, že v ní bude přinejhorším alespoň slušná pistole. Přinejlepším slušný samopal. O volné bundě jsem se Springfieldovi zmínil proto, aby pochopil, že pod ní budu mít dost místa na cosi zavěšeného na prsou a schovaného pod zipem. Doufal jsem, že mu dojde, co přesně myslím.

Pochopil to. Došlo mu, co mám na mysli. Odpověděl skutečně stylově.

Lépe než by odpovídalo minimu.

Lépe než by odpovídalo maximu.

Opatřil mi krátký odhlučněný samopal. Heckler & Koch MP5SD. Zakrnělou verzi klasického MP5. Bez pažby. Jenom s pistolovou rukojetí, spouští, výklenkem pro zásobník na třicet nábojů a s patnáct čísel dlouhou hlavní zřetelně obalenou dvěma vrstvami integrovaného tlumiče. Devítimilimetr, rychlý, přesný a tichý. Dobrá zbraň. Byla vybavená černým nylonovým popruhem. Už připraveným a zkráceným na minimum. Jako by mi Springfield vzkazoval: Přesně jsem tě pochopil, kamaráde.

Položil jsem samopal na postel.

Patřila k němu i munice. Přímo v tašce. Jeden vykrojený zásobník. Třicet nábojů. Krátkých, tlustých, mosazně zářivých, s téměř stejně blýskavými olověnými hroty. Devítimilimetrové náboje parabellum. Podle latinského mota: Si vis pacem para bellum. Hledáš-li mír, připrav se na válku. Moudré rčení. Třicet nábojů však nebylo mnoho. Ne proti patnácti protivníkům. A v New Yorku se podobné věci shánějí jen těžko. Což platilo nejen pro mě, ale i pro Springfielda.

Položil jsem zásobník vedle samopalu.

Podíval jsem se znovu do tašky, jestli tam náhodou není další.

Žádný tam nebyl.

Našel jsem však cosi jako prémii.

Nůž.

Benchmade 3300. S černou matnou rukojetí. A s vystřelovacím mechanismem. Zakázaný ve všech padesáti státech, pokud nejste voják v činné službě nebo příslušník policejních sil, což jsem nebyl. Dotkl jsem se palcem akčního tlačítka a ze střenky vystřelila čepel, rychle a nemilosrdně. Nabroušená z obou stran a s ostrou špičkou. Deset čísel dlouhá. Nejsem fetišista na nože. Nemám žádné oblíbené. Vlastně je nemám vůbec rád. Kdybyste se mě ale zeptali, na jaký bych se spolehl v boji, vybral bych si něco podobného, co mi dal Springfield. Automatický vystřelovací mechanismus, špička, oboustranně broušené ostří. Pro obě ruce, dobrý pro bodáni, dobrý pro sekání do všech stran.

Zavřel jsem ho a položil vedle H&K na postel.

V tašce zbývaly ještě dva poslední předměty. Jedna kožená rukavice, černá, vytvarovaná pro levačku velkého muže. A cívka černé izolační pásky. Položil jsem je na postel, do řádky se samopalem, zásobníkem a nožem.

O třicet minut později jsem byl plně oblečený, připravený, ozbrojený a ujížděl jsem na jih metrem R.

SEDMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

PO TRASE R JEZDÍ STARŠÍ VAGONY se sedadly otočenými po směru a proti směru jízdy. Já jsem však seděl na postranní lavici, úplně sám. Byly dvě hodiny ráno. Ve vagonu se mnou cestovali další tři pasažéři. Opíral jsem se lokty o kolena a upíral pohled do okna naproti sobě.

Odškrtával jsem body na seznamu.

Nepatřičné oblečení. Bundu jsem měl zapnutou až k bradě, bylo mi v ní horko a byla mi moc velká. Pod ní jsem měl popruh přehozený kolem krku a na něm neviditelný samopal, diagonálně na dosah ruky, se skloněnou hlavní na těle.

Chůze jako robot: ten bod se nedal v danou chvíli uplatnit, protože podezřelý seděl v prostředku veřejné dopravy.

Body tři až šest: podrážděnost, pocení, tiky a nervózní chování. Rozhodně jsem se potil, trochu víc, než by odpovídalo teplotě a zapnuté bundě. Také jsem byl podrážděný, možná o trošičku víc než normálně. Když jsem se na sebe ale zadíval pozorně do okna, nespatřil jsem žádné tiky. Tvářil jsem se úplně klidně. Nespatřil jsem na sobě jediný náznak nervózního chování. Chování se ale odráží navenek. Uvnitř jsem byl trochu nervózní. To jsem nemohl popřít.

Bod sedm: dýchání. Nelapal jsem po dechu jako po dlouhém běhu. Byl jsem ale ochoten uznat, že dýchám víc zhluboka a pravidelněji než obvykle. Uvědomuju si, že dýchám, což normálně nedělám. Jindy se prostě jen automaticky nadechuju a vydechuju. Je to nepodmíněný reflex, zakořeněný hluboko v mozku. Nyní jsem ale cítil, jak nasávám vzduch nosem a vypouštím ho ústy. Dovnitř, ven, dovnitř, ven. Jako stroj. Jako potápěč používající dýchací přístroj pod vodou. Připadalo mi, že vzduch neobsahuje kyslík. Vdechoval jsem ho a vydechoval jako netečný plyn. Jako argon neboxenon. Vůbec mi nepomáhal.

Bod osm: vytřeštěný pohled upřený strnule před sebe. Pohled jsem upíral skutečně před sebe, ale jen abych zkontroloval ostatní body. Nebo proto, že jsem byl plně soustředěný. Připravoval jsem se na úkol, který mě čeká. Normálně bych se díval kolem sebe, ne před sebe.

Bod devět: mumlavě modlitby. To jsem nedělal. Byl jsem zticha a nepohyboval jsem ústy. Měl jsem je pevně zavřená. Dokonce tak pevně, že mě bolely zadní zuby a svaly v koutcích úst mi vystupovaly jako golfové míčky. Bod deset: velká taška. Tu jsem neměl.

Bod jedenáct: ruce v tašce. Nemohl jsem je tam mít, když jsem žádnou neměl.

Bod dvanáct: čerstvé oholení. To se mě také netýkalo. Naposledy jsem se holil před několika dny. Takže šest z dvanácti. Mohl jsem být a nemusel sebevražedný atentátník. A mohl jsem být a nemusel sebevrah. Zahleděl jsem se na svůj odraz v okně a vybavil si, jak jsem si poprvé všiml Susan Markové: žena, která se blíží ke konci svého života stejně jistě a nezvratně, jako se vlak metra blížil ke konci trasy.

Sundal jsem lokty z kolen a opřel se o opěradlo. Podíval jsem se na své spolucestující. Dva muži, jedna žena. Ani jeden ničím pozoruhodný. Vlak se kolébal na jih, se všemi typickými zvuky. Hvízdání vzduchu, klapání dilatačních spár pod koly, skřípění kolektorů na napájecí koleji, kvílení motorů, sekvencovité vrzání, jak vagony jeden za druhým projížděly dlouhými mírnými zatáčkami. Podíval jsem se zpátky na sebe do temného okna a usmál jsem se. Já proti nim. Ne poprvé. A ne naposledy.

* * *

Vystoupil jsem na Třicáté čtvrté ulici a zůstal ve stanici. Prostě jsem se v horku posadil na dřevěnou lavičku a ještě jednou prošel své teorie. Přehrál jsem si dějepisnou přednášku Lily Hothové o dobách britského impéria: Když uvažujete o ofenzívě, musíte nejdřív naplánovat nevyhnutelný ústup. Řídili se její nadřízení doma touhle skvělou radou? Vsadil bych se, že ne. Ze dvou důvodů. Za prvé, fanatismus. Ideologické organizace si nemohou dovolit racionální uvažování. Začnete uvažovat racionálně a rozpadne se celá teorie. A ideologické organizace nahánějí své pěšáky s oblibou do bezvýchodných situací. Aby je neopustilo odhodlání. Podobně jako jsou pásy s výbušninami pevně sešité, a ne zapnuté na zip nebo připevněné patentkami.

A za druhé, ústupový plán s sebou nese sémě sebezničení. Nevyhnutelně. Třetí, čtvrtá nebo pátá skrýš zakoupená nebo pronajatá před třemi měsíci se vynoří v městských záznamech. Stejně jako pro jistotu rezervované hotelové pokoje. I pokoje rezervované ten samý den. Ulice pročesávalo šest set agentů. Předpokládal jsem, že nic nenajdou, protože plánovači v dalekých horách se všemi těmihle kroky počítali. Věděli, že jakmile zachytí pronásledovatelé pach, budou všechny možnosti vyčerpány. Věděli, že jediný jistý cíl je neplánovaný cíl.

Takže Hothovy jsou venku bez střechy nad hlavou. S celým svým mužstvem. Dvě ženy, třináct mužů. Vzdali se svého útočiště v Padesáté osmé ulici a teď se potulují, improvizují a plíží se pod radarem.

Což bylo přesně to, kde jsem žil. Ocitli se v mém světě.

Vrána k vráně sedá.

* * *

Vyšel jsem z podzemí na náměstí Herald Square, které leží v místě, kde se setkávají Šestá avenue, Broadway a Třicátá čtvrtá ulice. Za dne tam vládne chaos. Sídlí tam Macy’s. V noci není náměstí opuštěné, ale panuje na něm klid. Zamířil jsem po Šesté na jih, pak na západ po Třicáté třetí a vyšel u starého omšelého hotelu, kde jsem si koupil jedinou nepřerušovanou noc z celého týdne. Na prsou mě tlačil a tížil MP5. Hothovy měly jen dvě možnosti: přespat na ulici, nebo podplatit nočního vrátného. Na Manhattanu jsou stovky hotelů, ale dělí se do jasně vymezených kategorií. Většina z nich patří do střední a lepší třídy, se spoustou zaměstnanců, které není možné podmáznout. Většina podřadných hotelů je malá. A Hothovy potřebovaly ubytovat patnáct lidí. Což znamenalo nejméně pět pokojů. A pět prázdných nenápadných pokojů se dá najít jen ve velkém hotelu. Kde pracuje jediný nepoctivý noční vrátný. New York znám poměrně dobře. Mám pro něj cit, zejména z pohledu, který by většině normálních lidí nepřišel na mysl. A velké manhattanské hotely s úplatnými vrátnými dokážu spočítat na prstech jedné ruky. Věděl jsem, že jeden stojí západně na Dvacáté třetí ulici. Daleko od centra dění, což byla výhoda i nevýhoda. Spíš nevýhoda než výhoda.

Druhá volba, usoudil jsem.

Stál jsem přímo naproti jediné další možnosti.

Hodiny v mé hlavě se přehouply přes půl třetí ráno. Zůstal jsem ve stínu a čekal. Nechtěl jsem přijít ani moc brzy, ani moc pozdě. Chtěl jsem dorazit přesně načas. Na pravé a levé straně jsem viděl provoz jedním směrem nahoru po Šesté a dolů po Sedmé. Taxíky, náklaďáky, několik osobních aut, několik policejních vozů, několik tmavých sedanů. V příčné ulici nic nejezdilo.

Ve tři čtvrtě na tři jsem se odlepil od stěny, zahnul za roh a vešel do hotelu.

SEDMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

SLUŽBU MĚL STEJNÝ NOČNÍ VRÁTNÝ. Sám. Seděl zhroucený na židli za recepčním pultem a díval se nerudně do prázdna. Ve vestibulu visela matná stará zrcadla. Na břiše se mi vydouvala bunda. Viděl jsem tvar pistolové rukojeti MP5, křivku jeho zásobníku a špičku hlavně. Ale věděl jsem, kam se mám dívat. Předpokládal jsem, že vrátný to neví.

Přistoupil jsem k němu a zeptal se: „Pamatujete se na mě?“

Vrátný neřekl ano. Neřekl ne. Jen pokrčil neurčitě rameny, což jsem považoval za výzvu k zahájení vyjednávání.

„Nepotřebuju pokoj,“ oznámil jsem.

„Tak co tedy potřebujete?“

Vytáhl jsem z kapsy pět dvacetidolarovek. Celkem sto dolarů. Většinu z toho, co mi zbylo. Roztáhl jsem je do vějíře, aby na ně vrátný pořádně viděl, a položil jsem je na pult.

Prohlásil jsem: „Potřebuju znát čísla pokojů, kam jste ubytoval lidi, kteří přišli kolem půlnoci.“

„Jaké lidi?“

„Dvě ženy, třináct mužů.“

„Kolem půlnoci nikdo nepřišel.“

„Jedna z těch žen je kočka. Mladá. S jasně modrýma očima. Snadno zapamatovatelná.“

„Nikdo nepřišel.“

„Jste si jistý?“

„Nikdo nepřišel.“

Přistrčil jsem k němu bankovky. „Naprosto jistý?“

Vrátný odsunul bankovky zpátky.

Pravil: „Věřte mi, že bych si vaše peníze rád vzal. Ale nikdo dneska v noci nepřišel.“

* * *

Nejel jsem metrem. Šel jsem pěšky. Záměrné riziko. Vystavil jsem se všem ze šesti set agentů, kteří by se pohybovali v blízkosti, ale chtěl jsem, aby mi fungoval mobil. Usoudil jsem, že v metru mobily nefungují. Ještě jsem neviděl, že by ho tam někdo používal. Patrně ne kvůli etiketě. Spíš kvůli tomu, že tam není signál. Tak jsem šel pěšky. Po Třicáté druhé ulici na Broadway a pak po Broadwayi na jih, kolem obchodů s kufry a cestovními kabelami, s levnými šperky a s padělanými parfémy. Všechny měly zavřeno a rolety stažené na noc. Všude byla tma a nepořádek. Vlastní malý svět. Klidně jsem mohl být v Lagosu nebo Saigonu.

Zastavil jsem se na rohu Dvacáté osmé ulice a nechal projet taxík.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

* * *

Zacouval jsem zpátky do Dvacáté osmé ulice, posadil se na zastíněné schody před vchodem a otevřel ho.

Lila Hothová se zeptala: „Tak jak pokračujete?“

Oznámil jsem: „Nemůžu vás najít.“

„Já vím.“

„Tak se pojďme dohodnout.“

„Na čem?“

„Kolik máte peněz?“

„Kolik jich chcete?“

„Všechny.“

„Máte tu flešku?“

„Můžu vám povědět, kde je.“

„Ale u sebe ji nemáte?“

„Ne.“

„Tak co jste nám to ukázal v hotelu?“

„Atrapu.“

„Padesát tisíc dolarů.“

„Sto.“

„Sto tisíc dolarů nemám.“

Sdělil jsem: „Nemůžete nasednout do autobusu, vlaku ani letadla. Nedostanete se odtud. Jste v pasti, Lilo. Umřete tady. Nechcete umřít se ctí? Nechcete poslat domů zakódovaný e-mail? Mise úspěšně splněna?“

„Sedmdesát pět tisíc.“

„Sto.“.

„Dobře, ale dneska v noci dostanete jenom polovinu.“

„Nevěřím vám.“

„Budete muset.“

Prohlásil jsem: „Sedmdesát pět, na ruku dneska v noci.“

„Šedesát.“

„Platí.“

„Kde jste?“

„Dost daleko na okraji města,“ zalhal jsem. „Jsem ale na cestě. Za čtyřicet minut se s vámi setkám na Union Square.“

„Kde to je?“

„Na Broadwayi, mezi Čtrnáctou a Sedmnáctou ulicí.“

„Je to tam bezpečné?“

„Dostatečně.“

„Přijedu tam,“ přislíbila Lila.

„Jenom vy,“ upozornil jsem. „Sama.“

Lila přerušila spojení.

* * *

Přesunul jsem se o dva bloky dál k severnímu konci Madison Square Parku a posadil jsem se na lavičku metr od bezdomovkyně s nákupním vozíkem zarovnaným do výšky jako výklopný vůz. Zašátral jsem v kapse po vizitce Theresy Leeové. Přečetl jsem si ji v mdlém odrazu pouličního osvětlení. Vymačkal jsem číslo jejího mobilu. Theresa se ozvala po pátém zazvonění.

