61 hodin

Lee Child

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Silný mráz je nebezpečný nepřítel…Zima v Jižní Dakotě. Husté sněžení, zledovatělé silnice, unavený řidič. Autobus dostane smyk, sjede do příkopu a zůstane uvězněný v blížící se bouři. Třicet kilometrů daleko leží malé město, kde ve dne v noci střeží ohroženého svědka. O osm kilometrů dál stojí podivná kamenná budova, úplně o samotě v prérii. Z teplého Mexika všechno řídí nemilosrdný skřet. Jack Reacher přesvědčil řidiče, aby ho vzal na zadní sedadlo do autobusu. Život bez zavazadel má mnoho výhod. A spoustu obrovských nevýhod, když člověk uvízne bez kabátu v ledové zimě. Na zbytek svého úkolu je však vybavený. Nechce konat dobro. Nemá však rád lidi, kteří páchají zlo.

LEE CHILD se narodil v roce 1954 ve Velké Británii, když ho však přestali potřebovat v televizi, přestěhoval se s rodinou z Cumbrie do Spojených států, kde započal úspěšnou dráhu spisovatele thrillerů. Nyní žije se svou ženou Jane, dcerou Ruth a pejskem Jenny střídavě ve Francii a New Yorku. Ve všech jeho knihách vystupuje tulák a bývalý vojenský policista Jack Reacher a všechny knihy se staly celosvětovými bestsellery, od prvního titulu Jatka až po nejnovější 61 hodin, který je jeho čtrnáctým titulem.

Více informací naleznete na adrese

www.leechild.com

LEE

CHILD

61 HODIN

Přeložila Iva Harrisová

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 by Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu 61 Hours

(First published by Bantam Press, Great Britain, 2010)

přeložila © 2011 Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2011 Bohumil Fencl

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-850-0

Pro moji editorku,

nenahraditelnou Marianne Velmansovou

PRVNÍ KAPITOLA

ZA PĚT MINUT TŘI HODINY ODPOLEDNE. Přesně jednašedesát hodin před tím, než se to stalo. Právník zajel na prázdné parkoviště a zaparkoval. Zem pokrývala dvě a půl čísla čerstvého sněhu, tak zápolil minutu na podlážce, než se mu podařilo pořádně navléknout přezůvky. Potom vystoupil, vyhrnul si límec a zamířil ke vchodu pro návštěvníky. Ze severu foukal ledový vítr. Vířily v něm velké líné vločky. O sto kilometrů dál zuřila bouře. Bylo jí plné rádio.

Právník prošel dveřmi a odupal si z nohou sníh. Nečekala tam žádná fronta. Nebyl to normální návštěvní den. Neměl před sebou nic jiného než prázdnou místnost, prázdný rentgenový pás, rám detektoru kovů a tři nečinně postávající vězeňské dozorce. Právník jim kývl hlavou na pozdrav, i když je neznal. Připadalo mu, že stojí na jejich straně a oni na jeho. Vězení je binární svět. Buď jste zavření, nebo nejste. Oni nebyli. On nebyl. Zatím.

Vzal z vratké hromady šedivou umělohmotnou nádobu a složil do ní kabát. Sundal si sako, složil ho a položil na kabát. Ve vězení bylo horko. Levnější je spálit trochu oleje navíc, než dát vězňům dvě sady oblečení, jednu na léto a jednu na zimu. Slyšel je před sebou, klapání kovu a betonu, náhodné šílené výkřiky a zaječení a tiché mumlání nespokojených hlasů, tlumené zahnutými chodbami a mnoha zamčenými dveřmi.

Vyndal z kapes kalhot klíče, náprsní tašku, mobilní telefon a mince a uložil své čisté, teplé osobní věci na sako. Popadl šedou umělohmotnou nádobu. Nepoložil ji na rentgenový pás. Místo toho ji odnesl přes místnost k okénku ve stěně. Počkal, až ji od něj převezme žena v uniformě a dá mu očíslovaný lístek.

Zastavil se před rámem detektoru kovů. Poplácal se po kapsách a zadíval se vyčkávavě dopředu, jako by čekal na pozvání. Naučené chování, z letecké dopravy. Dozorci ho tam nechali minutu stát, malého nervózního mužíka v košili a s prázdnýma rukama. Bez aktovky. Bez zápisníku. Dokonce bez propisovačky. Nepřišel rozdávat rady. Přišel si je vyslechnout. Nemluvit, ale naslouchat, a rozhodně nehodlal cokoliv z toho, co se dozví, zanést na papír.

Dozorci mu pokynuli, aby prošel. Rozsvítilo se zelené světlo a neozvalo se zapípání, ale jeden dozorce ho zastavil a druhý prohledal. Třetí ho odvedl hlouběji do komplexu, dveřmi určenými k tomu, aby se nikdy neotevřely, dokud nebudou zavřené ty předchozí a následující, kolem úzkých rohů určených k tomu, aby zpomalily běžícího člověka, kolem masivních oken ze zeleného skla s ostražitými obličeji na druhé straně.

Vestibul byl institucionální, s linoleem na podlaze, mátově zelenými stěnami a zářivkami na stropě. A vestibul byl spojený s vnějším světem, se závany studeného vzduchu, když se otevřely dveře, a se skvrnami po soli a loužemi roztálého sněhu na zemi. Vězeňské prostory byly jiné. Bez spojení s vnějším světem. Bez oblohy, bez počasí. Bez pokusu o výzdobu. Tvořil je pouze hrubý beton, už umaštěný na místech, kde se o něj otíraly rukávy a ramena, a stále světlý a prašný tam, kde se ho nedotkly. Zem byla drsná a natřená šedivou barvou, jako podlaha v garáži automobilového nadšence. Právníkovy přezůvky na ní vrzaly.

Uvnitř se nacházely čtyři hovorny. Čtyři betonové krychle bez oken rozdělené přesně v polovině od stěny ke stěně pultem vysokým jako psací stůl a s bezpečnostním sklem nahoře. Nad pultem svítily zamřížované žárovky. Pult byl ulitý z betonu. Pořád se na něm rýsovaly stopy po dřevěném bednění. Bezpečnostní sklo bylo silné, nazelenalé a ze tří navzájem se překrývajících tabulí, které vytvářely po stranách dvě štěrbiny na pohovor. Prostřední tabule měla štěrbinu dole, na dokumenty. Jako v bance. Každá polovina místnosti měla jednu židli a jedny dveře. Dokonale symetricky. Právníci vstupovali z jedné strany a vězni z druhé. Později odcházeli stejnou cestou, jako přišli, každý svým směrem.

Dozorce otevřel dveře z chodby, udělal dva kroky do hovorny a provedl vizuální kontrolu, že je všechno v pořádku. Potom ustoupil stranou a nechal vejít právníka. Právník počkal, až za ním dozorce zavře dveře a nechá ho o samotě. Potom se posadil a podíval se na hodinky. Měl osm minut zpoždění. Jel kvůli počasí pomalu. Normálně by mu bylo nepříjemné, že jde pozdě na schůzku. Považoval by to za neprofesionální a nezdvořilé. Ale návštěvy ve vězení jsou jiné. Čas pro vězně nic neznamená.

Po dalších osmi minutách se otevřely dveře ve zdi za sklem. Vešel jiný dozorce, provedl kontrolu, ustoupil dozadu a do hovorny se všoural vězeň. Právníkův klient. Běloch, nesmírně tlustý, obalený tukem a úplně plešatý. V oranžové kombinéze. Řetězy na jeho zápěstích, pase a kotnících působily jako jemná bižuterie. Oči měl tupé a obličej poddajný a prázdný, ale trochu pohyboval ústy, jako prostoduchý člověk snažící se zapamatovat si složitou informaci.

Dveře ve stěně za sklem se zavřely.

Vězeň se posadil.

Právník si přitáhl židli k pultu.

Vězeň udělal to samé.

Symetricky.

Právník pravil: „Promiňte, že jsem přišel pozdě.“

Vězeň neodpověděl.

Právník se zeptal: „Jak se máte?“

Vězeň neodpověděl. Právník se odmlčel. V hovorně bylo horko. Po minutě se vězeň rozhovořil, pustil se do odříkávání, propracovával se seznamy, pokyny, větami a odstavci, které se naučil nazpaměť. Právník čas od času požádal: „Trochu pomaleji,“ a vězeň se pokaždé zarazil, počkal a začal znovu na začátku předcházející věty, stejně rychle a stejně monotónně. Jako by nedokázal jinak komunikovat.

Právník si o sobě myslel, že má velice dobrou paměť, zejména na detaily, stejně jako většina právníků, dával však dobrý pozor, protože snaha soustředit se na proces zapamatování si ho odváděla od skutečného obsahu pokynů, které dostával. Ale i tak napočítal v zasunutém koutě mysli čtrnáct trestných nabídek, než vězeň konečně skončil a opřel se o opěradlo.

Právník nic neřekl.

Vězeň se zeptal: „Je vám to všechno jasné?“

Právník přikývl a vězeň upadl do kravské otupělosti. Nebo koňské, jako osel na poli, nekonečně trpělivý. Čas pro vězně nic neznamená. Zejména pro tohohle. Právník odsunul židli a postavil se. Jeho dveře nebyly zamčené. Vyšel do chodby.

Za pět minut čtyři hodiny odpoledne.

Zbývalo šedesát hodin.

Právník zjistil, že na něj čeká stejný dozorce. Za dvě minuty byl zpátky na parkovišti. Plně oblečený, s osobními předměty v kapsách, uklidňujícím způsobem těžkými, běžnými a na svých místech. Sněžilo víc než předtím, ochladilo se a vítr nabral na síle. Stmívalo se, rychle a brzy. Právník zůstal chvíli sedět se zapnutým topením v sedadlech, běžícím motorem a stěrači pohánějícími zleva doprava vrstvičky sněhu na předním skle. Potom se rozjel a pomalu se ze široka otočil, s vrzáním pneumatik na čerstvém sněhu a reflektory vykrajujícími jasné oblouky v bílém víření. Zamířil k výjezdu, k bráně s ostnatým drátem, počkal, až mu zkontrolují kufr, a pak pokračoval po dlouhé rovné silnici vedoucí přes město k dálnici.

Čtrnáct trestných návrhů. Čtrnáct skutečných trestných činů, když ty návrhy předá dál a budou uskutečněny, což určitě budou. Nebo vlastně patnáct trestných činů, protože on sám se stane spolupachatelem. Nebo dvacet osm trestných činů, pokud se prokurátor rozhodne označit každý jednotlivý předmět sporu za samostatný zločin, což může klidně udělat, jen tak pro zábavu. Nebo pro slávu. Dvacet osm oddělených cest k hanbě a potupě a vyškrtnutí ze seznamu advokátů, k procesu a odsouzení a uvěznění. Téměř jistě k doživotnímu uvěznění, když se vezme v úvahu podstata jednoho z těch čtrnácti návrhů, a to jen po úspěšném vyjednávání obhajoby. Představa, že by obhajoba neuspěla, je příliš strašlivá, než aby se jí zabýval.

Právník projel mimoúrovňovou křižovatkou na dálnici a zařadil se do pravého pruhu. Pozdní odpoledne se všude kolem něj nořilo do husté šedi padajícího sněhu. Provoz byl řídký. Jen pár aut a náklaďáků jedoucích jeho směrem, některé rychlejší a některé pomalejší, a stejný počet náhodných aut v protisměru za dělicím pásem. Právník uchopil volant jen jednou rukou, zvedl sedadlo a vytáhl mobil. Potěžkal ho v ruce. Měl tři možnosti. Za prvé, neudělat nic. Za druhé, zavolat na číslo, na které dostal pokyn zavolat. Za třetí, zavolat na číslo, na které by měl skutečně zavolat, což bylo za daných okolností 911, a pak rychle uvědomit místní policejní oddělení, dálniční policii, okresní šerify, advokátní komoru a potom svého vlastního právníka.

Zvolil druhou možnost, přesně jak věděl, že to udělá. Možnost číslo jedna by mu k ničemu nebyla, jen by všechno trochu oddálila, než ho najdou a přijdou si pro něj. Možnost číslo tři by mu přinesla smrt, pomalou a jistou, po hodinách či dokonce dnech odporné agónie. Byl malý nervózní mužík. Žádný hrdina.

Vymačkal číslo, na které mu nařídili zavolat.

Dvakrát ho překontroloval a stiskl zelené tlačítko. Pozvedl telefon k uchu, což by byl v mnoha státech dvacátý devátý zločin. Ale ne v Jižní Dakotě. Ještě ne.

Malá milosrdenství života.

Ozval se hlas, který už slyšel čtyřikrát předtím. Nakřáplý, hrubý a podbarvený primitivní zvířecí krutostí. Hlas, který právník považoval za hlas z úplně jiného světa. Vyzval ho: „Tak spusť, kamaráde,“ s úsměvem a náznakem zlomyslné radosti, jako by mluvčí vychutnával svou absolutní moc a nadvládu a právníkův neklid, strach a odpor.

Právník jednou polkl a začal mluvit, odříkávat zpaměti seznamy, pokyny, věty a odstavce téměř stejným způsobem, jakým mu byly předány. Začal mluvit jedenáct kilometrů před dálničním mostem. Most ani moc nevypadal jako most. Silniční povrch pokračoval naprosto rovně dopředu a země pod ním se mírně svažovala do široké mělké rokle. Rokle zůstávala většinu roku suchá, ale za pět měsíců se jí po tání povalí prudký příval vody. Stavitelé dálnice rokli uhladili do úhledné stoky a umístili pod vozovku čtyřicet obrovských betonových trubek, aby každoroční příval nepodemlel základy. Ten systém na jaře velice dobře fungoval. Měl jen jednu nevýhodu, která se projevovala v zimě. Stavitelé proto umístili v obou směrech výstražné tabule. Tabule hlásaly: Pozor, vozovka na mostě v zimě namrzá.

Právník řídil a mluvil. Po sedmi minutách svého monologu se dostal k nejbezostyšnějšímu, nejnecitelnějšímu, nejbrutálnějšímu a nejneslýchanějšímu ze čtrnácti návrhů. Odříkal ho do telefonu stejně, jak ho slyšel ve vězení, neutrálně a bez emocí. Nakřáplý hlas na druhém konci se zasmál. Což právníkem doslova otřáslo. Projela jím hmatatelná vnitřní křeč. Právník škubl rameny a trhl telefonem u ucha.

A pohnul rukou na volantu.

Přední kola jeho auta uklouzla trochu na náledí na mostě, právník je nešikovně vyrovnal, zadní kola ustřelila opačným směrem a zadek auta se jednou, dvakrát, třikrát zavlnil. Auto se svezlo přes všechny tři pruhy. Právník zahlédl v padajícím sněhu autobus blížící se z protisměru. Byl bílý. Obrovský. Blížil se rychle. Přímo na něj. Zadní část mozku mu sdělila, že srážka je nevyhnutelná. Přední část mozku mu řekla, že má dost prostoru, času, uprostřed travnatý pruh a dvě masivní kovová svodidla a nemíjí ho žádné jiné auto. Skousl si ret, uvolnil sevření, narovnal se a autobus kolem něj projel přesně souběžně a šest metrů od něj.

Právník vydechl.

Hlas v telefonu se zeptal: „Co se stalo?“

Právník vysvětlil: „Dostal jsem smyk.“

Hlas mu přikázal: „Dokonči hlášení, blbče.“

Právník opět polkl a pokračoval v mluvení, od začátku předchozí věty.

Řidič autobusu v protisměru byl veterán pracující dvanáct let ve svém oboru. V malém světě své specializované profese byl dobrý, jak to jen šlo. Vlastnil řádný řidičský průkaz, dostalo se mu kvalitního výcviku a měl odpovídající zkušenost. Nebyl už nejmladší, ale také ne starý. Mentálně a fyzicky se nacházel na široké náhorní plošině zdravého rozumu, zralosti a vrcholné schopnosti. Neměl zpoždění. Nejel příliš rychle. Nebyl opilý. Nebyl pod vlivem drog. Byl ale unavený.

Už téměř dvě hodiny upíral pohled na beztvarý zasněžený horizont. Zahlédl, jak sto metrů před ním dostalo nějaké auto smyk. Viděl, jak vyrazilo diagonálně přímo na něj. Únava ho o zlomek vteřiny zpomalila. Tupé napětí v jeho unaveném těle vyvolalo přehnanou reakci. Řidič cukl volantem, jako by uhýbal před ranou. Příliš prudce, příliš pozdě. A každopádně zbytečně. Klouzající auto se narovnalo a bylo už za ním, když zabrala přední kola autobusu. Nebo se o to alespoň pokusila. Na namrzlý povrch mostu se dostala právě v okamžiku, kdy jim volant nakázal, aby otočila. Kola ztratila kontakt s povrchem a odmítla poslušnost. Veškerá váha autobusu ležela vzadu. Obrovský litinový motorový blok. Nádrž na vodu. Toaleta. Jako závaží na konci kyvadla. Zadek autobusu se pokusil předhonit předek. Nedostal se moc daleko. Jen o několik klíčových stupňů. Řidič udělal všechno správně. Otočil volantem proti směru smyku. Řízení bylo ale nesmírně citlivé a přední pneumatiky nedržely na povrchu. Nepodpořily jeho snahu. Zadek autobusu se opět vrátil a pak vystřelil do druhé strany.

Řidič bojoval tři sta dlouhých metrů. Plných dvanáct vteřin. Působily jako dvanáct hodin. Otáčel velkým umělohmotným volantem doleva a doprava, snažil se vyrovnat smyk, snažil se ho zbrzdit. Smyk však mohutněl. Získával na hybné síle. Velké kyvadlo vzadu létalo stále víc do stran. Měkké pérování se stlačovalo a vymršťovalo. Vysoká karoserie se nakláněla a odchylovala. Zadek autobusu klouzal čtyřicet pět stupňů doprava a čtyřicet pět stupňů doleva. Vozovka na mostě v zimě namrzá. Autobus přejel přes poslední betonové trubky a přední kola opět zabrala. Zabrala ale v okamžiku, kdy byla natočená diagonálně ke krajnici. Celý autobus se otočil daným směrem, jako by se řídil oficiálním příkazem. Jako by se najednou zase rozhodl poslouchat. Řidič dupl na brzdu. Před předními koly se vytvořila hráz čerstvého sněhu. Autobus se držel nové trasy. Zpomalil.

Ale ne dostatečně.

Přední kola přejela přes postranní čáru, přes krajnici a zhoupla se z vozovky do mělkého příkopu plného sněhu a zmrzlého bláta. Podvozek dopadl s nárazem na zpevněný okraj a tři metry se po něm se skřípěním a boucháním sunul, dokud se nevyčerpala hybná síla. Autobus zůstal stát šikmo ke směru jízdy, trochu nakloněný, přední třetinu v příkopu, zadní dvě třetiny stále na krajnici a zadek vystrčený nahoru do dopravního pruhu. Přední kola se zabořila do cíle své cesty. Motor zhasl a ozývalo se jen syčení sněhu na jeho horkých částech, jemné oddechování vzduchových brzd a ječení pasažérů, které postupně přecházelo do lapání po dechu a do ticha.

Pasažéři byli homogenní skupina, až na jednoho. Dvacet bělovlasých důchodců a jeden mladý muž v autobuse se sedadly pro čtyřicet. Dvanáct důchodců byly vdovy. Zbývajících osm čtyři staré manželské páry. Pocházeli se Seattlu. Byl to církevní spolek na výletě. Už navštívili Little Town v prérijní oblasti a nyní dělali dlouhou odbočku na západ k Mount Rushmore. Slíbili jim geografický střed Spojených států. Po cestě prý uvidí národní parky a pastviny. Hezký itinerář, ale ve špatnou roční dobu. Zimní počasí v Jižní Dakotě není zrovna vyhlášené svou pohostinností. Proto o polovinu zlevněné lístky, i když už i tak dost levné.

Pasažér, který vybočoval, byl o nejméně třicet let mladší než nejmladší z důchodců. Seděl sám o tři řady dál za posledními ze staříků. Považovali ho za něco jako černého pasažéra. Přidal se k nim v ten samý den při přestávce východně za městem Cavour. Za Little Town v prérijní oblasti, před muzeem Dakotaland. Nepodal žádné vysvětlení. Jen nastoupil do autobusu. Pár jich vidělo, že předtím mluvil s řidičem. Pár zahlédlo, jak změnily majitele peníze. Nikdo si nebyl jistý, co si o tom má myslet. Pokud zaplatil za dopravu, byl spíš cestující nejlevnější třídy než černý pasažér. Něco jako stopař, ale ne tak úplně.

Každopádně jim však připadal jako slušný člověk. Tichý a zdvořilý. O třicet čísel vyšší než kdokoliv z nich a očividně hodně silný. Ne hezký jako filmová hvězda, ale také ne odporný. Možná jako atlet, který právě odešel na odpočinek. Nebo fotbalista. Ne zrovna elegantně oblečený. V pomačkané košili nezastrčené do kalhot a vatované plátěné bundě. Neměl tašku, což bylo zvláštní. Ale celkem vzato bylo uklidňující mít na palubě tak velkého muže, zejména když se choval civilizovaně a ani v nejmenším nikoho neohrožoval. Výhrůžné chování ze strany tak obrovského muže by bylo nepatřičné. Ale obrovský muž s dobrými způsoby byl okouzlující. Několik odvážnějších ovdovělých dam napadlo, jestli se s ním nepustit do hovoru. Ale velký muž nevypadal, že by na to měl náladu. Většinu cesty prospal a na veškeré pokusy o konverzaci odpovídal zdvořile, ale krátce a naprosto bezpředmětně.

Alespoň však věděli, jak se jmenuje. Jeden z mužů se mu představil, když se vracel z toalety. Vysoký pasažér k němu vzhlédl ze sedadla a na okamžik se zarazil, jako by zvažoval výhody a nevýhody odpovědi. Pak přijal nabízenou ruku a pravil: „Jack Reacher.“

DRUHÁ KAPITOLA

REACHER SE PROBUDIL, když hnací sílou smyku narazil hlavou do okna. Okamžitě věděl, kde je. V autobusu. Následující zlomek vteřiny strávil zvažováním situace. Sníh, led, rozumná rychlost, malý provoz. Buď se trefíme do svodidla, nebo sjedeme z krajnice. V horším případě se převrátíme. Což pro něj bylo v pořádku. Možná méně v pořádku pro důchodce před ním. Patrně to ale přežijí. Víc mu dělalo starosti, co se stane potom. Dvacet starých lidí, otřesených, možná zraněných, řezné rány, pohmožděniny, zlomeniny, kilometry od civilizace v sílící sněhové bouři. Ne moc dobré vyhlídky.

Dalších jedenáct a půl vteřiny se pak jen držel a jemně vyrovnával setrvačnost smýkajícího se zadku autobusu. Seděl ze všech pasažérů nejdál, tak ty výkyvy cítil nejvíc. Důchodci vepředu opisovali menší oblouky. Ale byli křehcí. Reacher viděl, jak jim poskakují krky. Ve zpětném zrcátku také viděl řidiče. Nevedl si špatně. Vůbec ne špatně. Ale byl odsouzený k nezdaru. Luxusní autobus je velice neohrabaný druh vozidla. Dávej si pozor na to, co chceš. Reacher se z nějakého nepodstatného důvodu ocitl v Marshallu v Minnesotě a zastavil mu chlapík, který měl namířeno do Huronu v Jižní Dakotě, ale z jakéhosi osobního důvodu ho nevzal až do cíle a vysadil ho na odpočívadle za městem Cavour. Což ze začátku vypadalo jako smůla, protože Cavour zrovna nepřekypoval transkontinentálním provozem. O dva šálky kávy později ale na parkoviště zajel luxusní čtyřicetimístný autobus, ze kterého vystoupilo dvacet lidí, což znamenalo, že v něm musí být spousta prázdných sedadel. Řidič působil jako přímý chlapík, a tak Reacher zvolil přímý přístup. Dvacet dolarů za svezení do Rapid City? Řidič požádal o čtyřicet, dohodli se na třiceti a Reacher nastoupil a celý dlouhý den si užíval pohodlí. To pohodlí však pocházelo z měkkého pérování a jemného řízení, které jim v daný okamžik budou na překážku.

Po sedmi vteřinách to však Reacher začal vidět optimisticky. Bez nohy na plynu autobus zpomaloval. Nebylo to znát, ale bylo tomu tak. Prostá fyzika. Newtonův pohybový zákon. Pokud do nich nic nenarazí, budou se chvíli kymácet a potom zastaví, možná napříč, možná otočení do protisměru, ale zůstanou na silnici a budou moct pokračovat v cestě. Potom však ucítil, jak opět zabrala přední kola, a pochopil, že sjedou z vozovky. Což nebylo dobré. Ale řidič zprudka zabrzdil, sevřel pevně volant, ozvalo se skřípění, drhnutí a autobus zůstal viset na krajnici, což bylo v pohodě, až na to, že zadek trčel do dopravního pruhu, což nebylo v pohodě, a utichly veškeré mechanické zvuky, jako by autobus zemřel, což rozhodně nebylo v pohodě.

Reacher se ohlédl a zjistil, že se zezadu neblíží žádná světla. Zatím. Zvedl se, přešel dopředu a spatřil před sebou plochou zasněženou krajinu. Bez útesů. Bez břehu. Takže nevadilo, když se přenese váha. Tak se vrátil dozadu a začal staříky přesvědčovat, aby se přemístili dopředu. V případě, že by do nich náhodou narazil obrovský náklaďák, zdemoloval by jen zadek autobusu, ale nikoho by nezabil. Staříci však byli otřesení a odmítali se pohnout. Zůstali sedět jako přilepení. Reacher tedy zase přešel dopředu. Řidič seděl netečně na sedadle, trochu mrkal a polykal adrenalin.

Reacher ho pochválil: „Dobrá práce, kamaráde.“

Řidič přikývl: „Děkuju.“

Reacher se ho zeptal: „Podaří se vám vyjet z toho příkopu?“

„Nevím.“

„Jak to odhadujete?“

„Patrně ne.“

Reacher se otázal: „Máte varovné světlice?“

„Cože?“

„Světlice. Zadek autobusu trčí přímo do dopravního pruhu.“ Řidič byl chvíli neschopný pohybu. Omámený. Potom se předklonil, otevřel přihrádku u své nohy a vytáhl tři varovné světlice, matně červené trubice z tuhého papíru s ocelovými bodci na koncích. Reacher si je od něj vzal a zeptal se: „Máte lékárničku?“ Řidič opět přikývl.

Reacher požádal: „Vezměte ji a podívejte se, jestli není někdo z pasažérů zraněný. Pokuste se je přesvědčit, aby se přesunuli co nejvíc dopředu. Pokud možno všichni do uličky. Jestli do nás někdo narazí, tak to bude dozadu.“

Řidič potřetí přikývl a pak se oklepal jako pes a začal fungovat. Z další přihrádky vytáhl lékárničku a zvedl se ze sedadla. Reacher poprosil: „Otevřete nejdřív dveře.“

Řidič zmáčkl tlačítko a dveře se otevřely. Do autobusu se vedral ledový vzduch s vířícími velkými vločkami. Jako skutečný blizard. Reacher nařídil: „Zavřete je za mnou. Aby vám neuteklo teplo.“

Potom seskočil do příkopu a probojoval se sněhem a blátem na krajnici. Vkročil na asfaltový povrch a rozběhl se k zadní části autobusu. Do obličeje mu šlehal sníh. Postavil se do zákrytu se značením dopravního pruhu a uběhl třicet kroků zpátky, odkud přijeli. Zakřivená dráha. Třicet kroků, třicet metrů. Tři tisíce centimetrů. Přibližně. Tři tisíce centimetrů za vteřinu je přes sto kilometrů za hodinu a spousta šílenců pojede stovkou i ve sněhové bouři. Reacher se předklonil a zarazil do asfaltu světlici. Světlice se automaticky rozsvítila a rozzářila se pronikavým karmínovým světlem. Reacher pokračoval po křivce a uběhl dalších třicet kroků. Použil druhou světlici. Uběhl dalších třicet kroků a zakončil třetí světlicí varovnou řadu: tři vteřiny, dvě, jedna, koukej se vyhnout.

Potom doběhl zpátky, prodral se opět příkopem, zabouchal na dveře a řidič přerušil zdravotnickou péči a otevřel mu. Reacher nastoupil dovnitř. Přinesl s sebou poryv sněhu. Už mu byla pěkná zima. Měl necitlivý obličej. Mrzly mu nohy. A v autobusu se už začalo ochlazovat. Všechna okénka po jedné straně se potáhla bílými chumáči. Pravil: „Měl byste nechat běžet motor. Aby fungovalo topení.“

Řidič opáčil: „To nejde. Možná je poškozené palivové potrubí. Jak jsme drhli o hranu krajnice.“

Reacher odpověděl: „Nic jsem venku necítil.“

„Nemůžu to riskovat. Všichni jsou v tuhle chvíli naživu. Nechci je upálit.“

„Chcete je místo toho nechat umrznout?“

„Převezměte ošetřování. Zkusím pár telefonátů.“

Tak se Reacher předklonil a pustil se do prohlížení staříků. Řidič stihl první dvě řady. To bylo zřejmé. Všichni čtyři pasažéři u okénka měli obvazy na řezných ranách od kovových okrajů kolem skla. Dávej pozor na to, co si přeješ. Lepší výhled, ale vyšší riziko. Jedna žena měla druhý obvaz na straně obličeje do uličky, patrně na místě, kam ji uhodila manželova hlava, když mu poskakovala jako hadrová panenka.

Na první zlomeninu narazil ve třetí řadě. Jemná stará dáma, křehká jako ptáček. Když autobus změnil směr, otáčela se doprava a hodilo to s ní doleva. Ramenem zprudka narazila do okénka a náraz jí zlomil klíční kost. Reacher to poznal podle toho, jak si držela paži. „Smím se na to, madam, podívat?“

Stařenka namítla: „Nejste doktor.“

„V armádě se mi dostalo školení.“

„Byl jste zdravotník?“

„Byl jsem vojenský policista. Absolvovali jsme zdravotnický výcvik.“

„Je mi zima.“

„Šok,“ vysvětlil Reacher. „A sněží.“

Stařenka se k němu natočila. Němý souhlas. Reacher jí položil přes blůzu prsty na klíční kost. Kost byla tenká jako tužka. Zlomená v polovině. Čistá zlomenina. Ne komplikovaná.

Stařenka se zeptala: „Je to hodně zlé?“

„Je to dobré,“ opáčil Reacher. „Splnila svou funkci. Klíční kost je něco jako přerušovač proudu. Zlomí se, aby vaše rameno a krk zůstaly v pořádku. Hojí se rychle a snadno.“

„Musím do nemocnice.“

Reacher přikývl. „Dostaneme vás tam.“

Pokračoval v prohlížení. Ve čtvrté řadě zjistil naražené zápěstí a v páté zlomené zápěstí. Plus celkem třináct řezných ran, spoustu drobných pohmožděnin a množství šokovaných reakcí.

Teplota klesala jako kámen.

Ze zadního postranního okénka viděl Reacher světlice. Stále svítily, tři vzdálené karmínové pýchavky zářící ve vířícím sněhu. Neblížila se žádná světla. Vůbec žádná. Nejezdila žádná auta. Reacher prošel se skloněnou hlavou uličkou dopředu a vyhledal řidiče. Řidič seděl na sedadle, v pravé ruce držel otevřený mobil, upíral pohled předním sklem a bubnoval prsty levičky o volant.

Oznámil: „Máme problém.“

„Jaký problém?“

„Zavolal jsem 911. Dálniční policie je odsud buď sto kilometrů severně, nebo sto kilometrů východně. Blíží se dvě velké bouře. Jedna z Kanady a druhá od jezer. Mají plné ruce práce. Odjela s nimi všechna odtahová vozidla. Srazila se spousta aut. Tahle dálnice je za námi zavřená. A před námi.“

Nejezdí žádná auta.

„Kde jsme?“

„V Jižní Dakotě.“

„To vím.“

„V tom případě víte, jak to myslím. Pokud nejsme zrovna v Sioux Falls nebo v Rapid City, jsme uprostřed pustiny. A v Sioux Falls ani v Rapid City nejsme.“

„Někde být musíme.“

„GPS hlásí nějaké město poblíž. Jmenuje se Bolton. Zhruba třicet kilometrů daleko. Ale malé. Jenom tečka na mapě.“

„Můžete sehnat náhradní autobus?“

„Jsem ze Seattlu. Získal bych ho tak čtyři dny po tom, co přestane sněžit.“

„Má ten Bolton policejní oddělení?“

„Čekám na zavolání.“

„Možná mají odtahová vozidla.“

„To určitě. Alespoň jedno. Nejspíš u rodinné benzinové pumpy, dobré tak na odtahování nepojízdných půltunových dodávek. Rozhodně ne dobré na odtahování takhle velkých autobusů.“

„Možná mají traktory.“

„Potřebovali by jich nejmíň osm. A spoustu kvalitních řetězů.“

„Možná mají školní autobus. Mohli bychom do něj přestoupit.“

„Dálniční policie nás nenechá ve štychu. Dorazí sem.“

Reacher se zeptal: „Jak se jmenujete?“

„Jay Knox.“

„Musíte myslet dopředu, pane Knoxi. Dálniční policie je za nejlepších podmínek hodinu daleko. V tomhle počasí dvě hodiny. Tři hodiny, když se vezme v úvahu, s čím se potýká. Takže potřebujeme nějaký dopravní prostředek. Protože za hodinu bude tenhle autobus jako lednice. Za dvě hodiny začnou ti staříci odpadávat jako mouchy. Možná dřív.“

„Tak pro co byste byl?“

Reacher se chystal odpovědět, ale Knoxovi zazvonil telefon. Řidič si ho přiložil k uchu a trochu se rozzářil. Potom se zase zachmuřil. Pravil: „Děkuju,“ a zaklapl telefon. Pohlédl na Reachera a sdělil: „Město Bolton má skutečně policejní oddělení. Posílají za námi jednoho muže. Ale zápasí s vlastními problémy a bude to nějakou dobu trvat.“

„Jak dlouho?“

„Nejméně hodinu.“

„S jakými problémy zápasí?“

„To mi neřekli.“

„Budete muset nastartovat.“

„Mají kabáty.“

„Ty nestačí.“

„Mám strach kvůli požáru.“

„Diesel je mnohem méně prchavý než benzin.“

„Kdo jste, odborník?“

„Sloužil jsem v armádě. Náklaďáky a humvee jezdí na diesel. Ne bezdůvodně.“ Reacher se podíval do uličky. „Máte baterku? Máte hasicí přístroj?“

„Proč?“

„Prohlédnu spodek. Když bude vypadat v pořádku, zabouchám dvakrát na podlahu. Vy nastartujete, a když něco začne hořet, uhasím to, znovu zabouchám a vy vypnete motor.“

„Nevím.“

„To je to nejlepší, co můžeme udělat. A něco udělat musíme.“

Knox se na chvíli odmlčel a pak pokrčil rameny, otevřel několik dalších přihrádek a vyndal stříbrnou baterku a hasicí přístroj. Reacher je od něj převzal, počkal, až se otevřou dveře, a vystoupil do přízračného karmínového světa světlic. Opět dolů do příkopu. Tentokrát se vydal proti směru hodinových ručiček kolem předku autobusu, protože levá strana se zvedala díky šikmému úhlu víc nad povrch vozovky než pravá. Plazit se ve zmrzlém příkopu nebyla lákavá představa. Plazit se po krajnici o malinko lepší.

Reacher našel kryt na plnicím hrdle nádrže, posadil se do sněhu, otočil se, položil se na záda a zasunul se hlavou napřed pod autobus. Rozsvítil baterku. Objevil silnou trubici vedoucí od plnicího hrdla do nádrže. Vypadala nepoškozeně. Nádrž byla obrovský uříznuty válec. Po nehodě trochu pomačkaný a poškrábaný, ale nic z něj neteklo. Palivové potrubí vedoucí dozadu k motoru vypadalo také v pořádku. Sníh promočil Reacherovi bundu a košili a do ponožek se mu zakousla vlhkost.

Reacher se zachvěl.

Zadním koncem baterky zabouchal dvakrát do nosníku rámu.

Zaslechl cvakání relé a palivové čerpadlo. Sípalo a skučelo. Reacher zkontroloval nádrž. Zkontroloval potrubí, tak daleko, kam až dopadl paprsek baterky. Zabořil se patami do sněhu a vytáhl se zpod autobusu.

Nic neunikalo.

Zabral startér.

Naskočil motor. Klapal, rachtal a ustálil se na hlubokém bušení kladiv. Nic neteklo. Nic nehořelo. Nic nekouřilo.

Reacher se obrnil proti zimě, počkal ještě minutu a využil ten čas k další kontrole. Velké pneumatiky vypadaly v pořádku. Několik součástek předních závěsů bylo trochu rozbitých. Podlaha prostoru pro zavazadla byla na několika místech promáčknutá. Několik malých trubiček a hadiček bylo rozdrcených, utržených a prasklých. Nějaký pojišťovák v Seattlu dostane docela slušný účet.

Vyhrabal se na nohy, postavil se a oprášil. Měl promočené oblečení. Všude kolem vířil sníh. Velké, těžké vločky. Na zemi leželo pět čerstvých čísel sněhu. Jeho čtyři minuty staré stopy už byly bíle poprášené. Reacher se po nich vrátil do příkopu a probojoval se kolem autobusu ke dveřím. Knox na něj čekal. Dveře se otevřely a Reacher nastoupil. Vnesl dovnitř prudký závan sněhu. Zachvěl se. Dveře se zavřely.

Motor zhasl.

Knox se posadil na sedadlo a stiskl tlačítko startéru. Reacher daleko vzadu v autobusu slyšel, jak se otáčí, tluče, namáhá a píská, znovu a znovu. Nic se nestalo.

Knox se zeptal: „Co jste viděl na spodku?“

„Škodu,“ oznámil Reacher. „Spoustu rozbitých věcí.“

„Rozdrcené trubičky?“

„To také.“

Knox přikývl. „Palivové potrubí je zaškrcené. Spotřebovali jsme, co zbylo v trubici, a žádné jiné palivo do ní neteče. Kromě toho můžou být zničené brzdy. Možná dobře, že motor nenaskočil.“

„Zavolejte znovu na policejní oddělení do Boltonu,“ požádal Reacher. „Tohle je vážné.“

Knox vymačkal číslo a Reacher zamířil zpátky k pasažérům. Vyndal z horní police kabáty a řekl staříkům, ať si je obléknou. Plus rukavice, šály, šátky a všechno, co mají.

On neměl nic. Jen to, co měl na sobě, a to, co měl na sobě, bylo promáčené a ledové. Rychle ztrácel tělesné teplo. Třásl se, jen trochu, ale vytrvale. Všude po kůži mu běhal mráz. Dávej si pozor na to, co si přeješ. Život bez zavazadel má mnoho výhod. Ale také velice podstatné nevýhody.

Vrátil se k sedadlu Knoxe. Dveřmi pronikal vzduch. Autobus byl studenější vepředu než vzadu. Zeptal se: „Tak co?“

Knox sdělil: „Pošlou auto, co nejdřív to půjde.“

„Auto nám nepomůže.“

„To jsem jim řekl. Popsal jsem problém. Prý na něco přijdou.“

„Už jste někdy takovouhle bouři zažil?“

„Tohle není bouře. Bouře je sto kilometrů daleko. Tohle je jen okraj.“

Reacher se zachvěl. „Blíží se naším směrem?“

„Bezesporu.“

„Jak rychle?“

„Neptejte se.“

Reacher ho tam nechal sedět a prošel uličkou až za poslední sedadla. Posadil se na zem před toaletou a přitiskl se zády na zadní přepážku v naději, že zachytí trochu tepla z chladnoucího motoru.

Čekal.

Za pět minut pět odpoledne. Zbývalo padesát devět hodin.

TŘETÍ KAPITOLA

O ČTYŘICET PĚT MINUT POZDĚJI dojel právník domů. Jeho příjezdová cesta nebyla protažená a on měl chvíli strach, že vrata garáže budou zamrzlá. Když však stiskl dálkové ovládání, splnil motorek o výkonu půlky koňské síly svůj úkol, vrata se nadzvedla a právník vjel dovnitř. Potom se vrata odmítla zavřít, protože kusy sněhu, které jeho pneumatiky zanesly dovnitř, aktivovaly dětskou pojistku na vratech. Tak se zase pustil do zápasu s přezůvkami, popadl lopatu a vyházel sníh ven. Vrata se zavřela. Právník si opět zul přezůvky, na okamžik se zastavil u dveří do komory, vzpamatovával se, očišťoval a dával si duševní sprchu. Za dvacet minut šest. Pak prošel do tepla kuchyně a pozdravil se s rodinou, jako by to byl každý jiný den.

Když bylo za dvacet minut šest, byl vnitřek autobusu temný a ledový. Reacher se pevně objímal a neovladatelně se třásl. Dvacet staříků před ním a řidič Knox dělali to samé. Okénka na návětrné straně autobusu zčernala navátým sněhem. Okénky na závětrné straně bylo vidět šedivé panoráma. Blizard se hnal ze severu a východu, poháněný prudkým, vytrvalým zimním větrem, narážel do aerodynamické překážky nehybného vozidla, dral se přes něj, pod ním a okolo a kroužil ve vakuu za ním, obrovské lehoučké vločky tančící nazdařbůh nahoru, dolů, napravo a nalevo.

Potom: slabá světla v šedivém panoramatu.

Bílá, červená a modrá světla, bledé dráhy poskakující a pohybující se v přítmí. Tlumené klapání sněhových řetězů v tajuplném vatovaném tichu. Policejní auto blížící se po nesprávné straně rozdělené dálnice, pomalu a opatrně ve vánici.

Po dlouhé minutě stál v autobusu policista. Nastoupil přes příkop a dveřmi, ale právě vylezl z vyhřátého auta, měl na sobě zimní boty, nepromokavé kalhoty, rukavice, bundu a umělohmotnou kapuci proti dešti nataženou přes kožešinovou čepici s klapkami na uši, tak mu nic nechybělo. Byl vysoký, štíhlý a měl modré oči orámované vráskami v obličeji, který zažil spoustu letního slunce a zimního větru. Sdělil, že se jmenuje Andrew Peterson a je zástupcem velitele policejního oddělení v Boltonu. Stáhl si rukavice, vykročil do uličky, začal potřásat rukama a představovat se jménem a hodností, znovu a znovu, každému jednotlivci a každému manželskému páru, způsobem, který měl působit bezelstně, otevřeně a radostně, jako by se s nimi zdravil starý dobrý venkovský kluk nadšený tím, že může pomoct v nouzi. Ale Reacher pozoroval jeho modré oči s vějířky vrásek a usoudil, že to jen hraje. Že Peterson je ve skutečnosti velice inteligentní muž, který má na práci mnohem důležitější věci než zachraňování nějakého uvízlého autobusu.

Ten dojem se potvrdil, když Peterson začal klást otázky. Kdo všichni jsou? Odkud jsou? Odkud dneska vyjeli? Kam měli namířeno? Mají zamluvené pokoje v hotelu? Snadné odpovědi pro Knoxe a dvacet staříků, výletní skupinu ze Seattlu přesouvající se z naplánované návštěvy muzea Dakotaland k další zastávce u Mount Rushmore, a ano, mají zamluvené ubytování v turistickém motelu nedaleko národní památky, třináct pokojů, pro čtyři manželské páry, plus pro čtyři páry, které chtěly zůstat spolu, plus pro čtyři jednotlivce, kteří si připlatili, plus jeden pro Knoxe.

Všechno pravdivé informace, ale za daných okolností ne nezbytné.

Peterson přinutil Knoxe, aby mu ukázal potvrzení z motelu.

Potom se obrátil k Reacherovi. Usmál se a pravil: „Pane, jsem Andrew Peterson z policejního oddělení v Boltonu, zástupce velitele. Byl byste tak hodný a řekl mi, kdo jste?“

Hodně policistů ve středních oblastech Ameriky jsou bývalí vojáci, ale Reacher usoudil, že to není Petersonův případ. Nezachytil správný signál. Peterson toho patrně moc nenacestoval, velice charakterní chlapec, který si vedl dobře v místní střední škole a zůstal pak doma, aby sloužil své obci. Odborník na uvolněné vyřizování místních záležitostí, trochu ztracený, když dojde na cokoliv jiného, ale odhodlaný podat co nejlepší výkon.