„Tady je Reacher,“ představil jsem se. „Řekla jsi mi, že mám zavolat, kdybych něco potřeboval.“

„Co pro tebe můžu udělat?“

„Mám to u newyorského policejního oddělení pořád dobré?“

„Naprosto.“

„Tak pověz tomu vašemu protiteroristickému komandu, že za čtyřicet minut budu na Union Square a budou se ke mně blížit minimálně dva a maximálně šest lidí Lily Hothové. Vyřiď vašemu komandu, že jsou jejich. Mě ale musejí nechat na pokoji.“

„Popis?“

„Přece ses podívala do té tašky. Než jsi mi ji předala.“

„Samozřejmě.“

„Tak jsi viděla jejich fotografie.“

„Kde na náměstí?“

„Budu mít namířeno k jihozápadnímu rohu.“

„Takže jsi ji našel?“

„Na první pokus. Je v hotelu. Podplatila nočního vrátného. A zastrašila ho. Vrátný všechno popřel a vzápětí poté, co jsem odešel z vestibulu, zavolal k ní na pokoj.“

„Jak to víš?“

„Za necelou minutu se mi ozvala. Mám rád náhody jako každý jiný, ale tahle je moc velká, než abych na ni věřil.“

„Proč se máš setkat s jejími muži?“

„Uzavřel jsem s ní obchod. Nařídil jsem jí, aby přišla sama. Podfoukne mě a pošle místo toho své lidi. Pomohlo by mi, kdyby se jich vaše komando zmocnilo. Nechci je všechny zastřelit.“

„Výčitky svědomí?“

„Ne, mám jenom třicet nábojů. Což není moc. Musím s nimi šetřit.“

* * *

O devět bloků dál jsem vešel na Union Square. Jednou jsem ho obkroužil a přešel po obou diagonálách. Nezahlédl jsem nic podezřelého. Jen několik obrysů dřímajících na lavičkách. Jeden z newyorských hotelů, kde se neplatí vůbec nic. Posadil jsem se k soše Gándhího a čekal, až vylezou krysy.

SEDMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

DVACET MINUT PŘED UPLYNUTÍM domluvených čtyřiceti jsem zahlédl, jak se začíná scházet protiteroristické komando. Nepočínalo si špatně. Přijelo v otlučených neoznačených sedanech a zabavených dodávkách plných škrábanců a boulí. Před kavárnou na Šestnácté ulici zastavil taxík mimo službu. Zezadu vystoupili dva muži a přešli na druhou stranu. Celkem jsem napočítal šestnáct lidí a byl jsem ochoten přiznat, že jsem čtyři až pět přehlédl. Kdybych nebyl zasvěcený, mohl bych si myslet, že právě skončil pozdní kurz bojových umění a domů se teď trousí jeho účastníci. Všichni muži byli mladí, vytrénovaní, udělaní a pohybovali se jako atleti. Všichni měli sportovní tašky. Všichni byli nepatřičně oblečení. Měli na sobě teplákové bundy klubu Yankees, tmavé větrovky podobné mojí nebo sportovní bundy z tenkého flísu, jako by byl už listopad. Patrně aby zakryli neprůstřelné vesty a odznaky zavěšené na řetízku na krku. Žádný z nich se na mě přímo nepodíval, ale našli mě a identifikovali. Po jednom, dvou a třech se kolem mě rozestavili a pak ustoupili do tmy a zmizeli. Splynuli s okolím. Někteří se posadili na lavičky, někteří si lehli do nedalekých dveří, někteří se vytratili na místa, kam jsem neviděl. Nepočínali si špatně.

Deset minut před domluvenými čtyřiceti jsem byl plný optimismu. O pět minut později mě optimismus přešel. Protože se objevili federálové.

Vynořila se další dvě auta a zastavila přímo na Union Square West. Černé crown vicy, navoskované, naleštěné a zářivé. Vystoupilo z nich osm mužů. Vycítil jsem, jak se komando newyorského policejního oddělení pohnulo. Vycítil jsem, jak se na sebe jeho členové ve tmě dívají a neslyšně se ptají: Co tady, krucinál, ti blbci dělají?

U newyorského policejního oddělení jsem to měl dobré. Na rozdíl od FBI a ministerstva obrany. Pohlédl jsem na Gándhího. Nedal mi odpověď.

Znovu jsem vytáhl telefon a stiskl zelené tlačítko, abych vyvolal číslo Theresy Leeové. Byla poslední, komu jsem volal. Pak jsem ho ještě jednou stiskl a Theresa se okamžitě ozvala. Sdělil jsem: „Jsou tady federálové. Jak se to mohlo stát?“

„Do prdele,“ ulevila si Theresa. „Buď odposlouchávají našeho dispečera, nebo si jeden z našich kluků hledá lepší práci.“

„Kdo má dneska v noci přednostní právo?“

„Oni. Jako vždycky. Měl bys co nejrychleji zmizet.“ Zavřel jsem telefon a vrátil ho do kapsy. Osm mužů z crown viců vešlo do stínu. Na náměstí se rozhostil klid. Po levé straně jsem měl osvětlený nápis s vadným písmenem. V nepravidelných intervalech se rozsvěcelo a zhasínalo. V rašelině kolem stromů za sebou jsem slyšel krysy. Čekal jsem. Dvě minuty. Tři.

Pak jsem minutu před stanovenými čtyřiceti vycítil daleko napravo lidský pohyb. Kroky, rozvířený vzduch, díry v temnotě. Pozorně jsem se zadíval do stínu a polosvětla a spatřil pohybující se postavy. Celkem sedm.

Což bylo dobře. Čím víc teď, tím méně později.

A zalichotilo mi to. Lila riskovala přes polovinu svého mužstva, protože si myslela, že mě nebude lehké polapit.

Všech sedm mužů bylo malých, útlých a šlachovitých. Všichni byli oblečení jako já, v tmavých bundách natolik volných, aby se pod ně dala skrýt zbraň. Nehodlali mě však zastřelit. Lilina potřeba získat flešku sloužila jako neprůstřelná vesta. Zahlédli mě a třicet metrů ode mě se zastavili.

Setrval jsem na lavičce.

Teoreticky měla být tohle nejsnazší část. Přistoupí ke mně, protiteroristické komando je obklopí, já se zvednu, odejdu a nebudu se o nic starat.

Ale ne, když se na scéně vynořili federálové. Ti budou chtít přinejlepším všechny z nás. Přinejhorším víc mě než ostatní. Věděl jsem, kde je fleška, a Lilini muži to nevěděli.

Klidně jsem seděl.

Muži o třicet metrů dál se rozdělili. Dva zůstali stát, nehybní, čtyřicet pět stupňů napravo ode mě. Dva se otočili doleva a zamířili obloukem k mé levé straně. Tři pokračovali v chůzi, aby se dostali za mě.

Postavil jsem se. Dva muži po mé pravici se dali do pohybu. Dva nalevo se dostali do poloviny svého obchvatného manévru. Tři za mnou zmizeli z dohledu. Předpokládal jsem, že protiteroristické komando je už na nohou. Předpokládal jsem, že k akci se rozhoupali i federálové.

Proměnlivá situace.

Dal jsem se do běhu.

Rovně dopředu, k vchodu do metra šest metrů před sebou. Dolů po schodech. Za zády se mi ozývalo dupání. Hlasitá ozvěna. Spousta lidí. Téměř čtyřicet, v těsném závěsu, jako při pronásledování krysaře z Hamelnu.

Dostal jsem se do vykachlíčkované chodby a opět do podzemní haly. Tentokrát bez houslisty. Jen zatuchlý vzduch, odpadky a jeden stařík postrkující vypelichané, téměř metr široké koště. Prořítil jsem se kolem něho, přibrzdil, sklouzl se na nových podrážkách, změnil směr a vyrazil k vlaku R směrem z centra. Přeskočil jsem turniket, zamířil k nástupišti a doběhl až na jeho konec.

Tam jsem se zastavil.

A otočil.

Měl jsem za sebou tři odlišné skupiny pronásledující jedna druhou. Jako první se přihnali muži Lily Hothové. Spatřili, že nemám kam ustoupit. Ve tvářích se jim objevilo vlčí uspokojení. Pak nevyhnutelné poznání: příliš dobré, než aby to mohla být pravda. Některé myšlenky jsou jasné v každém jazyce. Zprudka se otočili a zjistili, že se k nim rychle blíží protiteroristické komando newyorského policejního oddělení.

A hned za ním čtyři z osmi federálních agentů.

Nikdo jiný na nástupišti nebyl. Žádní civilisté. Na protilehlém nástupišti se na lavičce povaloval osamělý muž. Mladý. Možná opilý. Možná v ještě horším stavu. Zíral na nenadálý rozruch na opačné straně. Bylo za dvacet minut čtyři ráno. Mladík vypadal omámeně. Jako by moc nevnímal, co se děje.

Muselo mu to připadat jako válka gangů. Ve skutečnosti však viděl bleskový a účinný zásah newyorského policejního oddělení. Ani jeden z policistů nepřestal běžet. S jekotem vytáhli odznaky a zbraně, využili své mohutné tělesné konstrukce a přesily tři proti jednomu a prostě těch sedm Liliných mužů převálcovali. Ti neměli šanci. Ani nejmenší. Policisté je srazili k zemi, otočili na břicha, secvakli jim pouty zápěstí a odvlekli je pryč. Bez zastavení. Bez prodlení. Bez jakéhokoliv vysvětlování práv. Jen s maximální brutalitou a rychlostí. Dokonalá taktika. Doslova během několika vteřin byli pryč. Zadupaly kroky a odumřela ozvěna. V metru se rozhostilo ticho. Mladík na druhé straně stále třeštil oči, ale najednou neviděl nic jiného než tiché nástupiště se mnou na jednom konci a čtyřmi federálními agenty devět metrů ode mě. Nic mezi námi. Vůbec nic. Jen ostré bílé světlo a prázdný prostor.

Téměř celou minutu se nic nedělo. Pak jsem zahlédl, jak na opačné nástupiště dorazili zbývající čtyři federální agenti. Zaujali postavení přímo naproti mně a znehybněli. Nepatrně se usmívali, jako by se jim podařil chytrý tah při šachové partii. A ten se jim také podařil. Tentokrát nemělo cenu přebíhat přes koleje. Čtyři agenti na mé straně stáli mezi mnou a východem. Za zády jsem měl neprodyšnou bílou stěnu a ústí tunelu.

Šachmat.

Zůstal jsem nehnutě stát. Vdechoval jsem zatuchlý podzemní vzduch, naslouchal slabému hučení ventilace a rachocení vzdálených vlaků na jiných trasách.

Nejbližší agent vytáhl zpod saka zbraň.

Udělal krok ke mně.

Nařídil: „Ruce nad hlavu.“

SEDMDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

NOČNÍ PROVOZ. Dvacetiminutové intervaly. Byli jsme dole čtyři minuty. Takže další vlak musel podle zákonů matematiky přijet nejpozději za sedmnáct minut. Nejdřív okamžitě.

Varianta okamžitě nenastala. Tunel zůstal temný.

„Dejte ruce nad hlavu,“ vyzval mě agent podruhé. Byl to běloch, přibližně čtyřicátník. Určitě bývalý voják. Z ministerstva obrany, ne z FBI. Podobný třem agentům, se kterými jsem se už setkal. Možná trochu starší. Možná trochu chytřejší. Možná trochu lepší. Tohle byl možná áčkový tým, ne béčkový.

„Vystřelím,“ vykřikl. Ale neudělal to. Prázdná výhrůžka. Potřeboval flešku. Věděl jsem, kde je. Oni to nevěděli.

Střední odstup od dalšího vlaku činil osm minut. Pravděpodobně víc než míň. Agent se zbraní udělal další krok ke mně. Jeho tři kolegové ho následovali. Čtyři na druhé straně zůstali stát. Mladík na lavičce nás nepřítomně pozoroval.

Tunel byl stále temný a tichý.

Agent se zbraní prohlásil: „Během minuty můžete mít po problémech. Stačí, abyste nám řekl, kde je.“

Podivil jsem se: „Co kde je?“

„Dobře víte co.“

„Po jakých problémech?“

„Dochází nám trpělivost. A neuvědomujete si jeden důležitý fakt.“

„Jaký?“

„Ať už jste sebechytřejší, nebude vaše intelektuální nadání ojedinělé. Spíš naprosto průměrné. Což znamená, že přijdeme na to samé co vy. A pak se vaše další existence stane zbytečnou.“

„Tak se do toho dejte,“ vyzval jsem ho. „Přijďte na to samé co já.“

Agent pozvedl a napřímil zbraň. Byl to glock 17. Plně nabitý vážil zhruba sedm set gramů. Zdaleka nejlehčí služební pistole na trhu. Vyrobená částečně z umělé hmoty. Agent měl krátké silné paže. Dokázal by ji takhle patrně držet do nekonečna.

„Poslední šance,“ pravil.

Mladík na druhém nástupišti vstal z lavičky a odešel. Dlouhými nepevnými kroky, ne úplně rovně. Rozhodl se, že obětuje dva dolary za lístek výměnou za klidný život. Došel k východu a zmizel z dohledu.

Žádní svědci.

Průměrný odstup od dalšího vlaku zhruba šest minut.

Namítl jsem: „Nevím, kdo jste.“

„Federální agenti.“

„Dokažte to.“

Agent nepřestal mířit doprostřed mého těla, ale kývl přes rameno na kolegu za sebou. Ten popošel dopředu a vstoupil na území nikoho mezi námi. Zastavil se, zastrčil ruku do vnitřní kapsy saka a vytáhl kožené pouzdro na odznak. Podržel mi ho ve výšce očí a otevřel. Pouzdro obsahovalo dva průkazy. Ani na jeden jsem neviděl. Byly příliš daleko a oba za poškrábanými umělohmotnými okýnky.

Udělal jsem krok dopředu.

Agent také.

Dostal jsem se na metr dvacet k němu a zjistil, že v horním okýnku je standardní průkaz Zpravodajské služby Ministerstva obrany. Ve spodním okýnku bylo jakési pověření či zplnomocnění hlásající, že držiteli se musí dostat veškeré pomoci, protože pracuje přímo pro prezidenta Spojených států.

„Hezké,“ pochválil jsem. „Lepší než se živit prací.“

Ustoupil jsem dozadu.

Agent ustoupil dozadu.

Vedoucí agent prohlásil: „Je to úplně to samé, co jste dělal před mnoha lety vy.“

„Kdysi v dávnověku,“ opáčil jsem.

„O to tedy jde? O zraněné ego?“

Střední odstup k dalšímu vlaku pět minut.

„Jsem jenom praktický,“ opáčil jsem. „Když chceš něco udělat pořádně, udělej si to sám.“

Agent snížil úhel zbraně. Teď mi mířil na kolena.

„Vystřelím,“ pohrozil. „Koleny nemyslíte ani nemluvíte.“

Žádní svědci.

Když selže všechno ostatní, začni mluvit.

Zeptal jsem se: „Proč ji chcete?“

„Co chceme?“

„Víte co.“

„Národní bezpečnost.“

„Útok, nebo obrana?“

„Samozřejmě že obrana. Zničilo by to naši pověst. Uvrhlo by nás to o spoustu let dozadu.“

„Myslíte?“

„Vím to.“

Poradil jsem mu: „Zapracujte na těch intelektuálních schopnostech.“

Agent zamířil přesněji. Na mou levou holeň.

Oznámil: „Budu počítat do tří.“

Popřál jsem: „Hodně štěstí. Řekněte mi, kdybyste se zasekl.“

Agent zavrčel: „Jedna.“

Potom: V kolejišti vedle mě se rozezpívaly koleje. Zvláštní harmonický kovový zvuk ohlašoval vlak blížící se tunelem. Následoval ho vír horkého vzduchu a hlubší dunění. V tunelu se objevilo světlo. Další dlouhou vteřinu se nic nedělo. Pak se vynořil vlak, rychle se pohybující, nakloněný v zatáčce. Pak se zhoupl, narovnal, zaskřípěly brzdy, vlak zpomalil a přisunul se s úpěním a sykotem vedle nás. Zářivě ocelový a jasně osvětlený.

Vlak R směrem z centra.

Přibližně patnáct vagonů, v každém hrstka cestujících.

Svědci.

Pohlédl jsem na vedoucího agenta. Glock měl zastrčený zpátky pod sakem.

Stáli jsme na severním konci nástupiště. Na trase R jezdí starší vagony.

Každý má čtvery dveře. První vagon zastavil přímo vedle nás. Byl jsem zhruba na úrovni prvních dveří. Agenti víc na úrovni třetích a čtvrtých.

Dveře se otevřely, podél celého vlaku.

Vzadu vystoupili dva lidé. Odkráčeli a zmizeli.

Dveře zůstaly otevřené.

Otočil jsem se obličejem k vlaku.

Agenti se otočili obličeji k vlaku.

Udělal jsem krok dopředu.

Agenti udělali krok dopředu.

Zastavil jsem se.

Agenti se zastavili.

Možnosti: Nastoupím prvními dveřmi, oni nastoupí třetími a čtvrtými. Do stejného vagonu. Mohli bychom spolu jezdit celou noc. Nebo nechám vlak odjet a strávím s nimi minimálně dvacet dalších minut uvězněný na nástupišti jako předtím.

Dveře zůstávaly otevřené.

Udělal jsem krok dopředu.

Agenti udělali krok dopředu.

Nastoupil jsem do vagonu.

Agenti nastoupili do vagonu. Na okamžik jsem se zarazil a zase vycouval. Zpátky na nástupiště.

Agenti vycouvali zpátky na nástupiště.

Všichni jsme zůstali stát.

Dveře přede mnou se zavřely. Jako poslední opona. Gumová těsnění se přisála s mlasknutím k sobě.

Ve vzduchu jsem cítil intenzitu elektřiny. Volty a ampéry. Mocnou dodávku. Motory se rozpředly. Pět set tun oceli se dalo do pohybu.

Na trase R jezdí starší vozy. Mají spodní desky na špičky nohou a nahoře kanálky na dešťovou vodu. Naklonil jsem se dopředu a zachytil se prsty o kanálek a vrazil pravou nohu na desku. Potom levou. Přitiskl jsem se na kov a sklo. Objímal jsem vagon jako hvězdice. Do prsou mě tlačil MP5. Držel jsem se prsty a špičkami nohou. Vlak se rozjel. Opřel se do mě vítr. Řítil se na mě okraj tunelu. Zadržel jsem dech, roztáhl ruce a nohy, sklonil hlavu a přimáčkl se tváří na sklo. Vlak mě vtáhl bokem do tunelu, zhruba patnáct čísel od jeho stěny. Podíval jsem se přes levý zaklesnutý loket a zjistil, že vedoucí agent stále stojí na nástupišti, jednu ruku ve vlasech a druhou zvedá a zase sklání glock

SEDMDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

BYLA TO PEKELNÁ JÍZDA. Neskutečná rychlost, skučící černota, ohlušující rámus, neviditelné překážky řítící se přímo na mě, extrémní fyzické vypětí. Celý vlak se pode mnou houpal, poskakoval, vzpínal, kymácel a třásl. Na každém dilatačním spoji hrozilo, že sletím. Zarazil jsem všech osm prstů do mělkého kanálku, zapřel se bříšky palců nahoru, prsty na noze dolů a zoufale se držel. Vítr mi rval oblečení. Výplně dveří se kývaly a vibrovaly. Hlava mi do nich bouchala jako kladivo.

Ujel jsem takhle devět bloků. Potom jsme dorazili pod Dvacátou třetí ulici a vlak zprudka zabrzdil. Hodilo to se mnou dopředu, proti sevření levé ruky a odporu pravé nohy. Vyrovnal jsem rovnováhu a vlak mě vnesl rychlostí padesát kilometrů bokem do oslňujícího jasu stanice. Prohnalo se kolem mě nástupiště. Byl jsem přisátý na prvním vagonu jako přílipka. Vagon zastavil na severním konci nástupiště. Prohnul jsem se a dveře pode mnou se otevřely. Vešel jsem dovnitř a zhroutil se na nejbližší sedadlo.

Devět bloků. Asi minuta. Bohatě stačila, abych byl navždycky vyléčený ze surfování v metru.

Ve vagonu seděli další tři pasažéři. Ani jeden z nich se na mě nepodíval. Dveře se s mlasknutím zavřely. Vlak se dal do pohybu.

* * *

Vystoupil jsem na Herald Square. Tam, kde se Broadway setkává se Šestou. Ve tři padesát ráno. Pořád podle časového plánu. Ocitl jsem se dvacet bloků a přibližně čtyřicet minut severně od místa, kde jsem nastoupil do metra na Union Square. Příliš daleko a příliš rychle, než aby stačilo ministerstvo obrany zorganizovat odvetnou akci. Vyšel jsem z podzemí a vydal se podél impozantního boku Macy’s z východu na západ. Pak jsem na Sedmé zabočil na jih a došel až ke dveřím Lilina hotelu.

Noční vrátný seděl za recepčním pultem. Ani jsem se neobtěžoval s rozepínáním bundy. Předpokládal jsem, že to nebude nutné. Jen jsem k němu přistoupil, naklonil se dopředu a vlepil mu políček na ucho. Vrátný sletěl ze židle. Přehoupl jsem se přes pult, popadl ho za krk a narovnal. Nařídil jsem: „Povězte mi ta čísla pokojů.“

A vrátný to udělal. Vyjmenoval pět pokojů, nesousedících, všechny v osmém patře. Prozradil mi, ve kterém se ubytovaly ženy. Muži si rozdělili zbývající čtyři. Původně jich bylo třináct a měli k dispozici osm postelí. Pět krátkých sirek. Nebo jich pět drželo hlídku.

Vytáhl jsem z kapsy černou izolepu, odmotal osm metrů a svázal jí vrátnému ruce a nohy. Izolepu prodávají za dolar a půl v každém železářství, ale patří ke standardnímu vybavení zvláštních jednotek stejně jako pušky za tisíc dolarů a satelitní vysílačky a navigační systémy. Posledními patnácti centimetry jsem vrátnému zalepil ústa. Ukradl jsem mu kartu na otvírání dveří. Prostě jsem mu ji oderval ze zatočené umělohmotné šňůry. Pak jsem ho nechal ležet schovaného za recepčním pultem a zamířil k výtahu. Nastoupil jsem do něj a stiskl nejvyšší číslo, což byla jedenáctka. Dveře se zavřely a výtah začal stoupat. V tu chvíli jsem si rozepnul bundu.

Narovnal jsem zavěšený samopal do pohodlného úhlu, vyndal z druhé kapsy koženou rukavici a navlékl si ji na levou ruku. MP5SD nemá přední rukojeť. Ne jako zkrácená verze K, která má pod ústím malé tlusté držadlo. U SD držíte pravou rukou pistolovou rukojeť a levou podpíráte hlaveň s válcovitým tlumičem. Pod tlumičem je do hlavně vyvrtáno třicet drobných otvorů. Prach v náboji nehoří ani neexploduje. Dělá obojí. Deflagruje. Vytváří bublinky přehřátého plynu. Část plynu pronikne třiceti otvory, čímž utlumí hluk a sníží rychlost kulky na podzvukovou. Nemělo by cenu odhlučňovat zbraň, když by pak kulka vydala nadzvukové vyštěknutí.

Pomalá kulka je tichá kulka. Jako u VAL Silent Sniper. Unikající plyn pronikne třiceti otvory, rozepne se a krouží ve vnitřní komoře tlumiče. Pak se přelije do druhé komory, ještě víc se rozepne a dál krouží. Rozpínáním se plyn ochlazuje. Základní fyzika. Ale ne moc. Mění se jen z přehřátého na nesmírně horký. A vnější plášť hlavně je kovový. Proto ta rukavice. Bez rukavice nikdo z MP5SD nestřílí. Springfield patřil k chlapům, kteří myslí na všechno.

Na levé straně má samopal přepínač režimu střelby s pojistkou. Starší verze SD, které pamatuji, měly tři polohy. S, E a F. S pro pojistku, E pro jednotlivé rány a F pro střelbu dávkou. Patrně zkratky z němčiny. E jako ein a tak dále, i když Heckler & Koch vlastnila už dlouhá léta britská společnost. Patrně se rozhodla zachovat tradici. Springfield mi však dal novější model. SD4. Ten má čtyři polohy. Bez zkratek. Jen s piktogramy. Pro cizince nebo analfabety. Jedna bílá tečka znamená pojistku, jeden malý bílý náboj jednotlivé rány, tři náboje krátkou třírannou dávku a dlouhá řádka nábojů dávku.

Vybral jsem si krátkou třírannou dávku. Svou oblíbenou. Stačí zmáčknout spoušť a během čtvrtiny vteřiny jsou uvnitř tři devítimilimetrové náboje. Nevyhnutelné pozvednutí ústí, snížené pečlivým zacházením a váhou tlumiče, způsobí úhlednou, zhruba třícentimetrovou vertikální řádku tří smrtelných zásahů.

Přesně jak jsem si představoval.

Třicet nábojů. Deset dávek. Osm cílů. Na každý jedna dávka plus dvě do zásoby.

Výtah se otevřel v jedenáctém patře. V hlavě mi zazněl hlas Lily Hothové, když mluvila o dávných válečných taženích do údolí Korengal: Musíte si nechat v zásobě poslední kulku pro sebe, aby vás nechytili živého, zejména aby vás nechytily domorodé ženy.

Vystoupil jsem z výtahu do tiché chodby.

* * *

Standardní taktická doktrína pro každou zteč: zaútoč z vyššího bodu. Osmé patro se rozkládalo tři podlaží pode mnou. Mohl jsem se do něj dostat dvěma způsoby: po schodech, nebo výtahem. Dávám přednost schodům, zejména s odhlučněnou zbraní. Chytrá obranná taktika by byla postavit na schodiště hlídku. Aby je včas varovala. Aby mi připravili snadnou kořist. Tiše a bez námahy bych ji zlikvidoval.

Na schodiště vedly otlučené dveře vedle výtahové šachty. Otevřel jsem je a podíval se dolů. Schody byly ze zaprášeného betonu. Každé patro bylo označené číslem namalovaným zelenou barvou na podlahu. Až do devátého patra mě doprovázelo ticho. Pak se rozhostilo hluboké ticho. Zastavil jsem se a nakoukl přes kovové zábradlí. Žádná stráž na schodišti.

Odpočívadlo v osmém patře bylo prázdné. Což mě zklamalo. Znamenalo to, že práce na druhé straně dveří pro mě bude o dvacet pět procent těžší. Pět mužů na chodbě, ne čtyři. A pokoje byly rozložené tak, že někteří z nich budou hlídkovat nalevo a někteří napravo. Tři a dva, nebo dva a tři. Dlouhý vteřinový pohled nesprávným směrem a pak rozhodující otočka. Nic snadného.

Byly ale čtyři hodiny ráno. Nejhlubší odliv. Univerzální pravda. Prozkoumali ji Sověti se svými doktory. Zatáhl jsem za dveře.

Podržel jsem je nohou otevřené na čtyřicet pět stupňů. Podepřel jsem hlaveň MP5 dlaní v rukavici. Podíval jsem se a zaposlouchal. Žádný zvuk. Nic k vidění. Vstoupil jsem do chodby. Trhl sebou doprava. Trhl sebou doleva. Nikde nikdo.

Žádná hlídka, žádné stráže, vůbec nikdo. Jen dlouhý špinavý koberec, matné žluté světlo a dvě řady zavřených dveří. Nikde žádný zvuk, jen podprahově vnímané hučení, rytmus města a tlumené vzdálené sirény. Zavřel jsem za sebou dveře na schodiště.

Zkontroloval jsem čísla a přistoupil rychle ke dveřím Lilina pokoje. Přiložil jsem ucho na prasklinu a pozorně se zaposlouchal. Nic jsem nezachytil.

Čekal jsem. Celých pět minut. Deset. Žádný zvuk. Nikdo nedokáže zůstat tichý a nehybný déle než já.

Zastrčil jsem do štěrbiny kartu vrátného. Bliklo červené světýlko. Potom zelené. Ozvalo se cvaknutí. Zmáčkl jsem kliku a o zlomek vteřiny později jsem stál v pokoji. Byl prázdný. Prázdná byla i koupelna.

Nesly však známky, že tam ještě nedávno někdo bydlel. Na držáku visel uvolněný, odtržený toaletní papír. Umyvadlo bylo vlhké. Ručník použitý. Postel neustlaná. Židle nepravidelně rozestavené.

Prohledal jsem zbývající čtyři pokoje. Všechny byly prázdné. Opuštěné. Nic v nich nezůstalo. Žádný důkaz, že by se hosté chystali vrátit. Lila Hothová, jeden tah přede mnou. Jack Reacher, jeden tah za ní.

* * *

Sundal jsem si rukavici, zapnul zase bundu a sjel výtahem do vestibulu. Posadil jsem vrátného zády k pultu a strhl mu pásku z úst.

Vrátný zaprosil: „Už mě nebijte.“

Opáčil jsem: „Proč bych to neměl udělat?“

„Za nic nemůžu,“ vysvětlil vrátný. „Chtěl jste vědět, kde bydlí. V přítomném čase.“

„Kdy odešli?“

„Zhruba deset minut poté, co jste sem přišel poprvé.“

„Zavolal jste jim?“

„Musel jsem, člověče.“

„Kam se přestěhovali?“

„Nemám tušení.“

„Kolik vám dali?“

„Tisícovku,“ sdělil vrátný.

„To není špatné.“

„Za pokoj.“

„Naprosté šílenství,“ podotkl jsem. Což také bylo. Za ty peníze se mohli vrátit do Four Seasons. Až na to, že nemohli. A v tom právě spočíval celý trik.

* * *

Zastavil jsem se ve stínu na chodníku Sedmé avenue. Kam se přemístili? Nejdřív ale, jak to udělali? Ne auty. Bylo jich celkem patnáct. Potřebovali by minimálně tři. A omšelé staré hotely s osamělými nočními vrátnými nemají parkoviště pro hotelové hosty.

Taxíky? Možná při cestě do hotelu, pozdě odpoledne z centra. Ale ve tři hodiny ráno na Sedmé avenue? Osm lidí by potřebovalo přinejmenším tři prázdné taxíky.

Nepravděpodobné.

Metrem? To by bylo možné. Dokonce se to nabízelo. O jeden blok dál byly hned tři trasy. Noční provoz, maximálně dvacetiminutové čekání na nástupišti, ale pak odjezd jakým směrem? Do centra, nebo z centra? Nikam, kde by museli chodit dlouho pěšky. Osmičlenné skupinky na chodníku si každý všimne. Po ulicích se pohybovalo šest set agentů. Jediný další hotel, o kterém jsem věděl, že by přicházel v úvahu, byl hodně daleko západně od stanice na Osmé avenue. Patnáct, možná i víc minut pěšky. Tolik chodců by při takové vzdálenosti určitě vzbudilo pozornost.

Takže metrem, ale kam?

New York. Přes osm set čtverečních kilometrů. Téměř dvě stě tisíc akrů. Osm milionů adres. Stál jsem tam a probíral jako stroj všechny možnosti.

Nikam jsem se nedostal.

Potom jsem se usmál.

Moc mluvíš, Lilo.

Opět jsem zaslechl v hlavě její hlas. V čajovně ve Four Seasons. Mluvila o zkušených afghánských bojovnících. Stěžovala si na ně, z převrácené perspektivy. Ve skutečnosti se chlubila vlastními lidmi a tím, jak se je Rudé armádě nedařilo dopadnout. Doslova řekla: Mudžahedíni byli inteligentní. Měli ve zvyku vracet se na pozice, které jsme před tím odepsali jako opuštěné.