„Pane?“ zopakoval Peterson.

Reacher sdělil své jméno. Peterson se ho zeptal, jestli je členem skupiny. Reacher řekl, že není. Tak se ho Peterson zeptal, co dělá v autobusu. Reacher vysvětlil, že jede z Minnesoty na západ a doufá, že bude moct brzy odbočit na jih za lepším počasím.

„Vám se naše počasí nelíbí?“

„Moc ne.“

„A jedete autostopem v turistickém autobusu?“

„Zaplatil jsem.“

Peterson pohlédl na Knoxe a Knox přikývl.

Peterson se podíval zpátky na Reachera a zeptal se: „Jste na dovolené?“

Reacher odpověděl: „Ne.“

„Tak v jaké situaci se přesně nacházíte?“

„Moje situace není důležitá. Nemá s tímhle nic společného. Nikdo z nás nečekal, že tady skončíme. Bylo to naprosto nečekané. Nenadálá nehoda. Proto neexistuje nejmenší spojitost s námi a s tím, co máte na mysli. Nemůže existovat.“

„Kdo tvrdí, že mám něco na mysli?“

„Já.“

Peterson se na Reachera dlouze a pronikavě zadíval. „Co se stalo s tím autobusem?“

„Patrně náledí,“ řekl Reacher. „Spal jsem, když k tomu došlo.“

Peterson přikývl. „Je tady most, který nevypadá jako most. Jsou před ním ale výstražné tabule.“

Knox vysvětlil. „Auto v protisměru dostalo smyk a přelétlo přes všechny pruhy. Cukl jsem sebou.“ Jeho hlas trochu zněl, jako by se bránil. Peterson po něm vrhl pohled plný sympatie, bez náznaku odsouzení, a opět přikývl. Pravil: „Jedno cuknutí obvykle stačí. Už se to stalo spoustě lidem. Mě nevyjímaje.“

Reacher upozornil: „Musíme dostat tyhle lidi z autobusu. Brzy umrznou. Já taky.“

Peterson se na dlouhou vteřinu odmlčel. Neexistuje nejmenší spojitost s námi a s tím, co máte na mysli. Potom opět přikývl, energicky, jako by právě dospěl k rozhodnutí, a zavolal: „Lidičky, dobře poslouchejte. Odvezeme vás do města, kde se o vás budeme moct pořádně postarat. Ta dáma se zlomenou klíční kostí a dáma se zlomeným zápěstím si nastoupí ke mně do auta a pro zbytek zajistíme náhradní dopravu.“

Sestoupit do příkopu bylo pro obě zraněné příliš náročné, a tak Peterson odnesl jednu a Reacher druhou. Auto stálo zhruba deset metrů daleko, ale sněžilo už tak hustě, že ho Reacher sotva rozeznal, a když se chtěl po Petersonově odjezdu vrátit, neviděl vůbec autobus. Připadal si naprosto osamělý v bílé prázdnotě. Sníh mu padal do obličeje, do očí, do uší, na krk, vířil všude kolem něj a oslepoval ho. Byla mu obrovská zima. Na zlomek vteřiny ho zachvátila panika. Kdyby se z nějakého důvodu otočil a vyrazil nesprávným směrem, vůbec by o tom nevěděl. Kráčel by tak dlouho, dokud by nezmrzl.

Udělal ale dlouhý krok stranou a zahlédl karmínové svatozáře světlic. Pořád udatně svítily. Reacher podle nich poznal, kde musí stát autobus, a zamířil k němu. Vynořil se u jeho závětrné strany, obešel předek, zpátky do větru, přes příkop ke dveřím. Knox ho pustil dovnitř a společně se schoulili do uličky, upřeli oči do temnoty a čekali, jaký náhradní dopravní prostředek jim pošlou.

Za pět minut šest večer.

Zbývalo padesát osm hodin.

V šest hodin se čtrnáctý trestný návrh konečně dostal na papír. Muž, který vzal právníkův telefonát, byl velice chytrý ve své naučené oblasti, ale za nejlepší část své inteligence považoval schopnost připustit si vlastní meze a dělaly mu potíže podrobnosti, když byl pod tlakem. A pod tlakem se určitě ocitne. To bylo naprosto jasné. A převedení návrhů v akci vyvolá reakci jistých velice opatrných lidí.

Tak si všechno napsal, čtrnáct jednotlivých bodů, a pak vytáhl z nabíječky zbrusu nový nevystopovatelný mobil na kartu a začal mačkat číslo.

Náhradní doprava byl školní autobus, ale ne úplně přesně. Rozhodně standardní Blue Bird, normálně velký, normálně tvarovaný, běžných proporcí, ale šedivý, ne žlutý, s bytelnými kovovými sítěmi přivařenými přes okna a nápisem Nápravné zařízení na bocích.

Vypadal téměř nově.

Knox poznamenal: „Lepší než nic.“

Reacher opáčil: „Nastoupil bych i do pohřebního vozu, kdyby měl topení.“

Vězeňský autobus se nadvakrát otočil přes všechny tři pruhy a chvíli popojížděl dozadu a dopředu, aby se dostal přesně podélně k havarovanému autobusu, s nástupními schody zhruba v polovině jeho délky. Reacher pochopil proč. Havarovaný autobus měl nouzový východ, okno, které se dalo celé otevřít. Peterson zaznamenal příkop, pasažéry, okno, dospěl ke správnému rozhodnutí a dopředu ho oznámil. Peterson nebyl žádný hlupák.

Osmnáct důchodců by se normálně nechalo k prolézání oknem do blizardu a do náručí neznámého muže dlouho přemlouvat, pronikavá zima však umlčela všechny jejich námitky. Knox jim pomáhal nahoru a Reacher je snášel dolů. Snadná práce, až na zimu a sníh. Nejlehčí z pasažérů byl stařík vážící jen něco přes čtyřicet kilo. Nejtěžší byla devadesátikilová žena. Všichni muži chtěli ujít krátkou vzdálenost mezi oběma vozidly po svých. Ženy se nechaly s radostí odnést.

Vězeňský autobus byl sice skoro nový, ale rozhodně ne luxusní. Prostor pro cestující oddělovaly od řidiče zářivé ocelové mříže. Sedadla byla úzká, tvrdá a potažená lesklým plastikem. Podlaha byla gumová. Síť na oknech působila hrozivě. Ale autobus měl topení. Což nebyla vyloženě laskavost ze strany státu vůči vězňům. Ale zabudoval ho výrobce, pro školní děti, kterým byl autobus původně určen. A stát ho nevytrhal. To bylo všechno. Jistý druh pasivní benevolence. Řidič ho nastavil na maximum a zapnul větráky. Peterson dokázal uvažovat dopředu.

Knox s Reacherem usadili pasažéry a pak znovu vyrazili do zimy a vytahali ze zavazadlového prostoru nepojízdného autobusu kufry. Staříci budou potřebovat noční úbory, léky, toaletní potřeby a náhradní oblečení. Měli spoustu kufrů. Zaplnily všechna volná sedadla a většinu uličky. Knox se na jeden posadil. Reacher jel vestoje vedle řidiče, co nejblíž u ventilátoru topení.

Autobus bičoval vítr, ale kola měla řetězy a postupovali plynule vpřed. Po jedenácti kilometrech opustili dálnici a prorachotili kolem rezavé prostřílené tabule. Dostali se na rovnou dvouproudou okresku. Minuli tabuli s nápisem: Blížíte se k nápravnému zařízení. Nezastavujte stopařům. Tabule byla zbrusu nová, jiskřivá a natřená odrazovou barvou. Reachera moc nepotěšila. Ztíží mu druhý den už i tak nelehké cestování.

Nevyhnutelná otázka padla o necelou minutu později. Žena na předním sedadle pohlédla doleva, pak doprava, zatvářila se trochu rozpačitě, ale přesto se ozvala. Řekla: „To nás chtějí nechat přespat ve vězení?“

„Ne, madam,“ ujistil ji Reacher. „Nejspíš v motelu. Předpokládám, že tohle je jediný autobus, který se jim podařilo dneska večer sehnat.“

Vězeňský řidič oznámil: „Všechny motely jsou plné,“ a už nepromluvil.

Za pět minut sedm večer.

Zbývalo padesát sedm hodin.

Dvouproudá okreska se táhla dobrých šestnáct kilometrů. Vidět bylo méně než na deset metrů. Padající sníh zářil jasně v reflektorech a dalo se jen hádat, co leží za ním. Patrně plochá krajina, usoudil Reacher podle neměnného zvuku motoru. Žádné kopce, žádná údolí. Jen prérie, kterou do rána určitě ještě víc zploští dalších třicet čísel sněhu.

Potom projeli kolem tabule: Hranice města Bolton. 12 261 obyvatel. Takže zase ne až tak malé město. Ne jenom pouhá tečka na mapě. Řidič nezpomalil. Řetězy rachotily dál, jeden kilometr a další. Pak se ve vzduchu objevila záře pouliční lampy. Potom druhé. Pak se vynořilo policejní auto, zaparkované napříč přes ústí ulice, aby jí nešlo projet. Jeho červená světla se lenivě otáčela. Stálo tam už dlouho. Zcela jasně. Stopy po jeho pneumatikách byly do poloviny zaplněné čerstvým sněhem.

Autobus klapal ještě další kilometr a potom zpomalil a třikrát zabočil. Doprava, doleva, opět doprava. Pak zahlédl Reacher nízkou zídku s vysokou čepicí sněhu a osvětleným nápisem: Policejní oddělení města Bolton. Za zídkou bylo velké parkoviště napůl zaplněné civilními auty. Sedany, otevřené a zavřené dodávky. Všechna vypadala, že právě přijela a zaparkovala. Čerstvé stopy po kolech, čistá přední skla, tající sníh na kapotách. Autobus je minul, zpomalil a zastavil proti osvětlenému vstupnímu vestibulu. Motor přešel do hlučného volnoběhu. Topení dál topilo. Policejní stanice byla dlouhá a nízká. Překvapivě velká. S plochou střechou a lesem antén trčících ze sněhu. U dveří do vestibulu stály dvě popelnice. Jako dvě hrdé stráže.

Vestibul působil teple.

Vězeňský řidič stiskl kliku, otevřel dveře autobusu a z vestibulu vyšel muž v policejní bundě s lopatou na sníh a pustil se do čištění cestičky mezi popelnicemi. Reacher s Knoxem začali vytahovat z uličky kufry a nosit je z autobusu k policejní stanici. Sněžení trochu polevilo, ale ještě víc se ochladilo.

Pak se přesunuli pasažéři. Knox jim pomáhal ze schodů, Reacher po cestičce, muž v bundě je prováděl dveřmi. Někteří se posadili na lavice, někteří zůstali stát a někteří přecházeli. Vestibul byla prostá čtvercová místnost s matným linoleem a zářivou barvou na stěnách. Vzadu stál recepční pult a stěnu za ním pokrývaly korkové nástěnky s přišpendlenými zprávami nejrůznějších velikostí a druhů. Na stoličce před nimi seděl postarší muž v civilu. Ne policista. Pomocník nebo něco podobného.

Muž v bundě na chvíli zmizel a vrátil se s člověkem, kterého Reacher odhadl na velitele boltonské policie. Měl opasek s pistolí a uniformu s dvěma kovovými prýmky prostrčenými látkou na obou koncích límce košile. Jako insignie armádního kapitána. Reachera napadlo, že přesně takhle bude vypadat Peterson za patnáct let, vysoký štíhlý obyvatel prérie, sehnutý a poněkud rozměklý věkem. Působil unaveně a zaměstnaně, zavalený problémy a trochu posmutnělý, jako by ho víc těšila minulost než přítomnost, ale také dočasně šťastný, protože byl postaven před jednoduchý problém, který se dá snadno vyřešit. Opřel se zády o pult a pozvedl ruce, aby se všichni utišili, i když nikdo nemluvil.

Pravil: „Vítejte v Boltonu. Jsem velitel Tom Holland a jsem tady proto, abych se postaral o vaše pohodlí a zajistil vám na dnešní noc ubytování. Špatná zpráva je, že všechny motely jsou obsazené, ale dobrá zpráva je, že obyvatelé Boltonu nepatří k těm, kteří by nechali skupinku ztroskotaných cestovatelů, jako jste vy, přespat na lehátkách v tělocvičně střední školy. Poptali jsme se, jestli nemají volné pokoje pro hosty, a jsem nesmírně rád, že vám mohu sdělit, že ohlas byl dobrý a máme přímo tady přes tucet lidí, kteří jsou ochotní vás pozvat do svých domovů jako čestné hosty a dávno ztracené přátele.“

Pak se rozproudila tichá debata. Nejprve poněkud překvapená a poněkud nejistá a pak hodně spokojená. Staříci se uklidnili, začali se usmívat a narovnali se v zádech. Velitel Holland přivedl z vedlejší místnosti své hostitele, pět místních manželských párů a čtyři místní muže a čtyři místní ženy, kteří přišli sami. Vestibul najednou praskal ve švech. Lidé chodili dokola, potřásali si rukama, představovali se, seskupovali se a probírali se hromadami zavazadel.

Reacher v duchu počítal. Třináct hloučků lidí, což znamenalo třináct prázdných pokojů pro hosty, což přesně odpovídalo třinácti pokojům v motelu u Mount Rushmore v Knoxových oficiálních papírech. Peterson dokázal myslet dopředu.

Sledoval, jak se vestibul vyprazdňuje. Byly vynášeny kufry, nabízeny paže, dveře se otvíraly, dvojice, trojice a čtveřice odcházely k čekajícím autům. Za pět minut bylo po všem. Reacher zůstal stát sám. Pak se vrátil muž v bundě a zavřel dveře. Zmizel v zahnuté chodbě. Vrátil se velitel Holland. Podíval se na Reachera a prohlásil: „Pojďme počkat ke mně do kanceláře.“

Za pět minut osm večer.

Zbývalo padesát šest hodin.

ČTVRTÁ KAPITOLA

HOLLANDOVA KANCELÁŘ BYLA STEJNÁ jako tisíce jiných, které už Reacher viděl. Střízlivé obecní vybavení, nízkorozpočtové, od nejlevnějšího dodavatele. Všude blátivá barva, tlustá, zvrásněná a zkrabacená, vinylové dlaždičky na podlaze, psací stůl z furnýru, kartotéky posledních šesti generací v nedokonalé řadě u stěny pod uniformními hodinami. Pod hodinami stála uprostřed kartoték zarámovaná fotografie. Byl na ní mladší, napřímenější a silnější velitel Holland. Usmíval se vedle ženy a dítěte. Rodinný portrét, přibližně deset nebo víc let starý. Žena byla přitažlivá, svým bledým, světlovlasým, ostře řezaným způsobem. Nejspíš Hollandova manželka. Dítě byla dívka, osmi– až devítiletá, s bílým, nevýrazným a nevyvinutým obličejem. Patrně jejich dcera. Na stole ležely dvě hrací kostky. Staré, kostěné a velké, ošoupané věkem a používáním, tečky setřené a vybledlé, materiál protkaný žilkami tam, kde ustoupilo měkké kalcium a zůstaly tvrdší minerály. Ale kromě fotografie a kostek se v kanceláři nenacházelo nic osobního. Všechno ostatní patřilo práci.

Holland se posadil za psací stůl do ošoupaného koženého křesla. Za hlavou měl nezatažené velké okno s trojitým sklem proti zimě. Čisté okno. Za ním temnota. Sníh na vnějším parapetu, topení pod vnitřním. Reacher se posadil do křesla pro návštěvníky před stolem.

Holland nic neřekl.

Reacher se ho zeptal: „Na co čekám?“

„Chtěli jsme vám nabídnout stejnou pohostinnost, jakou jsme nabídli ostatním.“

„Nikdo o mě neprojevil zájem?“

Holland se unaveně usmál. „Tím to není. Andrew Peterson se nabídl, že si vás vezme k sobě. Má teď ale práci. Tak budete muset počkat.“

„Jakou práci?“

„Běžnou policejní.“

Reacher poznamenal: „Tohle město je větší, než jsem si představoval. GPS ho ukázalo jenom jako tečku na mapě.“

„Rozrůstáme se. Údaje GPS nejsou, myslím, úplně aktuální.“

Kancelář byla přetopená. Reacher se přestal třást a začal se potit. Schlo mu oblečení, tuhé a špinavé. Řekl: „Rozrůstáte se, protože vám tady postavili vězení.“

„Podle čeho soudíte?“

„Nový vězeňský autobus. Nová tabule u dálnice.“

Holland přikývl. „Dostali jsme zbrusu nové federální zařízení. Ucházeli jsme se o ně. Chtěl ho úplně každý. Je to, jako by tady otevřela novou montážní halu toyota. Nebo honda. Spousta pracovních míst, spousta dolarů. Potom stát umístil do stejného zařízení svou novou káznici, což znamenalo ještě víc pracovních míst a dolarů, a je tam i okresní vězení.“

„Proto jsou motely dneska večer obsazené? Zítra je návštěvní den?“

„Mají celkem tři návštěvní dny v týdnu. A autobusy jezdí tak, že návštěvníci musejí strávit ve městě dvě noci. Postele bývají na šest nocí v týdnu zamluvené. Majitelé motelů se mají jako prasata v žitě. A majitelé bister, pizzerií a kyvadlových autobusů. Jak už jsem říkal, práce a dolary.“

„Kde je ta věznice?“

„Osm kilometrů severně odtud. Zlaté prase, které neustále sype.“

„To máte štěstí,“ opáčil Reacher.

Holland se na okamžik zarazil. Pak pravil: „Už dávno jsem se naučil, že se nemám dívat darovanému koni na zuby.“

Na dveře zaklepal muž v bundě, vešel rovnou dovnitř a podal Hollandovi zavřenou složku. Hodiny na stěně ukazovaly osm večer, což přibližně odpovídalo hodinám v Reacherově hlavě. Holland se otočil v křesle, otevřel složku na devadesát stupňů a naklonil ji do podivného úhlu, aby do ní Reacher neviděl. Složka se však jasně odrážela ve velkém okně nad jeho hlavou. Obsahovala fotografie z místa činu, barevné lesklé snímky dvacet pět na dvacet s tištěnými popiskami ve spodních rozích. Holland jimi prolistoval. Úvodní záběr a pak posloupně se přibližující zvětšeniny. Roztažené černě oblečené tělo, velké, patrně mužské, patrně mrtvé, na zemi sníh, na pravém spánku rána po tupém předmětu. Žádná krev.

Knox zavřel v turistickém autobusu svůj mobil a oznámil: Město Bolton má policejní oddělení. Posílají za námi jednoho muže. Ale zápasí s vlastními problémy a bude to nějakou dobu trvat.

Holland zavřel složku. Nic neřekl. Rezervovaný, mlčenlivý muž. Jako Reacher. Nakonec naproti sobě jen beze slova seděli. Ne v nepřátelském tichu, ale i tak obsahovalo skryté napětí. Holland držel dlaň na zavřené složce a čas od času na ni pohlédl a pak na Reachera, jako by si nebyl jistý, co představuje větší problém.

Osm hodin večer v Boltonu v Jižní Dakotě znamenalo devět hodin večer v Mexico City. Dva tisíce sedm set kilometrů jižněji, o patnáct stupňů tepleji. Muž, který přijal hovor z nevystopovatelného mobilu na kartu, se chystal vykonat vlastní telefonát ze své městské vily obehnané zdí do venkovského sídla obehnaného zdí. Člověk na druhém konci ho bez komentáře vyslechne a slíbí do dvanácti hodin rozhodnutí. Tak to obvykle chodilo. Bez přemýšlení a zvažování se ničeho kloudného nedosáhne. Přemýšlením a zvažováním se zabrání impulzivním chybám a lze díky nim zformulovat smělé údery.

V Hollandově kanceláři panovalo ticho a dveře byly zavřené, ale k Reacherovi doléhaly ostatní zvuky stanice. Příchody a odchody trvající téměř třicet minut. Potom opět ticho. Patrně výměna stráží, usoudil. Nepravděpodobná doba na třísměnný provoz. Spíš jen dvě směny. Denní směna odchází, noční přichází, dvanáct hodin odpočinek, dvanáct hodin práce. Patrně od půl deváté ráno do půl deváté večer. Neobvyklé a zřejmě ne trvalé. Nejspíš způsobené nějakým krátkodobým stresem.

Zápasí s vlastními problémy.

Andrew Peterson se vrátil na stanici v devět dvacet. Strčil hlavu do Hollandovy kanceláře a Holland za ním vyšel do chodby se složkou s fotografiemi v podpaží. Improvizovaná konference netrvala dlouho. Méně než pět minut. Reacher usoudil, že Peterson viděl mrtvého muže v reálu, takže si nepotřeboval prohlédnout fotografie. Oba policisté se vrátili do kanceláře, zastavili se uprostřed místnosti a dali řečí těla najevo, že mají padla. Dlouhý den, zítra další dlouhý den, ale do té doby nic. Byl to pocit, který Reacher znal ze dnů, kdy dělal stejnou práci. Někdy se mu vedlo úplně stejně. Ale ne, když měl ve svém rajonu mrtvolu.

Peterson ho vyzval: „Pojďme.“

Devět dvacet pět večer.

Zbývají padesát čtyři a půl hodiny.

Devět dvacet pět večer v Jižní Dakotě bylo deset dvacet pět večer v sídle obehnaném zdí sto šedesát kilometrů od Mexico City. Majitel sídla byl výjimečně malý muž, který si říkal Platón. Někteří lidé si mysleli, že je Brazilec, protože se řídil brazilským zvykem zkracovat dlouhá nabubřelá patronymika z rodných listů. Podobně jako si fotbalová hvězda Edson Arantes do Nascimento říkala Pelé. Nebo další fotbalista Ricardo Izecson dos Santos Leite, který zvolil přezdívku Kaká. Jiní tvrdili, že Platón je Kolumbijec, což by bylo v mnoha směrech logičtější vzhledem k tomu, v čem podnikal. Další ho považovali za Mexičana. Všichni se však shodovali na tom, že je mrňavý, ale nikdo se mu to neodvážil říct do obličeje. V místním řidičském průkaze měl uvedeno sto šedesát centimetrů. Ve skutečnosti měřil sto padesát pět v botách s vysokou podrážkou a sto čtyřicet devět bez nich.

Důvod, proč se mu nikdo neodvážil zmínit o jeho výšce do obličeje, byl bývalý partner Martinez. Martinez se s Platónem pohádal, ztratil nervy a nazval ho prckem. Martineze odvezli do nejlepší nemocnice v Mexico City, v bezvědomí. Tam ho vzali na operační sál, položili ho na stůl a zanestetizovali. Změřili ho od hlavy k patě a tam, kde metr ukázal sto čtyřicet sedm centimetrů, mu udělali na holeních čáru, o trochu blíž ke kolenům než ke kotníkům. Potom provedl kompletní tým chirurgů a sester dvojitou amputaci, úhledně, opatrně a pořádně. Martineze si nechali dva dny v nemocnici a pak ho odvezli sanitkou domů. Platón mu poslal dárek k uzdravení, s lístkem, na kterém vyjádřil přání, že si má Martinez daru vážit a mít ho neustále vystavený. Za daných okolností znamenalo takové přání příkaz. Martinezovi lidé si mysleli, že dar je akvárium s tropickými rybami, podle jeho velikosti a váhy a také podle toho, jak v něm šplouchalo. Když ho rozbalili, zjistili, že je to skutečně akvárium. Ale ne s rybami. Bylo plné formaldehydu a obsahovalo Martinezova chodidla, kotníky a část holení, vcelku a dvacet pět centimetrů dlouhé.

Proto se už nikdo nikdy nezmínil o Platónově výšce.

Přijal hovor z městské vily obehnané zdí a slíbil do dvanácti hodin rozhodnutí, i když tolik času nebylo na tak malý problém týkající se poměrně malé odnože velké mezinárodní organizace potřeba. Za hodinu a půl byl rozhodnutý: schválí umlčení svědka. Pošle svého muže, co nejdřív to bude reálné.

A zajde o jeden krok dál. Přidá na seznam patnáctou položku. Trochu ho vyděsilo, že ji ještě nenavrhli. On byl ale Platón, na rozdíl od nich.

V zájmu bezpečnosti přeruší řetěz.

Nechá také umlčet toho právníka.

PÁTÁ KAPITOLA

PETERSON ODVEDL REACHERA do mrazivé noci a zeptal se ho, jestli nemá hlad. Reacher řekl, že ano, umírá hlady. Tak ho Peterson odvezl k typizované restauraci vedle benzinové pumpy na hlavním tahu na dálnici. Jeho auto byl standardní policejní Ford Crown Victoria se zimními pneumatikami vepředu a sněhovými řetězy vzadu. Uvnitř páchl po horku, gumě, mastnotě z hamburgerů a teplé elektronice. Venku téměř přestalo sněžit.

„Na sníh je moc velká zima,“ vysvětlil Peterson. Což se zdálo být pravda. Noční obloha se částečně vyjasnila a na zem padla obrovská poklice arktického vzduchu. Při cestě přes parkoviště restaurace pronikl Reacherovým neadekvátním oblečením a Reacher se opět roztřásl.

Pravil: „Myslel jsem, že se blíží obrovská bouře.“

Peterson opáčil: „Blíží se dvě obrovské bouře. A tlačí před sebou ledový vzduch.“

„Za jak dlouho se sem přiženou?“

„Dost brzy.“

„A pak se oteplí?“

„Jenom trochu. Natolik, aby sněžilo.“

„Výborně. Sníh mi vyhovuje víc než mráz.“

Peterson se podivil: „Vy tohle považujete za mráz?“

„Jako vedro mi to zrovna nepřipadá.“

„To nic není.“

„Já vím,“ řekl Reacher. „Strávil jsem zimu v Koreji. Byla tam větší zima než tady.“

„Ale?“

„Armáda mi dala pořádný kabát.“

„A dál?“

„Korea byla alespoň zajímavá.“ To se Petersona poněkud dotklo. Restaurace byla prázdná a zdálo se, že zavírá. Přesto vešli dovnitř. Posadili se ke stolu pro dva. Laminátová deska sedmdesát pět čísel na sedmdesát pět mezi nimi vypadala nedostatečně velká.

Peterson prohlásil: „Ve městě Bolton je hodně zajímavostí.“

„Ten mrtvý chlap?“

„Ano,“ potvrdil Peterson. Potom se zarazil. „Jaký mrtvý chlap?“

Reacher se usmál. „Příliš pozdě, abyste to odvolal.“

„Nevykládejte, že vám o něm pověděl velitel Holland.“

„To nemám v úmyslu. Strávil jsem ale u něj v kanceláři spoustu času.“

„Sám?“

„Ani na minutu.“

„Viděl jste ale ty fotografie?“

„Udělal všechno pro to, abych je neviděl. Vaše uklízečka ale odvedla dobrou práci na jeho okně.“

„Viděl jste je všechny?“

„Nevěděl jsem, jestli byl ten chlap mrtvý nebo v bezvědomí.“

„Tak jste mě popíchl těmi řečmi o Koreji.“

„Rád mám ve věcech jasno. Prahnu po informacích.“

Přistoupila k nim servírka, unavená čtyřicátnice v teniskách a uniformě, kterou tvořila uzlíkovitě pletená kravata na khaki košili. Peterson si objednal dušené hovězí maso. Reacher následoval jeho příkladu a k pití požádal o kávu.

Peterson se zeptal: „Jak dlouho jste sloužil?“

„Třináct let.“

„A dělal jste vojenského policistu?“

Reacher přikývl.

„Se zdravotnickým výcvikem?“

„Bavil jste se s pasažéry toho autobusu.“

„A s řidičem.“

„Vyptával jste se na mě.“

„Samozřejmě. Jako šílený. Co jiného si myslíte, že jsem dělal?“

„A chcete, abych dnešní noc strávil u vás doma.“

„Máte něco lepšího, kam můžete jít?“

„Abyste mě měl pod dohledem.“

„Když to říkáte.“

„Proč?“

„Mám své důvody.“

„Prozradíte mi jaké?“

„Jenom proto, že prahnete po informacích?“

„Správně.“

„Prozradím vám jedině to, že potřebujeme vědět, kdo přijíždí a kdo odjíždí.“

Víc toho Peterson neřekl a za minutu dorazila pozdní večeře. Bohatě naložené talíře, šťouchané brambory, spousta omáčky. Káva byla hodinu stará a utrpěla z hlediska chuti, ale získala z hlediska síly.

Peterson se zeptal: „Co přesně jste dělal u vojenské policie?“

Reacher odpověděl: „Všechno, co mi přikázali.“

„Závažné zločiny?“

„Občas.“

„Vraždy?“

„Všechny druhy od pokusů až po mnohonásobné.“

„Kolik hodin zdravotnického výcviku se vám dostalo?“

„Děláte si starosti kvůli zdejšímu jídlu?“

„Také mám rád jasno ve věcech.“

„Ve skutečnosti jsme neabsolvovali skoro žádný. Jenom jsem se snažil ty staříky uklidnit.“

„Mluvili o vás dobře.“

„Nevěřte jim. Neznají mě.“

Peterson neodpověděl.

Reacher se zeptal: „Kde jste toho mrtvého muže našli? Tam, kde blokuje ulici to policejní auto?“

„Ne. To s tím nesouvisí. Toho mrtvého muže jsme našli jinde.“

„Nezabili ho na tom místě.“

„Odkud to víte?“

„Na sněhu nebyla žádná krev. Když uhodíte někoho natolik silně do hlavy, abyste ho zabil, rozbije se lebka. To je nevyhnutelné. A lebka krvácí jako blázen. Měla by tam být louže krve alespoň metr široká.“

Peterson minutu mlčky jedl. Potom se otázal: „Kde bydlíte?“

Což byla obtížná otázka. Ne pro Reachera. Pro něj to byla jednoduchá otázka. Nikde nebydlel, odjakživa. Narodil se jako syn sloužícího vojenského důstojníka, v berlínské nemocnici, a ode dne, kdy si ho odnesli zabaleného v zavinovačce, ho tahali po celém světě, od jedné vojenské základny ke druhé a po levných ubytováních mimo základnu, a když sám narukoval, žil stejným způsobem na vlastní pěst. Čtyři roky ve West Pointu znamenaly nejdelší období bytové stability a Reacherovi se nelíbil ani West Point, ani stabilita. A když z armády odešel, pokračoval v kočovném způsobu života. Bylo to jediné, co znal, a zvyk, který nedokázal změnit.

Ne že by se o to někdy pořádně pokusil.

Prohlásil: „Jsem nomád.“

Peterson namítl: „Nomádi mají zvířata. Kočují, aby našli nové pastviny. Tak zní definice.“

„Dobře, jsem nomád bez té části o zvířatech.“

„Jste pobuda.“

„Možná.“

„Nemáte zavazadla.“

„To vám vadí?“

„Je to divné chování. Policajti nemají divné chování rádi.“

„Proč je divnější pohybovat se, než zůstávat každý den na stejném místě?“

Peterson se na chvíli odmlčel a pak sdělil: „Každý má majetek.“

„Mně k ničemu není. Cestuju nalehko, cestuju daleko.“

Peterson neodpověděl.

Reacher dodal: „Každopádně vám do toho nic není. O Boltonu jsem až dosud nikdy neslyšel. Kdyby sebou ten řidič necukl, byl bych dneska večer u Mount Rushmore.“

Peterson váhavě přikývl.

„O tom se s vámi nemůžu přít,“ řekl.

Za pět minut deset hodin večer.

Zbývaly padesát čtyři hodiny.

* * *

Dva tisíce sedm set kilometrů jižněji, za zdmi sídla sto šedesát kilometrů od Mexico City, jedl také Platón, šťavnatý stejk dopravený letadlem až z Argentiny. Téměř v jedenáct večer místního času. Pozdní večeře. Platón měl na sobě kalhoty z bavlněného kepru, bílou propínací košili a černé kožené mokasíny, vše z kolekce pro chlapce od Brooks Brothers. Boty i oblečení mu velice dobře padly, ale vypadal v nich divně. Byly vyrobené pro tlusté bílé americké děti ze střední třídy a Platón byl starý, hnědý a podsaditý a měl kulatou oholenou hlavu. Líbilo se mu však, když si mohl koupit oblečení, které mu padlo, jakmile ho vybalil. Oblečení ušité na míru nepřipadalo v úvahu. Krejčí by vytáhli metr, odmlčeli se a pak začali s naučenou a falešnou neutralitou vyvolávat malá čísla. Přešívání konfekce spadalo do stejné kategorie. Návštěvy místních švadlen a tajné vyhazování velkých kusů přebytečné látky ho nesmírně rozčilovaly.

Platón odložil vidličku a nůž a otřel si ústa velkým bílým ubrouskem. Popadl mobilní telefon a stiskl dvakrát zelené tlačítko, aby odpověděl na poslední volání. Když se na druhém konci ozval hlas, oznámil: „Nemusíme čekat. Vyšlete toho člověka a zlikvidujte svědka.“

Muž v městské vile se zeptal: „Kdy?“

„Co nejdřív to bude rozumné.“

„Dobře.“

„A zlikvidujte také toho právníka. Aby se přerušil řetězec.“

„Dobře.“

„A postarejte se o to, aby si ti idioti uvědomili, že mi toho hodně dluží.“

„Dobře.“

„A povězte jim, aby mě radši už nikdy s takovou blbostí neobtěžovali.“

Reacher se v polovině večeře zeptal: „Tak proč byla ta ulice zatarasená?“

Peterson navrhl: „Možná tam spadlo elektrické vedení.“

„To doufám, že ne. Protože v tom případě byste měli zvláštní smysl pro priority. Vy byste nechali mrznout dvacet důchodců hodinu na dálnici jenom proto, abyste ohlídali elektrické vedení v postranní ulici?“

„Možná tam došlo k bouračce.“

„Stejná odpověď.“

„Záleží na tom? Tou dobou jste už byl na cestě do města.“

„To auto tam stálo nejméně dvě hodiny. Stopy po kolech byly plné sněhu. Ale řekli jste nám, že nemáte nikoho k dispozici.“

„Což byla pravda. Ten policista nebyl k dispozici. Vykonával svou práci.“

„Jakou práci?“

„Do toho vám nic není.“

„Jak velké je vaše oddělení?“

„Dostatečně velké.“

„A všichni byli zaneprázdnění?“

„Správně.“

„Kolik z nich jich bylo zaneprázdněných tím, že seděli nečinně v zaparkovaných autech?“

„Jestli vám to vadí, navrhuju, abyste se sem přestěhoval, začal platit daně a pak si promluvil se starostou nebo s velitelem Hollandem.“

„Mohl jsem se nachladit.“

„Ale nenachladil jste se.“

„To ještě nevím.“

Pokračovali v jídle. Dokud Petersonovi nezazvonil mobil. Vzal ho, naslouchal, ukončil hovor a odsunul talíř.

„Musím jít,“ oznámil. „Vy počkáte tady.“

„To nejde,“ namítl Reacher. „Už tady zavírají. Je deset hodin. Servírka chce, abychom vypadli. Chce domů.“

Peterson neodpověděl.

Reacher dodal: „Nemůžu jít pěšky. Nevím, kam mám jít, a na procházení je stejně zima.“

Peterson neodpověděl.

Reacher prohlásil: „Zůstanu v autě. Prostě si mě nebudete všímat.“

„Dobře,“ souhlasil Peterson, ale nevypadal nadšeně. Reacher nechal na stole dvacetidolarovku. Servírka se na něj usmála. Oprávněně, pomyslel si Reacher. Dvě porce dušeného masa a šálek kávy za ceny v Jižní Dakotě. Nechal jí šedesátiprocentní spropitné. Nebo možná stoprocentní, jestli Bolton patří k městům, kde jedí policajti zadarmo.

Crown vic byl uvnitř ještě trochu teplý. Peterson šlápl na plyn, řetězy se zakously a auto se protlačilo sněhem na zemi. Nic jiného nejezdilo, až na sněhové pluhy využívající období klidu ve vánici. Se sněhovými pluhy měl Reacher problém. Ne se samotnými stroji, ale se složeninou toho slova. Pluh obrací půdu a nechává ji ležet. Sněhové pluhy to se sněhem nedělají. Pluhy pracují spíš jako buldozery. Peterson je však každopádně všechny předjel, nestavěl na rozích a nečekal na zelenou.

Reacher se zeptal: „Kam máme namířeno?“

„Na západní předměstí.“

„Proč?“

„Vetřelci.“

„V domě?“

„Na ulici. Všimli si jich pozorní občané.“ Žádné další vysvětlení. Peterson jen řídil, nahrbený nad volantem, napjatý a nervózní. Reacher se roztahoval na sedadle vedle něj a uvažoval, jací vetřelci mohli přimět zástupce velitele policejního oddělení k tomu, aby tak spěšně zareagoval na zavolání nějakého všetečky.

Dva tisíce sedm set kilometrů jižněji vytočil muž ve vile obehnané zdí v Mexico City mezistátní číslo do Spojených států. Jeho poslední úkol toho dne. Jedenáct hodin místního času, deset hodin centrálního času ve velké zemi na severu. Volaný se ozval a muž ve vile mu předal Platónovy pokyny, pomalu a přesně. Aby nedošlo k nedorozumění. Aby nedošlo k chybě. Počkal na potvrzení a pak zavěsil. Nezavolal zpátky Platónovi. Bylo by to zbytečné. Platón nerozuměl konceptu potvrzování. Pro Platóna následovala poslušnost rozkaz stejně jako noc den. Bylo to nevyhnutelné. Zabránilo by tomu jedině, kdyby se svět přestal otáčet kolem své osy.

ŠESTÁ KAPITOLA

PETERSON MĚL NAHLAS ZAPNUTÉ RÁDIO na přístrojové desce a Reacher zachytil čtyři různé hlasy ze čtyř různých aut. Všechna hlídkovala na západním předměstí a ani jedno nezahlédlo nahlášené vetřelce. Peterson mířil do ulic, které ještě neprohledala. Zatáčel doprava, zatáčel doleva, vjížděl do slepých ulic, couval z nich ven, pokračoval v pátrání. Nízko na obloze visel měsíc a Reacher viděl úhlednou předměstskou zástavbu, malé domy v rovných řadách, teplá světla za okny, všechny chodníky, příjezdové cesty a dvorky modré, ploché a uniformní pod tlustou pokrývkou sněhu. Na střechách seděly vysoké bílé čepice. Ulice, které navštívily pluhy, měly vysoké valy u obrubníků. Některé stále pokrývala neporušená vrstva sněhu, hluboká, ale ne tak hluboká jako na dvorcích a příjezdových cestách. Nejnovější vánice byla očividně druhá nebo třetí v jednom týdnu. Ulice zapadaly a byly protahovány, zapadaly a byly protahovány, v nekonečném zimním rytmu.

Reacher se otázal: „Kolik vetřelců?“

Peterson odpověděl: „Oznámili dva.“

„V autě?“

„Pěšky.“

„Co dělali?“

„Jenom se potulovali okolo.“

„Tak se držte protažených ulic. Nikdo se neprochází jen tak pro zábavu v patnácti číslech sněhu.“

Peterson na vteřinu zpomalil a přemýšlel o tom. Pak beze slova zabočil, najel do protaženého pruhu a pokračoval po něm. Pluh prokličkoval hlavními a příčnými ulicemi. Nechal za sebou tenký, nízký a bílý povrch. Přebytek sněhu se tyčil do výšky po stranách, stále měkký a čistý.

Vetřelce našli o čtyři minuty později.

Byli dva a stáli těsně vedle sebe, naproti třetímu muži. Ten třetí muž byl velitel Holland. Jeho auto parkovalo šest metrů opodál. Neoznačený crown vic. Buď tmavomodrý, nebo černý. To se nedalo v měsíčním světle poznat. S policejním vybavením, s anténami na víku kufru a schovanými nouzovými světly vykukujícími ze zadní police na zavazadla. Dveře u řidiče byly otevřené a motor běžel. Pod dvojicí výfuků se vytvořily dvě loužičky zkondenzované černé páry. Holland vystoupil, vykročil dopředu a postavil se oběma vetřelcům čelem. To bylo jasné.

Vetřelci byli vysocí, zavalití a zanedbaní. Běloši, v černých botách Frye, černých džínách, černých džínových košilích, černých kožených vestách, černých rukavicích bez prstů a s černými koženými šátky. Oba měli přes všechno přetažené rozepnuté černé bundy. Vypadali přesně stejně jako mrtvý muž na fotografiích z místa činu.

Peterson zabrzdil, zastavil, zarazil se a popojel deset metrů dozadu. Reflektory jeho auta osvětlily strnulou scénu. Nerozhodná hra nevypadala, že by se vyvíjela ve prospěch Hollanda. Na Hollandovi se zračila nervozita. Na jeho protivnících nikoliv. Zatlačili Hollanda zády ke sněhovému valu. Ocitli se v jeho prostoru, naklonění dopředu. Holland se tvářil poraženě. Bezmocně.

Reacher pochopil proč.

Pouzdro na Hollandově opasku bylo otevřené a prázdné, ale Holland nedržel žádnou zbraň. Díval se do země a doleva.

Upustil svou pistoli do hradby sněhu.

Nebo mu ji vykopli z ruky.

Ať tak, či onak, ne moc dobré.

Reacher se zeptal: „Kdo to je?“

Peterson odpověděl: „Nežádoucí živly.“

„Tak nežádoucí, že je musí honit velitel policie?“

„Vidíte, co vidíte.“

„Co chcete podniknout?“

„Je to nepříjemná situace. Pravděpodobně jsou ozbrojení.“

„Vy taky.“

„Nemůžu udělat z velitele Hollanda idiota.“

Reacher namítl: „Nemůže za to. Studené ruce.“

„Právě vystoupil z auta.“

„Ne úplně nedávno. To auto běží už deset minut na volnoběh. Podívejte se na ty louže pod výfuky.“

Peterson neodpověděl. A nepohnul se.

Reacher se znovu zeptal: „Kdo jsou?“

„Co je vám do toho?“

„Jsem jenom zvědavý. Máte z nich strach.“

„Myslíte?“

„Jinak by už seděli s pouty na rukách vzadu v tomhle autě.“

„Jsou to členové motocyklového gangu.“

„Nevidím žádné motorky.“

„Je zima,“ opáčil Peterson. „V zimě jezdí dodávkami.“

„To je teď protizákonné?“

„Jsou to tweakeři.“

„Co to znamená?“

„Berou crystal meth.“

„Amfetaminy?“

„Metylované amfetaminy. Kouří je. Nebo abych byl technicky přesný, přeměňují je v páru a inhalují. Ze skleněných dýmek nebo z uražených žárovek nebo ze lžic z alobalu. Nahřejete je a čicháte. Jsou po nich náladoví a nevypočitatelní.“

„Všichni lidé jsou náladoví a nevypočitatelní.“

„Ne jako tihle motorkáři.“

„Vy je znáte?“

„Ne osobně. Ale všeobecně.“

„Oni bydlí ve městě?“

„Osm kilometrů západně. Je jich spousta. Mají tam něco jako tábor. Normálně si žijí sami pro sebe, ale místní je nemají rádi.“ Reacher konstatoval: „Ten mrtvý muž byl jedním z nich.“

Peterson odtušil: „Patrně.“

„Tak možná hledají svého kamaráda.“

„Nebo spravedlnost.“ Peterson je pozoroval a čekal. Balet řeči těla devět metrů před nimi pokračoval nezměněně dál. Velitel Holland se třásl. Zimou nebo strachy.

Nebo obojím.

Reacher poradil: „Měl byste zasáhnout.“

Peterson nezasáhl.

Reacher utrousil: „Zajímavá strategie. Chystáte se počkat, dokud nezmrznou.“

Peterson neodpověděl.

Reacher upozornil: „Jediný problém spočívá v tom, že Holland zmrzne jako první.“

Peterson neodpověděl.

„Přidám se k vám, jestli chcete.“

„Jste civilista.“

„Jenom po formální stránce.“

„Nejste pořádně oblečený. Venku je zima.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Nejste ozbrojený.“

„Proti takovým chlapům nepotřebuju být ozbrojený.“

„Crystal meth není legrace. Odbourává zábrany.“

„Alespoň si budeme rovní.“

„Uživatelé necítí bolest.“

„Nemusí cítit bolest. Potřebují jenom cítit, jestli jsou při vědomí, nebo v bezvědomí.“

Peterson neodpověděl.