Vrátil jsem se na Herald Square. Na vlak R. Mohl jsem vystoupit na Páté a Padesáté deváté. Odtamtud jsem to měl jen kousek pěšky k opuštěným budovám v Padesáté osmé ulici.

SEDMDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

STARÉ TŘI DOMY V PADESÁTÉ OSMÉ ULICI byly tmavé a tiché. Půl páté ráno, v okolí, kde nepatrný život začíná před desátou. Pozoroval jsem je ze vzdálenosti padesáti metrů. Ze zastíněného vchodu na opačném chodníku na druhé straně Madison Avenue. Přes dveře s jedním zvonkem se táhla policejní páska. Na levém domě z těch tří. Na domě s opuštěnou restaurací v přízemí.

Žádné světlo v oknech.

Žádné známky činnosti.

Policejní páska vypadala nepoškozeně. A určitě na ní visela oficiální pečeť newyorského policejního oddělení. Papírový trojúhelníček připevněný na pásku mezi dveřmi a zárubní, ve výšce klíčové dírky. Patrně stále nedotčený.

Což znamenalo, že dům měl zadní dveře.

Což bylo pravděpodobné, když v něm byla restaurace. Restaurace vytvářejí nejrůznější nepříjemné odpadky. Po celý den. Odpadky zapáchají a přitahují krysy. Není je možné nechat na chodníku. Vyhazují se do uzavřených popelnic před kuchyní a popelnice se pak staví k okraji chodníku k nočnímu odvozu.

Přesunul jsem se dvacet metrů na jih, abych měl širší úhel pohledu. Nezahlédl jsem žádný otevřený průchod. Všechny budovy stály těsně u sebe, podél celého bloku. Vedle dveří s policejní páskou bylo okno staré restaurace. Ale vedle něj další dveře. Architektonicky patřily k sousednímu domu. Byly zasazené do jeho přízemí. Obyčejné, černé, bez označení, trochu zjizvená, bez schodu, o dost širší než normální. Bez kliky zvenčí. Jen s klíčovou dírkou. Došel jsem k závěru, že vedou do krytého průchodu. Usoudil jsem, že dům sousedící s restaurací je v přízemí dvě místnosti široký a v horních patrech tři místnosti široký. Na úrovni prvního patra je celý blok nepřerušovaný. Ale na úrovni ulice má průchody vedoucí k zadním vchodům, diskrétně schované a seshora zastavěné. Prostor má na Manhattanu cenu zlata. Město ho prodává nejen vertikálně, ale i do stran.

Přemístil jsem se zpátky do zastíněného vchodu. V hlavě jsem odpočítával čas. Čtyřicet pět minut od chvíle, kdy se mne měli zmocnit Lilini muži. Nejspíš dvacet čtyři minuty od chvíle, kdy se konečně smířila se skutečností, že to nevyšlo, jak si představovala. Zhruba čtrnáct minut od chvíle, kdy se jí poprvé zmocnilo pokušení, aby mi zavolala. Lilo, moc mluvíš.

Vtiskl jsem se do stínu a čekal. Scéna přede mnou zůstávala naprosto opuštěná. Pár aut a taxíků na Madison. Vůbec žádný provoz v Padesáté osmé. Ani jeden chodec. Žádní majitelé venčící psy, žádní flamendři potácející se domů. Popeláři už odjeli. Pekaři ještě nevyrazili. Nejhlubší noc.

Město, které nikdy nespí, alespoň pohodlně odpočívalo.

Čekal jsem.

O tři minuty později se mi v kapse rozvibroval telefon.

* * *

Pohled jsem nechal upřený na budovu s restaurací a otevřel jsem telefon. Přiložil jsem si ho k uchu a pravil: „Ano?“

Lila se zeptala: „Co se stalo?“

„Nepřišla jste.“

„Čekal jste, že to udělám?“

„Ani moc ne.“

„Co se stalo s mými lidmi?“

„Jsou v rukách zákona.“

„Pořád se můžeme dohodnout.“

„Jak? Nemůžete si dovolit ztratit další muže.“

„Něco už vymyslíme.“

„Dobře. Zvedla se ale cena.“

„Na kolik?“

„Sedmdesát pět.“

„Kde teď jste?“

„Přímo před vaším domem.“

Následovala pauza.

Cosi se pohnulo v okně. Ve třetím patře, v levém ze dvou. V temné místnosti. Nezřetelný, přízračný, ze vzdálenosti padesáti metrů sotva viditelný pohyb.

Možná odsunutí závěsu.

Možná bílé tričko.

Možná pouze v mé představě.

Lila oznámila: „Nejste před mým domem.“

Nezněla však jistě.

Zeptala se: „Kde se chcete setkat?“

Opáčil jsem. „Copak na tom záleží? Stejně nepřijdete.“

„Někoho pošlu.“

„To si nemůžete dovolit. Zbývá vám jen šest mužů.“

Lila začala cosi říkat, ale zarazila se.

Navrhl jsem: „Times Square.“

„Dobře.“

„Zítra ráno v deset.“

„Proč?“

„Chci mít kolem sebe lidi.“

„To je moc pozdě.“

„Pozdě na co?“

„Chci to teď.“

„Zítra v deset. Nemáte na vybranou.“

Lila požádala: „Nezavěšujte.“

„Proč?“

„Musím přepočítat peníze. Zjistit, jestli mám sedmdesát pět.“

Rozepnul jsem bundu.

Navlékl si rukavici.

Slyšel jsem, jak Lila Hothová dýchá.

O padesát metrů dál se otevřely černé dveře. Od krytého průchodu. Vyšel z nich muž. Malý, snědý, šlachovitý. Opatrný. Rozhlédl se po chodníku, doleva a doprava. Podíval se přes ulici.

Zastrčil jsem si telefon do kapsy. Stále otevřený. Stále zapnutý. Pozvedl jsem MP5.

Samopaly vyvinuli pro boj zblízka, ale spousta z nich je do střední vzdálenosti přesná jako pušky. H&K je rozhodně spolehlivý na nejméně sto metrů. Posunul jsem přepínač režimu na jednotlivé rány a namířil přední hledí přímo doprostřed hrudníku.

Muž o padesát metrů dál přistoupil k chodníku. Pohlédl doprava, pohlédl doleva, pohlédl dopředu. Uviděl stejné nic, jaké jsem viděl já. Jen chladný vzduch a řídkou noční mlhu. Vrátil se ke dveřím. Přede mnou projel taxík. Muž o padesát metrů dál zatlačil do dveří.

Počkal jsem, až bude jeho veškerá pohybová energie mířit dopředu. Pak jsem stiskl spoušť a střelil ho do zad. Trefa do černého. Postřehnutelné opoždění. Výstřel, zásah. SD inzerují jako tichou. Ale není tichá. Vydává zvuk. Hlasitější než zdvořilé krátké odplivnutí, jaké znáte z filmu. Ale ne horší než zadunění, když upustíte z výšky jednoho metru na stůl telefonní seznam. Zaznamenatelné v jakémkoliv prostředí, ale ve městě nevýrazné.

Muž o padesát metrů dál se naklonil dopředu a padl na zem, s tělem v průchodu a nohama na chodníku. Pro jistotu jsem do něj vpálil ještě jednu kulku, pustil samopal na popruhu a vytáhl z kapsy telefon. Zeptal jsem se: „Jste tam ještě?“ Lila odpověděla: „Pořád počítáme.“ Jeden vám bude chybět, pomyslel jsem si.

Zapnul jsem si bundu. Vykročil. Zůstal jsem na opačné straně Madison a minul o několik metrů Padesátou osmou. Přešel jsem přes avenue a vynořil se zpoza rohu s ramenem těsně přitisknutým na fasádu budovy. Musel jsem zůstat pod její záměrnou přímkou. Prosmýkl jsem se kolem první budovy. Pak kolem druhé.

Z dvanácti metrů pod ní jsem pravil: „Musím končit. Jsem unavený. Times Square, zítra ráno v deset, platí?“ Lila z dvanácti metrů nade mnou odpověděla: „Dobře, někoho tam pošlu.“ Ukončil jsem hovor, zastrčil telefon zpátky do kapsy a odvlekl mrtvého muže do průchodu. Pomalu a potichu jsem za námi zavřel dveře.

SEDMDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

V PRŮCHODU SVÍTILO SVĚTLO. Jediná matná žárovka ve špinavém drátěném krytu. Mrtvého muže jsem poznal podle fotografie ze Springfieldovy složky od Home Security. Bylo to číslo sedm z původních devatenácti. Nepamatoval jsem si jeho jméno. Odtáhl jsem ho dál od dveří. Po betonové podlaze, oblýskané chozením. Prohledal jsem ho. Nic v kapsách. Žádný průkaz totožnosti. Žádná zbraň. Nechal jsem ho u malé popelnice na kolečkách s odpadky spečenými tak, že už nepáchly.

Pak jsem našel vnitřní dveře do budovy, rozepnul si bundu a čekal. Zajímalo mě, jak dlouho jim to bude trvat, než začnou postrádat svého kamaráda. Usoudil jsem, že méně než pět minut. Uvažoval jsem, kolik lidí po něm pošlou pátrat. Předpokládal jsem, že jednoho, ale doufal jsem, že jich bude víc.

* * *

Počkali sedm minut a poslali dva muže. Vnitřní dveře se otevřely a vyšel první z nich. Číslo čtrnáct na Springfieldově seznamu. Udělal krok směrem ke dveřím na ulici a druhý muž vyšel za ním. Číslo osm.

Pak se staly tři věci.

Za prvé, prvni muž se zastavil. Všiml si, že dveře jsou zavřené. Což nehrálo. Nedaly se zvenku bez klíče otevřít. Původní pátrač by je tedy nechal při obhlídce otevřené. Otevřené ale nebyly. Což znamenalo, že původní pátrač se už vrátil dovnitř.

Prvni muž se otočil.

Za druhé, druhý muž se také otočil. Aby za sebou pečlivě a tiše zavřel. Nechal jsem ho to udělat.

Pak pozvedl oči a spatřil mě.

Spatřil mě i první muž.

Za třetí, oba jsem je zastřelil. Dvě tříranné dávky, krátké tlumené vrnivé exploze, každá čtvrt vteřiny dlouhá. Mířil jsem jim na spodek hrdla a nechal hlaveň vystoupat nahoru k jejich bradám. Oba byli malí. Měli úzké krky sestávající jen z tepen a míchy. Ideální cíle. Zvuk samopalu se rozléhal v zastřešeném průchodu hlasitěji než na otevřené ulici. Natolik hlasitě, aby mě to znepokojilo. Vnitřní dveře však zůstaly zavřené. A byly z masivního dřeva. Kdysi to bývaly vnější dveře, před tím, než dřívější majitel prodal volný vertikální prostor.

Oba muži se skáceli k zemi. Na betonu zazvonily prázdné nábojnice.

Čekal jsem.

Žádná okamžitá reakce.

Osm nábojů vystřeleno. Zbývalo jich dvacet dva. Sedm mužů polapených, tři zlikvidovaní, tři stále naživu a v akci.

Plus samotné Hothovy.

Prohledal jsem čerstvé mrtvoly. Žádné průkazy totožnosti. Žádné zbraně. Žádné klíče, což znamenalo, že vnitřní dveře nejsou zamčené.

Nechal jsem je ležet vedle první mrtvoly, ve stínu u popelnice.

Pak jsem čekal. Nepředpokládal jsem, že dveřmi přijde někdo další. Staří Britové na severozápadní hranici pravděpodobně nakonec zmoudřeli a přestali vysílat pátrací čety. Nejspíš zmoudřela i Rudá armáda. A Hothovy tu historii podle všeho znaly. Měly by. Světlana jí kus napsala.

Čekal jsem.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

Vytáhl jsem ho a podíval se na okýnko vepředu. Tajné číslo. Lila. Nevšímal jsem si jí. S mluvením jsem už skončil. Zastrčil jsem si telefon do kapsy. Přestal vibrovat.

Položil jsem ruku v rukavici na kliku vnitřních dveří. Stiskl jsem ji. Cítil jsem, jak vyskočila západka. Byl jsem docela uvolněný. Tři muži vyšli ven. Předpokládalo se, že se vrátí. Jestli je někdo uvnitř a čeká a pozoruje, ztratí životně důležitý zlomek vteřiny rozhodováním, jestli se vrací přítel, nebo nepřítel. Jako když se pálkař hlavní ligy rozhoduje, jestli se jedná o rychlý míč, nebo o faleš. Pětina vteřiny, možná víc.

Ale žádná prodleva na mé straně. Každý, koho uvidím, bude můj nepřítel.

Úplně každý.

Otevřel jsem dveře.

Nikdo za nimi.

Díval jsem se do prázdné místnosti. Do kuchyně opuštěné restaurace. Byla temná a rozebraná. Na policích starých skříněk a v mezerách na kuchyňských linkách kdysi stávalo vybavení, které skončilo v obchodech s použitým zbožím na Bowery. Ze stěn čněly trubky bez kohoutků. Na hácích na stropech visívaly pánve. Uprostřed stál obrovský kamenný stůl. Studený, hladký, mírně vyhloubený dlouhými léty používání. Dřív na něm možná váleli těsto.

Mnohem později na něm zabili Petera Molinu.

Neměl jsem pochybnosti, že je to přesně ten stůl, který jsem viděl na DVD. Ani nejmenší pochybnosti. Viděl jsem, kde musela být umístěna kamera. Kde byla světla. Na nohách stolu zůstaly zauzlené zbytky roztřepeného provazu, kterým měl Peter svázané kotníky a zápěstí.

V kapse se mi rozvibroval telefon. Nevšímal jsem si ho.

Přesunul jsem se dál.

Dvoje lítací dveře vedly do jídelny. Jedny dovnitř, jedny ven. Zavedená restaurační praxe. Aby nedocházelo ke srážkám. Dveře měly kruhová okýnka, ve výšce před padesáti lety průměrně vysokého muže. Sklonil jsem se a podíval se jimi. Nic až na jednu osiřelou židli. Prach a krysí exkrementy na podlaze. Žluté světlo dopadající z ulice velkým špinavým oknem.

Strčil jsem do dveří nohou. Trochu zanaříkaly v pantech, ale otevřely se. Vstoupil jsem do jídelny. Otočil se doleva a doprava. Našel zadní chodbu s toaletami. Dvoje dveře označené Dámy a Páni. Mosazná písmena, pořádná slova. Žádné piktogramy. Žádné hůlkovité postavy v sukních nebo kalhotách.

Plus další dvoje dveře, po jedněch v bočních stěnách. Mosazné tabulky: Soukromý vchod. Jedny povedou zpátky do kuchyně. Druhé ke schodišti a horním patrům.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

Nechal jsem ho vibrovat.

Standardní taktická doktrína pro každou zteč: zaútočte z vyšší úrovně. To jsem nemohl. Neměl jsem tu možnost. Přibližně v době, kdy Izraelci sestavili ten seznam, vyvinula SAS ve Velké Británii taktiku, jak slaňovat ze střech do oken v horních patrech, prokopávat se přímo taškami nebo proniknout za pomoci výbušniny přes stěnu sousední půdy. Rychlé, efektní a obvykle velice úspěšné. Hezká práce, když k ní máte příležitost. Já jsem tu příležitost ale neměl. Musel jsem zůstat u varianty chodec.

Alespoň pro začátek.

Otevřel jsem dveře na schodiště. Opsal jsem oblouk v mrňavé chodbičce osmdesát čísel na osmdesát. Naproti sobě, přímo na dosah ruky, jsem měl dveře vedoucí ke vchodu pro obyvatele. Ke dveřím na ulici s jediným zvonkem a policejní páskou.

Rovnou z chodbičky se zvedalo úzké schodiště. V polovině se lomilo a pokračovalo mimo dohled do prvního patra.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

Vytáhl jsem ho a podíval se na něj. Tajné číslo. Zastrčil jsem ho zpátky do kapsy. Telefon přestal vibrovat.

Vykročil jsem do schodů.

SEDMDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

NEJJISTĚJŠÍ ZPŮSOB, jak překonat první polovinu zalomeného schodiště, je stoupat pozadu, dívat se nahoru a mít doširoka roztažené nohy. Pozadu a s pohledem upřeným nahoru proto, že při odporu seshora je nezbytné být k němu obrácen čelem. S doširoka roztaženýma nohama proto, že když schody vržou, vržou nejvíc uprostřed a nejméně po stranách. Dostal jsem se takhle až do zatáčky v polovině, posunul se bokem a druhou půlku vystoupal popředu. Vyšel jsem do chodbičky v prvním patře, která byla dvakrát tak velká jako chodbička v přízemí, ale pořád malá. Osmdesát čísel na sto šedesát. Jedny dveře nalevo, jedny napravo a dvoje přímo přede mnou. Všechny zavřené.

Zůstal jsem stát. Kdybych byl Lilou, měl bych po jednom muži v každé z místností naproti. Nechal bych je pozorně naslouchat s vytasenými zbraněmi. Měl bych je připravené rozrazit dveře a zahájit souběžnou palbu. Mohli by mě dostat, kdybych vycházel nahoru nebo scházel dolů. Nebyl jsem však Lila a Lila nebyla já. Netušil jsem, jak rozmístila síly. Až na to, že se zmenšil jejich počet, takže nejspíš cítila potřebu mít je co nejblíž u sebe. Což by znamenalo v druhém patře, ne v prvním. Protože pohyb jsem zahlédl v okně ve třetím patře.

V okně ve třetím patře nalevo, abych byl přesný, při pohledu zvenčí. Takže její pokoj byl napravo, při pohledu zevnitř. Pochyboval jsem, že v rozložení pater bude nějaký velký rozdíl. Byla to levná, užitková stavba. Neberoucí ohled na zvláštní přání zákazníků. Proto bude procházka po prvním patře stejná, jako kdybych se procházel u Lily o dvě patra výš. Získám přehled o konfiguraci terénu.

Odjistil jsem MP5 a položil ruku v rukavici na kliku dveří. Stiskl jsem ji dolů. Ucítil jsem, jak povolila západka. Otevřel jsem. Prázdná místnost.

Přesněji řečeno prázdná a částečně zdemolovaná garsoniéra. Hluboká jako jídelna pod ní, ale jen polovičně široká. Dlouhý, úzký prostor. Vzadu šatna, pak koupelna, kuchyňka a obývací část. Uspořádání jsem viděl jasně na první pohled, protože byly stržené všechny příčky. Vybavení koupelny zůstalo na svém místě, zvláštně nahé za vertikální hradbou starých trámků připomínajících žebra nebo mříže klece. Nedotčené zůstalo i zařízení kuchyně. Podlaha byla z borovicových prken, až na staromódní mozaiku v koupelně a dlaždice z linolea v kuchyni. Celá místnost páchla po havěti a vlhké omítce. Okno na ulici bylo černé od sazí. Napříč ho protínal spodek požárního schodiště.

Neslyšně jsem přešel k oknu. Požární schodiště bylo jako každé jiné. Z vyššího patra vedl úzký železný žebřík a končil úzkou železnou lávkou pod okny. Za lávkou ležela plošina, která se měla vyklopit pod váhou prchající osoby na chodník.

Okno bylo posuvné. Spodní díl se vysouval nahoru před horním. V místě, kde se díly setkávaly, je držel pohromadě jednoduchý mosazný jazýček zasunutý do štěrbiny. Spodní díl měl mosazná držadla jako u starých kartoték. Byla mnohokrát přetřená. Stejně jako okenní rámy.

Uvolnil jsem jazýček, popadl třemi prsty každé držadlo a nadzvedl je. Rám se o dvě čísla posunul a zasekl se. Zabral jsem o něco víc. Dostal jsem se téměř na sílu, kterou jsem použil při páčení klecí v požární zbrojnici. Rám několikrát poskočil o dvě čísla, zadrhl se napravo, zadrhl se nalevo, a celou dobu se zarputile bránil. Zastrčil jsem pod jeho spodní okraj rameno a vypjal se v nohách. Rám popojel o dalších patnáct čísel a definitivně odmítl poslušnost. Ustoupil jsem dozadu. Dýchal na mě noční vzduch. Celkový výsledek, padesáticentimetrová mezera.

Víc než dostatečná.

Přehodil jsem jednu nohu přes parapet, předklonil se v pase, protáhl se a přehodil druhou nohu.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

Nevěnoval jsem mu pozornost.

Vystoupal jsem po železném žebříku, jeden tichý krok za druhým. V polovině hlavy jsem měl okna ve druhém patře a viděl jsem na ně.

Obě zakrývaly závěsy. Stará zčernalá bavlněná látka za zčernalým sklem. Žádné probleskující světlo. Žádné zvuky. Žádné stopy po činnosti. Otočil jsem se a pohlédl na ulici. Žádní chodci. Žádní kolemjdoucí. Žádný provoz.

Pokračoval jsem nahoru. Do třetího patra. Se stejným výsledkem. Špinavá skla, zatažené závěsy. Na dlouhou chvíli jsem se zastavil pod oknem, kde jsem zahlédl pohyb. Nebo jsem si představoval, že jsem ho zahlédl. Nic jsem nezaslechl, nic jsem nevycítil.

Vyšel jsem do čtvrtého patra. Čtvrté patro bylo jiné. Bez závěsů. Prázdné místnosti. Skvrnité podlahy, propadlé prohnuté stropy. Škody po dešťové vodě.

Okna ve čtvrtém patře byla zamčená. Stejným mosazným jazýčkem zasunutým do štěrbiny, jaký jsem našel dole, ale kdybych ho chtěl otevřít, musel bych rozbít sklo. Což by způsobilo rámus. Měl jsem to sice v úmyslu udělat, ale až později. Chtěl jsem si to správně načasovat.

Posunul jsem si MP5 zavěšený na popruhu na záda a položil jednu nohu na parapet okna. Odrazil jsem se druhou a zachytil se rozdrolené římsy vysoko nad hlavou. Vytáhl jsem se přes ni. Nijak zvlášť elegantně. Nejsem ladný atlet. Skončil jsem celý zadýchaný břichem na střeše, obličej zabořený do plevele. Vteřinu jsem tam tak ležel, abych nabral dech, a pak jsem si klekl a rozhlédl se po poklopu. Našel jsem ho o metr dvacet dál, přímo nad místem, kde jsem si představoval, že končí schodiště. Byla to obyčejná vystouplá dřevěná deska pobitá olověným plechem s panty na jedné straně. Nejspíš zezdola zamčená, patrně petlicí a visacím zámkem. Visací zámek bude silný, ale petlice bude přišroubovaná k rámu a rám bude ztrouchnivělý a nahlodaný zubem času.

Žádný problém.

Standardní taktická doktrína pro každou zteč: zaútoč z vyšší úrovně.

OSMDESÁTÁ KAPITOLA

OLOVĚNÉ POBITÍ DŘEVĚNÉHO POKLOPU zaoblili řemeslníci kladivy. Nenechali na něm ostré rohy. Zastrčil jsem prsty v rukavici pod okraj naproti pantům a zprudka trhl. Bezúspěšně. Tak jsem se do toho pustil vážně. Obě ruce, osm prstů, pokrčené nohy, hluboký nádech. Zavřel jsem oči. Nechtěl jsem myslet na Petera Molinu. Tak jsem si místo něj představil šílený úsměv Lily Hothové přímo do kamery okamžitě poté, co zkontrolovala neexistující pulz kábulskému taxíkáři.

Zabral jsem za poklop.

A noc se dala do pohybu, přímo tam na střeše a přímo v tu chvíli.

Doufal jsem, že šrouby držící petlici vyjedou buď z poklopu, nebo z rámu. Udělaly však obojí. Visací zámek i s petlicí dopadl tři metry hluboko na holou dřevěnou podlahu pod poklopem. S hlasitým, emfatickým zaduněním. Hlubokým, zvučným a jasným, následovaným zazvoněním petlice a zacinkáním šesti uvolněných šroubů.

Ne dobré.

Vůbec ne dobré.

Položil jsem poklop, přidřepl jsem a čekal a naslouchal.

Vteřinu se nic nedělo.

Pak se ve třetím patře otevřely dveře.

Namířil jsem MP5.

Další vteřinu se nic nedělo. Potom se na schodech vynořila hlava. Tmavé vlasy. Muž. V ruce držel zbraň. Všiml si zámku na podlaze. Viděl jsem, jak usilovně přemýšlí. Zámek, podlaha, šrouby, pád z výšky. Pohlédl nahoru. Spatřil jsem jeho obličej. Číslo jedenáct na Springfieldově seznamu. Zaznamenal mě. Mrak nade mnou osvětlovala záře velkoměsta. Musel jsem se proti němu jasně rýsovat. Muž zaváhal. Na rozdíl ode mě. Střelil jsem ho více méně vertikálně do temene hlavy. Tříranná dávka. Trojité ťuknutí. Krátké tlumené zapředení. Skácel se s hlasitým klapáním bot, rukou a nohou a dvěma konečnými bouchnutími, jak na prkna dopadly nejprve zbytek jeho hlavy a pak jeho zbraň. Další dlouhou vteřinu jsem pozoroval schodiště a pak se protáhl otevřeným poklopem, skočil dolů a dopadl na nohy vedle mrtvého chlapa, čímž jsem způsobil další ránu.

Skoncovali jsme s tajemstvími.

Jedenáct nábojů vystřeleno, devatenáct zbývalo, čtyři muži zlikvidovaní, dva stále naživu.

Plus Hothovy.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

Teď ne, Lilo.

Sebral jsem mužovu zbraň, otevřel dveře přední místnosti nalevo a zacouval do stínu. Opřel jsem se ramenem o stěnu a zadíval se ven na schody.

Nikdo po nich nepřišel.

Patová situace.

Ukořistěná zbraň byl sig-sauer P220 s tlustým tlumičem. Švýcarská výroba. Devítimilimetrové náboje parabellum, devět v sejmutelném schránkovém zásobníku. Stejná munice jako moje. Vystrčil jsem náboje palcem a dal si je volně do kapsy. Prázdnou zbraň jsem položil na zem. Pak jsem vyšel do chodbičky a vklouzl do přední místnosti napravo. Byla holá a prázdná. Odměřil jsem kroky půdorys, který jsem si pamatoval z garsonky v prvním patře. Šatna, koupelna, kuchyně, obývací pokoj. Došel jsem do středu obývacího pokoje a hlasitě zadupal. Podlaha jednoho obyvatele je strop druhého. Usoudil jsem, že Lila je přímo pode mnou a poslouchá. Chtěl jsem jí pocuchat nervy, hluboko až do ještěrčí části jejího mozku. Nejděsivější pocit ze všech. Nahoře se něco pohybuje.

Znovu jsem zadupal.

Dostalo se mi odpovědi.

Odpověď přišla ve formě kulky, která prolétla prkny v podlaze necelý metr ode mě. Vytvořila roztřepenou díru, zabořila se do stropu a zanechala po sobě ve vzduchu prach a stopy kouře.

Beze zvuku výstřelu. Všichni používali tlumiče.

Opětoval jsem výstřel, trojité zabubnování dolů, stejným otvorem. Pak jsem ustoupil k místu, kde jsem odhadoval, že mají kuchyni.

Čtrnáct nábojů vystřeleno. Zbývá šestnáct. Dalších devět volně uložených v kapse.

Podlahou proletěl další výstřel. Dva metry ode mně. Opětoval jsem ho. Odpověděli. Ještě jednou jsem vystřelil a usoudil, že začínají chápat vzorec, tak jsem se odkradl do chodbičky k ústí schodů.

Tam jsem zjistil, že usoudili přesně to samé: že se začínám dostávat do rytmu. Šel po mně další muž. Číslo dvě na Springfieldově seznamu. V ruce držel další sig P220. S tlumičem. Všiml si mě jako první. Jednou vystřelil a minul. Já jsem neminul. Vypálil jsem na kořen jeho nosu a trojitá dávka mu vyjela až doprostřed čela. Na stěnu za ním vystříkla krev a mozek a muž se skutálel jako hromádka hadrů tam, odkud přišel.

Společně se zbraní.

Na borovicových prknech zazvonily moje prázdné nábojnice.

Dvacet tři nábojů vystřeleno. Zbývá sedm, plus devět volných.

Jeden muž stále naživu, plus samotné Hothovy.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

Na vyjednávání je už pozdě, Lilo.

Nechal jsem telefon vibrovat. Představil jsem si, jak se Lila krčí na podlaze pode mnou. Světlana po jejím boku. Poslední muž mezi nimi a mnou. Jak ho použijí? Nebyly hloupé. Byly dědičkami dlouhé a drsné historie. Dvě stě let kličkovaly, kroužily a strojily léčky po kopcích. Věděly, co dělají. Po schodech už nikoho nepošlou. Pochopily, že je to marné. Pokusí se o fintu. Pošlou posledního muže po požárním schodišti. Rozptýlí mě telefonem, muž namíří přes okno a střelí mě do zad.

Kdy?

Buď okamžitě, nebo o hodně později. Ne někde uprostřed. Buď mě budou chtít překvapit, nebo unudit. Rozhodly se pro okamžitou akci. V kapse se mi rozvibroval telefon.

Ustoupil jsem zpátky do levé místnosti a zkontroloval výhled. Železný žebřík se zvedal z mého pohledu zprava doleva. Nejdřív se ukáže mužova hlava. Což mi plně vyhovovalo. Daleko méně mi vyhovoval úhel. Ulice byla úzká. Devítimilimetrové náboje parabellum jsou pistolové. Považují se za vhodné pro městské prostředí. V porovnání s puškovými náboji je pravděpodobnější, že zůstanou trčet v cíli a nebudou pokračovat dál. U podzvukových nábojů parabellum je to ještě pravděpodobnější. Neplatí to však stoprocentně. A na druhé straně ulice bydleli nevinní civilisté. Okna ložnic, spící děti. Průchozí zásah do černého by k nim mohl doletět. Mohli by doplatit na vychýlení. A na odražený náboj nebo úlomky. A náboj, kterým bych netrefil, by k nim doletěl zcela určitě.

Vedlejší ztráty, jen čekající, aby k nim došlo.

Přeplížil jsem se přes místnost a přitiskl se na stěnu s oknem. Vykoukl ven. Nikde nikdo. Natáhl jsem ruku a uvolnil závlačku. Zkusil držadla. Okno se ani nehnulo. Opět jsem vykoukl ven. Nikde nikdo. Postavil jsem se pod okno, popadl držadla a zabral. Okno popojelo, zadrhlo se, znovu popojelo a pak vystřelilo nahoru a udeřilo tak zprudka do rámu, že po celé délce praskla tabulka.

Opět jsem se přitiskl zády na stěnu.

Pozorně jsem se zaposlouchal.

Zaslechl jsem tlumené našlapování gumových podrážek po železe. Pravidelné a rytmické. Vyslaný muž se blížil rychle, ale neběžel. Nechal jsem ho přiblížit. Celou cestu až nahoru. Nechal jsem ho vstrčit hlavu a ramena do místnosti. Tmavé vlasy, tmavá pokožka. Číslo patnáct na Springfieldově seznamu. Podíval se doleva. Podíval se doprava. Spatřil mě. Stiskl jsem spoušť. Trojitá dávka. Muž pohnul hlavou.

Minul jsem. První nebo poslední kulka mu urvala ucho, ale zůstal naživu a při vědomí. Nazdařbůh vystřelil a zmizel. Slyšel jsem, jak upadl na železnou plošinu.

Teď, nebo nikdy.

Vyrazil jsem za ním. Lezl hlavou napřed po schodišti. Dostal se o patro níž, přetočil se na záda a pozvedl zbraň, jako by vážila padesát kilo. Seběhl jsem za ním po žebříku, odklonil se od budovy a prošil mu střed obličeje třemi kulkami. Jeho zbraň vyletěla, roztočila se ve vzduchu a dopadla o dvě patra níž, tři metry nad chodník.

Nadechl jsem se.

Vydechl jsem.

Šest mužů mrtvých. Sedm zatčených. Čtyři zpátky doma. Dva ve střeženém nemocničním pokoji.

Devatenáct z devatenácti.

Okno ve třetím patře bylo otevřené. Závěsy roztažené. Garsoniéra. Zpustlá, ale nezdemolovaná. Lila a Světlana stály za kuchyňským pultem.

Vystřílel jsem dvacet devět nábojů.

Zbýval mi jeden.

V hlavě jsem opět zaslechl Lilin hlas: Musíte si nechat v zásobě poslední kulku pro sebe, aby vás nechytili živého, zejména aby vás nechytily domorodé ženy.

Přehoupl jsem se přes parapet a vstoupil dovnitř.

OSMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

GARSONIÉRA MĚLA STEJNÉ USPOŘÁDÁNÍ jako zničená místnost v prvním patře. Obývací pokoj vepředu, pak kuchyňka, pak koupelna a pak šatna vzadu. Omítka stále držela na zdech. Svítila dvě světla. U stěny obývacího pokoje stála rozkládací postel. A dvě židle. Jiný nábytek tam nebyl. Kuchyňka měla dva souběžné pulty a jednu skříňku na zdi. Byla mrňavá. Lila se Světlanou se k sobě tiskly boky. Světlana nalevo, Lila napravo. Světlana v hnědých domácích šatech. Lila v černých cargo kalhotách a bílé košili. Košile byla bavlněná. Kalhoty z nepáravého nylonu. Vsadil bych se, že šustí, když se pohybuje. Vypadala skvěle jako vždycky. Dlouhé tmavé vlasy, jasně modré oči, dokonalá pokožka. Mírný záhadný úsměv. Byla to bizarní scéna. Jako by radikální módní fotograf nechal pózovat svou nejlepší modelku v odvážně městském prostředí.

Namířil jsem MP5. Černý a hrozivý. Byl horký. Páchl po střelném prachu, oleji a kouři. Zřetelně jsem to cítil.

Nařídil jsem: „Položte ruce na pult.“

Světlana s Lilou poslechly. Na pultu se objevily čtyři ruce. Dvě hnědé a sukovité, dvě bledé a štíhlé. Roztáhly je jako hvězdice, dvě bachraté a hranaté, dvě delší a jemnější.

Rozkázal jsem: „Ustupte dozadu a opřete se o ně.“

Světlana s Lilou uposlechly. Zapřely se o ruce vahou těla a přišly ještě víc o možnost pohybu.

Prohlásil jsem: „Nejste matka s dcerou.“

Lila odpověděla: „Ne, to nejsme.“

„Tak kdo jste?“

„Učitelka a žačka.“

„To je dobře. Nerad bych zastřelil dceru před očima matky. Nebo matku před očima dcery.“

„Žákyni byste ale před očima učitelky zastřelil?“

„Možná nejdřív učitelku.“

„Tak to udělejte.“

Nepohnul jsem se.

Lila mě vyzvala: „Jestli to myslíte vážně, tak tady je na to nejlepší místo.“

Pozoroval jsem jejich ruce. Pátral po napětí, úsilí, pohybujících se šlachách, zatínajících se prstech. Po známkách, že se k něčemu chystají.

Žádné jsem nezahlédl.

V kapse se mi rozvibroval telefon.

V tichu místnosti vydával nepatrný zvuk. Bručení, hučení, skřípání. Nepatrný rytmický pulz. Poskakoval mi a bzučel na stehně.

Upřel jsem pohled na Liliny ruce. Roztažené. Nehybné. Prázdné. Bez telefonu.

Lila poradila: „Možná byste to měl zvednout.“

Přendal jsem si držadlo MP5 do levé ruky a vytáhl telefon. Tajné číslo. Otevřel jsem ho a přiložil k uchu.

Theresa Leeová se zeptala: „Reachere?“

Opáčil jsem: „Co se děje?“

„Kde jsi, krucinál, trčel? Už dvacet minut se ti snažím dovolat.“

„Měl jsem spoustu práce.“

„Kde jsi?“

„Odkud máš tohle číslo?“

„Sám jsi mi z něho zavolal. Uložilo se mi do mobilu.“

„Proč se tvoje číslo nezobrazuje?“

„Centrála na okrsku. Volám teď z pevné linky. Kde, sakra, vězíš?“

„O co jde?“

„Dávej dobrý pozor. Mám pro tebe špatnou zprávu. Spojila se s nanu Homeland Security. Jeden muž z té tádžické party zmeškal v Istanbulu spojení Přiletěl přes Londýn do Washingtonu. Je jich dvacet, ne devatenáct.“

Lila Hothová se pohnula a dvacátý muž vyšel z koupelny.

OSMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

VĚDCI MĚŘÍ ČAS NA PIKOSEKUNDY. Na biliontiny vteřiny. Jsou přesvědčeni, že se v tak krátkém časovém úseku může odehrát spousta věcí. Mohou se zrodit vesmíry, mohou se zrychlit částice, mohou se rozštěpit atomy. Já jsem během několika prvních pikosekund zvládl různé věci. Za prvé, pustil jsem telefon, stále otevřený a zapnutý. Když se dostal na úroveň mého ramene, křičely mi v hlavě celé věty z rozhovorů s Lilou. V tom samém telefonu, před minutami, z Madison Avenue. Řekl jsem: Zbývá vám posledních šest mužů. Lila začala odpovídat, ale pak se zarazila. Chystala se namítnout: Ne, zbývá mi jich sedm. Stejně jako dřív, když začala odpovídat: Ne, to není kousek ode mě. Vyslovila první hlásku. Ale pak zmlkla. Poučila se.

Pro jednou nemluvila příliš.

A já jsem dostatečně nenaslouchal.

V okamžiku, kdy jsem měl telefon u pasu, jsem se soustřeďoval na dvacátého muže. Vypadal stejně jako předchozí čtyři nebo předchozích pět. Mohl být jejich bratrem nebo bratrancem a patrně jím také byl. Rozhodně mi byl povědomý. Malý, šlachovitý, tmavé vlasy, vrásčitá pokožka, v řeči těla ostražitost a agresivita. Měl na sobě tmavé úpletové tepláky. Tmavou úpletovou bundu. Byl pravák. Držel odhlučněnou pistoli. Opisoval s ní dlouhý oblouk nahoru. Chystal se ji namířit. Prst měl na spoušti. Chtěl mě střelit do prsou.

Já jsem držel levou rukou MP5. S prázdným zásobníkem. Poslední náboj byl natažený v komoře. To se muselo vyplatit. Chtěl jsem vyměnit ruce. Abych nestřílel ze slabší strany a nedíval se slabším okem.

Neměl jsem šanci. Vyměnit ruce by mi trvalo půl vteřiny. Pět set miliard pikosekund. Příliš dlouho. Mužova paže už byla téměř na místě. V okamžiku, kdy jsem měl telefon u kolen, jsem přikládal pravou dlaň zespodu k hlavni. Otáčel jsem se, narovnával se a přikládal si rukojeť k hrudi. Zastavil jsem pravou dlaň, sevřel jí hlaveň a levým ukazováčkem stiskl s přehnaným klidem spoušť. Lila se pohybovala po mé levici. Vcházela do místnosti. Dokončil jsem ukazováčkem stisk, samopal vystřelil a můj poslední náboj zasáhl dvacátého muže do obličeje.

Telefon dopadl na podlahu. Vydal podobný zvuk jako visací zámek. Hlasité dřevěné zadunění.

Dvacátý muž se skácel za klapotu končetin, hlavy a zbraně, mrtvý ještě dřív, než se dotkl podlahy, zastřelený přes kořen nosu do mozku.

Zásah do hlavy. Slušný výkon na levou ruku. Až na to, že jsem mu mířil na hruď.

Lila pokračovala v pohybu. Klouzala, předkláněla se, shýbala.

Narovnala se se zbraní mrtvého muže v ruce. Další sig P220, další tlumič.

Švýcarská výroba.

Snímatelný schránkový zásobník na devět nábojů.

Jestli se Lila hnala za zbraní, znamenalo to, že je jediná v celé místnosti. Což znamenalo, že z ní bylo nejméně třikrát vystřeleno, nahoru stropem.

Zbývalo v ní maximálně šest nábojů.

Šest proti nule.

Lila na mě namířila.

Já jsem namířil na ni.

Prohlásila: „Jsem rychlejší.“

Opáčil jsem: „Myslíte?“

O něco dál po mé levici se ozvala Světlana: „Váš samopal je prázdný.“

Pohlédl jsem na ni. „Vy umíte anglicky?“

„Poměrně dobře.“

„Nahoře jsem ho znovu nabil.“

„Blbost. Dobře to odsud vidím. Máte ho nastavený na tříranné dávky. Ale vystřelil jste jenom jednou. Takže to byl váš poslední náboj.“

* * *

Stáli jsme tak dobu, která mi připadala dlouhá. P220 v Lilině ruce se ani nezachvěl. Byla čtyři a půl metru ode mě. Z mrtvého muže za ní vytékaly tekutiny. Světlana byla v kuchyni. Ve vzduchu se vznášely nejrůznější pachy. Od otevřeného okna táhl průvan. Pronikal dovnitř, procházel místností, pokračoval jako tunelem po schodišti a unikal ven otevřeným průlezem ve střeše.

Světlana rozkázala: „Odložte zbraň.“

Upozornil jsem: „Chcete tu flešku.“

„Nemáte ji.“

„Ale vím, kde je.“

„To víme taky.“

Na to jsem neodpověděl.

Světlana pokračovala: „Nemáte ji, ale víte, kde je. Dospěl jste k tomu za pomoci dedukce. Myslíte si, že tímhle talentem oplýváte jenom vy? Myslíte si, že ostatní lidé nejsou dedukce schopni? Známe stejná fakta. Dospěly jsme ke stejnému závěru.“

Neodpověděl jsem.

Světlana dodala: „Jakmile jste nám řekl, že víte, kde je, začaly jsme přemýšlet. Inspiroval jste nás. Moc mluvíte, Reachere. Udělal jste se zbytečným.“

Lila nařídila: „Odložte zbraň. Mějte trochu důstojnosti. Nestůjte tady jako idiot s prázdnou zbraní.“

Zůstal jsem stát.

Lila sklonila ruku o přibližně deset stupňů a vystřelila do podlahy mezi mýma nohama. Trefila se přesně mezi špičky mých bot. Rozhodně ne snadný zásah. Byla vynikající střelkyně. Prkno na podlaze se rozštíplo. Trochu jsem sebou trhl. Tlumič na sigu byl hlučnější než H&K. Jako by někdo telefonní seznam hodil, ne upustil. Z místa, kde se třením kulky vznítilo borovicové dřevo, se zvedl proužek kouře. Mosazným obloukem vylétla použitá nábojnice a odcinkala stranou.

Zbývalo pět nábojů.

Lila nařídila: „Odložte zbraň.“

Přetáhl jsem popruh přes hlavu. Podržel samopal za rukojeť podél těla. Už mi k ničemu nebyl, leda jako tříkilový kovový klacek. A pochyboval jsem, že se k nim dostanu natolik blízko, abych mohl klacek použít. A kdyby se mi to náhodou podařilo, dal bych přednost ručnímu boji holými pěstmi. Tříkilový kovový klacek je dobrý. Ale stodesetikilový člověk je mnohem lepší.

Světlana nakázala: „Odhoďte ji sem dozadu. Ale opatrně. Pokud jednu z nás zasáhnete, bude po vás.“

Pomalu jsem samopal rozhoupal a vypustil ho. Udělal několik lenivých přemetů ve vzduchu, odrazil se od hlavně a uhodil do zadní stěny.

Světlana nařídila: „Teď si sundejte bundu.“

Lila mi zamířila na hlavu.

Poslechl jsem. Vysoukal jsem se z bundy a hodil ji přes místnost. Dopadla vedle MP5. Světlana vyšla zpoza kuchyňského pultu a prohledala kapsy. Našla devět volných nábojů parabellum a částečně použitou izolepu. Postavila všech devět nábojů svisle na pult, do úhledné řádky. Izolepu položila vedle nich.

Zavelela: „Rukavici.“

Poslechl jsem. Stáhl jsem si rukavici zuby a odhodil ji za bundou.

„Boty a ponožky.“

Přeskočil jsem z nohy na nohu, zapřel se zády o zeď, rozvázal tkaničky, stáhl si boty a sundal ponožky. Hodil jsem všechny předměty jeden po druhým na hromadu.

Lila pravila: „Svlékněte si tričko.“

Opáčil jsem: „Až po vás.“

Lila sklonila o deset stupňů ruku a vystřelila mi opět mezi chodidla. Bouchnutí tlumiče, rozštípnuté dřevo, kouř, kovové zacinkání použité nábojnice.

Čtyři zbývají.

Lila oznámila: „Příště vás střelím do nohy.“

Světlana nařídila: „Vaše tričko.“

Tak jsem podruhé během pěti hodin svlékl na žádost ženy tričko. Zůstal jsem zády u stěny a odhodil ho přes hlavu na hromadu. Lila a Světlana se zadívaly na mé jizvy. Zdálo se, že se jim líbí. Zejména jizva po střepině. Lila vystrčila špičku jazyka, růžovou, vlhkou a ostrou mezi zuby.

Světlana rozkázala: „Svlékněte si kalhoty.“

Podíval jsem se na Lilu a řekl: „Myslím, že vaše pistole je prázdná.“

Lila opáčila: „Není. Mám ještě čtyři náboje. Dva na nohy a dva na ruce.“

Světlana zopakovala: „Svlékněte si kalhoty.“

Rozepnul jsem knoflík. Potom zip. Stáhl jsem tuhou džínovinu. Vystoupil jsem z nohavic. Se zády stále u stěny jsem odkopl kalhoty směrem k hromadě. Světlana je zvedla. Prohledala kapsy. Vyrovnala můj majetek k devíti nábojům a roličce izolepy na kuchyňský pult. Moje peníze a pár drobných. Můj starý propadlý pas. Moji kartu do bankomatu. Moji jízdenku do metra. Vizitku Theresy Leeové. A můj skládací kartáček na zuby.

„Moc toho není,“ poznamenala Světlana.

„Úplně mi to stačí,“ odvětil jsem. „Víc toho nepotřebuju.“

„Jste chudý člověk.“

„Naopak. Jsem bohatý. Mít všechno, co člověk potřebuje, je definice bohatství.“

„V tom případě americký sen. Zemřete bohatý.“

„Příležitost pro všechny.“

„Tam, odkud pocházíme, máme víc než vy.“

„Kozy nemám rád.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Byla tam zima a vlhko. Stál jsem pouze ve svých nových bílých boxerkách. P220 spočíval zcela nehybně v Lilině ruce. Na paži jí jako tenké šňůry vystupovaly svaly. Vedle koupelny stále vytékal mrtvý muž. Za okny bylo pět hodin ráno a město se začínalo probouzet k životu.

Světlana začala vyvíjet činnost. Sbalila moji zbraň, moje boty a moje oblečení do malého ranečku a mrštila ho za kuchyňský pult. Poslala za ním obě židle. Zvedla telefon, zavřela ho a odhodila. Uklízela. Vyprazdňovala prostor. Obývací pokoj garsoniéry měl šest metrů na tři a půl. Opíral jsem se zády o střed jedné z dlouhých stěn. Lila kolem mě prošla, v náležitém odstupu, s namířenou zbraní. Zastavila se ve vzdáleném rohu u okna. Nyní ke mně stála v tupém úhlu. Světlana zašla do kuchyně. Zaslechl jsem, jak otevřela zásuvku. A pak také, jak ji zavřela. Viděl jsem, jak se vrátila.

Se dvěma noži.

Dlouhými řeznickými. Na kuchání, porcování a vykosťování. Měly černé střenky. Ocelové čepele. Ďábelské tenoulinké břity. Světlana hodila jeden Lile. Lila ho zkušeně chytila volnou rukou za střenku. Světlana se přesunula do rohu naproti ní. Vytvořily se mnou trojúhelník. Lila stála čtyřicet pět stupňů nalevo ode mě, Světlana čtyřicet pět stupňů napravo.