Reacher rozhodl: „Vy k nim přistoupíte zleva a já zprava. Otočím je a vy proniknete za ně.“

Holland devět metrů před nimi cosi řekl, motorkáři postoupili dopředu, Holland ustoupil dozadu, zakopl a dosedl ztěžka na sněhový val. Dostal se tím víc než na délku paže od místa, kam musel upustit pistoli.

Půl jedenácté večer.

Reacher prohlásil: „Tohle nepočká.“

Peterson přikývl. Otevřel dveře na své straně.

„Nesahejte na ně,“ požádal. „Nic si nezačínejte. Pořád jsou nevinní.“

„Když sedí Holland na zadku?“

„Nevinní, dokud nebudou uznáni vinnými. Tak zní zákon. Myslím to vážně. Nechte je být.“ Peterson vystoupil z auta. Zastavil se na vteřinu za svými otevřenými dveřmi a pak je obešel a vykročil dopředu. Reacher se k němu připojil, krok za krokem.

Motorkáři viděli, jak se blíží.

Reacher zamířil doprava a Peterson doleva. V autě bylo příjemných dvacet stupňů. Venku o nejméně třicet stupňů chladněji. Spíš ale o víc. Reacher si zapnul bundu až ke krku, zastrčil si ruce hluboko do kapes, nahrbil se v ramenou a zachumlal se do límce. I tak se po pěti krocích třásl. Bylo víc než zima. Vzduch štípal jako z mrazáku. Motorkáři ustoupili dozadu, pryč od Hollanda. Udělali mu místo. Holland se vyhrabal na nohy. Peterson se postavil vedle něj. Pistoli měl stále v pouzdře. Reacher prošel přes tenký bílý sklovitý povlak a zastavil se metr osmdesát za oběma motorkáři. Holland udělal krok dopředu, zašátral ve sněhu a vytáhl pistoli. Očistil ji, podíval se, jestli není ucpaná hlaveň, a zastrčil ji do pouzdra.

Všichni znehybněli.

Protaženou silnici pokrýval jasný bílý prach a ledové krystaly. Svítily a pableskovaly v měsíčním světle. Peterson s Hollandem se dívali zpříma na oba motorkáře a Reacher si byl jistý, že motorkáři opětují jejich pohled, i když stál za nimi. Třásl se po celém těle, začaly mu jektat zuby a před ústy se mu srážel dech.

Nikdo nepromluvil.

Motorkář po Reacherově pravé straně byl přes metr osmdesát vysoký a přes metr dvacet široký. Zvětšovala ho péřová vycpávka bundy, ale většinu tvořily maso a kosti. Motorkář po Reacherově levici byl v obou směrech o něco menší, ale aktivnější. Neklidně přešlapoval, otáčel se v pase a kroutil rameny. Určitě mu byla zima, ale netřásl se. Reacher usoudil, že za jeho neposednost může chemie, ne teplota.

Nikdo nepromluvil.

Reacher prohlásil. „Kluci, buď sebou okamžitě hnete, nebo mi jeden z vás bude muset půjčit bundu.“

Oba muži se pomalu obrátili. Pravý motorkář měl na tváři hluboko ve vousech jizvu. Vousy měl stříbrné jinovatkou. Jako polárník nebo horolezec. Menší motorkář nalevo měl dvoudenní strniště a těkající oči. Otvíral a zavíral ústa jako zlatá rybka lapající na hladině po vzduchu. Tenké rty, zkažené zuby.

Velký muž napravo se zeptal: „Kdo jste?“

Reacher opáčil: „Běžte domů. Na hlouposti na ulici je moc velká zima.“

Žádná odpověď.

Peterson s Hollandem za oběma motorkáři ustrnuli v nečinnosti. Pistole měli v pouzdrech a pouzdra zapnutá. Reacher plánoval další tahy. Lepší být připravený. Nepočítal s vážnějšími problémy. Víc by se mu líbilo, kdyby měl většího motorkáře po levé ruce, protože by se mohl víc rozmáchnout pravičkou a zesílit tím dopad úderu. Většího protivníka vždycky radši vyřídil jako prvního. Byl ale přizpůsobivý. Menší motorkář se možná odporoučí k zemi jako první. Větší bude patrně pomalejší a bez chemické pomoci méně zapálený.

Reacher prohlásil: „Bundy, nebo do zaječích.“

Motorkáři neodpověděli. Pak se probral velitel Holland za nimi. Udělal hněvivý krok dopředu a nakázal: „Vypadněte z mého města.“

Potom šťouchl menšího muže do zad.

Menší muž se zapotácel směrem k Reacherovi a pak vybral rovnováhu a obrátil se o sto osmdesát stupňů, pěst za zády napřaženou jako baseballový házeč, který chce zničit radarovou past. Reacher ho popadl za zápěstí, na zlomek vteřiny ho podržel a potom zase pustil. Motorkář se zapotácel, dokončil svou otočku, nekoordinovaně a neúčinně, a jeho opožděná slabá rána Hollanda beznadějně minula.

Pak se ale zase okamžitě otočil a rozmáchl se přímo proti Reacherovi. Čímž podle Reacherova názoru definitivně skončila premisa nevinný-dokud-není-prokázána-vina. Ustoupil doleva a namířená pěst prosvištěla dvě a půl čísla od jeho brady. Síla vložená do úderu odhodila motorkáře dopředu a Reacher mu podrazil nohy a přitiskl ho obličejem na led. To probralo většího motorkáře. Vyrazil dopředu, mohutná stehna, krátké trhané kroky, pěsti jako kladiva, z nozder proudy páry jako symbol rozzuřeného býka v dětských knížkách.

Snadná kořist.

Reacher vyrovnal útok svou pohybovou silou a zarazil motorkáři vodorovně doprostřed bílého prostoru mezi vousy a hranicí vlasů jeho vlastní loket. Jako by ho praštil po délce trubkou od lešení. Konec hry, až na to, že menší motorkář se začal hrabat na ruce a na nohy jako sprinter ve startovních blocích. Tak ho Reacher nakopl zprudka do hlavy. Motorkář protočil oči, zhroutil se na bok a zůstal ležet s nohama skrčenýma pod sebe.

Reacher zastrčil ruce zpátky do kapes.

Peterson vydechl: „Kristepane.“

Oba motorkáři leželi těsně vedle sebe, černé hromady na sněhu jiskřícím v měsíčním světle, v oblaku páry z vlastních těl. Peterson už nic neřekl. Holland odkráčel ztuha ke svému neoznačenému autu, pravil cosi do rádia, po dlouhé minutě se vrátil a oznámil: „Zavolal jsem dvě sanitky.“

Díval se při tom zpříma na Reachera.

Reacher neodpověděl.

Holland se zeptal: „Nechcete vědět, proč jsem zavolal dvě sanitky?“

Reacher opáčil: „Protože jsem uklouzl.“

„Cože?“

„Na ledu.“

„To je vaše teorie? Uklouzl jste a náhodou do nich narazil?“

„Ne, uklouzl jsem, když jsem se rozmachoval proti tomu většímu chlapovi. Zmírnil se tím úder. Kdybych neuklouzl, volal byste jednu sanitku a jeden pohřební vůz.“

Holland uhnul očima.

Peterson nařídil: „Běžte počkat do auta.“

Právník šel ve tři čtvrtě na jedenáct spát. Jeho děti ho předehnaly o dvě hodiny a jeho manželka byla ještě v kuchyni. Odložil boty na stojan, kravatu do zásuvky a oblek na ramínko. Odhodil košili, ponožky a spodní prádlo do koše. Oblékl si pyžamo, vymočil se, vyčistil si zuby, zasunul se pod přikrývku a zadíval se do stropu. V hlavě stále slyšel smích, ten z telefonu v okamžiku před tím, než dostal smyk na dálnici. Hluboký, štěkavý, nadšený. Plný předtuchy. Plný škodolibé radosti. Zlikvidujte svědka, odrecitoval a muž na druhém konci se šťastně rozesmál.

Reacher nastoupil do Petersonova auta a zavřel dveře. Obličej měl znecitlivělý zimou. Natočil větráky a pustil topení na maximum. Čekal. O pět minut později přijely sanitky, se zapnutými světly odrážejícími se modře a červeně od sněhu. Odvezly oba motorkáře. Pořád byli mimo. V bezvědomí a patrně s lehce poškozenými čelistmi. Nic vážného. Tři dny v posteli, týden opatrné rekonvalescence a budou jako znovuzrození. Plus prášky proti bolesti.

Reacher čekal v autě. Devět metrů před sebou v jasném mrazivém vzduchu viděl, jak se Holland s Petersonem dohadují. Stáli těsně u sebe, napůl odvrácení, a tiše mluvili. Podle toho, jak se na něj ani jednou nepodívali, mluvili o něm.

Velitel Holland se ptal: „Nemohl by to být on?“

Peterson odpovídal: „Jestli je to on, poslal právě do nemocnice dva ze svých předpokládaných spojenců. Což by bylo divné.“

„Možná to byl úhybný manévr. Domluvili se na něm. Nebo se jeden z nich chystal prohlásit něco kompromitujícího. Bylo ho třeba umlčet.“

„Chránil vás, šéfe.“

„Ze začátku ano.“

„Pak šlo o sebeobranu.“

„Jak moc jste si jistý, že to není ten, kterého hledáme?“

„Stoprocentně. Jinak si to nedokážu představit. To, že se tady ocitl, byla šance jedna ku milionu.“

„Nemohl způsobit nehodu toho autobusu?“

„Ne, aniž by proběhl uličkou a fyzicky napadl řidiče. A nikdo nic takového nepotvrdil. Ani řidič, ani cestující.“

„Dobře,“ pravil Holland. „Nemohl by tedy být náš muž řidič? Nezpůsobil tu nehodu úmyslně?“

„To by bylo pěkně riskantní.“

„Ne nezbytně. Dejme tomu, že už tu dálnici zná, protože tudy jel předtím, v létě nebo v zimě. Ví, kde namrzá. Tak strhl autobus do smyku.“

„Řítilo se proti němu auto.“

„To tvrdí on.“

„Mohl se ale zranit. Mohl zabít pasažéry. Mohl skončit v nemocnici nebo ve vězení pro ublížení na těle a neprocházet se jen tak po městě.“

„Možná ne. Tahle moderní vozidla jsou vybavena nejrůznějšími elektronickými systémy. Hlídají, aby auta neztratila kontakt s vozovkou, aby se nezablokovala kola a tak podobně. Stačilo by, aby trochu rozkomíhal zadek a sjel do příkopu. Žádná věda. A my jsme ho přivítali s otevřenou náručí jako milosrdného samaritána.“

Peterson navrhl: „Můžu si dneska večer promluvit s Reacherem. Je očitý svědek. Můžu se ho zeptat, k čemu v tom autobuse došlo.“

Holland se ohradil: „Je to psychopat. Chci se ho zbavit.“

„Silnice jsou zavřené.“

„V tom případě ho chci mít pod zámkem.“

„Opravdu?“ podivil se Peterson. „Abych pravdu řekl, šéfe, přijde mi, že není padlý na hlavu. Uvědomte si, k čemu došlo. Zachránil vás před rozbitým nosem a mě před nutností oba motorkáře zastřelit. Prokázal nám dneska velkou službu.“

„Díky souhře náhod.“

„Možná úmyslně.“

„Vy si myslíte, že věděl, co dělá? Právě teď a tady na tom místě?“

„Ano, myslím si, že to věděl. Považuju ho za chlapa, který ví, co se stane, pět vteřin před tím, než to dojde zbytku světa.“

„To myslíte vážně?“

„Ano, pane. Strávil jsem s ním trochu času.“

Holland pokrčil rameny.

„Dobře,“ ustoupil. „Promluvte s ním. Jestli opravdu chcete.“

„Nemohl by nám pomoct? Je bývalý vojenský policista. Možná něco ví.“

„Například?“

„Například o tom, co leží na západě.“

„Vám je sympatický?“

„Na tom nezáleží. Záleží na tom, že by nám mohl pomoct. Byla by škoda, kdybychom toho za daných okolností nevyužili.“

„To je přiznání porážky.“

„Ne, pane, to je zdravý rozum. Lepší požádat předem o pomoc, než si později nabít ústa.“

„Kolik bychom mu toho museli povědět?“

„Většinu,“ usoudil Peterson. „Možná všechno. Stejně mu to patrně dojde.“

„Přesně tohle byste udělal, kdybyste byl velitel?“

„Ano, pane, přesně tohle.“

Holland se nad tím zamyslel. Přikývl.

„Dobře,“ zopakoval. „Nemám nic proti tomu. Promluvte s ním.“

Za pět minut jedenáct v noci.

Zbývaly padesát tři hodiny.

SEDMÁ KAPITOLA

PETERSON VYRAZIL DOMŮ SLUŽEBNÍM AUTEM. Což přišlo Reacherovi neobvyklé. Ze zkušenosti věděl, že městští policajti odstavují hlídkové vozy ve vozovém parku a jezdí domů svými vlastními. Pak nastoupí další hlídka a odjede, dokud jsou motor a sedadla ještě teplá. Ale Peterson prohlásil, že boltonské policejní oddělení má spoustu aut. Každý člen dostal jedno. A každý člen musí bydlet nejdál deset minut jízdy od stanice.

Peterson bydlel dvě minuty od stanice, kilometr a půl východně od centra, v domě usazeném na zbytku staré farmy. Dům byla bytelná dřevěná stavba ve tvaru dortu, natřená na červeno, s bílými rámy oken a dveří a s teplým žlutým světlem za některými okny. Vedle stála podobná stodola. Na obou střechách se vršil sníh. Okolní bílá, zmrzlá, plochá krajina se nořila do ticha. Pozemek byl čtvercový. Přibližně akrový. Ohraničoval ho ostnatý drát natažený na seschlých sloupcích. Ze sloupků vykukovalo ze sněhu zhruba třicet čísel.

Příjezdová cesta byla protažená do tvaru Y. Jedno rameno vedlo ke stodole a druhé ke vstupním dveřím do domu. Peterson zaparkoval ve stodole, velké staré budově s otevřenou přední stranou a třemi odděleními. V jednom odpočívala otevřená dodávka značky ford s připevněným sněhovým pluhem a v jednom se kupilo dříví na topení. Reacher vystoupil z auta, Peterson udělal to samé a společně prošli zpátky po vyčištěném pruhu, zahnuli do ostrého úhlu a vykročili k domu.

Vstupní dveře byly z prostého kusu dřeva natřeného na stejnou červenou jako vnější pobití fasády. Otevřely se přesně v okamžiku, kdy se k nim Peterson s Reacherem dostali na dosah. V chodbě stála žena s teplým vzduchem a světlem za zády. Přibližně Petersonova věku, hodně vysoká a štíhlá. Světlé vlasy měla stažené do ohonu a na sobě černé kalhoty a vlněný svetr se složitým pleteným vzorem.

Patrně Petersonova manželka.

Všichni tři se zarazili v němé pantomimě zdvořilosti, Peterson nedočkavý, aby se dostal ze zimy, jeho manželka nedočkavá, aby neunikalo teplo, a Reacher, kterému se nechtělo vpadnout bez pozvání dovnitř. Po dlouhé vteřině váhání otevřela žena víc dokořán, Peterson položil Reacherovi ruku na záda a vkročil do chodby. Chodba měla naleštěnou prkennou podlahu, nízký strop a tapety na stěnách. Nalevo se nacházel parádní pokoj a napravo jídelna. Rovně vepředu obývací místnost s kuchyní. Někde usilovně topila kamna na dřevo. Reacher je cítil, rozpálené železo a stopy kouře.

Peterson provedl představování. Mluvil tiše, což dávalo tušit, že nahoře spí děti. Jeho manželka se jmenovala Kim a zdálo se, že ví všechno o nehodě autobusu a potřebě náhradního ubytování. Řekla, že připravila v pracovně rozkládací gauč. Řekla to omluvně, jako by skutečná ložnice byla lepší.

Reacher pravil: „Paní Petersonova, stačila by mi i podlaha. Moc se omlouvám, že jsem vám přidělal práci.“

Petersonova manželka opáčila: „To nebyla žádná práce.“

„Doufám, že budu moct zítra ráno odjet.“

„To se vám, myslím, nepodaří. Do rána napadne spousta sněhu.“

„Tak možná později přes den.“

„Obávám se, že dálnice zůstane zavřená. Že je to tak, Andrew?“ Peterson odpověděl: „Patrně.“

Jeho manželka řekla: „Jste vítán, abyste zůstal, jak dlouho budete potřebovat.“

Reacher odtušil: „To je od vás nesmírně laskavé, paní Petersonova. Děkuju.“

„Nechal jste zavazadla v autě?“

Peterson vysvětlil: „Cestuje bez zavazadel. Tvrdí, že nepotřebuje vlastnit majetek.“

Kim neodpověděla. Tvářila se zaraženě, jako by jí dělalo potíže tu informaci zpracovat. Pak pohlédla na Reacherovu bundu, košili a kalhoty. Reacher prohodil: „Zítra ráno zajdu do obchodu. Tak to dělám pořád. Každých pár dnů si kupuju nové oblečení.“

„Místo abyste ho pral?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože je to logické.“

„Budete potřebovat teplou bundu.“

„Také bych řekl.“

„Nekupujte si ji. To je jen na pár dnů příliš drahé. Můžeme vám jednu půjčit. Můj táta má stejnou velikost jako vy. Nechává si ji tady, aby se s ní nemusel tahat, když přijede na návštěvu. A čepici a rukavice.“ Kim se otočila, otevřela skříň, natáhla se do ní a sundala s námahou z tyče ramínko. Vytáhla obrovskou bundu barvy bláta. S tlustými vodorovnými pruhy nacpanými prachovým peřím velkými jako duše pneumatiky. Starou a obnošenou, s tmavšími hnědými skvrnami všude, kde dřív bývaly odznaky a prýmky. Na rukávech ve tvaru obráceného V.

„Policista ve výslužbě?“ zeptal se Reacher.

„Dálniční policie,“ vysvětlila Kim Petersonová. „Můžou si nechat oblečení, když odstraní služební odznaky.“

Bunda měla kapuci lemovanou kožešinou, kožešinovou čepici nacpanou v jedné kapse a rukavice v druhé.

„Vyzkoušejte si ji,“ vyzvala Kim Reachera.

Ukázalo se, že její otec nemá stejnou velikost. Bunda byla Reacherovi trochu větší. Ale pořád lepší příliš velká než příliš malá. Reacher si ji urovnal a pohlédl dolů na tmavší místa po prýmcích. Usmál se. Dodávaly mu pocitu zdatnosti. Vždycky měl rád své seržanty. Odváděli dobrou práci.

Bunda voněla po kuličkách proti molům. Čepice po vlasech jiného muže. Byla z hnědého nylonu a králičí kůže.

„Děkuju,“ řekl Reacher. „Jste moc hodná.“ Setřásl ze sebe bundu, Kim si ji od něj vzala a pověsila ji na háček na stěně chodby, hned za dveře vedle háčku, kam si Peterson pověsil svou vlastní policejní bundu. Pak všichni zamířili do kuchyně. Táhla se zleva doprava téměř přes celou šířku domu. Bylo v ní všechno obvyklé kuchyňské vybavení, plus otlučený stůl a šest židlí a rodinný kout s prosezenou pohovkou, dvěma křesly a televizí. Kamna stála v zadním konci kuchyně. Hučela jako lokomotiva. Za nimi se rýsovaly zavřené dveře.

„To je ta pracovna,“ objasnila Kim. „Můžete rovnou dovnitř.“

Reacher usoudil, že byl propuštěn a smí si jít lehnout, tak se otočil, aby ještě jednou poděkoval, ale zjistil, že Peterson jde těsně za ním. Kim řekla: „Chce si s vámi promluvit. Poznala jsem to, protože nemluví se mnou.“

Muž, jenž dostal příkaz zabít svědka a právníka, se pustil do čištění zbraně, kterou pro ten účel obdržel. Byl to glock 17, ani starý, ani nový, důkladně vyzkoušený a dobře udržovaný. Muž ho rozebral, otřel, naolejoval a složil. Na bočních stěnách pažby byly tečky a v mikroskopických rýhách trocha nahromaděné špíny. Muž je odstranil vatovou tyčinkou namočenou v rozpouštědle. Jméno výrobce bylo vytlačené těsně u tupého konce pažby, komplikovaný a dost amatérský symbol představující velké písmeno G obtočené kolem zbytku slova. G působilo spíš jako kontura, a dalo se proto snadno přehlédnout. Na první pohled vypadal nápis jako LOCK. Byl celý zašpiněný. Muž opět namočil tyčinku, dal se do práce a za minutu ho měl čistý.

Petersonova pracovna byla malá, tmavá, čtvercová a hodně mužská. Nacházela se v zadním rohu domu a měla dvě vnější stěny se dvěma okny. Závěsy ze silné kostkované látky byly roztažené. Druhé dvě stěny měly troje dveře. Dveře zpátky do rodinného prostoru plus dveře patrně od vestavěné skříně a malé koupelny. Zbytek prostoru na stěnách zabíraly levné skříňky a starý dřevěný stůl s malou ledničkou. Na ledničce hlasitě tikal starožitný budík se dvěma kovovými zvonky. Jádro místnosti tvořilo nízké kožené křeslo, které vypadalo skandinávsky, a pohovka pro dvě osoby, roztažená a připravená jako postel.

Reacher se posadil na postel, Peterson vytáhl z ledničky dvě lahve piva, otevřel je, odhodil uzávěry do koše a podal jednu Reacherovi. Potom se sesunul do nízkého křesla.

Pravil: „Máme tady jistou situaci.“

Reacher opáčil: „Já vím.“

„Kolik toho víte?“

„Vím, že se plížíte jako kočky kolem party motorkářů závislých na metamfetaminu. Jako byste se jich báli.“

„Nebojíme se jich.“

„Tak proč kolem nich tak opatrně našlapujete?“

„K tomu se dostaneme. Co ještě víte?“

„Vím, že máte pěkně velkou policejní stanici.“

„Dobře.“

„Což dává tušit pěkně velké policejní oddělení.“

„Šedesát policistů.“

„A jste plně vytížení ve dne v noci, dokonce tak, že velitel a zástupce velitele, kteří nemají službu, musejí v deset hodin večer zareagovat na telefonát znepokojených občanů. Což bych řekl, že je proto, že většina vašich mužů střeží přístupové cesty. Máte v podstatě uzavřené celé město.“

„Protože?“

„Protože se bojíte, že sem někdo pronikne zvenčí.“ Peterson se zhluboka napil piva a zeptal se: „Byla ta nehoda autobusu skutečná?“

Reacher odpověděl: „Nejsem váš člověk.“

„Vím, že nejste. Neměl jste na to žádný vliv. Ale náš člověk je možná právě ten řidič.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Rozhodně zbytečně komplikované. Mohlo se to zvrtnout mnoha nejrůznějšími způsoby.“

„Opravdu se snažil ten smyk vyrovnat?“

„Na rozdíl od čeho?“

„Možná ho úmyslně způsobil.“

„Nevypnul by jednoduše motor a nesehrál poruchu? Někde blíž u sjezdu z dálnice?“

„Příliš očividné.“

„Spal jsem. Ale to, co jsem viděl, když jsem se probudil, mi přišlo opravdové. Nemyslím, že je to váš člověk.“

„Ale mohl by být.“

„Všechno je možné. Kdybych to však byl já, přišel bych jako návštěvník vězení. Velitel Holland mi prozradil, že jich k vám jezdí mraky. Bojují o postele, šest nocí v týdnu.“

„Všechny je dobře známe. Jen málokdo si tady odpykává krátké tresty. Obličeje se nemění. A sledujeme je. Když se objeví kdokoliv, koho neznáme, zavoláme do vězení, aby nám potvrdili, že je na seznamu. A stejně sem většinou jezdí jen ženy a děti. My čekáme muže.“

Reacher pokrčil rameny. Napil se z lahve. Pivo byl miller. Lednička vedle něj se rozvrčela. Když ji Peterson otevřel, pronikl do ní teplý vzduch. Teď s ním zápasila.

Peterson řekl: „To vězení stavěli dva roky. Pracovaly na něm stovky stavebních dělníků. Postavili pro ně tábor, osm kilometrů západně od nás. Na státních pozemcích. Dřív tam bylo staré vojenské zařízení. Přidali k němu baráky a přívěsy. Vypadalo to tam jako malá vesnice. Potom dělníci odešli.“

„Kdy?“

„Před rokem.“

„A co se stalo potom?“

„Nastěhovali se tam motorkáři. Začali tam bydlet.“

„Kolik?“

„Teď je jich přes sto.“

„A co dělají?“

„Prodávají metamfetamin. Obrovská množství. Na východ a na západ, protože jsou blízko u dálnice. Obchody jim jen kvetou.“

„Tak je zašijte.“

„Snažili jsme se. Není to snadné. Nemáme dostatečný důvod, abychom to tam prohledali. Což není normálně problém. Metamfetaminová laboratoř v přívěsu, obvyklá životnost den dva. Často vybuchují. Pak jen stačí vyrazit za požárníky. Uniknou nejrůznější těkavé chemikálie. Ale tihle motorkáři jsou velice opatrní. Zatím se tam neodehrála žádná nehoda.“

„Ale?“

„Podařil se nám průlom. Z Chicaga dorazil prominentní šéf, aby domluvil nákup ve velkém. Sešel se s jejich šéfem, přímo tady v Boltonu. Neutrální půda a civilizovaná. Velké zvíře z Chicaga si koupilo vzorek zezadu z dodávky na parkovišti restaurace, kde jsme večeřeli.“

„A dál?“

„Máme svědka, který celou transakci viděl. Zvíře z Chicaga uniklo, ale zmocnili jsme se drogy, peněz a zavřeli jsme toho motorkáře. Právě teď sedí v okresním vězení a čeká na soud.“

„Jejich šéf? To vám neposkytlo pádný důvod, abyste ten jejich tábor prohledali?“

„Jeho dodávka je nahlášená v Kentucky. Jeho řidičský průkaz je z Alabamy. Tvrdí, že sem přijel. Nemůžeme mu nic dokázat. Nemůžeme získat povolení k prohlídce jen na základě toho, že se obléká stejně jako chlápci, které známe. Soudci takhle nepracují. Chtějí víc.“

„Tak co máte v plánu?“

„Chystáme se s ním dohodnout. Nabídneme mu polehčující okolnosti a on nám poskytne všechno, co potřebujeme k tomu, abychom to tam dali do pořádku.“

„Už souhlasil?“

„Zatím ne. Dává si načas. Čeká, jestli není ten svědek zapomnětlivý. Nebo jestli nezemře.“

„Kdo je ten svědek?“

„Příjemná stará dáma od nás z města. Je jí něco přes sedmdesát. Bývalá učitelka a knihovnice. Dokonale důvěryhodná.“

„Je pravděpodobné, že jí vynechá paměť nebo zemře?“

„Samozřejmě že ano. Přesně takhle postupují. Vyděsí svědka. Nebo ho možná zabijí.“

„Proto máte strach z neznámých příchozích. Bojíte se, že si pro ni přijdou.“ Peterson přikývl. Nic neřekl.

Reacher se napil dlouze z lahve a zeptal se: „Proč si myslíte, že to bude někdo neznámý? Nemohli by sem zavítat motorkáři a postarat se o ni osobně?“

Peterson zavrtěl hlavou. „Dáváme pozor na každého motorkáře, který se objeví ve městě. Jak jste dneska večer sám viděl. Dává na ně pozor úplně každý. Takže to nebude motorkář. Zmařili by tím své vlastní záměry. Jejich celá strategie spočívá v tom, že nám nechtějí poskytnout pádný důvod.“

„Chápu.“

Peterson dodal: „Na cestě je někdo jiný. Musí být. V jejich zastoupení. Někdo, koho nepoznáme, až sem dorazí.“

OSMÁ KAPITOLA

REACHER SE POTŘETÍ NAPIL Z LAHVE a prohlásil: „Ten řidič autobusu to není.“

Peterson se zeptal: „Jak moc jste si tím jistý?“

„Kolik vydělávají motorkáři na tom metamfetaminu?“

„Pokud vím, tak dvě stě dolarů za gram a domníváme se, že ho přepravují v dodávkách, což je spousta gramů. Můžou vydělávat miliony.“

„V tom případě si můžou dovolit profesionála. Profesionální zabiják, který pracuje přes den jako řidič autobusu, je ovšem dost nepravděpodobná kombinace.“

Peterson přikývl. „Dobře, tak to není ten řidič autobusu. Pan Jay Knox je nevinný.“

„A vy ručíte za všechny ty návštěvníky vězení?“

„Sledujeme je. Dorazí do hotelu, nastoupí do kyvadlového autobusu do vězení, vrátí se a následující den odjedou. Kdyby z toho vzorce vybočili, tak se na ně nalepíme.“

„Kde je svědek?“

„Doma. Jmenuje se Janet Salterová. Je opravdu rozkošná. Jako babička z dětské knížky. Naštěstí bydlí ve slepé ulici. Vjezd do ní střeží ve dne v noci naše auto. Sám jste ho viděl.“

„To nestačí.“

„Já vím. Druhé auto máme před jejím domem a třetí zezadu o ulici dál. Kromě toho policistky v jejím domě, ty nejlepší z našeho oddělení, minimálně čtyři najednou, dvě vzhůru a dvě v posteli.“

„Kdy se koná ten proces?“

„Při troše štěstí za měsíc.“

„A ona nechce odjet? Mohli byste ji schovat do hotelu. Třeba na Karibských ostrovech. To by byl obchod, na který bych okamžitě přistoupil.“

„Nechce odjet.“

„Ví, jaké nebezpečí jí hrozí?“

„Vysvětlili jsme jí situaci. Chce se však zachovat správně. Tvrdí, že je to otázka principu.“

„To je od ní hezké.“

Peterson přikývl. „Hezké i pro nás. Protože je všechny dostaneme. Také je to pro nás ale dost obtížné. Protože potřebujeme spoustu lidí.“

Tentokrát přikývl Reacher. „Proto našlapujete opatrně jako kočky. Necháváte ty motorkáře na pokoji. Totální válka by vás stála příliš mnoho sil.“

„A také proto, že musíme tuhle záležitost prodat porotě. Nemůžeme připustit, aby z ní právní zástupce udělal součást nenávistné kampaně. A ti motorkáři nejsou kromě toho hloupí. Dávají si pozor, aby se do ničeho nenamočili. Po formální stránce ještě neudělali nic špatného. Alespoň ne veřejně.“

„Pravdou se zdá být pravý opak. Viděl jsem ty fotografie.“

„Přesně tak,“ potvrdil Peterson. „Vypadá to, jako by jeden z našich úctyhodných občanů ubil jednoho z nich k smrti.“

Budík na ledničce odtikával a dostal se na za pět minut půlnoc. Zbývaly padesát dvě hodiny. Měsíc za oknem se vyšplhal výš. Čerstvý sníh jasně zářil. Vzduch byl nehybný. Vítr úplně ustal. Zima byla tak pronikavá, že Reacher cítil, jak se dere stěnami farmy. Vytvářela asi třicet čísel hlubokou chladivou vrstvu v místech, kde ještě nestačilo zvítězit horko ze železných kamen.

Reacher se zeptal: „Stačí velitel Holland na tu práci?“

Peterson opáčil: „Proč se ptáte?“

„První dojem. Přijde mi toho na něj trochu moc.“

„Holland je dobrý policista.“

„To není odpověď na mou otázku.“

„Bavil jste se v armádě o svých nadřízených?“

„Celou dobu. S lidmi se stejnou hodností.“

„Máme my dva stejnou hodnost?“

„Přibližně.“

„Tak jací byli vaši nadřízení?“

„Někteří dobří a někteří pitomci.“

„Holland je v pořádku,“ pravil Peterson. „Ale je unavený. Umřela mu manželka. Potom dospěla jeho dcera a odešla z domova. Zůstal úplně sám a dost ho to zlomilo.“

„Viděl jsem fotografii v jeho kanceláři.“

„Šťastnější časy. Byli spokojená rodina.“

„Stačí tedy na tu práci?“

„Natolik, aby požádal o pomoc, když ji potřebuje.“

„Koho žádá?“

„Vás.“

Reacher dopil pivo. Bylo mu teplo, příjemně a padala na něj únava. Podivil se: „Co bych pro něj mohl udělat?“

Peterson vysvětlil: „Na místě, kde postavili ten tábor, bývalo staré vojenské zařízení.“

„To už jste říkal.“

„Potřebujeme zjistit, co přesně to bylo.“

„Vy to nevíte?“

Peterson zavrtěl hlavou. „Postavili ho tam před dávnou dobou. Zbyla jediná kamenná budova velká asi jako dům.“

„To je všechno?“

Peterson přikývl. „Dlouhá rovná cesta vedoucí k jediné malé budově osamělé v prérii.“

„A ta budova je velká jako dům?“

„Menší než tenhle.“

„Jaký má tvar?“

„Čtyřboký. Pravoúhlý. Jako dům.“

„Se střechou?“

„Samozřejmě.“

„Protože mě napadlo, jestli to není odpalovací rampa na rakety. V Severní a Jižní Dakotě je jich spousta.“

„Není to odpalovací rampa.“

„V tom případě to může být cokoliv. Něco, co rozestavěli a nedokončili.“

„To bych neřekl. Mezi staršími občany se udrželo cosi jako lidová paměť. Tvrdí, že tam měsíce pracovaly stovky ženistů. A byl tam bezpečnostní kordon. A přijížděla a odjížděla spousta aut. To je na něco velikosti domu přehnané množství vynaložené energie.“

„Už jsem slyšel o podivnějších věcech.“

„Potřebujeme to vědět. Když nám bude přát štěstí, budeme tam muset vyrazit a provést stovku zatčení. Potřebujeme vědět, co nás čeká.“

„Zavolejte někomu. Zavolejte na ministerstvo obrany.“

„Už jsme jim zavolali. Zavolala jim i okresní rada a státní vláda.“

„A co jste se dozvěděli?“

„Nikomu se nedostalo odpovědi.“

„Jak staří jsou vaši postarší občané?“

„Záleží na tom?“

„Ptám se, kdy to tam postavili. Viděli všechny ty ženisty na vlastní oči? Nebo o nich jen slyšeli vyprávět své rodiče či prarodiče?“

„Ta stavba je zhruba padesát let stará.“

„Kdy z ní odešli vojáci?“

„Nikdy. Ta stavba se nikdy nepoužívala.“

Reacher pokrčil rameny. „Tak je to opuštěné zařízení z období studené války. Možná ho vůbec nedokončili. Jeden den jim přišlo jako dobrý nápad a druhý den už ne. To se tenkrát dělo celou dobu, protože se neustále měnila strategie. Nebo neměli nejmenší tušení, co dělají. Ale to není žádný problém. Kamenný dům bude vůči střelbě z ručních zbraní odolnější než cihlový barák nebo přívěs, ale nepředpokládám, že byste tam hodlali rozpoutat střeleckou válku.“

„Potřebujeme mít jistotu.“

„Nemůžu vám pomoct. Nikdy jsem tam nesloužil. Ani se ke mně nic nedoneslo.“

„Mohl byste vykonat pár neoficiálních telefonátů. Třeba pořád znáte správné lidi.“

„Z armády jsem odešel před mnoha lety.“

„Mohl byste se vydat na západ a podívat se.“

„Je to kamenná budova. Vojenský kámen je stejný jako jakýkoliv jiný.“

„Tak proč ty stovky ženistů?“

„Co máte na mysli?“

„Říkali jsme si, jestli to není podzemní zařízení. Ta kamenná budova je možná jenom ukončení schodů. Dole by mohlo být bludiště. Mohli by tam dole mít laboratoře. Čímž by se vysvětlovalo, proč jim nehoří a nebouchají přívěsy. Mohli si z celé té budovy udělat pevnost. Možná dole skladují potraviny, vodu a zbraně. Naše akce by se mohla proměnit v obléhání. A to nechceme.“

Peterson se postavil, přešel ke stolu a vyndal z lednice další dvě lahve. Což Reacherovi prozradilo, že se dostali teprve do půlky konverzace. Možná jenom do třetiny, pokud měl Peterson šest lahví.

Peterson oznámil: „To ještě není všechno.“

„Neříkejte,“ odtušil Reacher.

„Máme jejich šéfa pod zámkem, ale pořád jsou organizovaní a řízení. Pořád fungují.“

„Tak je to jen zástupce.“

„Takhle gangy nepracují.“

„Tak pořád komunikuje. Prostřednictvím mobilu nebo motáků.“

„To se neděje.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Tak prostřednictvím advokáta. Každý den důvěrná porada, tváří se, že se baví o případu, váš muž diktuje ve skutečnosti slovní rozkazy a jeho právník je předává dál.“

„To jsme si také mysleli. Neděje se ale ani to.“

„Jak to víte?“

„V hovorně mají nainstalované tajné kamery a nahrávací zařízení.“

„V místnosti pro důvěrné rozhovory mezi právníky a klienty? Je to legální?“

„Možná. Je to zbrusu nové vězení. V nové federální legislativě je spousta drobného písma.“

„Není federálním vězněm.“

„Dobře, tak ne, není to úplně legální.“

„Ale vy to stejně děláte?“

„Ano,“ potvrdil Peterson. „A nezachytili jsme jediný příkaz nebo pokyn týkající se obchodních záležitostí. Majitele nezměnila žádná zpráva, nic písemného.“

„Už jste slyšel o čtvrtém dodatku ústavy? Tohle by vám mohlo nabourat celý případ.“

„Nechystáme se použít nic z toho, co jsme slyšeli. Prokurátor dokonce ani neví, že to provádíme. Chceme jen být na policejním oddělení dopředu varováni, pro případ, že by se rozhodli zasáhnout proti svědkyni.“

„Nic se jí nestane. Máte ji neprodyšně uzavřenou. Zbývá jenom měsíc. Děláte trochu přesčasy, ale to je všechno.“

„O to vězení jsme se ucházeli.“

„To už mi pověděl Holland. Jako o montážní halu toyoty. Nebo hondy.“

„Byl to proces vzájemných ústupků.“

„Tak je to vždycky.“

„Pracovníci nápravného zařízení dostali úlevy na daních, my jsme postavili domy a rozšířili školy.“

„A co ještě?“

„Poslední podmínka zněla, že se musíme zapojit do jejich krizového plánu.“

„Jakým způsobem?“

„Máme předurčenou roli pro případ útěku.“

„A ta je jaká?“

„Celé policejní oddělení Boltonu se přesune na předem stanovený obvod kilometr a půl daleko od vězení.“

„Všichni?“

„Naprosto všichni. Ve službě i mimo službu. Bdící i spící. Zdraví i nemocní.“

„To myslíte vážně?“

„Museli jsme s tím souhlasit. V zájmu města.“

„To není dobré,“ podotkl Reacher.

„Vůbec ne dobré,“ opáčil Peterson. „Jestli se rozječí siréna, budeme muset všeho nechat a vyrazit na sever. Úplně všichni. Což znamená, že pokud se ta siréna rozječí kdykoliv během následujícího měsíce, zůstane Janet Salterová naprosto nechráněná.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER DOPIL většinu druhého piva a prohlásil: „To je šílenství.“

„Jenom ve skutečnosti,“ opáčil Peterson. „Ne na papíře. Dálniční policie je nám teoreticky schopna poskytnout oporu. A federálové nám pro paní Salterovou nabídli ochranu svědka. Ale dálniční policie je celou zimu obvykle hodiny daleko a paní Salterová ochranu odmítla. Tvrdí, že zamčení kilometry od domova by měli být motorkáři, ne ona.“

„Problém,“ konstatoval Reacher.

„To mi povídejte,“ povzdechl si Peterson.

Reacher pohlédl na měsícem zalitou krajinu za oknem a poznamenal: „Ale tohle není zrovna ideální počasí na útěk, co říkáte? Ne právě teď. A patrně ještě celé měsíce. Osm kilometrů všude okolo leží šedesát čísel panenského sněhu. Jestli se někomu podaří překonat jakýkoliv plot, jaký tam mají, zemře během hodiny zimou. Nebo ho vystopují z vrtulníku. Jeho stopy budou zřetelně viditelné.“

Peterson namítl: „Pěšky se už dneska neutíká. Vězňové se vypaří v náklaďáku s potravinami nebo v něčem podobném.“

„Tak k čemu vytvářet kruhový kordon kilometr a půl od věznice?“

„Nikdo netvrdí, že jejich krizový plán dává smysl.“

„Tak je podfoukněte. Nechte pár lidí doma. Alespoň ty ženy v domě.“

„To nemůžeme. Dojde na počítání nastoupeného mužstva. Překontrolují si nás. Když nevyhovíme do posledního písmene, budeme mít dalších deset let na krku federální dohled. Město podepsalo smlouvu. My jsme si vzali jejich peníze.“

„Na rozšíření vozového parku?“

Peterson přikývl. „A na bydlení. Všichni bydlí v dosahu deseti minut, mají auto, nechávají zapnutá rádia a okamžitě se hlásí.“

„Nemůžete strčit paní Salterovou do auta a vzít ji s sebou?“

„Máme zabránit civilistům v přístupu. Rozhodně nesmíme vzít jednoho s sebou.“

„Už někdo utekl?“

„Ne. Je to zbrusu nové vězení. Funguje dobře.“

„Tak doufejte v nejlepší.“

„Pořád to nechápete. Doufali bychom v nejlepší. Nepotili bychom se úzkostí, kdyby hrozila pouhá pravděpodobnost nebo náhoda. Ale tak to není. Stejný člověk, který nás chce dostat z domu Janet Salterové, má skutečnou osobní moc, aby to, kdykoliv se mu zachce, zařídil.“

„Útěk v pravý okamžik?“ ujistil se Reacher. „O tom pochybuju. Znám vězení. Zorganizovat útěk trvá pěkně dlouho. Musíte si udělat celkový obraz, vypracovat plán, sehnat řidiče náklaďáku, vybudovat si důvěru, získat peníze, domluvit se.“

„Ještě jsem vám neřekl všechno. Je to mnohem horší.“

„Povídejte.“

„Druhá část krizového plátu se týká vězeňské vzpoury. Pracovníci nápravného zařízení se přesunou od plotu dovnitř a my převezmeme věže a bránu.“

„Vy všichni?“

„Je to stejné jako první část plánu. A zorganizovat vzpouru netrvá dlouho. Může vypuknout během zlomku vteřiny. Věřte mi, vzpoura doutná v každém vězení.“

Třetí láhev už v lednici nebyla. Nečekala je už žádná podstatná konverzace. Jen pár nevyjasněných bodů a malé shrnutí. Peterson se zeptal: „Je vám to už jasné? Ten chlap to může načasovat téměř na minutu přesně. Padne nesprávné slovo na adresu nesprávné osoby, o minutu později vypukne rvačka, minutu po ní se rozpoutá skutečná vzpoura, zavolají nám a deset minut poté jsme všichni přes osm kilometrů daleko od domu Janet Salterové.“

„Ten chlap je ve vazbě,“ upozornil Reacher. „V okresním vězení. Což je oddělené zařízení. A ve vazbě se nikdo nebouří. Všichni tam čekají na soud. Usilovně se snaží, aby vypadali nevinně.“

„Je to motorkář. Má přátele v hlavní budově. Nebo přátele přátel. Vězeňské gangy jsou na tomhle postavené. Starají se o své vlastní lidi. A existuje spousta možností, jak komunikovat.“

„To není moc dobré,“ zopakoval Reacher.

„Vůbec ne dobré,“ potvrdil Peterson. „Když se rozezní siréna, zůstane na stanici jedině starý civilista na příjmu a to je všechno. Má nám zavolat v případě teroristického poplachu, ale jinak máme svázané ruce.“

„Vy počítáte s teroristickým poplachem?“

„Tady ne. Mount Rushmore má symbolickou hodnotu, ale spadá pod Rapid City.“

Reacher se zeptal: „Rozšířili jste také policejní oddělení? Jako školy?“ Peterson přikývl. „Museli jsme. Protože se rozrostlo město.“

„O kolik jste ho rozšířili?“

„Na dvojnásobek. Přetahovali jsme se ale tenkrát s vězením o pracovníky. Nebylo snadné dostát standardu. Což je velká část Hollandova problému. Jako by polovina z nás patřila do jeho starých časů a polovina nepatřila.“

„Nemůžu mu pomoct,“ oznámil Reacher. „Jenom tudy projíždím.“

„Mohl byste vykonat ty vojenské telefonáty. To by mu pomohlo. Jestli se nám podaří přestát následující měsíc, budeme tu informaci potřebovat.“

„Už jsem příliš dlouho venku. Nastoupila nová generace. Položili by mi sluchátko.“

„Mohl byste to zkusit.“

„Nedostal bych se přes ústřednu.“

„Když jsem začínal pracovat u policie, měli jsme speciální nouzové číslo na FBI v Pierre. Ten systém se už před lety změnil, ale pořád si to číslo pamatuju.“

„Takže?“

„Předpokládám, že vy si také pamatujete jedno číslo. Možná ne na ústřednu.“ Reacher neodpověděl.

Peterson požádal: „Udělejte to pro nás. Jenom jeden telefonát, slibuju. Se zbytkem si poradíme sami a pak můžete pokračovat v cestě.“ Reacher neodpověděl.

„Nabízíme vám psací stůl a židli.“

„Kde?“

„Na policejní stanici. Zítra.“

„Vy chcete, abych s vámi jel do práce? Na policejní stanici? To mi pořád nevěříte?“

„Jste v mém domě. Spí v něm moje manželka a děti.“

Reacher přikývl.

„O to se nemůžu přít,“ pravil.

Kim Petersonová však nespala. Ne právě v tu chvíli. Deset minut poté, co odešel Andrew Peterson, přestal Reachera bavit zatuchlý chmelový zápach ze čtyř prázdných lahví od piva, tak je popadl a odnesl po dvou v každé ruce do kuchyně v naději, že se mu podaří najít odpadkový koš. Místo toho našel Kim Petersonovou, jak čistí svou lednici. V místnosti byla tma, ale v lednici svítila jasná žárovka. Kim se koupala ve žluté záři. Měla na sobě starý župan s vystouplým vzorem. Vlasy měla rozpuštěné. Reacher pozvedl čtyři lahve a předvedl němý dotaz.

„Pod dřezem,“ řekla Kim Petersonová.

Reacher se sklonil a otevřel dvířka skříňky. Vyrovnal lahve vedle šesti, které tam už stály.

„Máte všechno, co potřebujete?“ zeptala se ho Kim.

„Ano, děkuju.“

„Požádal vás Andrew, abyste pro něj něco udělal?“

„Chce, abych vykonal pár telefonátů.“

„Kvůli tomu vojenskému zařízení?“

Reacher přikývl.

„Uděláte to?“

Reacher odvětil: „Pokusím se.“

„Dobře. To místo ho dovádí k šílenství.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Slibujete?“

„Paní Petersonová?“

„Slíbíte mi, že když vás požádá, pomůžete mu, co nejlépe dokážete? Příliš mnoho pracuje. Za všechno teď zodpovídá. Velitel Holland na to nestačí. Skoro nezná polovinu svého oddělení. Andrew musí dělat všechno za něj.“

* * *

Vedle pracovny byla malá koupelna a Reacher si v ní dal dlouhou horkou sprchu. Potom srovnal své oblečení přes křeslo, na kterém seděl Peterson, a zasunul se pod pokrývku. Péra pohovky se prohnula a zapraskala pod vahou jeho těla. Reacher se přetočil na bok, potom na druhý, zaposlouchal se do hlasitého tikání budíku a za minutu spal.

Za pět minut jedna ráno.

Zbývalo jednapadesát hodin.

DESÁTÁ KAPITOLA

REACHER SE PROBUDIL v za deset minut sedm do tichého pohřebního světa. Za okny pracovny padaly velké těžké vločky. Jemně, ale vytrvale, na čerstvou pokrývku, která měla už téměř třicet čísel. Nefoukal vítr. Miliardy vloček se snášely rovně z nebe, některé se trochu chvěly, některé se otáčely, některé uhýbaly o centimetr dva do strany, všechny nerušené ničím jiným než svou lehounkou vratkostí. Většina přidávala svou titěrnou hmotu k hustému bílému koberci, na který uléhala, ale pár jich zůstávalo zachycených na zvláštních načechraných útvarech na elektrickém vedení a drátech plotů a přispívalo k jejich výšce.

Postel byla teplá, ale místnost studená. Reacher usoudil, že Petersonovi na noc nepřikládají, jen shrábnou uhlíky v kamnech a přivřou přívod vzduchu. Chvíli zvažoval, co za takových okolností přikazuje protokol hosta domu. Má vstát, otevřít tah do komína a přiložit? Pomohl by, nebo by to byla drzost? Narušil by tím zavedený, pečlivě vypracovaný rozvrh topení a odsoudil svého hostitele k nepříjemné půlnoční výpravě ke vzdálené hromadě dřeva?

Nakonec neudělal nic. Nechal pokrývku vytaženou až k bradě a opět zavřel oči.

Za pět minut sedm ráno.

Zbývalo čtyřicet pět hodin.

* * *

Dva tisíce sedm set kilometrů dál na jih byl už den o hodinu starší. Platón snídal v menší ze svých dvou venkovních jídelen. Větší byla určená pro formální večeře, a tím pádem méně používaná, protože formální večeře znamenaly obchodní večeře, a většinu jeho současných obchodních partnerů tvořili Rusové, a Rusům se večerní horko sto šedesát kilometrů od Mexico City moc nezamlouvalo. Dávali přednost klimatizaci. Platón předpokládal, že je to kvůli tomu, odkud pocházejí. Slyšel, že některé části Ruska jsou tak studené, že když člověk plivne, zmrzne slina ještě ve vzduchu a odrazí se od země jako skleněnka. On osobně tomu nevěřil. Byl ochoten připustit, že v některých částech Ruska byly naměřeny velice nízké teploty a při extrémních údajích, které viděl v ročenkách a zprávách o počasí, by malé množství organické tekutiny mohlo v prostoru a čase mezi ústy a zemí skutečně zmrznout. Ale aby člověk v takových podmínkách přežil, musel by nosit lyžařskou kuklu, patrně z hedvábí nebo nějakého modernějšího syntetického materiálu, a s kuklou na obličeji se nedá plivat. A věděl, že extrémně nízké teploty jdou ruku v ruce s extrémně nízkou vlhkostí, takže by si každý plivání dobře rozmyslel, pokud by ho byl vůbec schopen. Proto ta anekdota ilustruje situaci, ale neodpovídá realitě. Platón byl hrdý na své analytické schopnosti.

Na Rusy myslel proto, že od jednoho z nich obdržel velice zajímavý návrh, před hodinou po telefonu. Šlo o obvyklou záležitost. Švagr bratrancova přítele potřebuje velké množství jisté látky a nemohl by mu Platón pomoct? Samozřejmě, Platón pomáhal nejraději Platónovi, tak ten návrh zvážil z tohoto úhlu pohledu a dospěl k uspokojivému závěru, že při troše obroušení a zručnosti by se z něj dal udělat výhodný obchod. Dokonce fantasticky výhodný a naprosto jednostranný v jeho prospěch, jak jinak, byl přece Platón a ten nejmenovaný ruský bratranec nebyl.

Platónův plán se opíral o tři hlavní faktory.

Za prvé, bude rozhodně zapotřebí změnit výchozí ruský předpoklad v tom směru, že velké množství nebude dopraveno k Rusovi, ale Rus k velkému množství.

Za druhé, Platón se bude muset plně spolehnout na teorii, že jeden vrabec v hrsti je lepší než dva na střeše.

A za třetí, ten obchod trochu změní dění v Jižní Dakotě. Proto musí zůstat tamější situace v původním stavu a realizovatelná, bez poskvrnky a dokonale přitažlivá. Jinými slovy řečeno, dokonale prodejná. Což znamenalo, že svědek a právník musí být umlčeni spíš dříve než později.

Platón se natáhl po telefonu.

V sedm čtrnáct panoval na staré farmě stále klid. V sedm patnáct se probrala k životu. Reacher zaslechl přes stěny a stropy tiché pípání a kvílení budíku a pak se ozvaly v prvním patře kroky. Dusaly tam čtyři páry nohou. Rodiče a dvě děti. Dva kluci, usoudil Reacher podle prudké neohrabanosti jejich počínání. Dveře se zavíraly a otvíraly, toalety splachovaly, sprchy šuměly. Za deset minut se hluk přesunul do kuchyně. Bublání a syčení kávovaru, těsněním tlumené bouchání dveří od ledničky, skřípání židlí na prknech podlahy. Reacher se opět zamyslel nad vhodným protokolem. Má prostě vejít dovnitř a přisednout k snídající rodině? Nebo by tím vyděsil děti? To by patrně záleželo na jejich věku a konstituci. Má počkat, jestli ho pozvou? Nebo má počkat, až děti odejdou do školy? Půjdou vůbec do školy, když na zemi leží třicet čísel čerstvého sněhu?

Rychle se osprchoval a oblékl v mrňavé koupelně, ustlal pohovku a posadil se na ni. O minutu později se ozvalo nezkušené zaklepání na dveře a do pracovny nakoukl kluk. Přibližně sedmiletý, miniaturní verze Andrewa Petersona. V obličeji se mu zračil zároveň dopal, že dostal úkol, obavy, co najde uvnitř, a nepokrytá zvědavost na to, co ho tam skutečně čeká.

Na vteřinu se na Reachera pronikavě zadíval a pak sdělil: „Máma vyřizuje, že máte přijít na kávu.“

Potom zmizel.

Když vešel Reacher do kuchyně, byly už obě děti pryč. Slyšel, jak běží do schodů. Měl pocit, že vidí zvířený vzduch a prach, který po nich zůstal, jako v kresleném filmu. Jejich rodiče seděli tiše u stolu. Oblečení stejně jako předešlý den, Peterson v uniformě a jeho manželka ve svetru a kalhotách. Nemluvili. Jakoukoliv konverzaci by přehlušilo dupání nahoře. Reacher si nalil z konvice kávu, a když se vrátil ke stolu, byl už Peterson na nohou a mířil ke stodole, aby nastartoval dodávku s pluhem a protáhl cestu na silnici. Jeho manželka stoupala do schodů, aby se ujistila, že jsou děti připravené do školy. O minutu později seběhli oba kluci dolů a vyřítili se ze dveří. Reacher zaslechl rachocení dieselového motoru a zahlédl ve vločkách sněhu záblesk žluté barvy. Školní autobus, patrně přesně na čas, navzdory nepřízni počasí.

Minutu poté se v domě rozhostilo naprosté ticho. Kim se nevrátila do kuchyně. Reacher neměl nic k jídlu. Žádný velký problém. Byl zvyklý hladovět. Seděl sám u stolu, dokud nestrčil do chodby hlavu Peterson a nezavolal na něj. Reacher sundal z háčku zapůjčenou bundu dálniční policie a vyšel ven.

Za pět minut osm ráno.

Zbývaly čtyřicet čtyři hodiny.

Právník opět zápasil s dveřmi od garáže. Třiceticentimetrová pokrývka sněhu na příjezdové cestě se na ně přitlačila a zablokovala je. Právník měl na nohou přezůvky a v ruce lopatu. Motor na stropě garáže se marně namáhal. Právník popadl vnitřní kliku a škubl nahoru. Otvírací mechanismus se vzepřel, poskočil, dveře popojely a do garáže se vevalila závěj sněhu. Právník ji vyházel lopatou, nastartoval auto a vyrazil do nového dne.

Jeho nový den začal snídaní. Dal si ji mimo domov. Svým způsobem normální maloměstské chování. Malé bistro, trocha žertování, trocha společenských kontaktů, trocha nových informací. Vše hodnotné. Ale ne natolik, aby to stálo za víc než půlhodiny času. Nanejvýš za tři čtvrtě. Ale právník trávil ve svém boxu v poslední době nejméně hodinu. Občas hodinu a půl.

Bál se jít do práce.

Formuláře na vzkazy, které jeho firma používala, byly žluté. Sekretářka mu jich každý den podala celý svazek. Většinou nevinné. Občas se však objevila zpráva: Klient žádá o schůzku týkající se případu # 517713. Žádný případ takového čísla neexistoval. V žádné kartotéce. Na žádném papíře. Byl to kód. Přesněji řečeno pokyn, aby vyrazil do vězení a absolvoval mentální diktát.

Většinou takový vzkaz nedostal. Občas ano. Nedalo se odhadnout, kdy k tomu dojde. K jeho ranním rituálům teď patřilo stát s napřaženou rukou a srdcem v kalhotách před stolem sekretářky a čekat, jak se k němu život zachová tentokrát.

Po cestě do města neviděl Reacher nic jiného než sníh. Sníh na zemi, sníh ve vzduchu. Sníh úplně všude. Okolní svět se zpomalil, ztišil a zmenšil. Řídký provoz se natlačil do úzkých vyježděných kolejí uprostřed silnice. Z kol odpadávaly malé oplatky sněhu ve tvaru vějířů. Vytvořil se krátký konvoj a sunul se jako líný vlak, třicítkou nebo možná ještě pomaleji. Ale Petersonův policejní vůz byl teplý, bezpečný a bytelný. Těžké auto v ploché krajině, s řetězy vzadu a zimními pneumatikami vepředu. Žádný problém. Za dne a přes sněhové vločky vypadala policejní stanice delší a nižší než v noci. Byla to jednopatrová budova z bílých cihel. Měla plochou střechu s parabolickými mikrovlnnými talíři a rádiovými anténami připevněnými na ocelovou nástavbu. Reacherovi připomínala klasické stavby státní policie. Možná ji postavili podle normovaného modráku. Na parkovišti stála spousta policejních aut, pořád teplá, jen zaparkovaná. Patrně denní hlídací směna, která přijela z domova na krátkou poradu před začátkem práce v půl deváté. Mezi auty se činil malý nakladač s přední lopatou, horečně popojížděl na gumových pásech a odhazoval sníh na hromadu, která už byla dva a půl metru vysoká. Peterson působil uvolněně. Reacher usoudil, že na něj má blahodárný účinek sníh. Nedalo se jím nikam rychle projet, včetně domu Janet Salterové. Vetřelci počkají na lepší počasí. V po stehna vysokých závějích se nedá potají přiblížit.

Reacher si oblékl bundu, ale rukavice a čepici nechal v autě. Příliš osobní. Koupí si svoje vlastní. Ve vestibulu seděl na stoličce za příjmem jiný stařík. Pomocník pro denní směnu. Stejného věku a ve stejném civilním oblečení jako jeho noční předchůdce, ale jiná osoba. Peterson provedl Reachera těsně kolem něho do velké společné místnosti pro mužstvo. Bzučelo to v ní hovorem a byla plná mužů a žen v uniformách. Upíjeli kávu z kelímků, dělali si poznámky, četli bulletiny a připravovali se k výjezdu. Bylo jich téměř třicet. Oddělení čítající šedesát členů, rozdělené rovnoměrně na denní a noční službu. Někteří mladí, někteří starší, někteří upravení, někteří v hrozném stavu. Opravdu nesourodá skupina. Rozšířili jsme oddělení na dvojnásobek, řekl Peterson. Nebylo snadné dostát standardu. Reacher měl důkaz přímo před očima. Noví členové se nedali přehlédnout a ve vzduchu viselo napětí. Byla narušena jednotnost a utrpěla profesionalita. Oni a my. Reacher pochopil problém velitele Hollanda. Holland šéfoval dvěma oddělením. A chyběla mu na to energie. Měl odejít do důchodu. Nebo ho měl vyhodit starosta, ještě než uschl inkoust na smlouvě s vězením.

Ale ať staří či noví, všichni policajti byli přesní. Do půl deváté se místnost téměř vyprázdnila. Střežení přístupových cest jasně vyžadovalo spoustu lidí a sníh patrně způsobil i pár lehkých bouraček. Zůstali jen dva policisté. Oba v uniformách. Jeden měl na jmenovce Kapler. Druhý Lowell. Oba bez opasků. Beze zbraní, bez rádia, bez pout. Oba třicátníci. Kapler snědý, se zbytky blednoucího opálení. Lowell světlovlasý a růžolící, jako místní hoch. Oba vypadali zdravě, silně a aktivně. Ani jeden nevypadal šťastně. Kapler se pohyboval po směru hodinových ručiček, Lowell proti směru hodinových ručiček, uklízeli po poradě a odnášeli přečtené papíry a prázdné kelímky dveřmi vzadu v chodbě.

Reacher se zeptal: „Co to má znamenat?“

Peterson objasnil: „Obvyklá kancelářská práce.“

„Když vám chybějí lidi? To mi tak nepřijde.“

„Tak co si myslíte?“

„Disciplinární trest. Něco provedli a teď za to pykají. Holland jim odebral zbraně.“

„O tom nemůžu mluvit.“

„Jsou noví, nebo staří?“

„Lowell u nás už nějakou dobu slouží. Je místní. Ze staré boltonské rodiny. Kapler je nový, ale ne tak úplně. Před dvěma roky přišel z Floridy.“

„Proč? Kvůli počasí? Domníval jsem se, že to funguje naopak.“

„Potřeboval práci.“

„Proč? Co tam udělal?“

„Proč by tam měl něco udělat?“

„Nechci se vás dotknout, ale když pracujete u policie na Floridě, Jižní Dakota je poslední místo, po kterém byste toužil.“

„Neznám podrobnosti. Najal ho Holland a starosta.“

„Tak co vyvedl Lowell, že si ho vysloužil jako partnera?“

„Lowell je divný patron,“ sdělil Peterson. „Samotář. Čte knihy.“

„Co spáchali, že musejí uklízet stanici?“

„Nemůžu o tom mluvit. A vy se musíte pustit do práce. Vyberte si stůl, jaký se vám zachce.“

Reacher si vybral stůl v zadním rohu. Ze starého zvyku. Obyčejný laminátový, se židlí nastavenou pro menší osobu. Stále teplou. Na stole stála klávesnice, obrazovka a telefon na konzole. Obrazovka byla černá. Vypnutá. Telefon měl tlačítka pro šest linek a deset tlačítek pro čísla uložená v paměti.

Peterson poradil: „Ven se dovoláte přes devítku.“

Předpokládám, že vy si také pamatujete jedno číslo. Možná ne na ústřednu.

Reacher vytočil číslo. Devítku pro volání ze stanice, pak volací kód pro Virginii a potom sedm dalších číslic. Číslo, které si pamatoval.

Ozvala se nahraná zpráva, kterou si nepamatoval.

Namluvil ji pomalý a těžkopádný mužský hlas. S přehnaným důrazem na prvních třech slovech oznámil: „Dovolali jste se na úřad statistiky práce. Pokud znáte linku volaného, můžete ji nyní vytočit. Pokud ji neznáte, vyberte si, prosím, z následujících možností.“ Pak následovala monotónní litanie, stiskněte jedničku pro tohle, stiskněte dvojku pro tamto, trojku pro něco jiného, zemědělství, zpracovatelský a nepotravinářský průmysl. Reacher zavěsil.

„Znáte jiné číslo?“ zeptal se Peterson. „Ne.“

„Komu jste volal?“

„Na zvláštní jednotku. Oddělení vyšetřování. Dost elitní. Něco jako armádní FBI, ale menší.“

„Kam jste se místo toho dovolal?“

„Na nějaký vládní úřad. Něco o statistice práce.“

„Věci se mění.“

„Ano, patrně,“ opáčil Reacher.

Potom dodal: „Nebo možná nemění. Nebo alespoň ne od základu.“

Opět vytočil číslo. Stejné jako předtím. Přivítala ho stejná nahraná zpráva. Pokud znáte linku volaného, můžete ji nyní vytočit. Reacher vytočil 110. V telefonu cvaklo, zavrčelo a ozval se nový vyzváněcí tón. Nový hlas, hned po prvním zazvonění.

Otázal se: „Ano?“ Jižanský přízvuk, muž, ještě ne třicetiletý, téměř jistě kapitán, pokud se svět nezbláznil a nesmějí brát v současné době tenhle speciální telefon nadporučíci, ještě nižší šarže nebo dokonce civilisté.

Reacher oznámil: „Potřebuju mluvit s velícím důstojníkem.“

„S jakým velícím důstojníkem?“

„S vaším.“

„S kým si přesně myslíte, že mluvíte?“

„Jste velitelství sto desáté jednotky vojenské policie v Rock Creek ve Virginii.“

„Opravdu?“

„Pokud jste si nezměnili číslo. Dřív se vždycky ozval živý telefonista. Muselo se požádat o místnost 110.“

„S kým přesně mluvím?“

„Pracoval jsem ve sto desáté jednotce.“

„V jaké funkci?“

„Jako první velící důstojník.“

„Jméno?“

„Reacher.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Reacher se zeptal: „Pokračoval už někdo a vybral si z té nabídky?“

„Pane, jestli jste pracoval pro sto desátou jednotku, víte, že tohle je činná a otevřená nouzová linka. Musím vás požádat, abyste okamžitě přešel k věci.“

„Chci mluvit s vaším velícím důstojníkem.“

„V jaké záležitosti?“

„Potřebuju, aby mi prokázal službu. Ať se podívá do záznamů a zavolá mi zpátky.“ Reacher přečetl nahlas číslo na nálepce na konzole před sebou. Muž na druhém konci beze slova zavěsil.

Za pět minut devět ráno.

Zbývaly čtyřicet tři hodiny.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

V PŮL DESÁTÉ ZAZVONIL TELEFON na Reacherově zapůjčeném psacím stole, ale nebylo to pro něj. Reacher natáhl šňůru a předal sluchátko Petersonovi. Peterson sdělil své jméno a hodnost a pak téměř celou minutu naslouchal. Potom požádal osobu na druhém konci, aby zůstala ve spojení, a podal sluchátko zpátky Reacherovi. Reacher zavěsil. Peterson sdělil: „Potřebujeme tu informaci, co nejdřív se vám ji podaří získat.“

Reacher ukázal na konzolu před sebou. „Víte, jak to s dětmi dneska chodí. Nikdy nenapíšou, nikdy nezavolají.“

„Myslím to vážně.“

„Co se změnilo?“

„Měl jsem na telefonu DEA. Protidrogové oddělení. Federální úřad. Z Washingtonu. Zdvořilostní telefonát. Odposlouchávají chlapa, o kterém si myslí, že je ruský překupník. Nový na scéně, snaží se udělat si jméno, pase po kšeftech, operuje z Brooklynu v New Yorku. Z Mexika mu zavolal muž zvaný Platón kvůli prodeji nemovitosti osm kilometrů západně od města Bolton v Jižní Dakotě.“

„Kvůli prodeji nemovitosti?“

„Tato slova použili.“

„Tak o co jde? O obchod s nemovitostmi, nebo s drogami?“

„Pokud tam je podzemní laboratoř, tak o obojí. A to bude další otázka ze strany DEA. Zcela nevyhnutelně. Začnou vytvářet složku a zeptají se nás, co přesně ta budova je.“

„Poraďte jim, aby zavolali přímo na ministerstvo obrany. To je nejrychlejší cesta.“

„Budeme působit jako blbci. Nemůžeme připustit, že u nás stojí padesát let barák, o kterém nevíme, co to je.“

Reacher pokrčil rameny. Opět ukázal na telefon. „Dozvíte se to stejně brzy jako já. Což možná znamená nikdy.“

„Vy jste jim dělal velícího důstojníka? Elitní jednotce?“

Reacher přikývl. „Krátce.“ Pak dodal: „Platón je pro Mexičana divné jméno, nemyslíte? Zní spíš brazilsky.“

„Ne, jugoslávsky,“ namítl Peterson. „Jako ten starý diktátor.“

„To byl Tito.“

„Myslel jsem si, že ten byl jihoafrický biskup.“

„Ten se jmenoval Tutu.“

„Tak kdo byl Platón?“

„Prastarý řecký filozof. Žák Sokrata, učitel Aristotela.“

„Tak co má s tím vším společného Brazílie?“

„Na to se mě neptejte,“ odvětil Reacher.

Kapler s Lowellem se vrátili do místnosti pro mužstvo. Rozdělili oběžníky ještě teplé z fotokopírky, pečlivě po jednom do každého košíku pro došlou poštu, a opět se odšourali. Peterson podotkl: „To je jejich denní práce. Teď si nejspíš udělají pětihodinovou přestávku na oběd. Takové mrhání.“

„Co provedli?“

„Nemůžu o tom mluvit.“

„Bylo to tak hrozné?“

„Ani moc ne.“

„Tak co udělali?“

„Nemůžu o tom mluvit.“

„Ale ano, můžete.“

„Dobře. Před třemi dny byli hodinu mimo rádiové spojení. Odmítají sdělit, kde byli a co dělali. To nemůžeme dovolit. Kvůli tomu krizovému plánu.“

* * *

V za pět minut tři čtvrtě na deset zazvonil opět telefon. Reacher ho zvedl a pravil: „Ano?“

Ženský hlas se zeptal: „Major Reacher?“

„Ano.“

„Víte, kdo jsem?“

„Pokračujte v mluvení.“

„V posledním roce služby jste učil jednu třídu.“

„Vážně?“

„O integraci vojenského a federálního vyšetřování. Byla jsem vaše žačka. Poznáváte můj hlas?“

„Pokračujte v mluvení.“

„Co chcete, abych vám řekla?“ Reacher v tu chvíli chtěl, aby mu toho řekla spoustu, protože měla nádherný hlas. Teplý, trochu zastřený, trochu zadýchaný, trochu důvěrný. Líbilo se mu, jak mu šeptá do ucha. Hodně se mu to líbilo. V duchu si ji představil jako blondýnu, nanejvýš pětatřicetiletou, nejméně třicetiletou. Patrně vysoká, patrně kočka. Rozhodně měla skvělý hlas.

Ale nebyl to hlas, který by znal, tak řekl ne.

Hlas si postěžoval: „To je mi moc líto. Dokonce mě to bolí. Vážně si na mě nepamatujete?“

„Potřebuju mluvit s vaším velícím důstojníkem.“

„To bude muset počkat. Nemohu uvěřit, že nevíte, kdo jsem.“

„Smím hádat?“

„Poslužte si.“

„Myslím, že jste něco jako bezpečnostní filtr. Váš velící důstojník si ověřuje, jestli jsem to skutečně já. Kdybych řekl ano, propadl bych u zkoušky. Protože vás neznám. Nikdy jsme se nesetkali. Možná bohužel, ale je to tak.“

„Byla jsem ale vaše žačka.“

„Nebyla. Přečetla jste si jenom moji složku. Titul toho kurzu byl pro veřejnost. Ve skutečnosti se týkal toho, jak na federály vyzrát, ne jak jim pomáhat. Kdybyste v té třídě seděla, věděla byste o tom.“

V hlase zazněl smích: „Dobrá práce. Právě jste složil zkoušku.“

„Tak kdo jste ve skutečnosti?“

„Jsem vy.“

„Co to znamená?“

„Jsem velící důstojník sto desáté zvláštní jednotky.“

„Opravdu?“

„Opravdu a bez legrace.“

„Skvělé. Gratuluju. Jaké to je?“

„To si určitě dokážete představit. Právě teď sedím za vaším starým psacím stolem, doslova i obrazně. Pamatujete se na ten stůl?“

„Měl jsem spoustu stolů.“

„Myslím ten tady v Rock Creek.“

Reacher si na něj ve skutečnosti pamatoval velice dobře. Staromódní vládní výrobek, ocelový, natřený na zeleno, ošoupaný na hranách do stříbrná už v době, kdy ho zdědil.

Hlas oznámil: „Na pravé straně má velkou promáčklinu. Vypráví se, že po něčí hlavě.“

„Něco takového se vypráví?“

„Jako lidová pověst. Je to pravda?“

„Myslím, že se to stalo při stěhování.“

„Je dokonale pravidelná.“

„Možná na něj dopadla koule na bowling.“

„Víc se mi líbí ta pověst.“

Reacher se zeptal: „Jak se jmenujete?“

Hlas požádal: „Něco si vymyslete.“

„Prosím?“

„Pojďme to udělat neoficiálně. Dejte mi krycí jméno.“

„Tohle je soukromý rozhovor.“

„Ne tak úplně. Náš systém ukazuje, že voláte z policejní stanice. Ta má určitě ústřednu a nahrávací zařízení.“

Reacher opáčil. „Dobře, tak pokračujte v mluvení. Dám vám jméno, které se k vám hodí.“

„O čem si přejete, abych mluvila?“

„Předčítejte telefonní seznam. To mi bude stačit.“

Opět náznak smíchu v hlase: „Vypráví se, že ta prohlubeň tam zůstala po hlavě jednoho plukovníka. Kvůli tomu vás vyhodili ze sto desáté jednotky.“

„Nevyhodili mě. Jenom převeleli.“

„Protože toho plukovníka neměl nikdo rád. Vy jste šel ale za trest po prkně. Tak se to alespoň povídá.“

„Amanda.“

„Amanda? Dobře, tak jsem Amanda. Kdybyste mě zase potřeboval, zavolejte na tohle číslo a chtějte Amandu. Kvůli čemu jste ale zavolal dneska?“

„V Jižní Dakotě je malé město Bolton. Zhruba uprostřed státu. Devatenáct až jednadvacet kilometrů severně od I-90.“

„Vím, kde to je. Náš systém ukazuje i souřadnice. Právě teď se dívám na Bolton.“

„Jak se na něj díváte?“

„Na laptopu. Přes google earth.“

„Máte to v téhle době pěkně lehké.“

„Technologie je skutečně úžasná věc. Jak vám můžu pomoct?“

„Osm kilometrů od města stojí opuštěné zařízení z období studené války. Potřebuju zjistit, co to je.“

„To nepoznáte na pohled?“

„Ještě jsem ho neviděl. A údajně tam toho není moc k vidění. Chtěl bych ale, abyste to pro mě zjistila.“

„Jste si jistý, že to není odpalovací rampa pro rakety? V obou Dakotách je jich spousta.“

„Tvrdí, že to není rampa. A podle popisu mají pravdu.“

„Dobře, vydržte, přiblížím si to. Podle nejnovějšího záběru je západně od města jenom zařízení, které vypadá jako vězení. A pak tam vidím patnáct ubikací a starší budovu, ve dvou řadách po osmi. A dlouhou rovnou silnici. Zhruba tři kilometry dlouhou.“

„Vypadá ta starší budova jako dům?“

„Seshora přesně jako dům.“

„Dobře, ale to mi nestačí.“

„Chcete, abych vážila celou dlouhou cestu do Jižní Dakoty, vzala vás za ruku a šla se na to s vámi podívat?“

„Vzhledem k tomu, že jsem tady uvízl ve sněžné bouři a nemám co dělat, to není špatný nápad. Ale stačilo by mi, kdybyste se podívala do záznamů. Někde ta budova musí být. Potřebuju vědět, k čemu měla sloužit, jak je postavená a jak je velká.“

„Zavolejte mi před koncem pracovní doby.“

Pak v telefonu klaplo a hlas zmizel.

Bylo za pět minut deset ráno.

Zbývaly čtyřicet dvě hodiny.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

PRÁVNÍK ZAPARKOVAL NA PARKOVIŠTI u své kanceláře a navlékl si přezůvky. Ve vestibulu budovy si je zase sundal, strčil je do igelitové tašky a společně s aktovkou je odnesl do výtahu. Sekretářka ho pozdravila ve své místnosti před jeho kanceláří. Právník neodpověděl. Ještě nevěděl, jestli ho čeká dobré, nebo špatné ráno. Jen natáhl ruku po hromádce vzkazů.

Bylo jich celkem osm.

Tři triviální vnitropodnikové záležitosti.

Čtyři oficiální právnické případy.

Poslední žádost o důvěrný rozhovor mezi právníkem a klientem v poledne ve vězení, týkající se případu 517713.

Reacher zůstal chvíli sám sedět, pak vyšel ze společné místnosti pro mužstvo a našel Petersona v prázdné kanceláři dál od vchodu. V kanceláři stály čtyři psací stoly namačkané uprostřed místnosti. Po stěnách se táhla vodorovná nástěnka s okraji ve výšce pasu a hlavy. Peterson na ni připevňoval fotografie z místa činu. Mrtvý muž, celý v černém. Celkový záběr a záběry zblízka. Sníh na zemi, rána po tupém předmětu na pravém spánku. Žádná krev.

Peterson oznámil: „Právě jsme dostali pitevní zprávu. Jednoznačně ho přemístili.“

Reacher se zeptal: „Má ještě nějaká jiná zranění?“

„Pár průvodních pohmožděnin.“

„Máte ve městě nebezpečné oblasti?“

„Některé jsou horší než ostatní.“

„Prohledali jste bary?“

„Kvůli čemu?“

„Jestli tam nejsou čerstvě umyté podlahy nebo podezřelé skvrny.“

„Vy si myslíte, že to byla rvačka v baru?“

„Někde v neslavně vyhlášené oblasti, ale ne ve válečné zóně.“

„Proč?“

„Povězte mi, co zjistil patolog o zbrani.“

„Byla zakulacená, poměrně hladká, patrně z opracovaného kovu nebo dřeva, možná sloupek od plotu nebo roura od okapu.“

„Ani jedno z toho,“ zamítl teorii Reacher. „Sloupky od plotu i okapové roury mají rovnoměrný tvar. Jsou příliš široké na to, aby se jimi dalo pořádně rozmáchnout. Já bych řekl, že to byla baseballová pálka. A ty jsou v zimě dost vzácné. Leží uložené na půdách, ve sklepech nebo v garážích. Až na ty pod barovým pultem, kde po nich může barman rychle sáhnout. Samozřejmě ne v dobrých částech města a ve válečných zónách se sahá po zbrani.“

Peterson neodpověděl.

Reacher se zeptal: „Kam chodí dozorci z vězení na panáka?“

„Vy si myslíte, že to byl jeden z nich?“

„Dost se to nabízí. Dozorci se vyznají v tlačenici a nejsou zrovna moc útlocitní.“

Peterson se odmlčel. „Ještě něco jiného?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Půjdu se projít. Za chvíli jsem zpátky.“

Stále hustě sněžilo. Petersonovo auto se už změnilo v neurčitou bílou hromadu. Reacher si nasadil kapuci vypůjčené bundy a vykročil rovně dopředu. Došel na chodník a rozhlédl se napravo a nalevo. Sníh kroužil všude kolem něho, pronikal mu pod kapuci, lepil se mu na vlasy a řasy a šimral ho na krku. Přímo naproti sobě měl něco jako náměstí nebo městský park a za ním shluk nějakých komerčních staveb. Byly příliš daleko, než aby se dalo ve sněžení poznat, co to přesně je. Jedna však měla větrák, ze kterého vycházela pára, z čehož se dalo usoudit, že je to buď bistro, nebo prádelna. Šance padesát na padesát, že se tam dá sehnat snídaně.

Reacher k té budově zamířil, po sněžným pluhem protaženém povrchu, nejistými klouzavými kroky přes náměstí. Uši, nos a brada mu znehybněly zimou. Ruce držel zastrčené v kapsách. Stavba s vycházející párou bylo bistro. Reacher vešel dovnitř, do vlhkého horkého vzduchu. Pult a čtyři stoly. U jednoho z nich seděl sám Jay Knox. Řidič autobusu. Podle stavu stolu právě dojedl dost opulentní snídani. Reacher si stoupl naproti němu a položil ruku na opěradlo židle, v němé žádosti o svolení. Knox se nezatvářil ani nadšeně, ani otráveně, že ho vidí. Vypadal jen zamyšleně a trochu rozladěně.

Reacher si k němu přesto přisedl a zeptal se: „Jak se vám daří?“

Knox pokrčil rameny. „Ubytovali mě u nějakých lidí.“

„A jací jsou?“

„Řekl bych, že dost milí.“

„Protože jste sem přišel na dlouhou pomalou snídani.“

„Nerad se vnucuju.“

„Nabídli vám ji?“

„Nepadli jsme si moc do oka, stačí?“

Reacher neodpověděl.

Knox se zeptal: „Kde ubytovali vás?“

„U policisty, který přijel k autobusu.“

„Tak co tady děláte? Ten policista vám nenabídl snídani?“

Reacher na to nic neřekl. Jen se zeptal: „Máte nějaké zprávy?“

„Dneska ráno dorazila odtahová vozidla. Vytáhla autobus na dálnici. Půjčili jsme si náhradu z Minneapolisu. Měla by dorazit, hned jak přestane sněžit.“

„To není špatné.“

„Až na to, že přijede s vlastním řidičem. Což znamená, že pojedu celou cestu do Seattlu jako pasažér. A nedostanu za to zaplaceno, od čtyř hodin včera odpoledne.“

„To je mi líto.“

„Měli by s tím mostem něco udělat.“

„Setkal jste se s někým z pasažérů?“

„Jsou roztroušení po celém městě. Jedna stařenka má ruku na pásce a druhá zápěstí v sádře. Moc si ale nestěžují. Myslím, že ani jeden z nich zatím nezavolal právníkovi. V podstatě se na to dívají z lepší stránky, jako od začátku tohohle podivného výletu.“

„Takže všechno je docela v pohodě.“

Knox neodpověděl. Jenom se bez varování zvedl, přikročil k věšáku, narazil si na hlavu čepici, omotal si kolem krku šálu a nasoukal se do bundy. Všechno vypůjčené, soudě podle barvy a velikosti. Krátce kývl Reacherovi na pozdrav, ne zrovna přátelsky, a vyšel dveřmi do sněhu.

Ke stolu přistoupila servírka a Reacher si objednal největší snídani na jídelním lístku.

Včetně kávy.

V za pět minut jedenáct dopoledne.

Zbývalo jednačtyřicet hodin.

Právník nechal svou aktovku v kanceláři, ale přezůvky si odnesl v igelitové tašce. Nazul si je ve vestibulu a pak se vrátil po svých stopách k autu. Připoutal se, nastartoval, zapnul vytápění sedadel, spustil stěrače. Věděl, že dálnice je pořád zavřená. Existovaly však i jiné možnosti. Dlouhé silnice Jižní Dakoty táhnoucí se rovně až k horizontu.

Vyprostil se z přezůvek, sešlápl koženou podrážkou brzdu a posunul řadicí páku na drive.

Reacher byl v polovině svého bohatě naloženého talíře, když se zjevil Peterson. V plné zimní výstroji. Očividně hrdý na to, jak rychle ho našel. Na Reachera to však nezapůsobilo. Nevěděl, kolik bister vyzkoušel Peterson předtím.

Peterson položil ruku na židli, na které seděl Knox, a Reacher mu plnou vidličkou pokynul, aby se k němu připojil. Peterson se posadil a pravil: „Omlouvám se, že jste nedostal snídani u nás doma.“

Reacher přežvýkal sousto, polkl a opáčil: „Nic se neděje. I tak jste na mě byli moc hodní.“

„Kim trpí osamělostí, tím to je. Není to její oblíbená část dne, když kluci odejdou do školy. Obvykle se schová k sobě do pokoje.“ Reacher na to nic neřekl.

Peterson se zeptal: „Připadal jste si někdy osamělý?“

Reacher odpověděl: „Občas.“

„Kim by řekla, že ten pocit neznáte. Nikdy jste den po dni neseděl na zadní verandě v Jižní Dakotě, nerozhlížel jste se okolo a neviděl nic jiného než stovky kilometrů prázdnoty.“

„Je místní?“

„Ano. Když jste ale na něco zvyklý, neznamená to ještě, že se vám to musí nutně líbit.“

„To máte patrně pravdu.“

„Prohledali jsme ty bary. Našli jeden s umytou podlahou.“

„Kde?“

„Na severu. Tam, kam chodí dozorci z vězení na panáka.“

„Nějací ochotní svědkové?“

„Ne, ale pohřešuje se barman. Včera se vypařil ve své dodávce.“

„Dobře,“ opáčil Reacher.

„Děkuju,“ pravil Peterson.

„Rádo se stalo.“ Reacher nabral na vidličku polovinu plátku slaniny, osmažený vaječný žloutek a zastrčil si je do úst.

„Nějaké jiné nápady?“ zeptal se Peterson.

„Vím, jak komunikuje ten chlápek ve vazbě.“

„Jak?“

„Skamarádil se s někým uvnitř. Nebo někoho přinutil. Náš chlap předává zprávy druhému chlapovi a ten je předává svému právníkovi. Jako po souběžné koleji. Odposloucháváte nesprávnou místnost.“

„Na návštěvu tam každý den chodí tucty právníků.“

„Tak je budete muset začít prosívat.“

Peterson se na okamžik odmlčel. „Ještě něco jiného?“

Reacher přikývl. „Potřebuju obchod s oblečením. Víceméně jsem to slíbil vaší manželce. Levný a nic módního. Víte, kde bych takový našel?“

Obchod, který mu Peterson doporučil, se nacházel o blok dál, západně od veřejného prostranství. Nabízel odolné oblečení pro odolné muže. Měl oddělení na zimu a na léto, která se od sebe moc nelišila. Některé kusy byly neznačkové a některé měly rozeznatelné visačky, ale viditelné kazy. Nenápadné barvy byly zastoupené jen v omezeném množství. Ceny byly nízké, dokonce i za obuv. Reacher začal zezdola černými nepromokavými botami. Pak pokračoval svrchním oblečením. Když měl možnost, sáhl vždycky po olivově zelené nebo modré. Po olivově zelené, protože sloužil v armádě. Po modré proto, že mu jednou jedna dívka řekla, že mu zdůrazňuje oči. Rozhodl se pro olivově zelenou, protože se skoro hodila k zapůjčené bundě, která byla světle hnědá. Vybral si kalhoty s flanelovou podšívkou, tričko, flanelovou košili a svetr ze silné bavlny. Přidal k němu bílé spodní prádlo, černé rukavice a pletenou khaki čepici. Dohromady ho všechno přišlo na sto třicet dolarů. Majitel obchodu si od něj vzal sto dvacet. Při čtyřech dnech nošení to dělalo třicet dolarů na den. Deset tisíc za rok, jen za oblečení. Šílenství, řekli by někteří. Reacherovi to však vyhovovalo. Věděl, že většina lidí utratí za rok za oblečení mnohem méně než deset tisíc. Mají pár kvalitních kusů, které skladují ve skříních a perou v suterénu. Ale skříně a suterény bývají obehnané domy, a domy stojí mnohem víc než deset tisíc ročně, za nákup, za nájem, za údržbu, za opravy a za pojištění. Tak kdo je skutečně blázen?

Převlékl se v kabince a vyhodil staré oblečení do koše na odpadky za pultem. Narazil si na hlavu čepici a přetáhl si ji přes uši. Přikryl ji kapuci zapůjčené bundy. Zapnul se. Navlékl si rukavice. Vyšel na chodník.

A pořád mu byla zima.

Vzduch byl ledový jako v mrazírně. Zakousl se mu do žaludku, do žeber, do nohou, do zadku, do očí, do obličeje, do plic. Jako při nejhorších mrazech v Koreji, ale v Koreji byl mladší, zavedly ho tam rozkazy a dostával za to zaplaceno. Tohle bylo jiné. Všude kolem něho vířil a tančil sníh. Opíral se do něj ostrý vítr. Začalo mu téct z nosu. Viděl rozmazaně. Dělal přestávky ve vchodech do domů. Desetiminutová procházka k policejní stanici se změnila v dvacetiminutovou zimní odyseu.

Když dorazil, přivítal ho chaos.

Za pět minut poledne.

Zbývalo čtyřicet hodin.

Znělo to, jako by zvonila polovina telefonů na stanici. Stařík na příjmu držel v každé ruce jedno sluchátko a mluvil do obou najednou. Peterson byl sám v místnosti pro mužstvo, měl nohy na stole, opíral si telefon bradou o rameno a šňůra se houpala a poskakovala, jak gestikuloval. Rozhazoval oběma rukama, krátce, ostře a rozhodně, jako generál přesunující jednotky, jako by město Bolton leželo jako mapa před ním na stole.

Reacher ho sledoval a naslouchal. Situace se rychle vyjasnila. Došla by úplně každému. Byl spáchán závažný zločin proti jednotlivci a Peterson přesunoval lidi, aby si s ním poradili, a zároveň se snažil dostát svým stávajícím závazkům. Jak se zdálo, k zločinu došlo na pravém okraji stolu, což byla patrně východní hranice Boltonu. Stávající závazky ležely trochu jihozápadně od centra, kde asi bydlela Janet Salterová. Bezbranná svědkyně. Peterson kolem ní rozestavoval víc sil než kolem místa činu, z čehož vyplývalo, že je buď velice opatrný, nebo oběti na místě činu už není pomoci.

Nebo obojí.

Za minutu přestal Peterson mluvit a zavěsil. Vypadal utrápeně. Odborník na uvolněné vyřizování místních záležitostí, trochu ztracený, když dojde na cokoliv jiného. Oznámil: „Máme jednoho zastřeleného v autě.“

Reacher se zeptal: „Kdo to je?“

„Podle poznávacích značek právník ze sousedního okresu. Pětkrát přijel do vězení na důvěrný pohovor s klientem. Všechny se odehrály poté, co jsme zatkli toho motorkáře. Jak jste říkal. Byla to jejich souběžná kolej. Teď mají vypracovaný plán. Tak uklízejí a rozpojují řetěz.“

„Je to ještě horší,“ upozornil Reacher.

Peterson přikývl. „Já vím. Jejich člověk není na cestě. Propásli jsme ho. Už dorazil.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

PETERSON SE DVAKRÁT POKUSIL ODEJÍT z místnosti pro mužstvo a dvakrát se musel vrátit, aby zvedl telefon. Nakonec se mu podařilo dostat se do chodby. Ohlédl se na Reachera a zeptal se: „Chcete jet se mnou?“

Reacher odpověděl otázkou. „Chcete, abych s vámi jel?“

„Pokud si přejete.“

„Spíš bych měl být někde jinde.“

„Kde?“

„Měl bych se jít představit paní Salterové.“

„Proč?“

„Chtěl bych si udělat představu, jak vypadá situace. Pro jistotu.“

Peterson namítl: „Paní Salterová je krytá. Postaral jsem se o to. Nelamte si s tím hlavu.“ Pak se zarazil a dodal: „Cože? Vy si myslíte, že na ni zaútočí dneska? Ten mrtvý právník má posloužit k odvrácení pozornosti?“

„Ne, myslím, že rozpojují řetěz. Ale jak to vypadá, pár dnů se tady ještě zdržím. Kvůli sněhu. Pokud se v dohledné době rozječí siréna, jsem jediný, koho máte. Ale nejdřív bych se měl té dámě představit.“

Peterson neodpověděl.

Reacher vysvětlil: „Jenom se snažím pomoct. Abych se vám odvděčil za pohostinnost.“

Peterson neodpověděl. Reacher prohlásil: „Nejsem váš muž.“

„To vím.“

„Ale?“

„Mohl byste pomoct na místě činu.“

„Zvládnete to. Víte přece, jak na to. Udělejte spoustu fotografií a zaměřte se na stopy po pneumatikách a šlépěje. Porozhlédněte se po prázdných nábojnicích.“

„Dobře.“

„Nejdřív ale zavolejte policistkám v domě paní Salterové. Nechci, aby vypukla panika, až se objevím na příjezdové cestě.“

„Nevíte, kde bydlí.“

„Najdu to.“

Najít dům paní Salterové by v létě trvalo deset minut. Ve sněhu to zabralo třicet, protože byla omezená viditelnost a špatně se šlo. Reacher se držel trasy, kterou ujel vězeňský autobus, probojovával se závějemi, brodil se neprotaženými oblastmi, klouzal a klopýtal podél vyježděných kolejí. Stále hustě sněžilo. Velké bílé vločky na něj útočily seshora, zespodu, ze všech stran. Našel hlavní tah na jih. Věděl, že před sebou má restauraci. Za ní zaparkované policejní auto. Pokračoval v chůzi. Byla mu obrovská zima, ale pořád fungoval. Nové oblečení plnilo svůj úkol, ale nic víc.

Na sever a na jih jezdila auta. Se zapnutými světly a kmitajícími stěrači. Nebylo jich moc, ale stačila, aby musel jít po krajnici, a ne ve stopách po kolech, což by bylo snazší. Reacher usoudil, že vozovka pod sněhem je určitě širší, ale provoz se v současné době soustředil do dvou úzkých pruhů u středu. Tvořily je dva páry oddělených rovnoběžných kolejí. Každé projíždějící auto potvrdilo kolektivní rozhodnutí neodchylovat se z cesty. Každá projíždějící pneumatika prohloubila trochu kolej a zvýšila její stěny. Sníh byl suchý a pevný. Na dně kolejí ležela rozlámaná krajka po vzorcích pneumatik, na některých místech hladká, kluzká a s hnědými skvrnami.

Reacher minul restauraci. Právě se podávaly obědy. Okna pokrývala pára. Reacher proklopýtal okolo. Po čtyřech stech metrech zahlédl zaparkované policejní auto. Vyjelo z kolejí směřujících na jih, prolomilo jejich stěny a vytvořilo vlastní, jako železniční výhybku. Stálo vodorovně s provozem a blokovalo celou šířku postranní ulice. Motor mělo vypnutý, ale pořád se otáčela světla na střeše. Policista na sedadle řidiče nehýbal hlavou. Jen upíral pohled přes přední sklo a nevypadal ani ostražitě, ani nadšeně. Reacher opsal široký oblouk a přistoupil k němu z jeho levé přední strany. Nechtěl ho překvapit.

Policista stáhl okýnko. Zavolal: „Jste Reacher?“

Reacher přikývl. Měl tak zmrzlý obličej, že nedokázal srozumitelně promluvit. Policistova jmenovka hlásala: Montgomery. Byl neoholený a tělnatý. Táhlo mu na třicítku. Na vojně by dostal stokrát nakopáno do zadku. Oznámil: „Dům paní Salterové je vzadu nalevo. Nemůžete ho minout.“

Reacher pokračoval v klouzavé cestě. Postranní ulice neměla vyježděné koleje. Jen dvoje osamělé stopy, jedny dovnitř a jedny ven. Už byly skoro zasypané sněhem. Výměna stráží před několika hodinami. Noční hlídka odjela domů, denní hlídka přijela pracovat. Denní hlídka dostala za zatáčkou trochu smyk. Zadní kola se několikrát zavlnila a pak zase narovnala.

Ulice se mírně stáčela a lemovaly ji velké staré domy ve velkých plochých zahradách. Domy vypadaly viktoriánsky. Mohly být sto let staré. Všechny kdysi prosperující a některé i teď. Očividně je postavili za dřívějšího rozmachu. Předběhly o sto let dolary z federálního vězení. Podrobnosti zakrýval sníh, ale byly mohutné, bytelné, s přezdobenými rámy oken a dveří. Peterson popsal Janet Salterovou jako babičku z dětské knížky a Reacher předpokládal, že taková babička bude bydlet v malém domku s pruhovanými závěsy. Zejména jestli ta pohádková babička byla učitelka a knihovnice. Janet Salterová však asi vystoupila z jiné pohádky. Reacher se těšil, až se s ní setká. Své dvě babičky nikdy nepoznal. Viděl černobílou fotografii, na které ležel jako mimino na kolenou přísné ženy. Prý otcovy matky. Matka jeho matky zemřela, když mu byly čtyři, aniž by ji stihl navštívit.

Druhé policejní auto parkovalo vzadu. Bez světel. Obrácené předkem k němu. Policista uvnitř ho upřeně pozoroval. Reacher se probrodil ještě pár dalších kroků a zůstal stát tři metry před autem. Policista otevřel dveře, vystoupil a zamířil k němu. Od bot mu odletoval bílý prach a malé kuličky sněhu. Zeptal se: „Jste Reacher?“

Reacher přikývl.

„Musím vás prohledat.“

„To si přeje kdo?“

„Zástupce velitele.“

„Proč mě máte prohledat?“

„Jestli nemáte zbraň.“

„Je jí přes sedmdesát. Nepotřeboval bych zbraň.“

„To je pravda. Zbraň byste ale potřeboval, abyste se dostal přes policistky v domě.“

Tenhle policista byl inteligentně působící muž na správné straně středních let. Podsaditý, svalnatý, kompetentní. Oddělení rozdělené na dvě půlky, na lepší a na horší. Nový člen na začátku ulice, starý před domem. Reacher se rozkročil, rozepnul si zip a upažil. Pod bundu mu okamžitě pronikl studený vzduch. Policista ho prošacoval a promačkal mu z obou stran kapsy.

„Můžete jít,“ propustil ho. „Ví o vás.“

Příjezdová cesta byla dlouhá a dům nazdobený. Klidně ho mohli přenést vzduchem z Charlestonu nebo San Franciska. Měl všechny náležité cetky a cingrlátka. Verandu na houpací křeslo kolem dokola, desítky oken, obložení ve stylu rybích šupin. Věžičky a víc barevného skla než kostel. Reacher vyšel po schodech na verandu, předusal přes prkna a oklepal si sníh z bot. Přední dveře měly několik vyřezávaných výplní. Vedle nich byl zvonek, litinové závaží na konci drátu protaženého přes kladku malým bronzovým okem do domu. Patrně objednaný před stoletím poštou od Sears Roebuck a dopravený vagonem v dřevěné bedně vycpané slámou a namontovaný mužem, který byl víc zvyklý na podkovy a kola od vozů.

Reacher za něj zatáhl. Hluboko v domě se ozvalo zazvonění, o vteřinu zpožděné, hluboké, zdvořilé a zvučné. Po další vteřině stanula ve dveřích policistka. Malá, snědá, mladá, v kompletní uniformě. V pouzdře měla zbraň. Pouzdro však bylo zapnuté a policistka působila, že přesně ví, co dělá. Máme v jejím domě policistky, řekl Peterson, ty nejlepší z našeho oddělení, minimálně čtyři najednou, dvě vzhůru a dvě v posteli.

Policistka se zeptala: „Jste Reacher?“

Reacher přikývl.

„Pojďte dál.“

Vstupní hala byla tmavá, obložená dřevem a dost působivá. Na stěnách visely olejomalby. Vzadu se zvedalo mimo dohled mohutné schodiště. Všude dokola měla zavřené dveře, nejspíš z ořechového dřeva, všechny vyleštěné stovkou let práce do dokonalého jasu. Na zemi ležel perský koberec. Na silných trubkách dřepěly prastaré parní radiátory. Pilně se činily. V místnosti bylo teplo. Na věšáku z ohýbaného dřeva visely čtyři zimní policejní bundy. Reacher se vysoukal ze své rozepnuté parky a pověsil ji na volný kolíček. Zapadla tam přesně, jak si myslel, starý obnošený kus mezi současné modely.

Policistka oznámila: „Paní Salterová je v knihovně. Očekává vás.“

Reacher se zeptal. „Kde je knihovna?“

„Pojďte za mnou.“ Policistka vykročila jako komorník. Reacher ji následoval ke dveřím nalevo. Policistka zaklepala a vstoupila. Knihovna byla velká čtvercová místnost s vysokým stropem. Měla krb a dvoje prosklené dveře vedoucí do zahrady. Všechno ostatní vybavení tvořily knihy, tisíce a tisíce knih. Před prosklenými dveřmi stála druhá policistka. Uvolněně s rukama za zády, obličejem ven. Nepohnula se. Jen se ohlédla, partnerka na ni kývla a policistka opět odvrátila pohled.

V křesle seděla stará žena. Patrně paní Salterová. Učitelka v důchodu. Knihovnice. Svědkyně. Podívala se na Reachera a zdvořile se usmála.

Sdělila: „Právě jsem se chystala naobědvat. Nechtěl byste se najíst se mnou?“

Za pět minut jedna odpoledne.

Zbývalo třicet devět hodin.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

JANET SALTEROVÁ PŘIPRAVOVALA OBĚD SAMA. Reacher ji při tom pozoroval. Seděl ve velké kuchyni a sledoval, jak se pohybuje mezi ledničkou, pultem, sporákem a dřezem. Představa, kterou si udělal podle Petersonova neurčitého popisu, neodpovídala skutečnosti. Paní Salterové muselo být hodně přes sedmdesát, byla šedovlasá, ani vysoká, ani malá, ani obézní, ani hubená, a rozhodně působila laskavě a ani v nejmenším hrozivě, ale držela se zpříma jako pravítko a měla v sobě cosi aristokratického. Jako osoba, která je zvyklá na respekt a poslušnost, nejspíš ze strany početného a důležitého personálu. A nepřipadala Reacherovi jako babička. Neměla na ruce snubní prsten a dům vypadal, že do něj nejméně padesát let nevkročila dětská noha.

Pravila: „Jste jeden z nešťastníků z toho autobusu.“

Reacher opáčil: „Řekl bych, že ostatní měli větší smůlu než já.“

„Samozřejmě jsem nabídla tenhle dům. Mám v něm spoustu místa. Ale velitel Holland o tom nechtěl slyšet.“

„Což bylo podle mého názoru rozumné.“

„Protože další lidé v domě by mu ztížili policejní akci?“

„Ne, protože další lidé v domě by se mohli stát v případě útoku náhodnými oběťmi.“

„Dobře, to je alespoň upřímná odpověď. Pověděli mi ale, že jste odborník. Sloužil jste v armádě. Jako velící důstojník, pokud si správně pamatuji.“

„Krátkou dobu.“

„V elitní jednotce.“

„Tak jsme si alespoň říkali.“

„Považujete mě za rozumnou? Nebo za blázna?“

„V jakém směru, paní Salterová?“

„V tom směru, že jsem souhlasila, že budu svědčit u soudu.“

„To záleží na tom, co jste viděla.“

„Jak to myslíte?“

„Pokud jste viděla dost, aby to tomu chlapovi zlomilo vaz, tak se domnívám, že jednáte správně. Jestli jste ale viděla jenom něco neprůkazného, podstupujete zbytečné riziko.“

„Viděla jsem, co jsem viděla. Od všech zúčastněných se mi dostalo ujištění, že to bude stačit k vyslovení výroku o vině. Nebo že to tomu chlapovi zlomí vaz, jak jste se vyjádřil. Viděla jsem rozhovor, viděla jsem prohlídku zboží, viděla jsem počítání a předání peněz.“

„Z jaké vzdálenosti?“

„Z přibližně dvaceti metrů.“

„Oknem?“

„Ano, z vnitřku restaurace.“

„Bylo to okno čisté? Nezamžené?“

„Ano, bylo čisté a nezamžené.“

„Přímý úhel pohledu?“

„Ano.“

„Počasí?“

„Chladné a jasné.“

„Čas?“

„Uprostřed večera.“

„Bylo to parkoviště osvětlené?“

„Jasně.“

„Vidíte dobře?“

„Jsem trochu dalekozraká. Občas nosím brýle na čtení. Ale jinak ne.“

„Jak vypadalo to zboží?“

„Cihla bílého prášku neprodyšně zabalená a zalepená ve voskovaném papíře. Papír byl trochu zažloutlý věkem. Byl na něm vytištěn obrazový symbol, ve tvaru koruny se třemi hroty a každý hrot měl na vrcholu kuličku představující patrně drahokam.“

„To jste viděla z dvaceti metrů?“

„Výhoda dalekozrakosti. A ten symbol byl velký.“

„Žádné pochybnosti? Žádné mezery, žádné nejasnosti, nic, co by se dalo vyložit několika způsoby?“

„Ne.“

„Myslím, že budete skvělá svědkyně.“

Paní Salterová postavila na stůl oběd. Salát ve dřevěné míse. Mísa byla ztmavlá věkem a olejem a salát z různých druhů listů a zeleniny, plus tuňák z konzervy a stále trochu teplá vejce uvařená natvrdo. Janet Salterová měla malé ruce. Bledou, papírovitou pokožku. Upravené nehty a vůbec žádné šperky.

Reacher se jí zeptal: „Kolik lidí bylo v té době v restauraci?“

„Pět hostů a servírka.“

„Viděl někdo, co se odehrálo?“

„Myslím, že to viděli všichni.“

„Ale?“

„Později předstírali opak. Lidé z komunity na západě jsou u nás dobře známí. Všichni se jich bojí. Patrně už jenom kvůli tomu, že tam bydlí a jsou jiní. Nepatří k nám. Což je ve své podstatě rušivé. Ve skutečnosti nám ale otevřeně neškodí. Žijeme vedle sebe ve stavu tíživého příměří. Nemohu však popřít spodní proud nebezpečí.“

Reacher se zeptal: „Pamatujete se na to, jak tam stavěli to vojenské zařízení?“

Janet Salterová zavrtěla hlavou. „Tuhle otázku mi velitel Holland a pan Peterson kladou pořád dokola. Nevím však víc než oni. Byla jsem pryč na škole, když se to tam tenkrát stavělo.“

„Prý to trvalo celé měsíce. Patrně déle než jeden semestr. Nezaslechla jste něco, když jste přijela do města?“

„Studovala jsem v cizině. Cestování bylo tenkrát drahé. Nejezdila jsem domů na prázdniny. Vrátila jsem se vlastně až po třiceti letech.“

„Kde v cizině?“

„Na univerzitě v Oxfordu.“

Reacher na to nic neřekl.

Janet Salterová se zeptala: „Překvapila jsem vás?“

Reacher pokrčil rameny. „Peterson mi řekl, že jste byla učitelka a knihovnice. Představoval jsem si místní školu.“

„Pan Peterson má jako každý Jihodakoťan averzi vůči všemu vznešenému. A svým způsobem to odpovídá pravdě. Byla jsem profesorkou nauky o knihovnictví, pak jsem pomáhala řídit tamější Bodlejskou knihovnu, potom jsem se vrátila do Spojených států a řídila knihovnu v Yale a potom jsem odešla do důchodu a vrátila se domů do Boltonu.“

„Co je vaše oblíbená kniha?“

„Žádnou nemám. A vaše?“

„Také žádnou nemám.“

Janet Salterová podotkla: „Vím o tom krizovém plánu pro vězení.“

„Řekli mi, že ho ještě nikdy nepoužili.“

„Je to ale jako se vším. Jednou k tomu dojde, dříve nebo později.“

Platón vynechal oběd, což nedělal často. Normálně miloval rituál tří jídel denně. Jeho personál připravil poslušně jídlo, ale Platón se neukázal. Místo toho se šel projít po klikaté cestičce na svém pozemku, kráčel rychle, mluvil do telefonu a košile mu tmavla potem. Jeho člověk z americké DEA provedl rutinní kontrolu všech záznamů odposlechů a zavolal, aby ho varoval. Platón neměl varování rád. Zamlouvala se mu řešení, ne problémy. Jeho člověk to věděl a už se spojil se svým kolegou. Nešťastného Rusa budou muset zašít, ale šlo by to oddálit, až bude po obchodě, aby peníze mohly zmizet bezpečně do éteru a Platón z toho vyšel obohacený a bez šrámu. Celkem by ho to stálo čtyři roky školného na vyšší škole. Kolega měl šestnáctiletého potomka a žádné úspory. Platón se zeptal, na kolik by to školné přišlo, a odpověď ho mírně překvapila. Člověk by si za ty peníze mohl koupit slušné auto.

Platónovi zbýval jediný problém. To místo v Jižní Dakotě bylo víceúčelové zařízení. Většina jeho obsahu se dala prodat, ale ne všechno. Ale něco by se muselo nejdřív přesunout. Jako když prodáváte dům. Necháte tam sporák, ale vezmete si pohovku.

Nikomu nevěřil. Což bylo většinou dobře. Ale občas to bylo na překážku. Jako například nyní. Koho by mohl požádat, aby se chopil balení a transportu? Nemohl zavolat na Allied van Lines. Ani FedEx nebo UPS.

Neochotně dospěl k závěru, že když chce mít něco udělaného pořádně, musí si to udělat sám.

Janet Salterová poklepala rukou do vzduchu, aby Reacher zůstal sedět, a začala kolem něj uklízet stůl. Zeptala se: „Kolik toho víte o metamfetaminu?“

Reacher opáčil: „Parně méně než vy.“

„Nepatřím k tomuhle druhu lidí.“

„Ale patříte k tomuhle druhu knihovníků. Určitě to máte pečlivě nastudované.“

„Začněte.“

„Sloužil jsem v armádě.“

„Což znamená?“

„V jistých situacích a při jistých operacích je zapotřebí to, čemu polní manuály říkají ostražitost, soustředěnost, motivace a duševní jasnost, po dost dlouhou dobu. Doktoři měli k dispozici nejrůznější pilulky na povzbuzení. Když jsem začínal, vycházel už obyčejný metamfetamin z módy, ale používal se dlouho před tím, celá desetiletí.“

Janet Salterová přikývla. „Říkalo se mu pervitin. Německé zlepšení japonského vynálezu. Hodně se používal během druhé světové války. Zapečený do čokoládových tyčinek. Fliegerschokolade, což znamená čokoláda pro letce, a Panzerschokolade, což znamená čokoláda pro tankisty. Měli ho i Spojenci. Stejně hodně. Možná víc. Říkali mu desoxyn. Udivuje mě, že vůbec někdo spal.“

„Na spaní bylo morfium.“

„Nyní se používání metamfetaminu hlídá. Protože když se bere v příliš velkých dávkách, působí strašlivé škody. Tak se musí vyrábět nelegálně. Což jde poměrně snadno, v malých domácích laboratořích. Výroba čehokoliv však vyžaduje suroviny. Na metamfetamin potřebujete efedrin nebo pseudoefedrin. Dají se ho sehnat spousty, když se vám podaří obejít nařízení. Nebo ho můžete extrahovat z normálně prodávaných nosních sprejů. Potřebujete k tomu jenom červený fosfor a jód. Nebo lithium z některých druhů baterií. To je alternativní metoda zvaná Birchova redukce.“

„Můžete ho získat přímo z akácie v západním Texasu,“ podotkl Reacher. „Plus meskalin a nikotin. Skvělý strom, ta akácie.“

„Tady ale nejsme v západním Texasu,“ upozornila Janet Salterová. „Tohle je Jižní Dakota. Chci tím vším říct, že nemůžete vařit z vody. Pokud vyvážejí obrovská množství hotového výrobku, musejí také dovážet obrovská množství suroviny. Celé náklaďáky. Proč se jim nemůže velitel Holland dostat na kobylku tímhle způsobem, bez mé pomoci?“

„Nevím.“

„Myslím, že velitel Holland zpohodlněl.“

„Peterson mi pověděl, že vám dali na vybranou, jestli z toho případu nechcete vycouvat.“

„Copak to nechápete? Nemám na vybranou. Nemohla bych se podívat sama sobě do očí. Jde o princip.“

„Peterson mi také řekl, že vám nabídli federální ochranu.“

„A možná jsem ji měla přijmout. Je mi ale mnohem příjemnější, když můžu zůstat ve vlastním domě. Justiční systém by měl trestat pachatele, ne svědky. Tohle je také otázka principu.“

Reacher pohlédl na dveře od kuchyně. Policistka ve vstupní hale, policistka u zadního okna, dvě spí nahoře, aby byly svěží v noci, auto před domem, další o jeden blok dál, třetí na začátku ulice. Plus pozorní občané a paranoidní velitelství policie. Plus sníh všude okolo.

Všechno dobré, pokud se nerozječí siréna.

Reacher se otázal: „Jste babička?“

Janet Salterová zavrtěla hlavou. „Neměli jsme děti. Čekali jsme a pak můj manžel umřel. Byl Angličan, o hodně starší. Proč se ptáte?“

„Peterson mluvil o vaší důvěryhodnosti na svědecké lavici. Popsal vás jako babičku z knížky pro děti.“

„Měl pravdu?“

„Nevím. Patrně jsem četl jiné knížky.“

„Kde jste vyrůstal?“

„Na základnách námořní pěchoty.“

„Na kterých?“

„Mám pocit, že úplně na všech.“

„Já jsem vyrůstala tady v Jižní Dakotě. Můj otec byl poslední v dlouhé linii dravých kapitalistů. Obchodovali jsme, kupovali půdu od původních obyvatel po dvanácti centech za akr, získali z pozůstalostí tisíce vládních akcií, těžili jsme zlato, investovali do železnice. Samozřejmě za ceny pro zasvěcené.“

Reacher podotkl: „Tak proto tenhle dům.“

Janet Salterová se usmála. „Ne, sem jsme se nastěhovali, až když udeřily těžké časy.“

V chodbě se ozvalo zazvonění, tiché a civilizované. Reacher se zvedl, přistoupil ke dveřím a sledoval, co se bude dít. Policistka ve službě seděla na spodním schodu. Vstala, prošla šerým prostorem a otevřela přední dveře. Do domu vkročil velitel Holland a vnesl dovnitř jemný závan sněhu a oblak ledového vzduchu. Odupal si boty na rohožce a zachvěl se, jak se do něj opřelo teplo. Sundal si bundu. Policistka mu ji pověsila, přímo na Reacherovu zapůjčenou parku.

Holland propochodoval chodbou, kývl na Reachera a protáhl se kolem něj kuchyňskými dveřmi. Sdělil Janet Salterové, že pro ni nemá žádné převratné novinky a přišel ji jen pozdravit. Paní Salterová ho požádala, aby počkal v knihovně. Slíbila, že uvaří kávu a přinese mu ji. Reacher pozoroval, jak plní starý kávovar z tlustého matného hliníku. Měl šňůru izolovanou tkaninou. Skutečně starožitnost. Klidně ho mohli odlít po druhé světové válce z přebytečného B-24 Liberator. Reacher se chystal pomoct, ale paní Salterová ho odehnala rukou a řekla: „Běžte počkat do knihovny s velitelem.“ Tak se Reacher přesunul do místnosti obložené knihami a zeptal se: „Jak vypadá situace?“

Holland se podivil: „Jaká situace?“

„To auto na východní hranici města. S tím mrtvým chlapem.“

„Nejsme si jistí, jestli byl náš počáteční předpoklad správný. Co se týče toho lámání řetězu. Mohlo to být prosté přepadení, které se zvrtlo.“

„Podle čeho soudíte?“

„Ten chlap byl právník, ale neměl v autě aktovku. Už jste někdy o něčem takovém slyšel? O právníkovi bez aktovky? Možná mu ji někdo vzal.“

„Měl v kapse náprsní tašku?“

„Ano.“

„A hodinky na zápěstí?“

„Ano.“

„Očekávali ho ve vězení?“

„Ne podle seznamu návštěvníků. Jeho klient nevznesl požadavek. Ale v jeho kanceláři tvrdí, že obdržel telefonát.“

„Tak to nebylo prosté přepadení. Nalákali ho sem. Neměl aktovku, protože se nechystal nic zapsat. Ne při tomhle pracovním úkolu.“

„Možná. Necháme tenhle směr vyšetřování otevřený.“

„Kdo mu zavolal do kanceláře?“

„Mužský hlas. Stejný jako pětkrát předtím. Z mobilu, který nemůžeme vystopovat.“

„Kdo je ten klient, kterého navštěvoval ve vězení?“

„Naprosto omezený prosťáček, ze kterého nedostaneme ani slovo. Zatkli jsme ho před osmi týdny, protože podpálil dům. Stále čekáme na psychologický posudek. Protože nepromluví s nikým, s kým nechce. Ani slovo.“

„Vypadá to, že si ten motorkář vybral dobře.“

Kávovar v kuchyni začal kašlat a syčet. Dost hlasitě. Reacher ho jasně slyšel. Vzduchem zavanula vůně kávy a zaplnila celou místnost. Kolumbijská, usoudil Reacher, nahrubo mletá, přijatelně čerstvá. Sdělil: „Povídali jsme si s paní Salterovou o dodávkách surovin do laboratoře, kterou tam podle vás mají.“

„Myslíte si, že jsme lajdáci? Myslíte si, že ji vystavujeme riziku, když máme schůdnou alternativu?“

„To jsem neřekl.“

„Zkoušeli jsme to, věřte mi. Přes Bolton nic nepřivážejí. Tím jsme si zatraceně jistí. Dálniční policie zodpovídá za dálnici. Ta nespadá pod naši pravomoc. Můžeme kontrolovat jenom dvouproudou okresku, která vede na sever do tábora. Občas na ni postavíme auta. Doslova náhodně. Házím kvůli tomu na psacím stole kostkami.“

Reacher poznamenal. „Viděl jsem je tam.“

Holland přikývl. „Dělám to proto, aby nevznikl jakýkoliv vzorec, který by se dal dopředu odhadnout. Zatím nám ale nepřálo štěstí. Předpokládám, že nás pečlivě sledují.“

„Dobře.“

„Pomůže nám ten proces. Nebo dohoda s obhájcem večer před ním. Už se nemůžeme dočkat. Ještě měsíc a máme to za sebou.“

„Peterson mi pověděl, že nemůžete obejít ten krizový plán.“

„Má pravdu. Samozřejmě jsme se mu bránili, ale tu dohodu uzavřel starosta. Spousta peněz, spousta háčků. Navždycky bychom měli všude kolem sebe kontrolory ministerstva spravedlnosti.“

„Darovaný kůň.“

„Přinášející víc starostí než radosti,“ potvrdil Holland. „Ale na druhou stranu, nejsem majitelem motelu.“

Platónovo panství obehnané zdí zabíralo sto akrů. Jeho cestička na procházení měřila celých pět kilometrů. Svůj další nápad dostal v nejvzdálenějším bodě od domu. Charakteristicky smělý. DEA toho Rusa zatkne. To bylo předem dané. Platón jim nebude stát v cestě. Agenti musí vidět, jak ten chlap převezme zboží. Ale jak velké množství zboží? Rozhodně dostatečně velké, aby ho mohli odsoudit. Ale ne nutně všechno, za co se chystá zaplatit. To by bylo za daných okolností přemrštěně velkorysé. Trocha by mohla zbýt na Platóna. Vlastně poměrně dost. Možná většina dohodnutého množství. Protože co může Rus udělat? Vztekle křičet v cele a stěžovat si na nespravedlnost života? To ho stejně nemine. Tak si od něj může vzít Platón peníze a pak to zboží prodat ještě jednou někomu jinému. Jako když prodáváte dům, až na to, že tentokrát si z něj odvezete i sporák, žárovky a okenní tabulky.

Tohle schéma zdvojnásobí jeho problémy s dopravou, ale s tím už si nějak poradí. Řešení se samo vynoří. Podrobnosti do sebe zapadnou jako dílky skládačky.

Protože on je Platón a oni nejsou.

Janet Salterová přinesla kávu do knihovny na stříbrném podnose. Porcelánová konvice, smetana, cukr, tři mrňavé šálky, tři podšálky, tři lžičky. Službu konajících policistek se pozvání očividně netýkalo. Možná předtím proběhla diskuse o nemíchání profesionálních a společenských povinností. Policistky konečný výsledek patrně potěšil. Reacher se mnohokrát ocitl v jejich situaci. Vždycky je lepší všechno hezky rozškatulkovat a nerozptylovat se.

Janet Salterová nalila kávu. Šálek byl na Reacherovu ruku moc malý, ale káva vypadala dobře. Reacher nasál vůni a ochutnal. Pak zazvonil veliteli Hollandovi mobil. Holland vyrovnal šálek, vytáhl telefon a podíval se na displej. Jednou rukou telefon otevřel a ohlásil se. Osm vteřin naslouchal. Potom zavěsil a usmál se, zeširoka, vděčně a šťastně.

Oznámil: „Právě jsme chytili pachatele, který zastřelil toho právníka.“

Za pět minut dvě odpoledne.

Zbývalo třicet osm hodin.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

REACHER ODJEL S HOLLANDEM ZPÁTKY NA STANICI. Neoznačený crown vic se protlačil postranní ulicí, napojil se do vyježděných kolejí a zamířil hladce a bez problémů domů. Peterson čekal v místnosti pro mužstvo. Také se usmíval, stejně zeširoka, vděčně a šťastně, jako předtím Holland. Reacher se neusmíval. Měl vážné pochybnosti. Založené na trpké zkušenosti. Rychlé a snadné řešení závažného problému by bylo příliš krásné, než aby to mohla být pravda. A věci, které jsou příliš krásné, než aby mohly být pravda, také většinou pravda nejsou. Základní přírodní zákon.

Zeptal se: „Tak kdo střílel?“

Peterson odpověděl: „Jay Knox. Ten řidič.“

Reacher se tu verzi dozvěděl z druhé ruky tím, že ustoupil stranou a naslouchal, jak ji Peterson líčí Hollandovi. Před čtyřiceti minutami zahlédl policista v hlídkovém voze chodce brodícího se sněhem podél venkovské cesty kilometr a půl za městem. Peterson řekl, jak se ten policista z hlídkového vozu jmenuje, a označil ho za jednoho z nás. Patrně starý člen oddělení. Z jeho dobré půlky. Možná někdo, koho Holland skutečně zná. Policista dostal pokyn hlídkovat se zvýšenou ostražitostí, ale přesto si myslel, že se spíš jedná o ztroskotaného řidiče než o vraha. Zastavil a nabídl mu, že ho sveze. Chodec však zareagoval podivně. Nevrle, neochotně a odmítavě. Tak mu policista nasadil pouta a prohledal ho.

A našel v jeho kapse pistoli, devítimilimetr glock 17. Páchla, jako by se z ní nedávno střílelo, a v zásobníku chyběl jeden náboj.

Policista chodce zatkl a odvezl na stanici. Na příjmu v něm poznali řidiče autobusu. Vzali mu vzorky z rukou a oblečení, jestli na nich nemá stopy po výstřelu. Test dopadl pozitivně. Jay Knox vystřelil během několika uplynulých hodin ze zbraně. Glock byl plný jeho otisků. Přečetli mu jeho práva. Zavřeli ho do cely předběžného zadržení. Knox nepožádal o právníka.

Holland se šel na Knoxe podívat. S nedočkavostí, kterou už Reacher mnohokrát zažil. Jako by chvátal do zoologické. To se stávalo po všech velkých zatčeních. Lidé se chodili dívat na zatčeného, na chvíli se zastavili před mřížemi a vychutnávali si ho. Potom vždycky tvrdili, že zatčený má v obličeji něco, co jim od začátku připadalo podezřelé. Nebo se rozhovořili o banalitě zla. O tom, že se nikdy nedá spolehlivě poznat na první pohled.

Peterson zůstal v místnosti pro mužstvo. V duchu spojoval volné konce. S nedočkavostí, kterou Reacher také znal. S nebezpečnou nedočkavostí. Když postupujete pozpátku, vidíte vždycky, co chcete vidět.

Reacher se zeptal: „Kolik zásahů v oběti?“

„Jeden,“ odpověděl Peterson. „Do hlavy.“

„Devítimilimetr?“

„Téměř určitě.“

„Je to běžný kalibr.“

„Já vím.“

„Souhlasí geografie?“

„Knox se pohyboval zhruba šest a půl kilometru od místa činu.“

„Pěšky? To je přece moc daleko.“

„Ve hře muselo být nějaké auto.“

„Proč?“

„Počkejte, až uvidíte ty fotografie.“

Fotografie dorazily o třicet minut později. Ve stejných deskách, jaké viděl Reacher večer předtím v Hollandově kanceláři. Stejný druh fotografií. Lesklé snímky dvacet na dvacet pět s vytištěnými popiskami v dolních rozích. Byla jich spousta. Barevné, ale přesto většinou šedobílé. Sníh na zemi, sníh ve vzduchu. Závěrka fotoaparátu zmrazila padající vločky do zvláštních tmavých vznášejících se tvarů, jako popel ze sopky, jako tečky a nečistoty.

První fotografie byl úvodní záběr z dálky, nasměrovaný ze západu na východ. Ukazoval zasněženou cestu se dvěma páry kolejí namáčknutými těsně ke středu vozovky. V kolejích směřujících na západ stálo nehnutě osamělé auto. Se zapnutými světly. Neodchýlilo se ani nezabočilo. Prostě se samo zastavilo, jako vlak na kolejích.

Druhá fotografie byla zabraná z asi o třicet metrů větší blízkosti. Odhalila tři věci. Za prvé, postavu na sedadle řidiče. Muže zachyceného pevně utaženým bezpečnostním pásem, s hlavou svěšenou dopředu. Za druhé, zadní okénko na straně spolujezdce potažené velkou růžovou skvrnou. Za třetí, panenský sníh na cestě a čtvery koleje. Neporušené čímkoliv jiným.

Třetí fotografie tu skutečnost potvrdila. Protože úplně vypustila auto. Čočka se dívala rovně ze západu na východ, podél silnice těsně z místa, kde se do sněhu zakusovala žlutá záře z reflektorů. Byl to monotónní záběr. Nebylo na něm nic vidět. Projíždějící kola vyhloubila brázdy, stlačila dno kolejí, vyhodila nahoru malé postranní valy, z vrcholku valů sjely na vnější stranu malé laviny a drobné spadlé úlomky už stačil zakrýt čerstvý sníh.

Nic jiného.

„Dobré obrázky,“ vyslovil pochvalu Reacher.

„Snažil jsem se,“ opáčil Peterson.

„Výborná práce.“

„Děkuju.“

„Žádné otisky nohou,“ konstatoval Reacher.

„Souhlas,“ potvrdil Peterson.

Čtvrtá fotografie byl detailní záběr kolejí směřujících na východ. Ani na nich nebylo nic vidět, jen rozlámané a zpřeházené stopy po protektorech, stejné malé oplatky a krajka, jakou viděl Reacher ve městě. V žádném případě se z nich nedalo zrekonstruovat nic, co by stálo za poslání do laboratoře.

Pátá fotografie byl detailní snímek auta, zabraný z pravé přední strany. Auto byl malý úhledný sedan, značka, která Reacherovi nic neřekla.

„Infiniti,“ vysvětlil Peterson. „Japonské. Luxusní řada nissanu. Tenhle model je šestiválec s permanentním pohonem všech kol. A zimními pneumatikami. Praktický, okázalostí odpovídající vkusu právníka z Jižní Dakoty.“

Měl světle stříbřitý lak. V podstatě čistý, ale poznamenaný několika nedávnými zimními cestami. Od sněhu se na něm odráželo světlo z reflektorů a dodávalo mu přízračný, nadpozemský nádech. Okénko řidiče bylo stažené na doraz. Muže za volantem držel ve vzpřímené poloze zapnutý bezpečnostní pás. Napadalo na něj trochu sněhu. Bradu měl na hrudi. Vypadal, jako by spal, až na díru v hlavě.

Díra byla předmětem fotografie číslo pět. Muž ji měl uprostřed čela, jako třetí oko. Očividně se díval z okénka, natočený napůl do strany a napůl dopředu. Výstřel ho zasáhl přesně v přímce pohledu. Hleděl do ústí zbraně. Z výstupní rány vylétla organická hmota a rozstříkla se po celém okénku diagonálně za ním. Pak mu klesla hlava a přetočila se do středové polohy.

Zbývající fotografie ukazovaly karoserii a vnitřek auta. Ze všech možných úhlů. Udělejte spoustu fotografií, poradil Reacher a Peterson ho do písmene poslechl. V prostoru na nohy ležely úhledně složené přezůvky. Uprostřed přístrojové desky bylo připevněné malé víceúčelové pochromované kladivo. Reacher viděl reklamy na podobná v zásilkových katalozích v letadlech. Dá se jimi rozbít přední sklo, když se při nehodě vzpříčí dveře. V držadle mají zaklapnutou čepel na přeříznutí bezpečnostních pásů. Optimální vybavení pro opatrné, puntičkářské, organizované řidiče se zájmem o auta. Reacher však pochyboval, že by ho někdo v celé historii automobilového průmyslu s vážným úmyslem použil. Nedokázal si to představit.

Řadicí páka infiniti byla na park. Klíček v zapalování stále otočený a motor běžel na volnoběh. Tachometr ukazoval 800 otáček za minutu. Počítadlo kilometrů méně než šestnáct tisíc. Vnitřní teploměr dvaadvacet stupňů. Rádio bylo naladěné na místní stanici na krátkých vlnách. Knoflík hlasitosti byl otočený do polohy osm hodin. Na tichý poslech. Ukazatel stavu benzinu hlásil téměř plnou nádrž.

Reacher požádal: „Povězte mi, jak to proběhlo.“

Peterson se pustil do vysvětlování: „Dobře. Knox je v autě. Řídí. Jede na východ. Právník jede na západ. Oba pomalu, kvůli špatnému stavu vozovky. Knox vidí, jak se právník blíží. Stáhne okénko. Vystrčí ruku a mávne na něj. Právník zpomalí a zastaví. Stáhne svoje okénko. Možná si myslí, že ho chce Knox varovat před nějakým nebezpečím vepředu. Řidič k řidiči, tak jak to lidé za nepříznivých podmínek dělají. Knox ho ale místo toho zastřelí a pokračuje v cestě.“

„Kdo našel tělo?“

„Další řidič jedoucí na východ. Přibližně pět deset minut poté, co se to stalo. Zpomalil, podíval se a zavolal nám z benzinové pumpy o tři kilometry dál. Neměl mobil.“

„Je Knox pravák?“

„Nevím. Ale většina lidí jsou praváci.“

„Našel jste prázdnou nábojnici?“

„Ne.“ ‚

„Jestli je Knox pravák, pak musel střílet diagonálně přes své tělo. Potřeboval mít co nejvíc nataženou paži. Ústí patrně koukalo trochu z auta. Glock má vyhazovací otvor na pravé straně. Takže si musel dávat pozor, jak sedí. Aby měl vyhazovací otvor v autě. Byl dost zkroucený. Nemohl namířit podle hlavně. Přesto musel trefit právníka mezi oči. To není snadné. Je Knox tak dobrý střelec?“

„Nevím.“

„Měl byste se to pokusit zjistit.“

Peterson opáčil: „Domnívám se, že prázdná nábojnice se odrazila od rámu dveří nebo od předního skla a dopadla zpátky do Knoxova auta.“

„Tak mi povězte o Knoxově autě.“

„Předem domluvené. Včera dorazil do města a dneska se s někým setkal. Možná s motorkářem. Motorkář mu sehnal auto, možná dodávku. Knox spáchal čin, vrátil vozidlo, a když jsme ho zatkli, kráčel domů.“

Reacher na to nic neřekl.

Peterson dodal: „Lidé, u kterých jsme ho ubytovali, tvrdili, že jasně sdělil, že chce strávit celý den venku. Prý nebyl moc společenský. Jako by myslel na něco úplně jiného.“

„Setkal jsem se s ním dneska v bistru.“

„Jaký na vás udělal dojem?“

„Nebyl moc společenský. Údajně proto, že nedostane od včerejšího dne zaplaceno. Možná si dělal starosti, že ho vyhodí z práce.“

„Byl nervózní kvůli tomu úkolu.“

„Odkud věděl, čím ten právník jezdí?“

„Řekla mu to osoba, která mu dodala auto.“

„Odkud věděl, že právník bude tou dobou na cestě?“

„Jednoduché počty. Falešná schůzka se měla uskutečnit v poledne. Spočítat si to časově dozadu není nic těžkého. Stejně jako spočítat si to místo, když každý ví, že dálnice je zavřená.“

„V první řadě podle mě nesedí, jak se sem dostal. Bylo by to příliš komplikované. A říká, že se přímo na něj řítilo auto. To se nedá zorganizovat dopředu. A nemohl si to ani vymyslet. Měl na palubě jednadvacet potenciálních svědků.“

„Nikdo nic neviděl.“

„S tím nemohl počítat.“

Peterson pravil: „Možná se na něj skutečně řítilo auto. Možná se ve zlomku vteřiny rozhodl, že toho využije, místo aby sehrál poruchu poblíž sjezdu z dálnice. Zareagoval se zpožděním?“

Reacher odpověděl: „Nevím. Spal jsem.“

Peterson nic neřekl.

Reacher upozornil: „Myslím, že jste zatkli nesprávného člověka.“

„Věta, kterou policajti neradi slyší.“

„Já vím. Byl jsem policajt. Přesto je to pravda.“

„Měl v kapse zbraň a vystřelil z ní.“

„Případ uzavřen?“

„To je velký krok.“

„Ale?“

„Pro tuto chvíli ano. Myslím, že je uzavřen.“

„Tak nemluvte, ale jednejte. Stáhněte ty policistky z domu paní Salterové.“

Peterson se zarazil. „O tom nerozhoduju.“

„Co byste udělal, kdybyste o tom rozhodoval?“

„Nevím.“

„Udělá to Holland?“

„Musíme počkat a uvidíme.“

Za pět minut tři odpoledne.

Zbývalo třicet sedm hodin.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

HOLLAND TO NEUDĚLAL. Ne proto, že by si myslel, že je Knox nevinný. Ale protože se obával, že by nepřátelská strana mohla učinit druhý pokus, třetí a v případě nutnosti čtvrtý a pátý. Proto musí zůstat Janet Salterová chráněná, dokud neproběhne proces. Potom se rozhovořil Jay Knox a všechno se znovu změnilo.

Knox vysvětlil, že zbraň měl u sebe pro svou vlastní ochranu, jako ji u sebe nosil vždycky. Podepsala se na něm nehoda autobusu, dolehla na něj beznaděj a rozčarování z toho, že nedostane od zaměstnavatele zaplaceno. Vadili mu podlézaví hostitelé, ke kterým ho poslali. Pokusil se zabít co nejvíc času snídaní v bistru, ale vyrušil ho Reacher, tak vyrazil na dlouhou hněvivou procházku. Snažil se spálit záporné emoce. Došel však k dřevěnému mostku nad zamrzlým potokem a uviděl varovnou tabuli: Pozor, vozovka na mostě v zimě namrzá. Ruply mu nervy, vytáhl glock a do tabule střelil. Za což se byl ochoten omluvit, ale upozornil, že všechny tabule, které v okolí zahlédl, jsou proseté kulkami z nejrůznějších zbraní.

Pamatoval si, k jakému mostku došel. Pamatoval si, kde stál. Dokázal to popsat velice přesně. A dokázal přesně odhadnout, kam dopadla jeho prázdná nábojnice.

Peterson věděl, o jakém mostku mluví. Jeho poloha odpovídala místu, kde Knoxe zatkli. Usoudil, že pokud k němu Knox skutečně došel, zůstaly po něm nejasné stopy pod napadaným sněhem. Nikdo jiný by se tam na procházku nevydal. Místní měli víc rozumu. Poslal tam hlídkový vůz. S detektorem kovů v kufru. Detektor patřil v okrese, kde se neustále střílelo a pořád sněžilo, ke standardnímu vybavení.

O deset minut později zavolal od mostku policista z hlídkového vozu. Našel šlépěje. A našel prázdnou nábojnici. Ležela na konci krátké brázdy o délce prstu. Zasyčela a ještě horká kousek popojela. Brázdu zapadal nový sníh, ale zůstala viditelná, když jste věděli, co hledáte. A policista potvrdil, že ve varovné tabuli zeje nová díra. Roztřepená a blýskavá, téměř určitě po devítimilimetru, v místě mezi M mostě a N namrzá.

Peterson se poradil s Hollandem a oba se shodli na tom, že muž, kterého hledají, je stále neznámý a dorazil už do města.

A ještě nedokončil svůj úkol.

O pět minut později byl Jay Knox opět volný člověk. Ale nakázali mu, že jeho glock musí zůstat pro jistotu na stanici, dokud neodjede z města. Knox na tu podmínku ochotně přistoupil. Reacher sledoval, jak vychází z vestibulu do vánice. Omilostněný, ale stále poražený, s úlevou, ale stále nespokojený. Peterson s Hollandem se znovu poradili a vyhlásili na stanici zvýšenou pohotovost. Dokonce i Kapler a Lowell se směli vrátit do aktivní služby. Všichni dostali příkaz nasednout do vozů, kroužit po městě a pátrat po podezřelých obličejích, podezřelých vozidlech a podezřelém chování. Mobilní vyjádření základního strachu všech policejních oddělení: Někdo se pohybuje okolo.

Peterson přišpendlil nové fotografie na nástěnku v malé kanceláři za místností pro mužstvo. Umístil je naproti záběrům mrtvého černě oblečeného muže ve sněhu. Reacher tam Petersona našel. Peterson si posteskl: „Právě jsme ze sebe udělali blbce a promrhali jsme spoustu času.“

Reacher namítl: „Tolik času zase ne.“

„Co by teď udělala vaše elitní jednotka?“

„Uvažovali bychom o převodovkách a opatrných lidech.“

„Co tím chcete říct?“

„Až na to, že to nebyl Knox, si myslím, že se to odehrálo, jak jste popsal. Svědčí o tom nepřítomnost otisků nohou ve sněhu. Dvě auta zastavila těsně vedle sebe, téměř přesně v zákrytu. Pachatel na právníka mávl. Právník uposlechl. Otázkou zůstává, proč to udělal.“

„Udělal by to každý.“

Reacher přikývl. „Rozhodně na takové silnici. V létě a při normální rychlosti by k tomu nedošlo. Ve sněhu ale ano. Táhnete se šnečím tempem, domníváte se, že vás ten druhý řidič potřebuje nebo pro vás má nějakou informaci. Tak zastavíte. Když jste ale natolik opatrný člověk, že se obtěžujete s navlékáním přezůvek, vozíte s sebou na přístrojové desce kladivo na vyprošťování z auta, posloucháte v rádiu na krátkých vlnách zpravodajství o počasí a máte vždycky plnou nádrž, vzbudí ve vás ta situace trochu obavy. Necháte zařazenou rychlost a nohu na brzdě. Abyste mohl v případě nutnosti rychle ujet. Okénko byste patrně jen o kousek pootevřel. Právník se ale zachoval jinak. Přeřadil na park a otevřel okénko až dolů.“

„Což znamená co?“

„Znamená to, že byl duševně připravený na rozvinuté jednání. Na konverzaci, na rozpravu, celých devět metrů. Ztišil rádio, aby rozuměl. Což znamená, že možná toho chlapa, co ho zastavil, znal. Což by bylo dost dobře možné, když vezmeme v úvahu, s jakými lidmi se stýkal.“

„Tak co byste udělal teď?“

„Už bych obracel naruby celý jeho život.“

„To je pro nás dost obtížné. Bydlel v sousedním okrese. Mimo naši pravomoc.“

„Musíte popadnout telefon a začít spolupracovat.“

„Stejně jako jste dřív spolupracoval s federály?“

„Trochu jinak.“

Platón zakončil odpolední procházku návštěvou svého vězně. Vězeň byl připoutaný venku na řetězu k ocelovému sloupu. Byl to zloděj. Stal se chamtivým. Platónovy operace probíhaly ze zřejmých důvodů v hotovosti a bylo zapotřebí skladovat obrovská množství bankovek v podzemí, ve sklepích, tady i tam, a to tak dlouhou dobu, že škoda způsobená vlhkostí a hlodavci tvořila deset procent celkových příjmů. Sto tisíc z každého milionu se rozpadlo a shnilo. Divize tohohle hříšníka však hlásila ztráty blížící se dvanácti procentům. Což byla odchylka. Proto tam Platón vyslal kontrolu, a ta zjistila, že dotyčný si odlupuje do vlastní kapsy, čtvrt milionu tady, půl milionu tam. Platón toleroval do jisté míry chyby, ale ne neloajálnost.

Proto ten chlap, připoutaný za kotník řetězem k sloupu.

Zimní počasí sto šedesát kilometrů od Mexico City nebylo nelítostně horké. Ve vzduchu ani v zemi se nevyskytoval bodavý hmyz, hadi spali a malí noční savci byli většinou plaší. Takže zloděj zemře buď žízní, nebo hlady, podle toho, jak bude pršet.

Pokud se nerozhodne, že k tomu nedojde.

Na dosah mu ležela malá sekyra. Měla nabroušené ostří, jako dělané na jeho holeň. Zloděj ji ještě nepoužil. Platón si ale myslel, že to udělá. Obvykle to bylo padesát na padesát. Matematický důkaz se dal najít všude v okolí, stejný počet vdov a stejný počet zlomených mužů poskakujících o berlích.

Ručička hodin v místnosti pro mužstvo v Jižní Dakotě se dostala na za pět minut čtyři odpoledne. Zbývalo třicet šest hodin. Peterson pravil: „Za pět minut čtyři je za pět minut pět na východě. Konec pracovní doby. Nadešel čas, abyste zavolal zpátky na svou starou jednotku. Pořád tu informaci potřebujeme.“

Reacher přešel k psacímu stolu v rohu místnosti. Posadil se. Nevytočil číslo. Konec pracovní doby byl ve Virginii v pět, a ne v za pět minut pět. Přesnost hrála důležitou roli. Hrála ji pro něj a nepochyboval, že ji hraje i pro jeho současného nástupce.

Peterson se zeptal: „Co si myslíte o paní Salterové?“

„Řekl bych, že je velice sečtělá.“

„A jako svědkyně?“

„Vynikající.“

„Myslíte, že vydrží?“

„Má strach.“

„Vůbec se jí nedivím.“

„Co se děje s dodávkami surovin do laboratoře? A co s hotovým výrobkem, když ho odvážejí?“

„Zkoušeli jsme to. Ale abychom něčeho dosáhli, museli bychom na té silnici strávit celý den a celou noc, po celý týden.“

„A také se správnými lidmi,“ upozornil Reacher. „Někteří vaši členové vypadají, že spí za chůze. Rozhodně však musíte paní Salterové povědět, že děláte, co je ve vašich silách. Má v tuhle chvíli pocit, že veškerá váha leží na jejích ramenou.“

„Řekli jsme jí, že to není její povinnost.“

„Někteří lidé mají o povinnosti svou vlastní představu.“ Reacher zvedl telefon. Stiskl devítku pro spojení s vnějším světem. Vytočil číslo, které si pamatoval, a počkal, až se ozve nahrávka. Pokud znáte linku volaného, můžete ji nyní vytočit. Reacher zadal 110. Ozval se stejný mužský hlas. Kapitán z Jihu. Stejný jednoslabičný pozdrav.

„Ano?“

Reacher požádal: „Amandu, prosím.“

V telefonu cvaklo, zavrčelo, ozval se jiný volací tón a potom hlas. Teplý, zastřený, zadýchaný, důvěrný. Oznámil: „Jste neskutečný otrava.“

„Vážně?“ podivil se Reacher.

„Jako bych toho neměla už i tak dost na práci.“

„V čem spočívá problém?“

„To vaše místo osm kilometrů od Boltonu rozhodně není na přední straně záznamů. Ani uprostřed. Nenašla jsem ho ani v seznamu nemovitostí.“

„To souhlasí. Je opuštěné. Možná ho nikdy nepoužívali.“

„Bylo prodáno?“

„Nevím. Možná jenom přenecháno. Stojí na pozemku, kterému místní policajti říkají obecní.“

„Prošla jsem seznam nemovitostí padesát let dozadu a nenašla žádnou zmínku o uzavření obchodu.“

„Tak nám možná pořád patří.“

„V tom případě by nás mělo něco stát. Dvouleté prohlídky a alespoň trochu údržby. Nenarazila jsem však na žádný záznam o výdajích.“

„Něco tam být musí. Dokonce ani armáda nestaví objekty, na které pak úplně zapomene.“

„Je ta stavba oplocená?“

„Nevím. Je osm kilometrů daleko. Proč?“

„Protože dokonce ani armáda nestaví objekty, na které by pak zapomněla. To, že chybí jakákoliv zmínka v záznamech, by mohlo znamenat, že ta budova je na jiném seznamu. Mohlo by to být tajné zařízení.“

Reacher upozornil: „Všechna zařízení jsou tajná.“

„Některá víc než ostatní.“

„Zdejší staří obyvatelé si pamatují bezpečnostní kordon.“

„Ten byl u takových staveb vždycky.“

„Jak moc tajné může to zařízení být? Dělníci bydleli přímo na stavbě.“

„Tenkrát tajné, dneska opuštěné. Možná proto, že je ta budova hodně zvláštní. Což by pro vás mohlo být důležité. Jestli to ale opravdu chcete vědět, budu muset pokračovat v pátrání.“

„Mohla byste to pro mě udělat?“

„Bude vás to něco stát.“

„Co mě to bude stát?“

Teplý, zastřený, zadýchaný, důvěrný hlas. „Povíte mi, jak vznikla ta prohlubeň na psacím stole.“

„Nemáte čas. Jste zavalená prací.“

„Právě teď se flákám. Čekám na telefon.“

„Něco zajímavého?“

„Poměrně dost.“

„Vyličte mi to.“

„To není součástí naší dohody. Povídat máte vy.“

„Nechci mluvit přes centrálu.“

„Nemáte se čeho bát. Ta plukovníkova hlava byla zcela jasně oprávněná, jinak by vás zašili. A poškození vládního majetku je už dávno promlčené.“

„Jak usilovně budete pátrat?“

„Tak usilovně, jak si budete přát.“

„Kdy čekáte ten telefon?“

„Doufám, že brzy.“

„V tom případě nám na tu historku nezbývá čas. Zjistěte do zítra, co potřebuju, a pak vám ji povím.“

„Jste nesmlouvavý obchodník.“

„Doufal jsem, že tu informaci získám zadarmo.“

„Prozraďte mi alespoň trochu.“

„Dobře,“ uvolil se Reacher. „Nebyl to plukovník. Byl to jednohvězdičkový generál.“

Platón se rozhodl, že si dá brzkou večeři, protože měl hlad, jelikož vynechal oběd. Tak zašel do kuchyně. Čas od času to rád dělal. Měl pocit, že tím projevuje solidaritu s lidmi, kteří pro něj pracují. Vždycky to však dopadlo feudálně. Jeho zaměstnanci se krčili, klaněli, červenali se a nervózně drmolili. Možná proto, že se ho báli. Neměli k tomu však důvod. Platón nikdy svým domácím zaměstnancům neublížil. Nikdy netrpěli. Rozhodně ne současná generace. Dva jejich předchůdci byli pohřbení na pozemku, ale nikdo ze současných zaměstnanců o tom nevěděl.

Platón si objednal studený předkrm, teplý hlavní chod, vzal si z ledničky pivo a odešel počkat do menší z venkovních jídelen. Vytáhl mobil a zavolal do vily obehnané zdí sto šedesát kilometrů daleko ve městě. Zeptal se: „Jak probíhá akce v Jižní Dakotě?“

Muž ve vile oznámil: „Právník byl před šesti hodinami zlikvidován.“

„A ten svědek?“

„Zatím ne.“

„Tak kdy?“

„Brzy.“

„Jak brzy?“

„Velice brzy.“

Platón cítil, jak mu za spánky prudce stoupá krevní tlak. Představil si následujících čtyřiadvacet hodin. Rád uvažoval vizuálně. Líbilo se mu, když chronologické intervaly ležely pěkně rozložené v jedné přímce jako čárky na pravítku. Prošel je zblízka čtvrtinu po čtvrtině jako pták vrhající se střemhlav k hladině moře, některé zaplnil a jiné nechal prázdné. Poručil: „Zavolejte tomu chlapovi a vyřiďte mu, že záležitost se svědkem nesnese odkladu.“

Muž ve vile přislíbil: „Provedu.“

Platón zavěsil a vytočil další číslo. Na letiště. Nařídil, aby mu připravili letadlo, natankovali ho a počítali s tím, že můžou dostat každou chvíli rozkaz k odletu. V letovém plánu bude stát Kanada, ale jen naoko. Ve skutečnosti poletí dva tisíce sedm set kilometrů tam a dva tisíce sedm set kilometrů zpátky. Před odletem zpátky budou muset doplnit palivo.

Potom vykonal třetí telefonát. Bude potřebovat, aby s ním letělo šest mužů. Dobrých mužů, ale ne tak dobrých, aby si je nemohl dovolit ztratit. Pokud dojde na lámání chleba.

Což doufal, že nedojde.

Reacher zaslechl ve vestibulu policejní stanice křik a přestal myslet na ženu s krásným hlasem. Jednostranný křik. Do telefonu. Rozhovor začal normálně, poměrně zdvořile, pak se do něj vloudil obranný tón a potom zoufalství. Skončil jekotem. Vyvolal další čtyři telefonáty. Stařík z recepce do Hollandovy kanceláře, Peterson do Hollandovy kanceláře, stařík zpátky do vestibulu, Peterson zpátky do místnosti pro mužstvo.

Peterson oznámil: „Problém s motorkáři. Jeden z nich právě zavolal. Tři jejich lidi se pohřešují a proč s tím nic neděláme.“

Reacher se zeptal: „Co jste jim řekl?“

„Řekl jsem, že na tom pracujeme.“

„A?“

„Máme se prý víc snažit, nebo přijedou do města a postarají se o to sami. Dali nám čas do zítra.“

Za pět minut pět odpoledne.

Zbývalo třicet pět hodin.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

PETERSON OPĚT ODEŠEL a Reacher zůstal sedět sám v prázdné místnosti pro mužstvo. Zadíval se z okna. Stále sněžilo. Vločky se snášely loužemi žlutého sodíkového světla. Obloha potemněla. Den se blížil ke konci. Dvanáct tisíc okolních duší se choulilo doma, zahřívalo se, dívalo se na televizi, chystalo se na večeři. Vězení na severu vřelo. Motorkáři na západě dělali bůhví co. A neznámý zabiják si někde nacvičoval druhý výstřel.

Peterson se vrátil a oznámil: „Velitel Holland si myslí, že blufují. Celá jejich strategie spočívá v tom, že chtějí zůstat na straně zákona a nezavdat nám příčinu k zahájení akce.“

Reacher neodpověděl.

Peterson se zeptal: „Co si o tom myslíte?“

„Dá se to zjistit jediným způsobem.“

„Jakým?“

„Prozkoumáním.“

„Vy chcete, abychom se tam vydali?“

„Ne, vypravím se tam já,“ sdělil Reacher. „Musím to místo stejně vidět. Abych zjistil, co to je.“

„Máte lidi, kteří na tom pracují.“

„Nejlepší je přesvědčit se na vlastní oči.“

„Vy se tam hodláte prostě zjevit?“

„Řeknu, že jsem od vojáků. Provádím dvouletou prohlídku našeho majetku.“

„Úplně sám?“

„Proč ne?“

„Nespolknou to. Budou chtít vidět průkaz.“

„Nebudou. Nejsou to řádní občané.“

Peterson se zeptal: „Kdy vyrazíte?“

„Co nejdřív,“ odpověděl Reacher. „Za tmy by to nemělo cenu. Takže hned zítra za svítání.“

Peterson sdělil, že oddělení má jedno rezervní neoznačené vozidlo. Reacher si ho může půjčit. První rozbřesk bude záležet na počasí, ale mohlo by to být zhruba mezi sedmou a osmou. Tak Peterson navrhl: „Odvezu vás teď k nám domů. Měl byste si odpočinout.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Měl byste mě místo toho odvézt k Janet Salterové. Má volné pokoje. Pověděla mi, že je nabídla po té nehodě autobusu. A pak mi pověděla, že ví o tom krizovém plánu pro vězení. Bylo to něco jako zašifrovaná zpráva. Chce mít u sebe někoho, kdo neodejde, až se rozječí siréna. Představte si, jak by bylo vám.“

Peterson o tom vteřinu uvažoval a přikývl. Začal cosi říkat a zarazil se. „Chystal jsem se navrhnout, že vám tam přivezu zavazadla. Ale žádná nemáte.“

„Povězte Kim, že jsem si koupil nové oblečení. Řekněte jí, že jste mě v něm viděl. Dělala si podle mě trochu starosti. A vyřiďte, že dávám pozor na bundu jejího otce. A poděkujte jí za pohostinnost.“

Pořád sněžilo, ale ulice mezi policejní stanicí a domem Janet Salterové byly stále průjezdné. Nejméně jednou za den je protahovali. Lopaty pluhu vyhrnuly sníh do vysokých valů po stranách, takže z vyježděných kolejí se staly malé brázdy v jednom velkém příkopu. Sníh pohlcoval zvuk. Okolní svět se nořil do ticha. Vločky se snášely neviditelně k zemi, dokud se nedostaly do pruhu světla z reflektorů. Svisle a nesmiřitelně dopadaly na pomalu se vlekoucí auto.

Pluhy zúžily vozovku natolik, že Peterson nemohl zabočit do ulice Janet Salterové. Celou její šířku blokoval zaparkovaný policejní vůz. Jeho líně se otáčející červená světla barvila padající vločky do růžova, takže připomínaly granáty nebo kapičky krve. Reacher vystoupil z Petersonova auta, zapnul si bundu a protáhl se neohrabaně mezi kufrem hlídkujícího vozu a sněhovým valem za ním. Policista za volantem mu nevěnoval pozornost. Reacher se klopýtavě vydal prostředkem ulice. Stopy po ranní výměně stráží už dávno zmizely, zapadané a nezřetelné. Zakousl se do něj ledový vzduch. Odezníval mrazivý den a na jeho místo nastupovala nemilosrdná noc.

Reacher vyšel na verandu Janet Salterové a zatáhl za drát zvonku. Představil si, jak se policistka uvnitř zvedá ze svého místa na spodním schodu a kráčí přes perský koberec. Dveře se otevřely. Policistky si vyměnily stanoviště. Otevřela ta, která stála u okna knihovny. Vysoká se světlými vlasy staženými do sportovního ohonu. Ruce měla na zbrani. Ostražitá, ale ne napjatá. Profesionálně opatrná, ale vděčná za malou změnu v zaběhnutém stereotypu.

Reacher pověsil zapůjčenou bundu na stojan na klobouky a zamířil ke knihovně. Janet Salterová seděla ve stejném křesle jako předtím. Nečetla. Jen tam seděla. Druhá policistka stála za ní. Ta, která původně hlídkovala v chodbě. Malá a snědá. Upírala pohled z okna. Závěsy byly doširoka roztažené.

Janet Salterová pravila: „Musel jste odejít tak rychle, že jste nestačil dopít kávu. Chcete, abych vám uvařila čerstvou?“

„Kávou nikdy nepohrdnu,“ opáčil Reacher. Následoval Janet Salterovou do kuchyně a pozoroval, jak plní prastarý kávovar. Stejně starý jako kohoutky nad dřezem. Kuchyně však přesto nepůsobila sešle nebo ošuměle. Kvalitní materiál je kvalitní materiál, bez ohledu na věk.

Janet Salterová prohodila: „Pokud jsem to správně pochopila, zůstanete tady přes noc.“

Reacher opáčil: „Pouze pokud vám to nevadí.“

„Nelíbilo se vám u Petersona?“

„Líbilo. Ale nechtěl jsem ho obtěžovat příliš dlouho.“

„Jedna noc vám připadá jako příliš dlouho?“

„Mají dost svých vlastních starostí.“

„Cestujete nalehko.“

„Mám jen to, co vidíte.“

„Paní Petersonová mi o tom pověděla.“

„Pověděla vám o tom, nebo vás varovala?“

„Je to fobie? Nebo filie? Nebo uvědomělé existenciální rozhodnutí?“

„Takhle podrobně jsem se tím bohužel nikdy nezabýval.“

„Fobie by znamenala strach, nejspíš ze závazku a povinnosti. Filie by znamenala zálibu, patrně ve svobodě a příležitosti. I když filie v sobě nese náznak abnormální chuti, ve vašem případě pravděpodobně po tajemství. Lidí, kteří létají pod radarem, se musíme zeptat proč přesně? Přijde jim radar sám o sobě nepřijatelný, nebo krajina pod ním jedinečně krásná?“

„Možná ten třetí důvod,“ navrhl Reacher. „Existenciální.“

„Zacházíte s tím vaším odmítáním majetku poněkud do extrému. Historie nás učí, že asketismus v sobě má nesmírnou přitažlivost, ale většina asketů i tak vlastnila alespoň oblečení. Rozhodně košile, i když třeba jenom z vlasů.“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Myslím, že malou tašku byste si mohl povolit. Nezměnila by vaši osobnost.“

„Obávám se, že změnila. Pokud by nebyla prázdná, což by pak nedávalo smysl. Naplnit malou tašku znamená třídění, vybírání a hodnocení. Bez logického konce. Velice brzy bych si pořídil větší a potom dvě nebo tři. O měsíc později bych byl stejný jako ostatní.“

„A to vás děsí?“

„Ne, myslím, že být jako každý z vás by mi dodalo pocitu klidu a jistoty. Některé věci se však nedají uskutečnit. Narodil jsem se jiný.“

„To je vaše odpověď? Narodil jste se jiný?“

„Jsem přesvědčený, že jsme se nenarodili všichni stejní.“

Janet Salterová nalila kávu, tentokrát přímo do vysokých porcelánových hrnků, jako by považovala stříbrné tácy a společenskou ceremonii za nevhodné pro asketu a jako by si všimla, že Reacher předtím zápasil s mrňavým šálkem.

Pravila: „Dobře, ať už je vaše přesná diagnóza jakákoliv, jsem ráda, že jste tady. Můžete zůstat, jak dlouho se vám zachce.“

Za pět minut šest večer.

Zbývaly třicet čtyři hodiny.

Po kávě začala Janet Salterová připravovat večeři. Reacher navrhl, že se půjde najíst do bistra, ale paní Salterová prohlásila, že je jedno, jestli vaří pro šest nebo pro pět, což Reacherovi prozradilo, že brzy vstane noční směna a policistky budou po většinu večera hlídkovat ve čtyřech. Což bylo uklidňující.

Se svolením Janet Salterové strávil většinu času na přípravu jídla prohlídkou domu. Nezajímalo ho ani přízemí, ani první patro. Chtěl vidět sklep. V Jižní Dakotě řádila tornáda, takže si byl jistý, že každý trochu kvalitní dům má podzemní bezpečnostní zónu. Sešel po schodech v zadní chodbě za kuchyní a narazil na uspokojivou situaci. Vrchní vrstva prérijní půdy byla příliš hluboká, než aby se dala vyhloubit až na kamenné lože, tak celý prostor zabírala obrovská šestistranná krychle z masivního dřeva zpevněného železem. Silné stěny a podlaha zajišťovaly stabilitu a silný strop zabraňoval, aby jím po přímém zásahu propadl zbytek domu. Od podlahy ke stropu se tyčil hustý les sloupů, ne víc než metr osmdesát od sebe, z otesaných a ohoblovaných kmenů. Čtyři z nich byly obložené prkny a tvořily kotelnu. Stál v ní skvrnitý zelený kotel. Napájelo ho tenké palivové potrubí, patrně z nádrže na olej zakopané venku na zahradě. Měl pumpu a komplikovaný spletenec širokých železných trubek procházejících stropem. Staré zařízení. Možná první ve městě. Fungovalo však dobře. Hořák hučel, pumpa bzučela a trubky syčely. Udržovaly ve sklepě krásné teplo.

Schody vedoucí nahoru se daly na úpatí zavřít bytelnými dveřmi, které se otvíraly ven. Zevnitř je šlo zajistit železnou tyčí podepřenou železnými držáky. Bezesporu dobrý kryt proti tornádům. A patrně stejně dobrý proti bombám. Téměř jistě odolný vůči jakékoliv palbě z malých zbraní. Reacher viděl, jak se kulomety kalibru .50 provrtaly téměř vším možným, ale stoleté, třicet čísel silné, husté, tvrdé dřevo by patrně vydrželo tak dlouho, až by se přehřály a ohnuly hlavně.

Povzbuzen na duchu vyšel nahoru a zjistil, že noční směna je už vzhůru a na nohou. Všechny čtyři policistky stály v kuchyni. Janet Salterová se pohybovala uvnitř jejich kordonu. V kuchyni vládla uvolněná přátelská atmosféra. Podivná malá domácnost si na sebe očividně rychle zvykala. Sporák byl zapnutý a vycházelo z něj teplo. Okenní tabulky byly zamžené. Reacher vešel do knihovny a podíval se ze zadního okna. Nic k vidění. Jen nejasné tušení ploché krajiny táhnoucí se do ledové dálky. Přestávalo sněžit. Padající vločky vypadaly jako omráčené zimou.

Reacher se odvrátil od okna, právě v okamžiku, kdy dveřmi vstoupila Janet Salterová. Požádala: „Mohli bychom si promluvit?“

Reacher odpověděl: „Samozřejmě.“

Paní Salterová prohlásila: „Samozřejmě vím, proč jste tady. A vím, proč jste si chtěl prohlédnout dům. Dobrovolně jste se přihlásil, že na mě dáte pozor, kdyby se rozezněla siréna, a seznamujete se s terénem. A jsem vám za tu laskavost nesmírně vděčná. I když vaše psychologické imperativy vás patrně odvelí ještě dřív, než bude po všem. K tomu procesu dojde asi až za měsíc. Kolik nových košil byste potřeboval?“

„Osm,“ sdělil Reacher.

Janet Salterová na to nic neřekla.

Reacher dodal: „Nebyla by žádná hanba, kdybyste se sklonila. Nikdo by vám to nevyčítal. A tyhle chlapy by dostali kvůli něčemu jinému, dříve či později.“

„Byla by to hanba,“ namítla Janet Salterová. „A neudělám to.“

„V tom případě mi nevykládejte o psychologickým imperativech,“ opáčil Reacher.

Janet Salterová se usmála. Zeptala se: „Jste ozbrojený?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nosí u sebe instalatéři na odpočinku do konce života hasáky?“

Janet ukázala na spodní polici. „Tamhle je kniha, která by vás mohla zajímat. Historické dílo. Ten velký svazek s koženou vazbou.“

Byla to obrovská stará kniha čtyřicet pět čísel vysoká a přes deset čísel silná. Měla kožený hřbet s vodorovnými vystouplými žebry a velkým plastickým názvem vyvedeným ve zlatě: Přesná ilustrovaná historie ručních zbraní pana Smithe a pana Wessona. Což znělo viktoriánsky a nepatřičně. Smith & Wesson vyrobili na konci devatenáctého a na počátku dvacátého století spoustu zbraní, ale ne tolik, aby zaplnily knihu deset čísel tlustou.

Janet Salterová Reachera vyzvala: „Podívejte se na ni.“

Reacher vytáhl knihu z police. Byla těžká.

Janet Salterová podotkla: „Myslím, že byste si ji měl přečíst dneska večer v posteli.“

Kniha byla těžká, protože to nebyla kniha. Reacher otevřel kožené desky a čekal, že spatří vybledlé stránky, polotónové rytiny a ručně tónované perokresby, možná proložené hedvábným papírem, aby se nepoškodilo umění. Obal však bylo víko a pod ním se nacházela schránka se dvěma hedvábnými prohlubněmi. Hedvábí bylo hnědé. V prohlubních si hověl pečlivě uložený pár revolverů Smith & Wesson, natočených zdvořile jeden k druhému, přitulených pažbou k ústí hlavně jako uvozovky na obou koncích věty. Revolvery byly vojenské a policejní. S deseticentimetrovými hlavněmi. Sto až padesát let staré. Neokázalé prosté ocelové stroje, šachovnicovité rukojeti z ořechového dřeva, kalibr .38. Speciální očka na konci pažeb pro vojáky nebo policisty.

Janet Salterová vysvětlila: „Patřily mému dědečkovi.“

Reacher se zeptal: „Sloužil v armádě?“

„Byl čestný komisař, v dobách, když se v Boltonu zakládalo policejní oddělení. Dostal tyhle revolvery darem. Myslíte, že stále fungují?“

Reacher přikývl. Revolvery většinou fungují navěky. Musely by být vážně potlučené nebo zrezivělé, aby vypověděly službu. Reacher se zeptal: „Střílelo se z nich někdy?“

„Myslím, že ne.“

„Máte nějaký olej?“

„Jenom na šicí stroj.“

„Ten bude stačit.“

„Potřebujeme ještě něco jiného?“

„Nebyly by špatné náboje.“

„Nějaké mám.“

„Jak staré?“

„Asi týden.“

„Jste dobře připravená.“

„Přišlo mi, že bych to měla udělat.“

„Kolik nábojů?“

„Krabičku, ve které je jich sto.“

„Výborná práce.“

„Teď tu knihu vraťte na místo,“ požádala Janet Salterová. „Ty policistky o ní nemusí vědět. Ze zkušenosti vím, že profesionálové nemají plány amatérů v lásce.“

Po večeři se rozdrnčel telefon. Peterson, z policejní stanice. Pověděl Janet Salterové, že zazvonil telefon na psacím stole v zadním rohu místnosti pro mužstvo. Sto desátá jednotka vojenské policie. Žena na drátě s ním nechtěla mluvit. Požádala, aby jí Reacher zavolal zpátky.

Janet Salterová měla telefon v chodbě. Novější než dům, ale ne nedávno nainstalovaný. S tlačítkovým číselníkem, ale také se šňůrou a velký jako přenosný psací stroj. Stál na stolku s přisunutým křeslem. Tak, jak telefony dřív stávaly, když jeden aparát stačil pro celou domácnost a telefonování byl obřad.

Reacher vymačkal číslo, které si pamatoval. Počkal na nahrávku a zadal 110.

„Ano?“

„Amandu, prosím.“

Ozvalo se cvaknutí. Potom hlas. Bez vyzvánění. Už držela telefon v ruce. Pravila: „Buď jste šílenec, nebo se zbláznil svět.“

Reacher podotkl: „Nebo obojí.“

„Tak nebo tak, nejsem daleka toho, abych vás odepsala.“

„Proč?“

„Protože to místo, kvůli kterému mě otravujete, neexistuje.“

Za pět minut sedm večer.

Zbývaly třicet tři hodiny.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

REACHER POPOSEDL V KRESLE v chodbě a namítl: „To místo existuje. Stoprocentně. Kamení a očitým svědkům věřím víc než vojenským papírům.“

Hlas upozornil: „Ale na vlastní oči jste to kamení neviděl.“

„Zatím. Proč by si ale někdo něco takového vymýšlel?“

„V tom případě to místo musí být neuvěřitelně tajné. Postavili ho, ale nezanesli nikam do záznamů.“

„A pak přímo nad ním vybudovali tábor pro dělníky? To do sebe přece vůbec nezapadá.“

„Všechno se mění, tím to je. Před padesáti lety to byla přísně tajná akce a před pěti lety dávno zapomenutá. Typický scénář studené války. Patrně odtajněný na počátku devadesátých let.“

„Je mi jedno, kdy ho odtajnili. Chci jenom vědět, co to je.“

„Můžu nastoupit do letadla. Vy jste ale blíž.“

Reacher se zeptal: „Jak se vyvíjí váš případ?“

„Stále čekám. Což mě nenaplňuje optimismem. Zítra ráno se patrně rozpadne na kusy.“

„Vy budete pracovat celou noc?“

„Víte, jak to chodí.“

„Tak využijte prostoj. Podívejte se do seznamu částek schválených Kongresem. Účel bude pozměněný, ale ty peníze tam budou. Jako vždycky. Tímhle můžeme začít.“

„Víte, jak vysoký byl před padesáti lety rozpočet na obranu? Víte, kolik položek bylo vyplaceno?“

„Máte celou noc. Pátrejte po spojitosti s Jižní Dakotou, Sněmovna nebo Kongres. Nevidím tady žádnou velkou strategickou hodnotu, tak by to mohla být federální subvence místním úřadům za jejich politickou podporu.“

„Projít všechny tyhle záznamy je obrovská práce.“

„Co jste čekala? Život v bavlnce? Měla jste se nechat naverbovat k válečnému námořnictvu.“

„Uzavřeli jsme, Reachere, dohodu. Pamatujete se? Tak mi povězte o tom jednohvězdičkovém generálovi.“

„Mrháte časem.“

„Času mám víc než dost. Vy zníte, jako byste ho neměl.“

„Je to dlouhé vyprávění.“

„Ta jsou nejlepší. Zestručněte ho, jestli chcete, ale nevynechejte nic důležitého.“

„Volám z aparátu někoho jiného. Nechci, aby se mu to moc prodražilo.“

Hlas požádal: „Malý moment.“ Potom v telefonu cvaklo, na okamžik zavládlo mrtvé ticho a pak se hlas zase vrátil. „Teď voláte za vládní peníze.“

„Měla byste ty vládní peníze investovat spíš do mě.“

„Už se stalo. Před třiceti minutami jsem na to nasadila jednoho člověka. Udržujeme tady vysokou úroveň. Možná jste byl dobrý, ale věřte mi, že já jsem lepší.“

„To upřímně doufám.“

„Takže, za onoho času, k čemu došlo?“

Reacher se zarazil.

„Odjel jsem do Ruska,“ řekl. „Dost dlouho po pádu komunismu. Dostali jsme zvláštní pozvání navštívit jejich vojenské věznice. Nikdo netušil, z jakého důvodu. Generál však usoudil, proč ne? Tak jsme odletěli do Moskvy a nastoupili do vlaku na východ. Byla to velká obluda z časů Sovětského svazu se spacími kójemi a jídelním vozem. Strávili jsme v něm několik dní. Jídlo bylo odporné. Ale odporné způsobem, který nám přišel povědomý. Tak jsem se šel jednoho večera projít a zastavil jsem se v kuchyni. Servírovali americké MRE. Naše vlastní jídlo, určené k rychlé přípravě během bojového nasazení.“

„Americké vojenské potravinové dávky? V sovětském vlaku?“

„Správněji řečeno v ruském. V kuchyni měli kamna na uhlí. Samovary a všechno ostatní. Ohřívali v hrncích vodu, otvírali balíčky MRE a míchali je dohromady. Měli jich krabice a krabice.“

„Nepokusili se je schovat?“

„Kuchař nevěděl, co to je. Neuměl číst v angličtině. Patrně nedokázal vůbec číst.“

„Jak se tam naše MRE dostaly?“

„To je pohádka na zítra. Musíte se zase pustit do práce.“

„Čekám na telefonát.“

„Od koho?“

„To vám nemůžu prozradit.“

„Vím, že mi to chcete prozradit.“

„Z Fort Hood.“

„Kvůli čemu?“

„Pěchotní kapitán zabil svou manželku. Což se stává. Tohle ale nebyla obyčejná manželka. Pracovala pro Homeland Security. Je možné, že ten kapitán měl kontakty do zámoří. Kradl jí dokumenty a zabil ji, aby to zaretušoval.“

„Kam do zámoří?“

„Na lidi, kterým říkáme nevládní faktory.“

„Teroristi?“

„V každém případě teroristická organizace.“

„Hezké. Máte na dosah Bronzovou hvězdu.“

„Pokud se mi ho podaří chytit. Právě teď je na útěku.“

„Dejte mi vědět, kdyby měl namířeno do Jižní Dakoty.“

Hlas na druhém konci telefonu se zasmál. „Kolik vám vlastně je?“

„Jsem mladší než váš psací stůl.“

O osm kilometrů dál byly ve vězeňské kantýně uklizeny všechny stopy po večeři. Ale víc než padesát mužů zůstalo sedět na dlouhých lavicích. Někteří bílí, někteří hnědí a někteří černí. Všichni v oranžových kombinézách. Seděli ve třech oddělených skupinách, daleko od sebe, jako tři ostrovní národy v moři linolea.

Dokud se jeden běloch nezvedl, nepřešel přes místnost a neoslovil jednoho černocha.

Běloch byl bílý jenom teoreticky. Většinu pokožky mu pokrývala modrá tetování. Postavu měl jako dům. Vlasy mu visely do pasu a vousy na hruď. Černoch byl o něco menší, ale udělanější. Měl bicepsy jako fotbalové míče a hlavu oholenou tak hladce, že mu svítila.

Běloch oznámil: „Mexičani nám dluží dva kartony cigaret.“

Černoch nedal najevo nejmenší reakci. Proč taky? S bílými a hnědými neměl nic společného.

Běloch dodal: „Mexičani tvrdí, že jim dlužíte dva kartony cigaret.“

Žádná reakce.

„Tak si je vybereme přímo od vás. Co je doma, to se počítá.“

Což byl čistě teoreticky přijatelný návrh. Vězení mají své vlastní tržní hospodářství. Měnou jsou cigarety. Jako když si za dolarové bankovky utržené za prodej auta v New Yorku koupíte televizi v Los Angeles. Hospodářská spolupráce však vyžaduje zákony, dohody a zmírnění napětí, což jsou podmínky, které mezi bílými a černými moc neplatí.

Potom běloch prohlásil. „Vybereme si je ve formě děvky. Neopotřebované. Nejmladší a nejsladší, jakou máte. Dvě noci a pak vám ji vrátíme.“

Čtyři policistky v domě Janet Salterové si předávaly službu. Denní končila a noční začínala. Jedna policistka z noční směny vyšla z kuchyně a zaujala postavení v chodbě. Druhá zamířila do knihovny. Denní směna vystoupala do schodů. Janet Salterová prohlásila, že půjde do salonu. Reacher předpokládal, že chce být chvíli sama. Čtyřiadvacetihodinová ostraha je náročná pro všechny zúčastněné strany. Ale Janet Salterová ho pozvala, aby se k ní připojil.

Salon se příliš nelišil od knihovny. Podobný nábytek, podobná výzdoba, podobné police, tisíce dalších knih. Z okna se otvíral výhled dopředu přes verandu. Téměř přestalo sněžit. Policista v autě před domem musel občas vystoupit a oškrábat okno. Na střeše a kufru ležela třicet čísel vysoká čepice sněhu, ale okno zůstalo čisté. Policista byl stále vzhůru a ve střehu. Reacher viděl, jak otáčí hlavou. Díval se střídavě dopředu, do zpětného zrcátka, napůl doleva, napůl doprava. Na dvanáctou z dvanácti hodin slušný výkon. Z dobré poloviny boltonského policejního oddělení by se dala sestavit kvalitní jednotka.

Janet Salterová měla na sobě propínací svetr. Dost dlouhý a s vyboulenými kapsami. Brzy se ukázalo, proč jsou vyboulené. Janet Salterová z nich vyndala hadřík a nádobu na olej a umístila je na stůl. Hadřík byl bílý a nádoba stará zelená konvička s nápisem Singer.

Požádala: „Přineste tu knihu, co jsem vám ukázala.“

Noční policistka v knihovně se otočila, když Reacher vešel. Byla to malá drobná osoba s kulatými rameny rozšířená opaskem s výzbrojí. Střelila očima nahoru, střelila očima dolů, pohlédla stranou. Žádné nebezpečí. Obrátila se zpátky k oknu. Reacher vytáhl za jejími zády z police falešnou knihu a zastrčil si ji do podpaží. Odnesl ji do salonu. Janet Salterová za ním zavřela dveře. Reacher otevřel na zemi koženou schránku a zvedl jeden revolver.

První policejní a vojenský model vyrobili Smith & Wesson v roce 1899 a poslední upravený o tři roky později v roce 1902. Američtí muži byli v roce 1902 v průměru metr sedmdesát vysocí a měli úměrně malé ruce. Reacher měřil metr sto devadesát pět a ruce měl jako zmrazená kuřata ze supermarketu, tak na něj byl ten revolver malý. Mohl ale prostrčit ukazováček spouští, což bylo jediné, na čem záleželo. Stiskl palcem západku a vysunul bubínek. Byl prázdný. Zasunul ho zpátky a na zkoušku vystřelil. Všechno fungovalo. Cítil však mikroskopické drhnutí a skřípění kovu, který byl před desetiletími naolejován v továrně a od té doby zůstal nedotčený. Tak se pustil do práce s hadříkem a konvičkou a po pěti minutách to zkusil znovu. Tentokrát ho výsledek mnohem víc uspokojil. Zopakoval celý proces s druhým revolverem. Zašrouboval konvičku a složil hadřík. Zeptal se: „Kde máte munici?“

Janet Salterová odpověděla: „Nahoře ve skříňce s léky.“

„To není moc logické místo, když se vezme v úvahu, že revolvery uchováváte v knihovně.“

„Myslela jsem si, že budu mít dost času, kdyby k tomu došlo.“

„To si myslela spousta mrtvých lidí.“

„Vy to berete vážně, že ano?“

„Je to vážná záležitost.“

Janet Salterová neodpověděla. Jen se zvedla a odešla z místnosti. Reacher zaslechl vrzání schodů. Vrátila se se zbrusu novou krabicí se stovkou federal .38 speciál typu semiwadcutter s dutou špičkou. Vůbec ne špatná volba. Někdo jí dobře poradil. Stopadesátiosmigránová náplň není nejprůbojnější na světě, ale vynahradí ji hřibovitý efekt duté špičky.

Reacher nabil první revolver šesti náboji a druhý nechal prázdný. Požádal: „Podívejte se stranou, potom se podívejte zpátky a ukažte na mě prstem.“

Janet Salterová se podivila: „Prosím?“

„Prostě to udělejte. Jako kdybych vyrušoval při vyučování.“

„Nebyla jsem taková učitelka.“

„Tak si to jenom představte.“

Janet Salterová poslechla. Povedlo se jí to na jedničku. Studenti na Oxfordské univerzitě nejsou možná úplně takoví, jak si je svět představuje. Špička jejího prstu se mu zastavila přesně mezi očima.

„Výborně,“ vyslovil pochvalu Reacher. „Teď to zkuste ještě jednou, ale ukažte mi prstem na prsa.“

Janet Salterová opět uposlechla. Ukázala mu špičkou prstu přímo doprostřed hrudi.

„Výborně,“ zopakoval Reacher. „Takhle se střílí. Hlaveň je váš prst. Nesnažte se mířit. Vůbec na to nemyslete. Udělejte to instinktivně. Ukažte na hruď, protože ta je největší cíl. I kdybyste ho nezabila, zkazíte mu den.“

Janet Salterová neodpověděla. Reacher jí podal prázdný revolver.

„Vyzkoušejte spoušť,“ nařídil.

Janet Salterová ji vyzkoušela. Úderník se zvedl, bubínek se otočil, úderník dopadl. Hezky a hladce. Janet Salterová poznamenala: „Předpokládám, že dojde k jistému zpětnému nárazu.“

Reacher přikývl: „Pokud se přes noc nezměnily fyzikální zákony.“

„Bude hodně velký?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Speciál .38 je poměrně neškodný náboj. Myslím pro střelce. Nepráská a nekope.“

Janet Salterová opět zmáčkla spoušť. Úderník se zvedl, bubínek se otočil, úderník dopadl.

„Zkoušejte to znovu a znovu,“ poradil Reacher.

Janet Salterová stiskla spoušť. Čtyřikrát, pětkrát, šestkrát.

Postěžovala si: „Je to únavné.“

„Ve skutečnosti to tak únavné nebude. Proto teď cvičíme. Vypalte na něj šest ran. Nepřestávejte, dokud nebude revolver prázdný.“

„To je odporné,“ namítla Janet Salterová.

„Až se budete bránit, vůbec vám to odporné nepřijde. Bude to buď on, nebo vy. Budete překvapená, jak rychle tenhle aspekt změní váš názor.“

Janet Salterová mu podala revolver. Reacher se jí zeptal: „Kde ho budete mít?“

„Patrně v knize.“

„Špatná odpověď. Budete ho mít v kapse a na noc si ho dáte pod polštář.“ Reacher nabil revolver šesti náboji. Zajistil bubínek a vrátil ho majitelce. Poradil: „Nedotýkejte se spouště, dokud nebudete připravená toho chlapa zabít.“

„Nedokážu to.“

„Myslím, že dokážete.“

Janet Salterová se zeptala: „Necháte si ten druhý?“

Reacher přikývl. „Slibuju, že ho před odjezdem čestně vrátím.“

Za pět minut osm večer.

Zbývaly třicet dvě hodiny.

Vězeňská siréna se rozhoukala.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

SIRÉNA HOUKALA OSM KILOMETRŮ NA SEVERU, ale její zvuk se nesl ledovou nocí velice jasně. Hlasitý i vzdálený zároveň, naříkavý i naléhavý, každodenní i cizokrajný. Ječel a vyl, zvedal se a klesal, vřískal a šeptal. Valil se přes plochou krajinu do tichých zasněžených ulic a rozbíjel po cestě křišťálový vzduch.

Policistky v domě okamžitě zareagovaly. Měly to nacvičené, určitě mentálně a patrně i fyzicky. Byly připravené na drsnou volbu. Policistka z chodby strčila hlavu do salonu. V obličeji měla zřetelně vepsaný rozpor. Ozvaly se kroky v prvním patře. Vstávala denní směna. Policistka z knihovny se rozběhla přímo k bundě na stojanu na klobouky. Venku už otáčelo nejbližší policejní auto. Ze střechy, kapoty a kufru mu odpadávaly zlomené pláty sněhu. Auto z ústí ulice rychle couvalo. Na schodech zaduněly ženoucí se nohy. Policistka z chodby řekla: „Je mi líto.“

Potom zmizela. Popadla svou bundu a vyrazila ze dveří, poslední ze všech. Policejní auta měla otevřená dvířka. K Reacherovi dolehly hektické hlasy z rádia. Policistky z domu naskákaly dovnitř, autům se protočila kola, uhnula trochu do strany a malý konvoj se vydal ulicí. Reacher pozoroval, jak se vzdaluje. Pak vešel pozadu dovnitř a zavřel přední dveře. Jeho zapůjčená bunda spadla v tlačenici na zem. Reacher ji zvedl a vrátil na stojan na klobouky. Visela tam úplně opuštěná. Siréna stále ječela.

V domě však panovalo naprosté ticho.

Ticho v domě trvalo jen necelou minutu. Pak zaslechl Reacher ve zvuku sirény klapání sněhových řetězů a naléhavý nářek silného motoru týraného na nízký převodový stupeň. Podíval se z okna salonu. Jasná přední světla. Crown vic. Neoznačený. Černý nebo tmavomodrý. To se nedalo v měsíčním světle poznat. Zastavil s vrzáním sněhu u konce příjezdové cesty a vystoupil velitel Holland. V bundě, čepici a vysokých botách. Reacher si zastrčil revolver za opasek na záda a přetáhl přes něj svetr. Vyšel do chodby. Otevřel přední dveře, právě když se Holland dostal na verandu.

Holland se zatvářil překvapeně.

Pravil: „Nevěděl jsem, že jste tady.“

Reacher opáčil: „Je to mnohem rozumnější. Jsou tady prázdné postele a Kim Petersonová nepotřebuje ochranu.“

„Byl to Andrewův nápad, nebo váš?“

„Můj.“

„Je paní Salterová v pořádku?“

„Ano.“

„Půjdu ji pozdravit.“

Reacher ustoupil dozadu, Holland vstoupil dovnitř a zavřel dveře. Janet Salterová vyšla ze salonu.

Holland se jí zeptal: „Jste v pořádku?“

Janet Salterová přikývla. Pravila: „Nic mi nechybí. A jsem vám vděčná, že jste se přišel podívat. Nesmírně to oceňuju. Ale opravdu byste měl být na cestě do vězení.“

Holland také přikývl. „Už jsem na ní byl. Nechtěl jsem ale, abyste zůstala sama.“

„Pravidla jsou pravidla.“

„Přesto.“

„Nic se mi nestane. Pan Reacher se o mě určitě dobře postará.“ Holland pohlédl zpátky na Reachera. V obličeji nešťastný rozpor, jako policistka z chodby. Reacher se ho zeptal: „Co se tam děje?“ Holland vysvětlil: „Řežou se černí s bílými. Opravdová vězeňská vzpoura.“

„Úplně první?“

„Správně.“

„Skvěle načasovaná.“

„To mi povídejte.“

„Jen tak mezi námi, co by se stalo, kdybyste se toho výjezdu nezúčastnil?“

„Na oddělení by padla ostuda a mě by propustili. Co by se stalo potom, to nikdo neví.“

„Tak tam vyrazte.“

„Nechce se mi.“ Prosté prohlášení. Podle toho, jak ho Holland pronesl a jak tam pak zůstal stát, Reachera napadlo, že ho trápí víc než jen starosti o paní Salterovou. Chtěl zůstat uvnitř, v pohodlí a v teple, kde mu nic nehrozí.

Holland měl strach.

Reacher se ho zeptal: „Pracoval jste někdy ve vězení?“

Holland odpověděl: „Ne.“

„Nic to není. Budete u plotu a ve věžích. Zastřelíte každého, kdo by se pokusil proniknout ven. Úplně jednoduché. Znají pravidla. A stejně se o to nepokusí. Za takového počasí je to ani nenapadne. Zůstanou uvnitř a budou se mlátit. Nakonec jim dojde síla. Tak to probíhá vždycky. Bude vám zima a budete se nudit, ale to je všechno.“

„Vy jste ve vězení pracoval?“

„Dělal jsem úplně všechno. Včetně osobní ochrany. Nechci se vás dotknout, ale tenhle úkol zvládnu nejméně stejně dobře jako vy. Tak mi dovolte, abych se ho chopil. Pomůže to všem zúčastněným.“

„Nejsem si jistý.“

„Dohlédnu na situaci tady v domě a vy se postaráte o své lidi kolem vězení.“

„Může to trvat hodiny. Dokonce dny.“

„Mohlo by to trvat i týdny. Kdyby se k tomu schylovalo, prostě se přeskupíte.“

„Myslíte?“

Reacher přikývl. „Nemůžete pracovat čtyřiadvacet hodin po celé dny. Ne všichni. To od vás nikdo neočekává. Až pomine první panika, můžete prosadit jistou pružnost.“

Holland neodpověděl. Siréna za okny se najednou uklidnila. Odmlčela se uprostřed zakvílení a město zavalilo naprosté ticho. Bez jediného sebemenšího zvuku, jako by vzduch opět zmrzl do nehybnosti.

Reacher podotkl: „To patrně znamená, že už máte být na místě.“

Holland přikývl, pomalu a nejistě, jednou, pak dvakrát. Pohlédl na Janet Salterovou a požádal: „Pojďte si alespoň sednout ke mně do auta. Potřebuju mít jistotu, že vám nic nehrozí.“

Janet Salterová upozornila: „To se nesmí, veliteli Hollande. Pravidla jsou pravidla. Ničeho se ale nebojte. S panem Reacherem tady budu v bezpečí.“

Holland zůstal ještě chvíli stát. Pak potřetí přikývl, tentokrát víc energicky. Učinil rozhodnutí. Zprudka se otočil na patě a zamířil ke dveřím. Jeho auto pořád běželo. Za kufrem se vznášel tenký oblak výfukových plynů. Holland nastoupil, nadvakrát se otočil a odjel pryč a z dohledu. Zanechal za sebou bílou čáru páry, která zůstala viset ve vzduchu a potom se rozplynula. Rachtání řetězů na uježděném sněhu se brzy vytratilo do nicoty.

Reacher zavřel dveře.

V domě se opět rozhostilo ticho.

Takticky nejlepší by bývalo bylo zamknout Janet Salterovou do sklepa. Odmítla se tam však přesunout. Zůstala prostě stát v chodbě s rukou na pažbě revolveru v kapse. Podívala se kolem sebe, na jeden bod na kompasu a pak na další, jako by si právě uvědomila, že čtyři stěny, které ji mají chránit, jsou čtyři různé cesty dovnitř. Všude měla dveře a okna. A jedno z nich by se dalo ihned rozbít.

Druhé nejlepší řešení by bylo schovat ji v její ložnici. Do prvního patra se proniká hůř než do přízemí. Nahoru ale také nechtěla. Řekla, že by měla pocit, že nemá kam utéct.

„Nebudete utíkat,“ upozornil Reacher. „Budete střílet.“

„Určitě ne, když jste tady.“

„Dvanáct zásahů je lepších než šest.“

Janet Salterová se na chvíli odmlčela. Dívala se na něj jako na vraha.

Otázala se: „Neměl byste hlídkovat venku?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Trvalo by mi příliš dlouho dostat se v případě nutnosti zepředu dozadu. A v rukavicích by se mi nevešel prst do spouště. A abych byl bez rukavic, na to je venku příliš velká zima.“

„Takže budeme čekat tady?“

Reacher přikývl. „Přesně tak. Budeme čekat tady.“

* * *

Čekali v salonu. Reacher usoudil, že je to nejlepší místo. Bylo z něj vidět dopředu a vzhledem k množství sněhu na zemi byl útok zepředu nejpravděpodobnější. A i kdyby nedošlo k přímému útoku, byl salon pořád nejlepší. Vedl na verandu a zakrýval ho převis její střechy, takže ostřelovač by musel mířit rovně dopředu a doprostřed. Prozradil by se dvacet kroků před tím, než by stačil přiložit zbraň k oku.

Hrozila i jiná nebezpečí. Zejména granáty a zápalné bomby. Kdyby je však nepřítel skutečně použil, nezáleželo by moc na tom, v jaké místnosti se nacházejí.

Hodinová ručička se přehoupla přes devítku a zakončila první hodinu čekání o samotě. Ulice venku zela prázdnotou. Reacher vykonal kontrolní kolečko po domě. Přední dveře, zamčené. Okna v přízemí, všechna zavřená. Francouzské okno v knihovně, zamčené. Zadní dveře, zamčené. Okna v prvním patře, všechna v pořádku. Většina z nich dostupná pouze ze žebříku. Dostat by se dalo jen oknem přední ložnice, protože mělo přímo pod římsou konec střechy verandy. Ale leželo na ní spousta sněhu. Střecha bude kluzká a zrádná. Odtud žádné velké nebezpečí nehrozí.

Měnilo se počasí. Zvedal se lehký vítr. Noční obloha se projasňovala. Objevily se na ní hvězdy a jasný měsíc. Zdálo se, že klesá teplota. Před všemi okny, která Reacher zkontroloval, se chvěla ledová vrstva vzduchu. Vítr nepomáhal. Našel neviditelné praskliny, vytvářel neviditelné proudění a vysával teplo z celého domu.

Vítr nepomáhal ani bezpečnosti. Způsoboval podivné zvuky. Šustění, lupání, praskání, výrazné tření zmrzlého listí, duté vrzání a klapání zmrzlých větví, slabý nářek podivných tvarů elektrického vedení. Nezaujatému posluchači by ty zvuky přišly tiché, ale Reachera rušily. Byl odkázaný na to, že zaslechne lehké křupání a našlapování nohou ve sněhu, a vítr mu mařil plány. A Janet Salterová čas od času promluvila, což ho rušilo ještě víc, ale nechtělo se mu ji požádat, aby mlčela. Chápal, že je nervózní a mluvení jí pomáhá. Vrátil se z obhlídky domu a Janet Salterová se zeptala: „Kolikrát jste už tohle dělal?“

Reacher nechal pohled upřený na okno a odpověděl: „Jednou dvakrát.“

„A zcela jasně jste přežil.“

Reacher přikývl. „Až doteď ano.“

„V čem spočívá tajemství vašeho úspěchu?“

„Nerad prohrávám. Pro všechny zúčastněné je lepší, když taková situace nenastane.“

„To je z psychologického hlediska těžké břemeno. Ta naléhavá potřeba nadvlády.“

„Znáte někoho, kdo rád prohrává?“

„Není to tak černobílé. Prohrávat nikoho moc netěší. Člověk to však může brát, jak to přichází. Jednou prohrajete, podruhé vyhrajete.“

„Takhle to nefunguje. Ne při způsobu mé práce. Párkrát vyhrajete a jednou prohrajete. A je po hře.“

„Vy jste pořád v armádě, že je to tak?“

„Ne, odešel jsem z ní už před lety.“

„Mám na mysli ve své hlavě.“

„Moc ne.“

„Stýská se vám po ní?“

„Moc ne.“

„Slyšela jsem vás, když jste mluvil telefonem s tou ženou ve Virginii. Úplně jste ožil.“

„To bylo kvůli ní. Ne kvůli armádě. Má nádherný hlas.“

„Jste osamělý.“

„Vy snad ne?“

Janet Salterová neodpověděla. Hodiny odtikávaly čas. Nikdo se nepřiblížil k domu.

Po hodině a půl vykonal Reacher čtvrté kontrolní kolečko po domě a nabyl pocitu, že ho už dobře zná. Postavili ho pro dřívější generaci, která byla svým způsobem drsnější a svým způsobem jemnější. Okna měla závlačky a dveře zámky z bytelné a kvalitně opracované mosazi, ale v ničem nepřipomínaly pancíře, jaké se prodávají ve všech moderních železářstvích. Což znamenalo, že dovnitř se dalo proniknout čtyřiceti třemi možnými způsoby, z nichž patnáct bylo reálně proveditelných, osmi z nich by předešel jediný normálně inteligentní protivník a šest z nich by šlo snadno překazit. Zbývajícím dvěma by bylo těžší zabránit, ale bylo by to možné, i když situaci ztěžovala přítomnost pohybující se Janet Salterové. Reachera opět napadlo, jestli by neměl trvat na tom, aby se zamkla v ložnici, ale Janet pochopila, na co myslí, a zase se rozhovořila, jako by chtěla odvést jeho pozornost. Reacher stál u okna salonu, rozhlížel se doleva a doprava a Janet Salterová se ho zeptala: „Sloužil u námořní pěchoty váš otec, nebo matka?“

Reacher se podivil: „Prosím?“

„Vyprávěl jste mi, že jste vyrůstal na základnách námořní pěchoty. Napadlo mě, kvůli kterému z rodičů. I když to mohli být oba. Bylo to povolené? Aby manžel a manželka sloužili společně?“

„To si nedokážu představit.“

„Tak který z nich to byl?“

„Můj otec.“

„Povězte mi o něm.“

„Není toho moc k povídání. Fajn chlap, ale zaměstnaný.“

„Odtažitý?“

„To si možná myslel on o mně. Na každé základně bydlely stovky dětí. Celý den jsme se potulovali po okolí. Žili jsme ve svém vlastním světě.“

„Je stále naživu?“

„Zemřel už před mnoha lety. Moje matka taky.“

„Já jsem vyrůstala stejně,“ podotkla Janet Salterová. „Také jsem se stáhla do svého světa. Pořád jsem četla.“

Reacher neodpověděl a Janet Salterová se opět odmlčela. Reacher sledoval ulici. Nic se tam nedělo. Přešel do knihovny a zkontroloval zahradu. Nic se tam nedělo. Odplouval poslední mrak a měsíc svítil stále jasněji. Za okny se rozkládala modrá a studená prázdnota.

Až na to, že nebyla úplně prázdná.

Nikdo však nepřišel.

Hra na schovávanou. Nejstarší hra na světě. Protože každý člověk má hluboko v mozku uložené pradávné nadšení a strach. Lovec a oběť. Neodolatelné nedočkavé chvění, plížení v temnotě, naslouchání kolemjdoucím krokům. Radost z úskoku, otevření dveří skříně, nalezení protivníka. Okamžité převedení prehistorické hrůzy v moderní smích. Tohle bylo jiné.

Na smích nedojde. Rozpoutá se pár krátkých vteřin palby, zavane pach kouře a krve, pak zavládne ohlušující ticho, na okamžik se zastaví svět a vy se podíváte, jestli jste v pořádku. V následujícím okamžiku se podíváte, jestli jsou v pořádku vaši lidé. Pak třas, lapání po dechu a potřeba zvracet.

Beze smíchu.

A tohle nebyla hra na schovávanou. Nikdo se skutečně neschovával a nikdo skutečně nehledal. Ten, kdo se pohyboval venku, věděl, kde Janet Salterová pobývá. Dostal přesnou adresu. Možná přesný popis cesty, možná souřadnice GPS. A Janet Salterová přesně tam seděla a čekala na něj. Žádně umění. Jen brutalita. Což bylo Reacherovi trochu líto. Na schovávání byl dobrý a ještě lepší na hledání. Ve variantě reálného světa, ne v dětské hře. Dobrý na schovávání, ještě lepší na hledání. Ve svém dřívějším povolání to dělal víc než často. Honil lidi. Hlavně uprchlíky. Naučil se, že klíč spočívá v empatii. V porozumění jejich motivům, jejich situaci, jejich úmyslům, jejich cílům, jejich strachům, jejich potřebám. Myslel jako oni. Viděl, co viděli oni. Převtělil se v ně. Dotáhl to tak daleko, že strávil jednu hodinu nad složkou případu, druhou uvažováním, třetí nad mapami a telefonními seznamy a pak dokázal velice přesně předpovědět, v jaké budově se dotyčný skrývá.

Podíval se oknem dopředu.

Nikde nikdo.

Jen prázdný bílý svět zmrzlý do strnulosti.

Pohlédl zpátky na Janet Salterovou a požádal: „Potřebuju, abyste hlídala předek.“

„Dobře.“

„Zůstaňte ve stínu, ale mějte oči na stopkách.“

„Dobře.“

„Kdybyste cokoliv zahlédla, zavolejte na mě, hlasitě a jasně, s přesnou informací. Množství, poloha, směr a popis.“

„Dobře.“

„A hlídejte vestoje.“

„Proč?“

„Kdybyste při tom usnula, uslyším, jak jste upadla.“

Janet Salterová zaujala dobré postavení, vzadu v místnosti, neviditelná zvenku, ale ve slušném úhlu. Ruku držela klidně na revolveru v kapse. Reacher vyšel do chodby a posunul křeslo u stolu s telefonem, aby seděl tváří k zadní části domu. Položil si revolver do klína. Zvedl sluchátko. Vytočil číslo, které si pamatoval.

„Ano?“

„Amandu, prosím.“

Pauza. Cvaknutí. Hlas. Pravil: „Vy si ze mě musíte dělat legraci. Před dvěma hodinami jste mi zadal práci na dva týdny a už voláte, co jsem zjistila?“

„Ne. Kvůli tomu nevolám a dva týdny vám stejně nemůžu dát. Potřebuju něco nejpozději do zítra.“

„Zešílel jste?“

„Řekla jste, že jste lepší než já, a já bych to zvládl za den. Takže jedna noc vám bude stačit.“

„Co to má být, psychologie? Absolvoval jste ve West Pointu motivační trénink?“

Reacher držel ruku na zbrani v klíně a nespouštěl oči ze dveří kuchyně. Zeptal se: „Už jste chytila toho kapitána?“

„Ne, copak jste to nepoznal?“

„Kde pátráte?“

„Na všech letištích plus člunech na pobřeží Mexického zálivu mezi Corpus Christi a New Orleans.“

„Je v motelu trochu severně od Austinu. Téměř určitě v Georgetownu. Téměř určitě v druhém motelu severně od autobusového nádraží.“

„Cože, on nosí na kotníku na noze skrytý náramek, o kterém nevím?“

„Ne, má strach a je sám. Potřebuje pomoct. Nemůže se vydat nikam jinam než za těmi lidmi v zámoří, se kterými se spolčil. Nechce jim ale ještě zavolat. Pomůžou mu, když bude čistý, vykašlou se na něj, když bude kompromitovaný. Možná ho dokonce zabijí. Ví o tom. Uprchlík před zákonem, to je pro ně v pořádku. Politický uprchlík už méně. Báli by se, že ho vystopujeme až domů, ať už je ten domov kdekoliv. Tak potřebuje vědět, co se děje. Potřebuje sdělovací prostředky informující o událostech ve Fort Hood. Jestli to zůstane jako obyčejná vražda, zavolá. Jestli ne, strčí si hlaveň do úst.“

„Nezveřejnili jsme pozadí.“

„Tak pro jistotu počká den dva a pak jim zavolá.“

„To by však mohl udělat odkudkoliv. Z Waco, Dallasu, dokonce z Abilene.“

„Ne, pečlivě si vybral. Abilene je moc daleko a moc malé. A Waco a Dallas moc patriotické. Myslí si, že televize a rádio se možná chytily toho špionážního úhlu. Odkud je, ze čtvrtého pěšího pluku? Posluchači ve Waco a Dallasu nechtějí slyšet o kapitánovi ze čtvrtého pěšího pluku, který sešel ze správné cesty. On o tom ví. Ale Austin je mnohem liberálnější. Je to hlavní město státu, tak jsou zpravodajské stanice trochu uvolněnější. Potřebuje místo, kde se nebude tolik propírat realita, a Austin je na to nejvhodnější.“

„Řekl jste Georgetown.“

„Ze skutečného města má strach. Příliš mnoho policajtů, příliš mnoho se tam toho děje. Neodjel autem, že je to tak? Příliš se bál dopravní policie. Jeho auto zůstalo na základně, správně?“

„Ano, zůstalo na základně.“

„Tak odjel z Hoodu autobusem a co nejdřív vystoupil. Georgetown leží přesně správně, blízko u Austinu, ale ne moc blízko. Celou dobu se díval z okýnka. Na jeden motel za druhým. Ukládal si je do paměti. Vystoupil na nádraží a vrátil se pěšky stejnou cestou, kudy přijel. Nechtěl se pohybovat po neznámém území. A nechtěl jít příliš daleko. Byl by příliš vystavený. Příliš zranitelný. Přesto se ale nechtěl ubytovat v motelu nejblíž u nádraží. Příliš se to nabízelo. Tak zvolil druhý. Právě teď tam sedí, za dveřmi zajištěnými řetězem, a sleduje všechny místní kanály.“

Hlas neodpověděl.

Reacher požádal: „Malý moment.“ Jemně odložil telefon na stůl. Zkontroloval kuchyni, zkontroloval knihovnu. Nic se tam nedělo. Zkontroloval salon. Janet Salterová byla stále na nohou, naprosto nehybná, hluboko ve stínu.

Nic k vidění na ulici.

Nikdo se neblížil.

Reacher se vrátil do chodby, opět se posadil do křesla a zvedl telefon. Hlas se zeptal: „Ještě něco jiného?“

„Ne že by na tom záleželo, ale seděl v přední třetině autobusu.“

„Vymýšlíte si pohádky.“

„Bylo to něco jako kamufláž. Nechtěl vypadat jako uprchlík. Usoudil, že provinilci si sedají dozadu. Je kapitán ze čtvrtého pěšího pluku. Patrně zarytě konzervativní chlap. Pamatuje si na svůj školní autobus. Umaštěnci sedávali vzadu. On ne.“

Žádná odpověď.

„Georgetown,“ zopakoval Reacher. „Druhý motel od autobusového nádraží. Vyrazte se tam podívat.“ Žádná odpověď.

Reacher se zeptal: „Kde máte své nejbližší lidi?“

„Mám lidi v Hoodu.“

„Pošlete je tam. Je to zhruba osmdesát kilometrů. Co by vás to stálo?“ Žádná odpověď.

Reacher dodal: „A nezapomeňte. Potřebuju tu informaci do zítra.“

S tím zavěsil. Vrátil křeslo na své místo a prošel chodbou do salonu. Zkontroloval okno. Nic k vidění. Nikdo nepřicházel.

Za pět minut deset večer.

Zbývalo třicet hodin.

DVACÁTÁ KAPITOLA

HODINY TIKALY. Reacher považoval každou uplynulou minutu za malé vítězství. Vězeňská vzpoura nemůže trvat věčně. Počáteční fáze bude poměrně krátká. Budou zajati rukojmí, zabráno území, nastane nerozhodná hra. Dojde k taktickým uspořádáním. Vězeňští dozorci se přeskupí. Policisté budou propuštěni ze služby. Reacher to věděl. Proto to věděl i neznámý útočník.

Reacher nechápal, proč nepřišel. Jeho cíl je stará žena v domě. Na co čeká?

V půl jedenácté se Janet Salterová nabídla, že uvaří kávu. Reacher jí to nedovolil. Možná právě na tohle útočník čeká. Do kávovaru se musí nalít voda. Voda teče z kohoutku. Kohoutek je nad dřezem. Dřez pod oknem. Zahloubaná šedivá hlava šedesát centimetrů za oknem by mohla být lákavá. Tak uvařil kávu sám, po náležitě pečlivé prohlídce nejbližšího okolí. Po zbytečné prohlídce, jak se ukázalo. Bez bundy, rukavic a čepice vyšel ze zadních dveří. Zima do něj udeřila jako rána pěstí. Byla úporná. Pronikavá. Ochromovala ho. Hluboko pod nulou. Tak hluboko, že se nedalo odhadnout, kolik stupňů. Vrátil se dovnitř. Nikdo venku nečekal na příležitost. Bylo to nemožné.

Dotyčný by se po minutě třásl tak, že by nic neviděl, o střílení ani nemluvě. Po hodině by upadl do komatu. Po dvou by byl mrtvý.

Čímž se poněkud vyjasnila situace. Útočník se nepřiplíží pěšky sněhem. Nebezpečí přijde zepředu. Útočník bude muset přijet autem, vyskočit, jednat rychle. Takže když kávovar dobublal a doprskal, nalil Reacher dva hrnky, odnesl je do salonu a pověděl Janet Salterové, že se budou u okna po deseti minutách střídat, celou následující hodinu.

Následující hodina uplynula pomalu. Nikdo se nepřiblížil k domu. Svět za okny byl mrtvý. Zmrzlý na kost. Nic se nepohybovalo, až na vítr. Ten foukal vytrvale ze západu. Naháněl sněhový prach do malých zakrslých závějí a odhaloval ledové hrany, které se modře leskly v měsíčním světle. Přízračná, strašidelná scéna. Janet Salterová udělala cosi s číselníkem na stěně a pustila víc topení. Ne moc dobrý nápad, podle Reacherova názoru. Teplo unavuje. Nechtěl ale, aby jí byla zima. Četl o starých lidech, kteří zemřeli u sebe doma na podchlazení.

Janet Salterová se zeptala: „Už jste tady někdy v zimě byl?“

Reacher odpověděl: „Nebyl jsem tady v žádné roční době.“

„Co takhle v Severní Dakotě?“

„Byl jsem v budově Dakota v New Yorku.“

„Jejíž jméno pochází odtud,“ vysvětlila Janet Salterová. „V době, kdy ji stavěli, sahalo město jen k Třicáté čtvrté ulici. Všem připadalo jako šílenství postavit dům s elegantními byty až na Sedmdesáté druhé ulici a ve West Side ještě k tomu. Lidé říkali, to už jste ho mohli postavit v Dakotě. To jméno se uchytilo. Muž, který ho postavil, vlastnil část společnosti Singer Sewing Machines, čímž se uzavírá okruh, když vezmeme v potaz tu konvičku s olejem na šicí stroje.“

Mluvila jen proto, aby mluvila. Reacher ji nechal. Upíral pohled z ulice a většinu pouštěl druhým uchem ven. Janet Salterová se pustila do zdlouhavého výkladu o historii státu. Průzkumníci a obchodníci, Lewis a Clark, národ Siouxů, pevnost Pierre, farmáři a průkopníci, zlatá horečka, náčelníci Crazy Horše a Sitting Bull, generál Custer, pahorkatina Black Hills, bitva u Wounded Knee, vyprahlá oblast s prašnými bouřemi 30. let, kdosi jménem Brokaw, který se údajně objevil v televizi.

Za pět minut jedenáct večer.

Zbývalo dvacet devět hodin.

* * *

Reacher dokončil osmé kolečko po domě. Nezahlédl nic, co by ho znepokojilo. Za okny se rozkládala pouze zmrzlá, měsíčním světlem zalitá prázdnota. Slyšet bylo jen hučení vody v potrubí topení a slabé praskání mrznoucího ledu venku. Ochlazovalo se. Země se ocitla v zajetí mrazu. Reacher si vzpomněl na farmáře a průkopníky, o kterých mluvila Janet Salterová. Proč tady, proboha, zůstali?

Když se vracel po schodech dolů, Janet Salterová na něj zavolala.

Sdělila: „Někdo přichází.“

Jasně a nahlas. Nedodala však informaci. Neupřesnila počet, polohu, směr a popis. Reacher vstoupil do salonu a prošel kolem ní k oknu. Zahlédl, jak se prostředkem ulice zleva blíží nějaký muž. Malý, ale zabalený v obrovské bundě s kapuci. Měl na sobě lyžařskou kuklu. A šálu, rukavice a zimní boty. Nic v rukách. Ruce držel upažené, kvůli rovnováze, a byly prázdné.

Pohyboval se vpřed, pomalu, zkusmo a nejistě. Zastavil se přímo na konci příjezdové cesty Janet Salterové. Zůstal tam prostě stát.

Reacher se zeptal: „Znáte ho?“

Janet Salterová požádala: „Počkejte.“

Muž se otočil o sto osmdesát stupňů, toporně a neohrabaně, a podíval se opačným směrem. Klusal za ním pes. Velká bílá obluda. Samý chlup. Muž se opět otočil a pes a člověk pokračovali v procházce.

Janet Salterová vysvětlila: „Soused. Nebo spíš sousedka. Paní Lowellová. Nedalo se to ale moc poznat, když je tak nabalená.“

Reacher vydechl a zeptal se: „Manželka toho policisty?“

„Bývalá manželka. Policista Lowell se před rokem odstěhoval. Došlo k jistým třenicím.“

„K jakým?“

„Nevím.“

„Lowella jsem dneska potkal. Peterson ho označil za divného patrona. Prý hodně čte.“

„To je pravda. Občas ke mně chodí a půjčuje si knížky. Je také ze staré boltonské rodiny.“

„Znáte jeho partnera?“

„Policistu Kaplera? Zběžně.“

„Co si o něm myslíte?“

„Přistěhoval se sem z Floridy. Což mi přijde divné.“

„Mně taky,“ opáčil Reacher. Zůstal u okna a pozoroval, jak paní Lowellová se svým psem zahýbá za roh a mizí z dohledu.

Dalších třicet minut nemluvili. Ručička hodin v Reacherově hlavě se sunula k půlnoci. Reacher se zeptal: „Nejste unavená?“

Janet Salterová odpověděla: „To mě vůbec nenapadlo.“

„Můžete si jít lehnout, jestli chcete. Budu dávat pozor.“

„Budete dávat pozor vestoje? Abych slyšela, jak jste upadl, kdybyste usnul?“

Reacher se usmál. „Neusnu.“

„A já si nepůjdu lehnout. Je to moje zodpovědnost. Neměla jsem vás do toho vůbec zatáhnout.“

„Sdílený problém je poloviční.“

„Mohl byste přijít o život.“

„To není moc pravděpodobné.“

Janet Salterová se zeptala: „Jste ženatý?“

Reacher nespustil pohled z okna a odpověděl: „Ne.“

„Byl jste někdy ženatý?“

„Ne.“

„Jste jedináček?“

„Měl jsem o dva roky staršího bratra. Pracoval pro ministerstvo financí. Zemřel při výkonu služby.“

„To je mi líto.“

„Nemůžete za to.“

„To vždycky takhle odmítnete projev soustrasti?“

„Obvykle.“

„Takže jste poslední z vašeho rodu.“

„Patrně. Ale ten rod stejně nebyl nikdy moc velký.“

„Stejně jako můj. Všichni to byli lumpové.“

„Kde jste měli ty zlaté doly?“

„V Black Hills. Proč?“

„Peterson si myslí, že to vojenské zařízení na západě odtud by mohlo být z největší části podzemní. Napadlo mě, jestli tam nebyly staré štoly, které využili.“

„Tady žádné doly nejsou. Jenom prérijní ornice a skála.“

„Byli vaši rodiče naživu, když jste odešla na školu?“

„Proč?“

„Pokud ano, psali vám pravděpodobně o všech místních novinkách. Možná i pověsti a klepy. Museli vám povědět i o tom místě. Možná to nebylo nic, co by vaše učená mysl považovala za skutečnost, ale něco jste musela zaslechnout.“

„Nic, co by stálo za zmínku.“

„Zkuste to.“

„Vím jenom, že to zařízení postavili a nikdy nepoužili. Údajně proto, že jeho účel byl příliš pobuřující. Vypukl kvůli tomu menší skandál.“

„K čemu mělo sloužit?“

„Nevím. Nikdo se o tom se mnou nebavil.“

Za pět minut půlnoc.

Zbývalo dvacet osm hodin.

Nikdo nepřišel.

O tisíc šest set kilometrů dál v Texasu urazila dvě rychlá auta osmdesát kilometrů na jih z Hoodu za necelých čtyřicet minut. V autech sedělo šest mužů, všichni dozorčí důstojníci pracující pro sto desátou zvláštní jednotku, všichni v současné době v platové třídě W3, všichni toužící po W4, všichni s vědomím, že tenhle úkol by jim mohl vysloužit vysněné povýšení. Sjeli z hlavního tahu na jih, propletli se centrem Georgetownu a našli autobusové nádraží. Nočně prázdné. Chladný vzduch, odpadky, zápach vyteklé nafty. Nic nepřijíždělo, nic neodjíždělo. Zaparkovali o blok dál u nejbližší zastavárny a odspěchali stejnou cestou, kterou přijeli. Počítali motely. První motel byla cihlová stavba za parkovištěm pokrytým rozlámaným asfaltem. Druhý stál hned vedle ní, čelní stranou do ulice, z červeného dřeva, dvanáct pokojů, tabule inzerující kabelovou televizi a snídaně zdarma a žádné volné pokoje.

Recepce, první dveře nalevo.

Uvnitř recepční, napůl vzhůru.

Univerzální klíč v zásuvce recepčního pultu.

Šest W3 se rozdělilo, tři dozadu a dva dopředu. Jeden z vojáků vepředu ustoupil, připravený na cokoliv. Zbývající prohledali všechny pokoje, značně neurvale, s vytasenými zbraněmi a rozsvícenými baterkami namířenými do obličejů rozespalých postav, které se jim podařilo najít.

Celkem dvanáct pokojů.

Jejich muž nebyl ani v jednom z nich.

* * *

Reacher prošel ještě jednou dům Janet Salterové. Tou dobou už znal každý jeho zvuk. Vrzání prken, praskání schodů, zakrytý pravoúhlý spoj v parní trubce, který syčel hlasitěji než ostatní, posuvné okenní křídlo, které se trochu chvělo v zesilujícím větru. Změnila se vůně. Malé vířivé proudy vyhnaly pachy z koberců a závěsů. Nebyly nepříjemné. Jen staré. Obarvená vlna, zaprášený samet, kuličky proti molům, leštěnka na nábytek z včelího vosku, cigaretový kouř, dýmkový tabák. Prastaré, intenzivní vůně, jako čichový portrét dřívějšího blahobytného života rodin v pohraničí. Reacher je cítil přes minerální zápach čerstvého oleje na zbrani, kterou nosil všude s sebou.

Vrátil se do salonu. Zbraň Janet Salterové byla pořád v její kapse. Její ruka spočívala na pažbě. Reacher se jí zeptal: „Jste stále v pořádku?“

Janet Salterová velice formálně opáčila: „Došla jsem k závěru, že mám obrovské štěstí.“

„V jakém směru?“

„Zažívám příležitost řídit se svými zásadami. Jsem přesvědčená, že běžný občan má bojovat proti zlu. Věřím ale také ve spravedlnost. Věřím, že obviněný má právo na řádný proces, a věřím, že má právo stanout tváří v tvář svědkovi, který proti němu svědčí. To se ale snadno řekne, není-liž pravda? Ne každému se dostane možnosti převést své zásady ve skutek. Ale mně se jí dostalo.“

„Vedete si skvěle,“ pravil Reacher.

Protáhl se kolem ní k oknu.

Zahlédl na ulici divoce poskakující světla.

Rychle se blížící auto.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

BYL TO PETERSON, V ČELE KONVOJE, který vypadal jako většina boltonského policejního oddělení. Šest aut, sedm, osm. Potom deváté. Auta se na sebe namáčkla, zabrzdila, sklouzla se na sněhu a zablokovala celou ulici. Vyhrnulo se z nich dvanáct policistů, potom třináct, čtrnáct, patnáct. Vytáhli zbraně a rozestavili se, v obrovském spěchu a s krajní opatrností. Protože nevěděli, co najdou. Buď klid, nebo dvě mrtvá těla.

Reacher vyšel do chodby a stoupl si k pantům předních dveří. Zprudka otevřel a zůstal ve skrytu. Nechtěl, aby ho omylem zastřelili. Patnáct nervózních policistů mohlo provést cokoliv.

Zavolal: „Petersone? To jsem já, Reacher. Jsme v pořádku.“

Žádná odpověď.

Reacher to zkusil znovu: „Petersone?“

Do domu se vevalil ledový vzduch. Společně s Petersonovým hlasem: „Reachere?“

Reacher křikl: „Jsme v pořádku. Zastrčte zbraně do pouzder a pojďte dovnitř.“

Policisté se rozběhli ke dveřím. Jako první Peterson, za ním čtyři policistky, potom tři muži z hlídkových vozů a pak sedm mužů, které Reacher neznal. Přinesli s sebou závan mrazivého vzduchu. Všichni měli rudé, popraskané obličeje. V domě se do nich opřelo teplo a začali ze sebe strhávat bundy, rukavice a čepice.

Čtyři policistky vytvořily kordon kolem Janet Salterové a odvedly ji do kuchyně. Peterson nakázal třem mužům z noční hlídky, aby zaujali postavení v autech, a zbývajících sedm poslal na stanici. Reacher sledoval z okna salonu, jak se navrací normalita. Během pěti minut bylo všechno jako před pěti hodinami. Peterson se zeptal: „K čemu došlo?“

„Vůbec k ničemu,“ odpověděl Reacher. „K čemu došlo ve vězení?“

„Ke vzpouře. Moc jsme z ní však neviděli. Velice rychle ji potlačili.“

„Protože byla fingovaná. Měla posloužit k odvedení pozornosti.“ Peterson přikývl. „Ale jejich muž nepřišel.“

„A velkou otázkou zůstává, proč, krucinál, ne?“

„Protože vás viděl.“

„Já jsem ale neviděl jeho. Což vyvolává další velkou otázku. Jestli je natolik dobrý, aby mě viděl, aniž bych si všiml já jeho, proč to nedotáhl do konce?“

„Nemám tušení.“

„Zahlédl jsem ženu s velkým bílým psem.“

„Kdy?“

„Krátce po jedenácté.“

„Paní Lowellová. Sousedka. Věnčí toho psa každý večer.“

„Měl jste mě na to upozornit. Mohl jsem ji zastřelit.“

„Promiňte.“ Peterson si přitiskl dlaně na nos. Musel ho bolet. Teplota jeho pokožky se během šedesáti vteřin vyhoupla skoro o čtyřicet stupňů. Pak si zajel prsty do vlasů. „Asi bych to neměl říkat, ale svým způsobem jsem si přál, aby ten chlap dneska v noci přišel. Nejsem si jistý, jestli tohle vydržíme celý měsíc.“

Reacher podotkl: „Myslím, že to nebude nutné. Došly jim možnosti, jak odvrátit pozornost.“

„Můžou rozpoutat další vzpouru, kdykoliv se jim zachce.“

„Nemůžou. V tom spočívá ten vtip. Vězeňské vzpoury potřebují kritické množství. Zhruba třetina populace by se bouřila každý den v týdnu, kdyby k tomu měla možnost. Další třetina by to nikdy neudělala. Rozhoduje prostřední třetina. Má rozhodující vliv. Jako při volbách. A ten je teď vyčerpaný. Opadly vášně. Bude trvat celý rok, než se nahromadí energie.“ Peterson neodpověděl.

Reacher upozornil: „A váš motorkář nemůže tak rychle zorganizovat útěk. Takže jste za vodou. Nic nehrozí.“

„Myslíte?“

„Možná už tu sirénu nikdy neuslyšíte.“

Za pět minut jedna ráno.

Zbývalo dvacet sedm hodin.

Ve čtvrt na dvě zazvonil telefon v chodbě. Janet Salterová vyšla z kuchyně a zvedla ho. Podala sluchátko Petersonovi. Peterson vteřinu poslouchal a pak došel do salonu pro Reachera.

„Ta žena ze sto desáté jednotky vojenské policie,“ oznámil. „Odkud zná tohle číslo?“

„Vidí na displeji, kdo volá,“ vysvětlil Reacher. „A přesně ví odkud. Právě teď se patrně dívá na tenhle dům, přes Google Earth.“

„Je ale tma.“

„Neptejte se mě, jak to funguje.“ Reacher vyšel do chodby a posadil se do křesla. Zvedl sluchátko. Zeptal se: „Máte pro mě požadovanou informaci?“

Hlas odpověděl: „Ještě ne.“

„Tak proč voláte tak pozdě? Mohl jsem tvrdě spát.“

„Jenom jsem vám chtěla říct, že jsme chytili toho kapitána.“

„Měl jsem pravdu?“

„Na tuhle otázku nehodlám odpovědět. Nehodlám vám poskytnout to uspokojení.“

„Takže jsem měl pravdu.“

„Ne tak úplně. Byl ve třetím motelu severně od autobusového nádraží.“

„Protože první dva stojí příliš blízko u sebe? Musel jít do třetího, aby byl dost daleko?“

„Jste dobrý.“

„Dřív jsem se tímhle živil.“

„Učinil jste na mě náležitý dojem.“

„V jakém byl stavu?“

„Povězte mi to.“

Reacher sdělil: „Byl vzhůru. Měl nabitou zbraň a boty na nohou. Tašku měl zabalenou a bundu na opěradle židle. Necelých deset vteřin se bránil a potom se vzdal.“

„Jste velice dobrý.“

„Ne natolik dobrý, abych přežil generálovu hlavu.“

„Pořád bych tu historku chtěla slyšet.“

„Tak mi sežeňte požadovanou informaci. Čestná výměna není zlodějna.“

„Už jsme na stopě. Vidíme peníze, které odešly z Kongresu. Pořád ale nevidíme, že by dorazily na ministerstvo obrany. Ztratily se někde po cestě. Ale pracujeme na tom. Zjistíme to.“

„Kdy?“

„Dejte mi zbytek noci. Zavolejte mi v osm ráno.“

„Také jste dobrá.“

„Snažím se.“

Reacher pravil: „Šušká se tady něco o skandálu. Mezi lidmi se povídá, že to zařízení nikdy nepoužili, protože mělo sloužit k odpornému účelu.“

„Mezi jakými lidmi?“

„Pověděla mi to jedna stará dáma.“

„Dobře. Ale starým dámám přijde odporná spousta věcí.“

„To máte pravdu.“

„Ještě něco jiného?“

„Vy můžete použít ten Google k vyhledávání, že je to tak?“

„Přesně k tomu ho vymysleli.“

„Podívejte se na floridského policistu jménem Kapler. Před dvěma lety se odstěhoval. Chtěl bych vědět proč.“

„Proč?“

„Rád zůstávám informovaný. Přestěhoval se z Floridy do Jižní Dakoty. To moc lidí nedělá.“

„Křestní jméno?“

„Nevím.“

„To mi hodně pomůže.“

„Kolik policistů, kteří se jmenují Kapler, může na Floridě sloužit?“

„Patrně víc než deset a méně než sto.“

„S problémy v práci před dvěma lety?“

„Ještě něco?“

Reacher se zeptal: „Co máte na sobě?“

„Co má znamenat tohle, sex po telefonu?“

Reacher se usmál. „Ne, jenom se snažím představit si, jak to u vás vypadá. Kvůli starým časům. Stůl znám. Stejná kancelář?“

„Patrně ano. Nahoře, třetí vlevo.“

„To je ona.“ Reacherovi vyvstal ten obraz před očima. Kamenné schodiště, kovové zábradlí, úzká chodba s linoleem, řada dveří nalevo a napravo, s okénky z rýhovaného skla, za nimi kanceláře, každá kancelář zařízená podle nějakých složitých předpisů ministerstva obrany. On měl kovový stůl, dva telefony s celkem třemi linkami, vinylovou židli na kolečkách, kartotéky a dvě židle pro návštěvníky s pružnými nohami z ohnutých trubek. Plus skleněné stínidlo ve tvaru mísy zavěšené na třech řetězech u stropu. Plus zastaralá mapa Spojených států na stěně, vyrobená poté, co se k Unii připojila Havaj a Aljaška, ale předtím, než byl dokončený dálniční systém.

Vlastně přibližně ve stejné době, kdy blízko Boltonu v Jižní Dakotě postavili to zvláštní zařízení.

Hlas pravil: „Mám na sobě americkou bojovou uniformu s tričkem. A bundu, protože je dneska v noci zima.“

Reacher namítl: „Jste ve Virginii. Vůbec nemáte tušení, co je to zima.“

„Přestaňte si stěžovat. Pořád jste na dvoumístném čísle. Sice pod nulou, ale je to prkotina. Minus dvacet tři stupně. Ale radar ukazuje chladnější vzduch postupující ze západu.“

„Jak velká zima se může udělat?“

„Blíží se k vám to, co teď mají ve Wyomingu.“

„Jste ve spojení s meteorology?“

„Ne, dívám se na kanál s počasím.“

„Co teď mají ve Wyomingu?“

„Minus třicet čtyři.“

„Skvělé.“

„Zvládnete to. Jste velký chlap. Patrně se severskými předky, podle toho, jak vypadáte.“

„Cože, Google Earth teď vidí i přes tašky na střeše?“

„Ne, máte ve složce fotografii.“

„A co vy?“

„Ano, já mám ve složce také fotografii.“

„Tak jsem to nemyslel, chytračko. Nemám vaši složku.“

„Jsem jednooká padesátiletá baba s hrbem.“

„To jsem si myslel, podle vašeho hlasu.“

„Mizero.“

„Typuju na sto šedesát sedm až sto šedesát devět, ale hubená. Hlas vám zní hluboko v hrdle.“

„Tvrdíte, že mám plochou hruď?“

„Při nejlepším 85A.“

„Běžte se bodnout.“

„Světlé vlasy, nejspíš krátké. Modré oči. Ze severní Kalifornie.“

Žena se zeptala: „Věk?“

Reacherovi bylo třicet dva, když poprvé zasedl k onomu otlučenému stolu. Na tak důležitou velitelskou funkci byl starý i mladý zároveň. Mladý, protože byl něco jako hvězda, a starý v tom směru, že na hvězdu se tam dostal trochu pozdě, protože nebyl organizovaný člověk a ne tak úplně mu věřili. Řekl: „Je vám třicet nebo třicet jedna,“ jelikož věděl, že když dojde na ženský věk, je záhodno velké opatrnosti.

Žena opáčila: „Lichocením se nikam nedostanete.“ Potom dodala: „Musím končit. Zavolejte mi později.“

Domácnost se vrátila k zaběhnutému rytmu. Peterson odešel a policistky z denní směny si šly lehnout. Janet Salterová ukázala Reacherovi přední místnost v horním patře s oknem vedoucím na střechu verandy. V podstatě nejvíc nebezpečnou, ale Reacherovi to nevadilo. Nad teoretickou taktickou nevýhodou by zvítězil čirý vztek. Nenáviděl, když ho někdo v noci vzbudil. Každý vetřelec, který by tím oknem pronikl, by zase hned zmizel jako namydlený blesk.

Za pět minut pět ráno.

Zbývalo dvacet šest hodin.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

REACHER PLÁNOVAL, že bude spát do osmi, ale v půl sedmé ho vzbudil Peterson. Vstoupil do ložnice a jakýsi prvotní instinkt mu napověděl, že se musí zastavit, kopnout do rámu dveří a ustoupit rozumně dozadu. Muselo mu dojít, že je to nejbezpečnější věc, jakou může udělat. Došlo mu, že kdyby se předklonil a jemně Reacherem zatřásl, mohl by skončit se zlomenou rukou. A patrně měl pravdu. Reacher se zeptal: „Co se děje?“ Peterson objasnil: „Začalo svítat už před hodinou.“

„A co má být?“

„Musíte vyrazit.“

„Kam?“

„Do tábora těch motorkářů. Vzpomínáte? Nabídl jste se.“

Janet Salterová už byla v kuchyni. Reacher tam na ni narazil. Oblečená na den. Stačila postavit na kávu. Starý kávovar syčel a chrchlal. Reacher oznámil: „Musím odejít.“

Janet Salterová přikývla. „Pan Peterson mi o tom pověděl. Je to bezpečné?“

„Doufám, že ano.“

„Vůbec se mi to nelíbí. Žije tam stovka lidí a vy nemáte nic jiného než šestiranný revolver.“

„Potřebujeme informaci.“

„Přesto.“

„Mám na své straně čtvrtý dodatek ústavy. To je veškerá ochrana, kterou potřebuju. Když mě zraní nebo když se nevrátím, budou mít policajti oprávněný důvod, aby to tam prohledali. Právě to motorkáři nechtějí. Budou se mnou zacházet v rukavičkách.“

„To si nedokážu představit.“

„Budete tady v pořádku?“

„Doufám.“

„Kdyby ty policistky musely zase odejít, popadněte revolver a zamkněte se ve sklepě. Neotvírejte nikomu jinému než mně.“

„Neměli bychom se domluvit na hesle?“

„Zeptejte se mě na mou oblíbenou knihu.“

„Řekl jste mi, že žádnou nemáte.“

„Já vím. Takže tak bude znít správná odpověď.“ Kávovar zmlkl. Reacher si nalil štědrou dávku do jednoho ze šesti hrnků stojících na pultu. Janet Salterová se zeptala: „Bude muset policie zase odejít?“

„Patrně ne.“

„Mohla by vypuknout další vzpoura.“

„O tom silně pochybuju. K vězeňským vzpourám dochází jen vzácně. Jako k revolucím v dějinách národů. Podmínky musejí přesně souhlasit.“

„Mohlo by tam dojít k útěku.“

„To je ještě méně pravděpodobné. Útěky jsou obtížné. Vězeňský personál dělá vše pro to, aby jim zabránil.“

„Chcete tím říct, že moje problémy skončily?“

„Je to možné.“

„Vrátíte se sem tedy, nebo nevrátíte?“

„Obávám se, že dálnice je pořád zavřená.“

„Až ji otevřou, kam se vypravíte?“

„Nevím.“

Janet Salterová podotkla: „Myslím, že do Virginie.“

„Možná je vdaná.“

„Měl byste se jí zeptat.“

Reacher se usmál. Pravil: „Možná to udělám.“

* * *

Peterson mu dal v chodbě všechny potřebné instrukce. Neoznačené auto stojí venku, teplé, se spuštěným motorem. Je spolehlivé. Nedávno se vrátilo ze servisu. Má plnou nádrž. Sněhové řetězy na zadních kolech a zimní pneumatiky na předních. Do tábora nevede žádná přímá cesta. Musí se jet na jih k dálnici a pak zabočit kilometr a půl před dálniční křižovatkou na západ na starou silnici vedoucí souběžně s dálnicí.

„Na silnici, na které zastřelili právníka,“ konstatoval Reacher.

„To se stalo mnohem dál na východě,“ upřesnil Peterson. „Pro jistotu však nezastavujte nikomu, kdo by na vás mával.“

„Nezastavím,“ přislíbil Reacher. „Na to se můžete spolehnout.“

Po staré silnici měl ujet osm kilometrů, pak zahnout doprava, vydat se po dvouproudé okresce zpátky na sever a narazit po zhruba třinácti kilometrech na dokonale rovný úsek, který vybudovali před padesáti lety ženisté. Ten úsek je tři kilometry dlouhý a vede přímo do tábora, který tvoří patnáct dřevěných baráků a stará kamenná budova ve dvou řadách po osmi ubíhajících přesně z východu na západ.

„Ta kamenná budova stojí v zadním levém rohu,“ dodal Peterson.

Za pět minut sedm ráno.

Zbývalo jednadvacet hodin.

O dva tisíce sedm set kilometrů dál na jihu bylo za pět minut osm ráno. Platón dojedl snídani a chystal se porušit svůj celoživotní zvyk. Měl v úmyslu vynechat svého prostředníka v městské vile obehnané zdí a zavolat přímo svému muži ve Státech. Vytočil číslo.

Na druhém konci se ozval hlas.

Platón se zeptal: „Je ten svědek už mrtvý?“

V telefonu se rozhostilo krátké ticho. Jeho muž pravil: „Od začátku jste věděl, že mezi těmi dvěma bude prodleva.“

„Jak dlouho už ta prodleva trvá?“ Jeho muž věděl, co odpovědět. „Příliš dlouho.“

„Správně,“ potvrdil Platón. „Včera v noci jsem zorganizoval vzpouru ve vězení.“

„Já vím.“

„Očividně jste toho nevyužil.“

„V domě byl ještě jeden muž.“

„A co má být?“

„Neměl jsem pokyny.“

„To je vaše odpověď? Potřeboval jste pokyny?“

„Nechtěl jsem, aby došlo ke zbytečným komplikacím.“

Platón vydechl: „Jak vám můžu ublížit?“

Jeho muž věděl, co odpovědět. „Způsobem, jaký by se mi vůbec nelíbil.“

„Správně,“ zopakoval Platón. „Potřebuju ale, abyste byl konkrétnější. Potřebuju, abyste se zaměřil na to, co je ve hře.“

Jeho muž pravil: „Zabijete osobu, která je mi nejbližší a nejdražší.“

„Ano, nakonec to udělám. Nejdřív ale dojde k prodlevě, což je koncept, který je vám důvěrně známý. Zmrzačím ji, zohavím a nechám ji rok dva žít. Potom ji zabiju. Rozumíte mi dobře?“

„Ano, rozumím.“

„Tak je ve vašem vlastním zájmu, abyste ten úkol splnil. Nelamte si hlavu kvůli náhodným divákům. Vyhlaďte celé to zatracené město, když bude potřeba. Pro mě za mě klidně i celý stát. Kolik má Jižní Dakota obyvatel?“

„Zhruba osm set tisíc.“

„Dobře. To je vaše horní hranice pro vedlejší škody. Pusťte se do práce.“

„Ano. Slibuju.“

Platón zavěsil a nalil si další šálek kávy.

Rezervní neoznačené vozidlo byl další tmavý crown vic. Páchl uvnitř po prachu a opotřebovanosti. Topení měl nastavené na jednadvacet stupňů a větrák se zoufale snažil, aby tomu pokynu vyhověl. Počasí nabralo zcela novou dimenzi. Teplota rychle klesala. Zem ztvrdla jako kámen a ve vzduchu se hemžily mikroskopické zbytky sněhových vloček unášené větrem. Byly přemrzlé a scvrklé do ostrých jehliček. Vrhaly se na přední sklo a vytvářely ledové květy. Stěrače na ně nestačily. Jen po nich se skřípěním klouzaly. Reacher nastavil topení na rozmrazování a počkal, až foukající vzduch vytvoří oválné průhledné otvory. Potom vyrazil.

Nadvakrát se otočil přes šířku ulice Janet Salterové. Vyhloubené stopy byly celé zmrzlé. Kola crown vicu přes ně tvrdě přeskákala. Auto hlídkující na začátku ulice zacouvalo, aby mohl projet. Reacher zahnul doprava a zamířil z města. Vyježděné brázdy, které byly ještě předešlý den měkké, se proměnily v betonové koleje. Reacherovi připadalo, že řídí vlak. Vůbec nepotřeboval volant. Řetězy vzadu se zakusovaly a tříštily led a přední kola tloukla doprava a doleva a vedla ho více méně rovně dopředu. Okolní svět úplně zbělel. Na obloze se objevilo bledé světlo, ale bez slunce. Zakrýval ho mráz ve vzduchu. Jako prach. Jako mlha. Vítr foukal zprava doleva před autem. U sloupků plotů a sloupů elektrického vedení se vytvořily malé závěje a zmrzly do aerodynamických tvarů. Podivné útvary na drátech se sehnuly na východ, jako by se celý svět naklonil.

Reacher našel odbočku kilometr a půl před dálniční křižovatkou. Vyjet ze zmrzlých kolejí nebylo snadné. Musel zpomalit na krok, otočit volantem, vyprostit kolo a pak jedno po druhém ostatní. Čtyři jednotlivé výstupy, čtyři jednotlivé sestupy. Najel do kolejí vedoucích na západ a zapnul na dalších osm kilometrů autopilota. Na další odbočce zopakoval vyprošťovací manévr a zamířil na sever k táboru. Nová silnice byla jiná. Nejezdilo po ní moc aut. Neměla vyježděné koleje. Táhla se jen jako úzká stužka zmrzlého sněhu. Přední kola trochu klouzala a odchylovala se do stran. Větrem unášené ledové krupičky ťukaly zleva doprava do okénka řidiče. Silnice se zvedala, klesala a stáčela, bez jediného zřejmého důvodu. Vozovka se sklápěla chvíli na jednu stranu a pak na druhou. Ne zrovna zářný příklad stavebního inženýrství. Reacher trochu zpomalil a plně se soustředil. Sjet do příkopu by mělo fatální následky. Neměl by šanci, že ho vytáhnou, dokud nezmrzne. I prasklá pneumatika by znamenala katastrofu. Matice na kolech byly určitě zamrzlé tak, že se jimi nedalo pohnout.

Osm pomalých opatrných kilometrů, pak deset, pak jedenáct. Pak se změnil horizont. Silnice se vepředu rozšířila, narovnala a zploštila. Neuvěřitelně. Radikálně. V zamžené dálce vypadala široká a plochá jako autostráda. Možná ještě plošší a širší. Jako šestnáctiproudá supermoderní dálnice. Byl to velkolepý, neskutečný kus silnice. Postavený s jistou zpupností vůči okolní krajině, naprosto plochý a naprosto rovný, celé tři kilometry.

A projetý pluhem.

Neležela na něm ani hrudka sněhu. Jen hladký šedý beton, seškrábaný, zametený a posolený. Odhrnutý sníh se tyčil po stranách, uhlazený a vytvarovaný do vysokých stěn, aby zmrzlý prérijní vítr foukal přes západní hranu a dopadal až za východní. Drobné kousíčky ledu se hnaly metr padesát nad zemí. Povrch silnice zůstával čistý a suchý jako uprostřed léta.

Reacher zpomalil a najel se zhoupnutím na vyčištěnou plochu. Řetězy bouchaly a drnčely. Předek udržoval poslušně směr. Reacher jel padesátkou a upíral pohled dopředu. Na horizontu se nejasně rýsovaly světlé obrysy. Dřevěné baráky, v úhledné řadě. Tři kilometry daleko. Auto se třáslo a vibrovalo. Sněhové řetězy zápasily se suchým betonem. Reacher pokračoval v cestě.

Po osmi stech metrech zahlédl pohyb. Po dalších sto metrech rozeznal, co to je. Otevřené dodávky se spuštěnými pluhy popojížděly snaživě dopředu a dozadu. Spousta dodávek. Třicet až čtyřicet. Za nimi pracovaly v řadě objemné černě oblečené postavy. Další objemné postavy couvaly a rozhazovaly cosi z dlaní, jako farmáři krmící slepice. Patrně sůl. Nebo štěrk, nebo písek, nebo nějakou jinou chemikálii proti tvoření námrazy. Nebo všechno dohromady. Uklízely celý tábor. Chtěly, aby byl dokonale čistý jako silnice.

Baráky byly z neopracovaného stavebního dřeva, trochu vybělené a zašlé, ale ne moc. Ne zbrusu nové, ale také ne staré. Nalevo za první řadou baráků zahlédl Reacher střechu kamenné budovy. Vysokou, špičatou, pokrytou břidlicí. Se třiceti čísly sněhu. A dvěma úplně stejnými ozdobenými komíny. Baráky měly střechy z dehtové lepenky. Vykukovaly z nich roury od kamen. Od jednoho štítu ke druhému vedlo elektrické vedení. Od jedněch dveří ke druhým betonové chodníčky. Všechny očištěné od sněhu. To, co zbylo, leželo úhledně po stranách. Před baráky se táhla dlouhá řada tvarů pod černou nepromokavou plachtou, těsně u sebe, jako kostky domina. Patrně motorky. Velké. Celkem zhruba třicet. Nejspíš harleye, uložené na zimu.

Reacher zpomalil a zastavil čtyřicet metrů před táborem. Postavy přestaly pracovat a zíraly na jeho auto. Ruce v rukavicích opřené o lopaty. Brady opřené o ruce. Rozsévači soli strnuli. Jedna po druhé se zastavily všechny dodávky. Plyny z jejich výfuků bublajících na volnoběh odplouvaly s větrem.

Reacher sundal nohu z brzdy a posunul se dopředu. Nikdo se nepohnul. Reacher pokračoval dopředu, deset metrů, dvacet. Opět zastavil. Dostal se dostatečně blízko. Nevypnul motor. Teploměr na přístrojové desce crown vicu ukazoval venkovní teplotu minus dvacet čtyři stupně. Kdyby vypnul motor, možná by už nikdy nenastartoval. Četl knihu odehrávající se na polárním kruhu, kde museli rozmrazovat motory pájecími lampami.

Narazil si přes uši pletenou čepici a nasadil si kapucu. Zapnul si bundu ke krku. Navlékl si rukavice, nejdřív levou a potom pravou.

Vystoupil z auta.

Dav o dvacet metrů dál se rozrostl. Muži, ženy a děti. Celkem přibližně sto lidí. Jak byl varován. Všichni neforemní a zabalení v bundách, čepicích a šálách. Kolem hlav se jim srážel dech, kompaktní obláčky, které zůstávaly chvíli viset a pak se zvedaly a odplouvaly s větrem. Byla omračující zima. Nabírala stále na intenzitě. Zdálo se, že útočí zevnitř. Reacher se po pěti vteřinách třásl. Po deseti mu zmrtvěl obličej. Ušel deset kroků a zastavil se. Olivově zelené kalhoty, světle hnědá bunda, za sebou na první pohled policejní auto, s poznávací značkou Jižní Dakoty. Ani vzdáleně přesvědčivé.

Dvacet metrů před ním se začal davem prodírat chlap. Pomáhal si rameny, dělal úkroky, šoupal nohama. Černá bunda, čepice, rukavice. Řečí těla dával najevo běžnou reakci každého dělníka vyrušeného při práci. Podráždění, ale i zvědavost. Přejel si vycpaným předloktím po čele, zastavil se, zamyslel a pokračoval dál. Vystoupil z přední řady a zůstal stát metr před davem.

Reacher se zeptal: „Kdo, krucinál, jste?“

Chlap zavrčel: „Vypadněte.“

Reacher postoupil dopředu. Jeden krok, druhý, třetí.

„Nejste zrovna zdvořilý,“ poznamenal.

„Kde stojí psáno, že mám být zdvořilý?“

„Procházíte se po mém pozemku.“

„Vážně?“

„Jsem od armády. Přišel jsem zkontrolovat náš majetek. Dvouletá inspekční prohlídka. Vaše daně v praxi.“

„Děláte si legraci.“

Reacher prohlásil: „V každém případě se tady musím porozhlédnout.“

„Řekl jsem vám, abyste vypadl.“

„Já vím. Jak moc je ale pravděpodobné, že vás vezmu vážně?“

„Nemůžete bojovat se stovkou lidí.“

„To ani nebudu muset. Jak to vypadá, dvě třetiny z vás jsou ženy a děti. Takže zbývá zhruba třicet chlapů. Možná čtyřicet. Polovina z nich je ale tak tlustá, že se nemůžou pohybovat. Kdyby zaútočili, dostali by infarkt. Ostatní, přibližně polovina z nich, jsou zbabělci. Vzali by do zaječích. Takže zbývá osm, maximálně deset chlapů. A s osmi deseti chlapy si hravě poradím.“

Žádná odpověď.

„Kromě toho jsem od armády. Zkuste mi zkřížit vlas na hlavě a další od nás přijede tankem.“ Krátké ticho. Jen hvízdavé skučení větru a šustění ledových jehliček na dřevě. Chlap před davem pohlédl na Reachera, na jeho oblečení, na jeho auto a dospěl k jakémusi rozhodnutí. Zeptal se: „Co chcete vidět?“

Reacher odpověděl: „Tu kamennou budovu.“

„Ta není naše.“

„Nic není vaše.“

„Chci říct, že ji nepoužíváme.“

„Neměli byste používat vůbec nic.“

„Práva squatterů. To zařízení je opuštěné. Známe zákon.“

Reacher na to nic neřekl. Jen udělal krok doleva a obešel dav. Všichni zůstali stát a nechali ho projít okolo. Nikdo se nepohnul, aby mu zastoupil cestu. Prozíravé rozhodnutí. Reacher pohlédl na rohový barák. Byla to obyčejná, užitková buňka. Přibližně čtyři a půl metru dlouhá, s dvěma malými čtvercovými okny v prkenné stěně. Dveře měla na úzkém konci. Všude kolem ní byl pečlivě odklizený sníh. Přímo za ní stála kamenná budova. Také s odklizeným sněhem. Vedla kolem ní pečlivě odhrabaná a zametená cestička.

Reacher se otočil.

Zeptal se: „Když tu budovu nepoužíváte, tak proč jste se obtěžovali s odklízením sněhu?“

Z davu opět vystoupil stejný muž.

Sdělil: „Pro uspokojení z dobře vykonané práce.“

Kamenný dům byla podivná malá stavba. Klidně ji mohli okopírovat z plánů na malý, ale značně ozdobený a staromódní předměstský domek. Měla nejrůznější detaily, římsy, kudrlinky, štíty a okapní žlaby, jako gotická replika, kterou by si nějaký boháč mohl nechat postavit do zahrady pro hosty.

V několika klíčových bodech se však lišila. Tam, kde by měl zahradní domek pro hosty okna, měla kamenná budova jen výklenky. Jako optickou iluzi. Správné velikosti a tvaru, ale tabule netvořilo sklo, ale jednolitá kamenná plocha, ze stejných, pečlivě pospojovaných kvádrů jako ostatní zdi. Dveře pod portikem se o žádnou iluzi nesnažily. Byl to jen mohutný plát oceli, bez jakýchkoliv ozdob. S obrovskými panty. Neotvíral se dovnitř, ale ven. Jako dveře chránící před výbuchem. Venkovní tlaková vlna by ho nevyrazila, ale přidržela zavřený. Měl kliku a klíčovou dírku. Reacher stiskl kliku. Nepohnula se. Klíčová dírka byla veliká. Menší než na klíč od kostela, větší než na klíč od domu. Lemovala ji námraza. Reacher ji otřel palcem v rukavici a zjistil, že ocel není ani poškrábaná, ani oštípaná. Zámek se nepoužíval. Rozhodně ne pravidelně. Nezajížděl do něj každý den klíč a nebyl každý den vytahován.

Zeptal se: „Víte, k čemu mělo tohle zařízení sloužit?“

Muž, který se k němu připojil, se podivil: „Vy to nevíte?“

„Samozřejmě že ano. Potřebuju ale vědět, jestli nedošlo k úniku tajných informací.“

Muž připustil: „Něco jsme zaslechli.“

„Od koho?“

„Od stavebních dělníků, kteří tady bydleli před námi.“

„Co jste zaslechli?“

„Něco o atomových bombách.“

„Oni vám řekli, že jsou tady schované nukleární zbraně?“

„Ne, řekli nám, že to měla být klinika.“

„Jaká klinika?“

„Kdyby na nás prý zaútočili v zimě, na města jako New York nebo Chicago, měli by na sobě lidé kabáty a rukavice a ohořely by jim jenom obličeje. Kilometry od epicentra. Blíž u epicentra by se vypařili. Kdyby ale přežili, odvezli by je sem a dostali by nové obličeje.“

„Něco jako plastická chirurgie?“

„Ne, něco jako protetika. Masky. To tam podle nich je. Tisíce a tisíce plastových obličejů.“

Reacher tu podivnou malou stavbu obešel. Byla ze všech stran stejná. Masivní kámen, falešná okna, detaily, římsy. Bizarní parodie. Zábavná, ale bez přístupu dovnitř málo poučná. A bylo jasné, že dovnitř se nedostane.

Reacher zamířil zpátky. Pak se však z náhlého popudu zastavil u nejbližšího baráku. U prvního v zadní řadě, který stál v zákrytu s druhým v první řadě. Dav ho následoval v dlouhém rozptýleném chvostu táhnoucím se až k místu, odkud vyšel. Jako tenký otazník protažený mezerami a průchody. Visela nad ním pára. Nejblíž stál chlap, který se chopil mluvení. Metr osmdesát od něj.

Reacher strčil do dveří baráku. Napůl se otevřely.

Chlap blízko u něj upozornil: „To není vaše.“

„Je to přišroubované k mému armádnímu betonu. To je pro mě dostatečně dobrý důvod.“

„Nemáte povolení k domovní prohlídce.“

Reacher neodpověděl. S mluvením skončil. Byla příliš velká zima. Měl znecitlivělý obličej a bolely ho zuby. Jenom otevřel dokořán a nahlédl dovnitř. V baráku bylo šero. A teplo. Hořela v něm kamna na petrolej. Reacher ucítil jeho sladký zápach. Stálo tam dvanáct postelí, po šesti u stěny, a zadní oddělená část sloužila patrně jako koupelna. Na postelích ležely obyčejné šedé deky, v krabicích z kartonu se vršilo složené oblečení, na malých čtvercových oknech visely záclony z hrubé pytloviny.

Na nejzadnější posteli vpravo seděla mladá žena. Bez bundy, kvůli teplu. Bez čepice. Bylo jí osmnáct až dvacet. Vypadala trochu zakaboněně a špinavě, ale jinak byla hezká. Dlouhé světlé vlasy, výrazné živé rysy. Vysoká a štíhlá. Reachera na okamžik napadlo, že už ji někde viděl. Ale neviděl. Byla jenom takový typ. Jako Kim Petersonová. Z Jižní Dakoty. Čert ví, odkud pocházeli motorkáři, ale nabírali očividně místní rekruty.

Reacher vycouval a zavřel za sebou. Otočil se k muži metr osmdesát od sebe a požádal: „Neukázal byste mi i ostatní baráky?“

„Jak si přejete.“ Bez odporu. Muž jenom rozpohyboval končetiny pod tlustým oblečením, vykročil šouravě po chodníčku a začal otvírat jedny dveře po druhých. Čtrnáct z patnácti baráků bylo stejných. Rady postelí, hrubé závěsy, petrolejová kamna, šedé deky, papírové krabice, složené oblečení. Ani stopa po lavicích, pracovních stolech, skleněných nádobách, plynových hořácích, jakémkoliv laboratorním zařízení. Ani po lidech. Dívka v prvním baráku byla jediná, kdo nepracoval venku. Možná jí v tom zabránila nemoc.

Poslední barák v řadě byla kuchyně. Se dvěma vedle sebe stojícími sporáky na vaření, pracovním pultem z prostých stolů z hrubých prken přiražených ke stěně a primitivními policemi s talíři, miskami a hrnky a několika dalšími policemi se skrovnými zásobami. Téměř prázdné sklenice s moukou, cukrem a kávou, pár krabic s cereáliemi a těstovinami na ploše, kam by se jich vešly desítky.

Ani tady nejmenší stopa po laboratorním zařízení.

Reacher se zachumlal do bundy a prošel mezi dvěma baráky. Jeho auto stálo tam, kde ho zanechal, a věrně předlo. Za ním se zužovala do dálky protažená silnice, široká, povýšená a pohledná. Plochá jako sklo. Padesát let, padesát zim a vůbec se nevyboulila ani nepopraskala. Hlas z Virginie se zeptal: Víte, jak vysoký byl před padesáti lety rozpočet na obranu? Nalili sem nejméně čtyři sta tisíc metrů betonu a pak na něj zapomněli.

„Přeji hezký zbytek dne,“ rozloučil se Reacher a zamířil k autu.

Za pět minut devět ráno.

Zbývalo devatenáct hodin.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

CESTA ZPÁTKY PROBÍHALA stejně jako cesta do tábora, až na podivnou srážku v nízké rychlosti, ke které málem došlo na první odbočce. Reacher projel rychle po široké odklizené silnici, pomalu po třináctikilometrové zasněžené stužce a před odbočkou sundal nohu z plynu a pokusil se vypočítat nejlepší dráhu, která by ho dovedla doleva do vyjetých kolejích na staré silnici ubíhající souběžně s dálnicí na východ. V tu samou chvíli se však ve stejných kolejích objevila cisterna a pokusila se z nich vyjet doleva směrem k táboru. Bylo to zavalité vozidlo s firemním jménem na bocích. S petrolejem do kamen, benzinem do dodávek nebo naftou do generátoru. Přeřadilo na nižší převodový stupeň, velice brzy zabočilo a dostalo se napříč do Reacherova jízdního pruhu. Reacher zprudka zabrzdil a doufal, že se zakousnou sněhové řetězy, ale palubní elektronika crown vicu nedovolila, aby se zablokovala kola. Auto pokračovalo v cestě, za bouchání a mlácení brzdových ventilů. Cisterna se blížila. Reacher trhl volantem. Přední kola přestala držet a ustřelila. Přední levý roh crown vicu minul o dvě čísla zadek cisterny. Cisterna pokračovala s řevem dál, na nízký převodový stupeň, téměř krokem, zcela lhostejná. Reacher pozoroval ve zpětném zrcátku, jak mizí v dálce. Zůstal stát v pravém úhlu přes starou silnici, s předními koly v jedné z vyjetých kolejí směřujících na východ a se zadními v jedné z kolejí směřujících na západ. Musel se rozkolébat přeřazováním na drive a reverse a dupnout pořádně na plyn, aby se vysvobodil.

Policista ve voze hlídkujícím na začátku ulice Janet Salterové byl Kapler. Lepší než Montgomery z předešlého dne. Kapler si Reachera velice důkladně prohlédl a pak zacouval, aby ho pustil. Reacher zaparkoval těsně za druhým hlídkujícím autem a vyrazil ostrým krokem po příjezdové cestě. Denní policistka ho pustila dovnitř. Reacher se zeptal: „Klid na bojišti?“

Policistka odpověděla: „Zatím ano.“

„Jak se daří paní Salterové?“

„Dobře.“

„Půjdu se za ní podívat.“ Jako velitel Holland minulou noc a stejně zbytečně. Kdyby došlo k něčemu špatnému, policistky by takhle nečinně nepostávaly.

Denní hlídka sdělila: „Je v knihovně.“

Janet Salterová seděla ve svém obvyklém křesle. Tentokrát četla, starou knihu bez přebalu a s titulem příliš malým, než aby šel z dálky přečíst. Revolver měla stále v kapse. Reacher rozeznal jeho tvar. Janet Salterová vzhlédla a zeptala se: „Jednání v rukavičkách?“

Reacher opáčil. „V gumových, ne z kozinky. Méně na úrovni, ale nic, na co bych si mohl stěžovat.“

„Zjistil jste něco?“

„Spoustu.“

Reacher se vrátil do auta a rozjel se na policejní stanici. Na Petersona narazil v místnosti pro mužstvo. Oznámil mu: „Holland měl pravdu. Nechystají se vytáhnout na město. Jenom blufovali. Nebo někdo blufoval jejich jménem. Netušíme, kdo sem ve skutečnosti zavolal. Mohl to být dokonce ten střelec. Snažil se získat prostor a čas, zavést vás nesprávným směrem.“

„Ať už to byl kdokoliv, neuspěl. A my je teď všechny brzy zašijeme.“

„Musíte si ale pospíšit. Jsou na odjezdu.“

„To víte od nich?“

„Vzpomeňte si na ten telefonát z DEA. Prodával jste někdy dům?“

„Jednou.“

„Dal jste ho do pořádku, že ano? Aby vypadal opravdu dobře?“

„Natřel jsem obklad fasády.“

„Odklidili všechen sníh. Vypadá to tam jako ze škatulky. Oblečení mají poskládané v papírových krabicích. Téměř spotřebovali všechny zásoby. Ať už to místo patří komukoliv, prodává jim ho pod nohama.“

„Kdy se chystají vyrazit?“

„Brzy.“

„Bránili se vaší návštěvě?“

„Moc ne.“

„Uvěřili, že jste od armády?“

„Ani na minutu. Dostali ale pokyn, aby se do ničeho nemíchali. Nesmí se tam teď odehrát žádný konflikt. Neznámý majitel si nepřeje, aby došlo ke škodám na jeho vlastnictví.“

„Nikomu to tam nepatří. Je to státní pozemek.“

„Někomu ale vynáší. Proto si kdosi myslí, že mu patří. Motorkáři jsou jeho zaměstnanci. Včelí dělnice. A teď dostali rozkaz k pochodu. Přesouvají se na další projekt.“

„Mexičan Platón.“

„Například.“

Peterson se zeptal: „Našel jste nějakou laboratoř?“

Reacher požádal: „Chtěl bych vidět ten výrobek z parkoviště restaurace.“

„Proč?“

„Protože takhle uvažuju. Krok za krokem.“

Peterson pokrčil rameny a odvedl ho chodbou za roh do místnosti s usvědčujícím materiálem. Přede dveřmi byl krátký pult. Neobsazený. Peterson ho obešel, vytáhl z kapsy svazek klíčů a odemkl.

„Počkejte tady,“ nařídil.

Vešel dovnitř a po deseti vteřinách se vrátil s průhledným umělohmotným sáčkem na důkazy. Sáček byl velký. Měl na sobě sešívačkou přichycený formulář o příjmech a výdejích se čtyřmi různými daty, časy, místy a podpisy. Uvnitř se nacházel balíček, který popsala Janet Salterová. Cihla bílého prachu, slisovaná a hladká pod obalem z voskovaného papíru. Na něm obrazový symbol, koruna se třemi hroty a kuličkami představujícími klenoty.

Reacher se zeptal: „Provedli jste zkoušku?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Peterson. „Je to metamfetamin. Beze sporu. Téměř kilo, velice čistý, skoro stoprocentní. Velice dobrý, když o něco takového stojíte.“

„V hodnotě dvě stě tisíc dolarů, přímo tady na místě.“

„V ulicích Chicaga by vynesl milion, poté co by ho rozřezali a prodali v malém.“

„Víte, co znamená ten obrázek?“

„Ne. Vždycky na své výrobky dávají nějaké logo. Značky jsou na tomhle trhu nesmírně ceněné.“

„Máte taky peníze, kterými ten překupník z Chicaga zaplatil?“

„Samozřejmě.“

„Můžu se na ně podívat?“

„Vy mi nevěříte.“

„Všechno vždycky vidím nejradši na vlastní oči.“

Tak Peterson zašel ještě jednou dovnitř a přinesl další sáček na důkazy. Stejně velký. Se stejným formulářem. Byl plný štůčků svázaných bankovek.

„Spokojený?“ zeptal se Peterson.

„Jak dlouho by vám trvalo, než byste tolik vydělal?“

„Po zdanění? Na to nechci vůbec myslet.“

„Je to skutečně voskovaný papír, v čem je ten metamfetamin zabalený?“

„Ne, je to nějaký druh celofánu nebo pergamenu. Trochu zažloutlý stářím. Ale patřičně farmaceuticky kvalitní. Tohle vypadá na výrobu na vysoké úrovni.“

„Dobře.“

„Našel jste tu jejich laboratoř?“

„Ne.“

„Viděl jste tu kamennou budovu?“

„Jenom zvenku.“

„Víte, co to je?“

„Ne, ale vím, co to není.“

Reacher zamířil do místnosti pro mužstvo. Ke stolu v zadním rohu. Zvedl sluchátko, vytočil devítku pro spojení ven a pak číslo, které si pamatoval.

„Ano?“

„Amandu, prosím.“

Klapnutí. Zapředení. Hlas. Zněl unaveně. Trochu zklamaně. Oznámil: „Mohla bych být touhle dobou v Afghánistánu. A jestli mi nepřestanete volat, možná požádám, aby mě tam přeložili.“

Reacher opáčil: „Třeba by vám tam víc chutnalo. Není nad kozí bulvy v jogurtu.“

„Vy jste tam byl?“

„Ne, ale potkal jsem někoho, kdo se tam dostal.“

„Nemám pro vás žádné novinky.“

„Já vím. Nevidíte, jak ty peníze dorazily na odbor pěchotních sil ministerstva obrany.“

„Zkusila jsem to a pohořela.“

„Nepohořela. Pěchotní síly ty peníze nikdy nedostaly.“

„Proč ne?“

„Nesprávný vstup, nesprávný výstup.“

„Co to má znamenat?“

„Vyšli jsme z mylného předpokladu. Řekli mi, že to zařízení patří armádě. Malá kamenná budova s tříkilometrovou silnicí. Právě jsem se tam byl podívat. To není silnice. Je to přistávací dráha. To místo patří vojenskému letectvu, ne pěchotním silám.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

HLAS Z VIRGINIE PROHLÁSIL: „To trochu mění situaci.“ Reacher dodal: „Koluje ještě jedna pověst o protetických obličejích.“

„Ano, našla jsem o ní zmínku. Existuje o tom složka. Do Pentagonu údajně volali obyvatelé z Jižní Dakoty. Okresní a státní představitelé. Je to ale blbost. Kliniky na umělé obličeje byly vždycky blíž metra. Proč stavět jednu uprostřed pustiny?“

„Proč jsme je vůbec měli? Když by byli všichni stejně popálení, komu by na tom záleželo?“

Žádná odpověď.

Reacher se zeptal: „Znáte někoho ve vojenském letectvu?“

„Nikoho na tajemství.“

„Možná to není tajemství. Mohla by to být úplně běžná rutina. Vrátili jsme se na výchozí pole, co se předpokladů týče.“

„Dobře, zkusím pár telefonátů. Nejdřív si ale na chvíli lehnu.“

„Spát můžete v hrobě. Tohle pospíchá. Ta ranvej je očištěná od sněhu. Celé tři kilometry. S tím by se nikdo nedělal pro legraci. Takže se má někdo nebo něco objevit. A viděl jsem cisternový vůz. Možná na zpáteční let. Někdo se možná chystá přepravit těžký náklad.“

Na okamžik ticho. „Ještě něco dalšího?“

Reacher se zeptal: „Jste vdaná?“

Žena se zeptala: „Jste ženatý?“

„Ne.“

„Byl jste někdy?“

„Ne.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“

S tím zavěsila.

Za pět minut deset ráno.

Zbývalo osmnáct hodin.

Peterson končil o dva stoly dál svůj vlastní telefonický rozhovor. Zavěsil a oznámil: „DEA na mě kašle. Jejich člověk nemá zájem.“

Reacher se zeptal: „Proč ne?“

„Tvrdí, že tam nemají žádnou laboratoř.“

„Jak to ví?“

„Používají satelity a tepelné kamery. Prošli ještě jednou záznamy a nenašli žádné unikající teplo. Proto se podle jejich názoru jedná jenom o obsazenou nemovitost. Pokud nedokážeme opak.“

„Ta laboratoř je v podzemí.“

„DEA tvrdí, že není. Jejich kamery proniknou až do sklepa. Dole prý nic není.“

„Mýlí se.“

„Také jste žádnou laboratoř neviděl.“

„Mají metamfetamin, musejí mít laboratoř.“

„Nevíme, jestli tam v podzemí vůbec něco je. Ne jistě.“

„Víme to,“ namítl Reacher. „Nikdo nestaví tříkilometrovou ranvej pro nic za nic. Je dlouhá natolik, aby na ní mohlo přistát jakékoliv letadlo. Jakýkoliv bombardér, jakýkoliv dopravní stroj. A nikdo nepřistává s bombardéry nebo dopravními letadly vedle budovy menší než dům. Měl jste pravdu. Ta budova je ukončení schodů. Což znamená, že pod ní něco je. Patrně něco velkého a hodně hluboko.“

„Co přesně?“

Reacher ukázal na telefon: „Dozvíte se to stejně rychle jako já.“

* * *

O půl hodiny později Petersonovi zavolali, že je zase otevřená dálnice. Radar měřící počasí ukazoval, že ze západu se neblíží nic jiného než extrémně ledový vzduch, pluhy a sypače soli dokončily po celém státě práci, dálniční policie se poradila s ministerstvem dopravy a provoz je opět plynulý. Pak zavolal Jay Knox a sdělil, že náhradní autobus dorazí asi za tři hodiny. Tak Peterson popadl telefon a dojednal, že se pasažéři sejdou ve dvě hodiny ve vestibulu policejní stanice. Všech dvacet. Dámy se zlomeninami mohly cestovat. Když skupina odjede ve dvě, dorazí k Mount Rushmore s o něco méně než dvoudenním zpožděním. Nakonec velice dobré, na Jižní Dakotu v zimě.

Potom Peterson pohlédl na Reachera a zeptal se: „Odjedete s nimi?“

Reacher opáčil: „Zaplatil jsem za cestu.“

„Takže odjedete?“

„Potřebuju být stále v pohybu.“

„Ano, nebo ne?“

„To záleží patrně na tom, co se stane do dvou odpoledne.“ Do dvou odpoledne se stalo to, že Janet Salterová usoudila, že se chce trochu projít.

Petersonovi zatelefonovala jedna z policistek v domě. Na paní Salterovou padá pomatenost z dlouhého sezení. Má ponorkovou nemoc. Připadá si zavřená v kleci. Je zvyklá chodit na procházky, nakupovat, do restaurace, někdy jen z dlouhé chvíle. Už téměř týden je uvězněná ve svém vlastním domě. Bere své občanské povinnosti vážně, ale s povinnostmi se vážou práva a jedním z nich je vyjít jako svobodný člověk na ulici.

„Zbláznila se,“ opáčil Reacher. „Je příšerná zima.“

„Pochází odtud,“ upozornil Peterson. „Je na zimu zvyklá.“

„Musí být skoro třicet pod nulou.“

Peterson se usmál, jako zasvěcenec na nováčka. Sdělil: „Zatím nejvíc jsme tady měli minus čtyřicet devět. V únoru 1936. Pak za necelých pět měsíců v červenci nejteplejší den, přesně čtyřicet osm plus.“

„Přesto se zbláznila.“

„Chcete se pokusit jí to vymluvit?“

Reacher se pokusil. Zajel tam s Petersonem. Janet Salterová byla v kuchyni s dvěma denními policistkami. Kávovar