Lila se otočila v pase a zarazila tlumič P220 do úhlu, kde se přední stěna setkávala s boční. Palcem nahmatala záchytku na tupém rohu pažby a uvolnila zásobník. Zásobník dopadl do rohu místnosti. Leskly se v něm tři náboje. Takže čtvrtý byl pořád v komoře. Pak odhodila pistoli do druhého rohu za Světlanu. Zbraň a zásobník teď dělilo šest metrů a těla obou žen.

„Jako honba za pokladem,“ sdělila Lila. „Bez zásobníku pistole nevystřelí. Aby nespustila, když někdo omylem zapomene náboj v komoře. Švýcaři jsou velice opatrní. Takže byste potřeboval sebrat zbraň a potom zásobník. Nebo naopak. Nejdřív byste se však samozřejmě musel dostat kolem nás.“

Nic jsem na to neřekl.

Lila dodala: „Kdyby se vám to náhodou při nějaké krvavé zběsilé strkanici podařilo, doporučuju vám, abyste použil první náboj pro sebe.“

A pak se usmála a udělala krok dopředu. Světlana udělala to samé. Nože držely nízko, s prsty pod střenkami a palci nahoře. Jako pouliční rváči. Jako odbornice.

Dlouhé čepele se blýskaly ve světle.

Zůstal jsem klidně stát.

Lila pravila: „Užijeme si to víc, než si dokážete představit.“

Nepohnul jsem se.

Lila řekla: „Odklad je dobrý. Vystupňuje očekávání.“

Klidně jsem stál.

Lila sdělila: „Až se ale začneme nudit, vrátíme se a pustíme se do vás.“

Nic jsem na to neřekl. Klidně jsem stál.

Pak jsem sáhl za sebe a vytáhl benchmade 3300, který jsem měl přilepený izolepou na kříži.

OSMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

ZMÁČKL JSEM PALCEM AKČNÍ TLAČÍTKO a čepel vystřelila s čímsi mezi klapnutím a žuchnutím. V tiché místnosti to byl hlasitý zvuk. A nehezký. Nemám nože rád. Odjakživa. Nemám na ně talent.

Mám ale pud sebezáchovy jako každý jiný.

Možná silnější než většina lidí.

A peru se od svých pěti let a všechny porážky, které jsem dosud utrpěl, byly malé. A dívám se a učím. Boje na nože jsem zažil po celém světě. Na Dálném východě, v Evropě, na vyprahlých křovinatých pláních kolem vojenských základen na jihu Spojených států, na ulicích, v průchodech, před bary a kulečníkovými kluby.

Pravidlo číslo jedna: nenechte se říznout moc brzy. Nic vás neoslabí víc než ztráta krve.

Světlana byla o více než třicet čísel menší než já, tlustá, široká a ruce odpovídaly proporcím jejího těla. Lila byla vyšší, uvolněnější a ladnější. Celkem vzato jsem byl ale pořád ve výhodě, i proti čepelím o patnáct čísel delším, než byla moje.

Plus skutečnost, že jsem právě změnil hru a ony se stále vzpamatovávaly z překvapení.

Plus skutečnost, že bojovaly pro zábavu a já o život.

Chtěl jsem se dostat do kuchyně, tak jsem přetančil ke Světlaně, která mi blokovala cestu. Stála vypjatá na špičkách, nůž dole u kolen, naznačila útok doprava, naznačila útok doleva. Nechal jsem nůž dole na úrovni jejího. Světlana se rozmáchla. Prohnul jsem se dozadu. Světlanina čepel mi prosvištěla kolem stehna. Vystrčil jsem zadek, vypjal dopředu ramena a uhodil ji seshora levým hákem. Svezl se jí po obočí a zasáhl ji plnou silou ze strany do nosu.

Světlana se zatvářila překvapeně. Jako většina bojovníků s noži si myslela, že se všechno točí kolem oceli. Zapomněla, že lidé mají dvě ruce.

Zapotácela se dozadu a zleva se přihnala Lila. Nůž nízko u kolen. Zprudka jím trhala a bodala. Ústa otevřená do odporného šklebu. Plně soustředěná. Pochopila to. Už se nejednalo o hru. Přestala to být legrace. Shýbala se, ustupovala, předstírala útoky, couvala, ani na okamžik se nezastavila. Nějakou dobu jsme takhle tančili. Horečné, zadýchané, zkratkovité pohyby, prach a pot a strach ve vzduchu, jejich oči upřené na mou čepel, moje neustále těkající mezi jejich zraky.

Světlana udělala krok dopředu. Krok dozadu. Lila se ke mně přiblížila a přenesla váhu na špičky nohou. Nechal jsem vystrčený zadek a ramena vypjatá dopředu. Rozmáchl jsem se nožem po Lilině obličeji. Mohutně. Křečovitě. Jako bych se chystal hodit míčem sto metrů daleko. Lila uskočila. Věděla, že ji nůž mine, protože nedovolí, abych ji zasáhl. Světlana věděla, že mine, protože věřila Lile.

Já jsem věděl, že mine, protože jsem to tak zamýšlel.

Uprostřed rozmáchnutí jsem se zarazil, změnil směr a zaútočil nečekaným backhandem na Světlanu. Rozřízl jsem jí čelo. Slušnou silou. Cítil jsem, jak se čepel zarazila o kost. Světlaně dopadla na prsa kadeř. Benchmade fungoval přesně, jak měl. Ocel D2. Mohli byste na ni upustit desetidolarovku a udělat z ní dvě pětidolarovky. Vyrobil jsem Světlaně patnácticentimetrový vodorovný řez mezi linií vlasů a obočím. Až na kost.

Světlana zavrávorala dozadu a zůstala stát.

Necítila bolest. Zatím.

Řežné rány na čele nejsou nikdy smrtelné. Ale hodně krvácí. Krev se jí během několika vteřin nahrne do očí. Oslepí ji. Kdybych měl boty, okamžitě bych ji přímo na místě zabil. Srazil bych ji ranou do kolen a pak jí rozkopal hlavu na kaši. Nehodlal jsem však riskovat, že si o její tělo velikosti hydrantu zlomím kosti v nohách. Nedostatek pohyblivosti by mě zabil úplně stejně rychle.

Odtančil jsem dozadu. Lila vyrazila za mnou.

Nechal jsem boky vykloněné dozadu a vyhnul se svištícímu oblouku jejího nože. Doprava, doleva. Narazil jsem do stěny vedle sebe. Načasoval jsem si to, počkal, až bude mít ruku přes tělo, natočil jsem se do strany, zaútočil na ni ramenem a odrazil ji od sebe. Obrátil jsem se k místu, kde se potácela Světlana a snažila si utřít řinoucí se krev z očí. Odhodil jsem jí ruku s nožem, přistoupil k ní, řízl jsem ji nad klíční kost do krku a uskočil dozadu. Pak mě Lila bodla.

Vypočítala si dosah nože. Držela ho špičkami prstů na konci střenky. Vrhla se po mně. Vlály jí vlasy. Ramena měla vypjatá dopředu. Snažila se využít každý centimetr, který se jí podaří získat. Zastavila se na napjaté nakročené noze, předklonila se, natáhla a divoce sekla po mém žaludku. A zasáhla.

Ošklivě. Prudké rozmáchnutí, silná paže, čepel ostrá jako žiletka. Velice ošklivá rána. Od pupku až k pasu boxerek. Nebolela. Zatím. Pokožka mi jen vyslala zvláštní krátký signál, že už není úplně vcelku.

Na okamžik jsem se zarazil. Nevěřícně. Pak jsem udělal to, co dělám vždycky, když mě někdo zraní. Udělal jsem krok dopředu, ne dozadu. Hybná síla odnesla Lile nůž za mou kyčel. Já jsem ho držel nízko. Zaútočil jsem na ni backhandem, bodl ji hluboko do stehna a pak jsem se odrazil od zadní nohy a udeřil ji levou pěstí do obličeje. Zásah do černého. Velká, omračující rána. Odhodila Lilu do strany a já jsem se nemotorně obrátil k Světlaně. Její obličej byla maska krve. Máchla nožem doprava. Máchla nožem doleva. Odkryla se. Přikročil jsem k ní a rozpáral jí vnitřní stranu pravého předloktí. Až na kost. Přes žíly, šlachy a vazy. Světlana zavyla. Ne bolestí. Ta se dostaví později. Nebo také ne. Zavyla strachy, protože byla vyřízená. Nemohla už paži použít. Úderem do ramene jsem ji otočil a zabodl jí nůž do ledviny. Celých deset čísel a pak jsem jím zprudka trhl do strany. Nejjistější způsob. Nejsou tam žádná žebra. Nehrozí nebezpečí, že nůž zasáhne kost nebo že se zasekne. Ledvinami protéká spousta krve. Jsou tam nejrůznější druhy arterií. Zeptejte se pacientů na dialýze. Za jediný den se krev každého člověka v ledvinách několikrát otočí. Celé litry krve. Světlanina teď vytékala a nevracela se.

Klesla na kolena. Lila se pokoušela vzpamatovat. Měla zlomený nos. Její bezchybný obličej utrpěl vážnou škodu. Vyrazila proti mně. Naznačil jsem útok doleva a pohnul se doprava. Roztančili jsme se kolem Světlanina klečícího těla. Opsali jsme kolem ní celý kruh. Dostal jsem se na místo, kde jsem začal, a vklouzl do kuchyňky. Postavil se mezi pulty. Popadl jednu ze židlí, které tam Světlana uklidila. Vrhl jsem ji levou rukou po Lile. Lila uhnula, přikrčila se a židle ji zasáhla do zad.

Já jsem vyšel z kuchyňky, postavil se za Světlanu, popadl ji za vlasy a zvrátil jí hlavu. Naklonil jsem se nad ní a prořízl jí hrdlo. Od ucha k uchu. Těžká práce, dokonce i s vynikající čepelí benchmadeu. Musel jsem tahat, škubat a řezat. Svaly, tuk, pevné maso, vazy. Ocel skřípala o kosti. Z přeříznuté průdušnice vycházely podivné souchotinářské zvuky. Pískání a sípáni. Když jsem prořízl arterie, vyrazily z nich fontány krve. Pulzovaly a stříkaly ven. Až na protější stěnu. Smáčely mi ruce tak, že jsem je měl celé mazlavé. Pustil jsem Světlaniny vlasy. Se zaduněním dopadla obličejem na podlahu. Ustoupil jsem stranou, celý zadýchaný. Lila se mi podívala do tváře, celá zadýchaná.

Místnost páchla měďnatě po krvi a připadalo mi, že je v ní příšerné horko. Pravil jsem: „O jednu méně.“ Lila oznámila: „Jedna ještě zbývá.“ Přikývl jsem: „Jak to vypadá, žačka je lepší než učitelka.“ Lila opáčila: „Kdo říká, že jsem žačka?“

Stehno jí silně krvácelo. V černém nylonu jejích kalhot se rýsoval úhledný zářez a krev jí stékala po noze. Měla už promáčenou botu. Já jsem měl promáčené boxerky. Změnily se z bílých na červené. Pohlédl jsem dolů a zjistil, že se ze mě valí krev. Spousta krve. Nebezpečně moc. Ale zachránila mě stará jizva. Rána po střepině, z Bejrútu, před dávnou dobou. Bílá svraštělá kůže po humpoláckých stezích MASH byla tvrdá a sukovitá a zbrzdila a odklonila Lilin nůž. Kdybych tu jizvu neměl, byla by řezná rána mnohem delší a hlubší. Celá dlouhá léta jsem spěšnou práci pojízdné chirurgické ambulance proklínal. Teď jsem za ni byl vděčný.

Lile začal krvácet rozbitý nos. Krev jí stékala do úst a Lila zakašlala a odplivla si. Pohlédla na podlahu. Spatřila Světlanin nůž. Ležel v rozlévající se kaluži krve. Krev už začínala houstnout. Vpíjela se do starých prken. Zatékala do mezer mezi nimi. Lila pohnula levačkou. Pak se zarazila. Kdyby se pro Světlanin nůž sehnula, vystavila by se mi napospas. Což platilo i pro mě. Stál jsem metr a půl od P220. Lila stála metr a půl od zásobníku.

Začala se ozývat bolest. Točila se mi hlava a hučelo mi v uších. Klesal mi krevní tlak.

Lila pravila. „Když hezky poprosíte, nechám vás jít.“

„O nic se vás neprosím.“

„Nemůžete vyhrát.“

„Nechte si o tom zdát.“

„Jsem připravená bojovat na život a na smrt.“

„Nemáte v téhle otázce na výběr. Rozhodnutí už padlo.“

„Vy byste zabil ženu?“

„Právě jsem to udělal.“

„Ženu jako já?“

„Zejména ženu jako vy.“

Lila si opět odplivla a nadechla se zhluboka ústy. Rozkašlala se. Podívala se dolů na nohu. Přikývla a řekla: „Dobře.“ Pak na mě pohlédla svýma úžasnýma očima.

Nehybně jsem stál.

Prohlásila: „Jestli to myslíte vážně, tak tady je na to nejlepší místo.“

Přikývl jsem. Myslel jsem to vážně. Tak jsem to udělal. Byl jsem zesláblý, ale šlo to snadno. Lilu brzdila její noha. Špatně se jí dýchalo. Do krku jí stékala krev. Byla omámená a točila se jí hlava, jak jsem ji uhodil. Vzal jsem z kuchyně druhou židli a zaútočil s ní na ni. Nyní jsem měl dosah, který nemohla překonat. Zahnal jsem ji pozadu do rohu, dvakrát ji židlí uhodil a Lile vypadl nůž a klesla k zemi. Posadil jsem se vedle ní a uškrtil ji. Pomalu, protože mě opouštělo vědomí. Ale nechtěl jsem použít nůž. Nože nemám rád.

* * *

Poté jsem se doplazil do kuchyně a umyl pod kohoutkem benchmade. Pak jsem jeho špičkou vyřízl z izolepy tvar motýlka. Přitiskl jsem k sobě prsty okraje rány a přelepil je motýlkem. Dolar a půl. Každé železářství. Nezbytné vybavení. Nasoukal jsem se do oblečení. Naplnil si kapsy. Obul si boty. Potom jsem se posadil na podlahu. Jen na minutu. Ta minuta se však protáhla. Zdravotník by řekl, že jsem ztratil vědomí. Mně se víc líbí formulace, že jsem usnul.

OSMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

PROBUDIL JSEM SE V NEMOCNIČNÍ POSTELI. Měl jsem na sobě papírový plášť. Hodinky v hlavě mi oznámily, že jsou čtyři odpoledne. Prospal jsem deset hodin. Pachuť v ústech mi prozradila, že hlavně díky chemické pomoci. Na prstu jsem měl svorku. Od svorky vedl drát. Drát musel být napojený na sesternu. Svorka musela odhalit změnu srdečního rytmu, protože minutu poté, co jsem se probudil, se přihnala celá skupina lidí. Lékařka, sestra, Jacob Mark, Theresa Leeová, Springfield a Sansom. Sestra byl vlastně bratr.

Lékařka vyvíjela zhruba minutu horečnou činnost, prohlížela tabulky a dívala se na monitory. Pak mi zvedla zápěstí a změřila tep, což mi přišlo při vší té technice, kterou měla k dispozici, poněkud zbytečné. Potom zodpověděla mou nevyslovenou otázku a oznámila, že jsem v nemocnici Bellevue a můj stav je velice uspokojivý. Její zdravotnický personál mi vyčistil ránu, sešil ji, napumpoval do mě antibiotika a protitetanovky a dal mi tři jednotky krve. Poradila mi, abych měsíc nezvedal nic těžkého. Potom odešla. Bratr odešel s ní.

Podíval jsem se na Theresu Leeovou a zeptal se: „Co se stalo?“

„Ty si na to nepamatuješ?“

„Samozřejmě že si na to pamatuju. Ale jak zní oficiální verze?“

„Našli tě na ulici ve východní Village. S neobjasněnou řeznou ránou. To se děje neustále. Udělali ti drogový test a našli stopy po barbiturátech. Označili tě za oběť obchodu s drogami, který nevyšel.“

„Nahlásili to policii?“

„Já jsem policie.“

„Jak jsem se dostal do východní Village?“

„Vůbec ses tam nedostal. Přivezli jsme tě rovnou sem.“

„My?“

„Já a Springfield.“

„Jak jste mě našli?“

„Zaměřili jsme tvůj mobil. Což nás dovedlo do přibližné oblasti. Na přesnou adresu přišel Springfield.“

Springfield pravil: „Jistý vůdce mudžahedínů nám před dvaceti pěti lety vysvětlil, jak se vracejí na opuštěná postavení.“

Zeptal jsem se: „Dojde k nějakému vyšetřování?“

John Sansom odpověděl: „Ne.“ Prostě a jednoduše.

Opáčil jsem: „Jste si jistý? V tom domě se povaluje devět mrtvol.“

„Právě teď to tam ohledávají agenti z ministerstva obrany. Hlasitě prohlásí: Bez komentáře. S vědoucím úsměvem. Aby si všichni mysleli, že je to jejich zásluha.“

„Co kdyby se obrátil vítr? To se čas od času stává. Jak sám víte.“

„Je to místo činu, v hrozném stavu.“

„Zůstala tam moje krev.“

„Je tam spousta krve. A je to stará budova. Kdyby někdo udělal testy, získá většinou krysí DNA.“

„Mám oblečení od krve.“

Theresa Leeová sdělila: „Nemocnice vaše oblečení spálila.“

„Proč?“

„Nebezpečí nákazy.“

„Bylo zbrusu nové.“

„Bylo nasáklé krví. S krví si v současné době nikdo neodváží zahrávat.“

„Otisky prstů pravé ruky,“ upozornil jsem. „Zevnitř na držadlech oken a na poklopu na střeše.“

„Staré budovy,“ poznamenal Sansom. „Než se změní vítr, budou strženy a na jejich místě vyrostou jiné.“

„Prázdné nábojnice,“ nenechal jsem se uklidnit.

Springfield opáčil: „Standardní munice ministerstva obrany. Určitě jsou radostí bez sebe. Nejspíš dovolí, aby se jedné zmocnily noviny.“

„Pořád mě hledají?“

„Nemůžou. Zamotali by tím příběh.“

„Války gangů,“ podotkl jsem. „A oni patrně právě jednu vyhráli.“ Přikývl jsem.

Sansom se zeptal: „Kde je ta fleška?“ Pohlédl jsem na Jacoba Marka. „Jste v pořádku?“ Jacob odpověděl: „Moc ne.“

Varoval jsem ho: „Vyslechnete si pár nepříjemných věcí.“ Jacob si povzdechl: „Co se dá dělat.“

* * *

Vytáhl jsem se do sedu. Vůbec nic mě nebolelo. Usoudil jsem, že musím být plný léků proti bolesti. Pokrčil jsem kolena, nadzvedl přikrývku, odhrnul lem papírové košile a podíval se na ránu. Nebyla vidět. Od boků až po hrudní koš jsem měl obvazy.

Sansom připomněl: „Tvrdil jste, že nás k ní můžete zavést až na čtyři a půl metru.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To už nejde. Čas pokročil. Budeme to muset udělat přibližným odhadem.“

„Skvělé. Celou dobu jste kecal. Nevíte, kde je.“

„Známe hrubé obrysy,“ opáčil jsem. „Téměř celé tři měsíce připravovaly plán. A pak ho začaly v posledním týdnu realizovat. Použily na Susan jako páku Petera. Susan vyjela z Annandale, uvízla na čtyři hodiny v dopravní zácpě, řekněme od devíti večer do jedné ráno, a na Manhattan dorazila těsně před druhou. Předpokládám, že víme, kdy přesně vyjela z Holland Tunnelu. Takže jen musíme postupovat pozpátku a zjistit, kde přesně stálo její auto o půlnoci.“

„K čemu nám to bude dobré?“

„O půlnoci vyhodila tu flešku z okýnka.“

„Jak to víte?“

„Když přijela, neměla u sebe mobilní telefon.“

Sansom pohlédl na Leeovou. Ta přikývla. Řekla: „Klíče a peněženka. To bylo všechno. Ani v jejím autě nic nebylo. FBI sestavila seznam všech věcí.“

Sansom namítl: „Ne každý používá mobil.“

„To je pravda,“ souhlasil jsem. „Já ho například nepoužívám. Jsem ale jediný člověk na světě. Žena jako Susan ho určitě měla.“

Jacob Mark potvrdil: „Ano, měla mobil.“

Sansom se otázal: „Takže?“

„Hothovy stanovily lhůtu. Jako poslední termín téměř určitě půlnoc. Susan se nedostavila, tak se daly do práce. Vyslovily hrozbu a splnily ji. A podaly o tom důkaz. Poslaly mobilem fotografie. Možná krátké video. Peter na kamenném stole, první dlouhý řez. Susanin život se radikálně změnil doslova úderem půlnoci. Seděla bezmocně v dopravní zácpě. Telefon v ruce jí najednou připadal strašlivý a odpudivý. Vyhodila ho z okýnka. A hned za ním flešku, která pro ni symbolizovala všechny její problémy. Telefon i fleška tam pořád leží, mezi odpadky u krajnice I-95. To je jediné možné vysvětlení.“

Nikdo nepromluvil.

Dodal jsem: „Nejspíš u krajnice středového pruhu. Susan se podvědomě zařadila do levého pruhu na předjíždění, protože pospíchala. Mobil jsme bývali mohli zaměřit, ale obávám se, že teď už je příliš pozdě. Má vybitou baterii.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Na celou minutu. Ozývalo se jen hučení a pípání zdravotnických přístrojů.

Sansom prohlásil: „To je šílené. Hothovy musely vědět, že jakmile odešlou mobilem fotografii, ztratí vládu nad situací. Vzdaly se tak tím své páky. Susan mohla odjet přímo na policii.“

„Dvě vysvětlení,“ opáčil jsem. „Hothovy byly svým způsobem šílené. Byly to fundamentalistky. Na veřejnosti hrály divadlo, ale uvnitř pro ně bylo všechno jen černé, nebo bílé. Neuznávaly nuance. Hrozba byla hrozba. Půlnoc byla půlnoc. A kromě toho skoro vůbec nic neriskovaly. Celou dobu měly na Susan nasazeného svého chlapa. Mohl ji zastavit, kdyby se rozhodla žalovat.“

„Kdo to byl?“

„Ten dvacátý muž. Nemyslím, že zavítal do Washingtonu omylem. Nezmeškal spojení v Istanbulu. Jenom na poslední chvíli změnily plán. Najednou jim došlo, že na takovou věc potřebují někoho přímo ve Washingtonu. Nebo spíš na druhé straně řeky, v jednom z objektů Pentagonu. Tak dvacátý muž odletěl rovnou tam. Pak jel celou cestu za Susan a sledoval ji. O pět deset aut dál. Což bylo v pořádku, dokud se nedostali do zácpy.

Vzdálenost pět deset aut je v zácpě dlouhá, jako by to byl kilometr. Všechna auta jsou namačkaná na sebe, a když před sebou máte velké SUV, vůbec nic nevidíte. Nepostřehl, co se stalo. Ale držel se jí v patách. Jel s ní metrem, v tričku NBA. Když jsem ho zase viděl, přišel mi povědomý. Nemohl jsem si to ale ověřit, protože jsem ho o zlomek vteřiny později střelil do obličeje. Pak už se z něj nedalo moc poznat.“

Opět ticho. Potom se Sansom zeptal: „Tak kde byla Susan o půlnoci?“

Poradil jsem mu: „Zjistěte si to. Čas, vzdálenost, průměrná rychlost. Popadněte mapu, pravítko, papír a tužku.“

Jacob Mark byl z Jersey. Začal mluvit o motorizovaných policistech, které znal. O tom, jak by nám mohli pomoct. Ve dne v noci hlídkují na I-95. Znají ji jako své boty. Používají dopravní kamery. Jejich záznamy by mohly upřesnit výpočty na papíře. Dálniční oddělení by spolupracovalo. Všichni se pustili do důležitého rozhovoru. Přestali si mě všímat. Zase jsem si lehl a ostatní začali vycházet z místnosti. Springfield zůstal jako poslední. Zastavil se ve dveřích, ohlédl se a zeptal: „Jak se po tom střetu s Lilou Hothovou cítíte?“

Odpověděl jsem: „Cítím se dobře.“

„Vážně? Já bych se dobře necítil. Málem vás přemohly dvě ženské. Bylo to o chlup. Takovéhle věci se dělají buď pořádně, nebo vůbec.“

„Neměl jsem moc munice.“

„Dal jsem vám třicet nábojů. Měl jste střílet jednotlivými ranami. Ty tříranné dávky jste použil ze vzteku. Nechal jste se ovlivnit emocemi. Varoval jsem vás před tím.“

Na dlouhou chvíli se na mě zadíval, bez jakéhokoliv výrazu v obličeji. Pak vyšel do chodby a už jsem ho nikdy nespatřil.

* * *

Theresa Leeová se vrátila o dvě hodiny později. S nákupní taškou. Vysvětlila mi, že nemocnice potřebuje moji postel, tak mě newyorské policejní oddělení přesune do hotelu. Koupila mi oblečení. Ukázala mi ho. Boty, ponožky, džíny, boxerky a košili. Vše ve stejné velikosti jako šatstvo, které mi nemocnice spálila. Boty, ponožky, džíny a boxerky se mi líbily. Košile byla divná. Z měkké, jakoby obnošené bavlny. Téměř chlupaté, kdyby se na ni člověk podíval pod mikroskopem. Byla úzká a měla dlouhé rukávy. A tři knoflíky u krku. Připomínala staromódní nátělník. Budu v ní vypadat jako vlastní dědeček. Nebo jako kalifornský zlatokop z roku 1849.

„Děkuju,“ pravil jsem.

Theresa mi sdělila, že ostatní pracují na matematickém problému. Přou se o to, kudy jela Susan z dálnice k Holland Tunnelu. Místní by zvolili zkratky městem, které vypadají podle ukazatelů nesprávně.

Upozornil jsem: „Susan nebyla místní.“

Theresa souhlasila. Přiklonila se k tomu, že Susan jela cestou označenou ukazateli.

Pak prohlásila: „Tu fotografii stejně nenajdou.“

„Myslíš?“ otázal jsem se.

„Flešku samozřejmě najdou. Ale prohlásí, že se nedala přečíst, přejelo po ní auto, byla zničená a rozlámaná, nebo na ní přece jen nebylo nic zajímavého.“

Nic jsem na to neřekl.

„Počítej s tím,“ dodala Theresa. „Znám politiky a znám vládu.“

Pak se zeptala: „Jak se po tom střetu s Lilou Hothovou cítíš?“

Odpověděl jsem: „Celkem vzato lituju jenom toho, že jsem v metru přistoupil k Susan. Měl jsem ji nechat ujet ještě několik stanic.“

„Mýlila jsem se,“ řekla Theresa. „Nikdy by se z toho nevzpamatovala.“

„Naopak,“ nesouhlasil jsem. „Našla se v jejím autě ponožka?“

Theresa probrala v duchu seznam od FBI. Přikývla.

„Čistá?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdila Theresa.

„Tak si představ, jak se Susan vypravuje na cestu. Už delší dobu žije ve zlém snu. Ale není si jistá, jak moc je zlý. Nedokáže uvěřit, že opravdu tak zlý, jak se obává. Doufá, že je to jenom špatný vtip nebo prázdná hrozba. Nebo bluf. Neví to ale jistě. Má na sobě to, co měla v práci. Černé kalhoty, bílou blůzu. Vyráží do neznámé situace ve velkém zkaženém městě. Je osamělá žena, bydlí ve Virginii, už roky se pohybuje kolem vojáků. Tak si s sebou vezme zbraň. Patrně pořád zabalenou v ponožce, ve které ji měla uloženou v zásuvce. Dá ji do tašky. Odjede. Zůstane trčet v zácpě. Zavolá. Nebo Hothovy možná zavolaly jí. Nechtějí nic slyšet. Jsou to fanatičky a cizinky. Nechápou. Myslí si, že dopravní zácpa je běžná výmluva typu pes-mi-sežral-domácí-úkol.“

„Pak dostane tu půlnoční zprávu.“

„A změní se. Vtip spočívá v tom, že měla čas, aby se změnila. Je uvězněná v dopravní zácpě. Nemůže odjet. Nemůže na policii. Nemůže to naprat stopadesátkou do telefonního sloupu. Je polapená v pasti. Musí sedět a přemýšlet. Nic jiného jí nezbývá. A dospěje k rozhodnutí. Rozhodne se pomstít svého syna. Vypracuje plán. Vytáhne zbraň z ponožky. Zadívá se na ni. Všimne si staré černé bundy na zadním sedadle. Možná tam leží od zimy. Chce být oblečená v tmavém. Navlékne ji na sebe. Auta se nakonec dají do pohybu. Susan pokračuje do New Yorku.“

„Co ten seznam?“

„Susan byla normální člověk. Když se chystáš někoho zabít, prožíváš možná stejné pocity, jako když se chystáš zabít sebe. A právě to prodělávala. Šplhala na náhorní plošinu, ale ještě se nedostala nahoru. Už se ale blížila. Vyrušil jsem ji příliš brzy. Zvolila jinou cestu. Na Padesáté deváté ulici by už byla možná dostatečně daleko.“

„Dobře že byla toho boje ušetřena.“

„Možná by ho vyhrála. Lila čekala, že vytáhne něco z kapsy nebo tašky. Sehrál by roli okamžik překvapení.“

„Měla šestiranný revolver. Jich bylo jednadvacet.“

Přikývl jsem. „Určitě by umřela. Ale mohla umřít alespoň spokojená.“

* * *

O den později mě Theresa Leeová přišla navštívit do hotelu. Sdělila mi, že Sansom vybral jako možnou cílovou oblast osm set metrů dlouhý úsek podél dálnice a dálniční oddělení z Jersey ho uzavřelo oranžovými kužely. Po třech hodinách pátrání našlo Susanin mobil. O vteřinu později a o metr dvacet dál flešku. Byla přejetá. Rozdrcená. Nečitelná.

* * *

Následující den jsem odjel z New Yorku. Přesunul jsem se na jih. Většinu dalších dvou týdnů jsem strávil posedlým uvažováním, co bylo na té fotografii. Napadla mě spousta možností. Některé se týkaly toho, jak se dá porušit zákon šaría, některé se týkaly domácích zvířat. Odpudivé představy života ve stanu v údolí Korengal se střídaly s opakovanými vzpomínkami, jak zasahuji Lilu Hothovou pěstí do obličeje. Levý hák, rozdrcená kost a Chrupavka. Zničený zevnějšek. Ta scéna se mi neustále odehrávala před očima. Nevěděl jsem proč. Kdybych ji jen bodl nožem a potom uškrtil, sotva bych si na to pamatoval. Uhodit ženu bylo možná v rozporu s mými podvědomými hodnotami. Což bylo naprosto nelogické.

Nakonec ty obrazy ale vybledly a přestalo mě bavit představovat si, jak si to Usáma bin Ládin rozdává s kozami. Po měsíci se mi to úplně vykouřilo z hlavy. Moje řezná rána se krásně zahojila. Zůstala po ní tenká bílá jizva. S malými a úhlednými stehy. Moje břicho vypadalo jako ilustrace z učebnice: Takhle to má vypadat a takhle ne. Nikdy jsem ale nezapomněl, že ty starší ošklivé stehy mi zachránily život. Všechno špatné je k něčemu dobré. I neškodná památka na bombu nastraženou v náklaďáku v Bejrútu, naplánovanou, zaplacenou a dovezenou lidmi, které jsme nikdy nenašli.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai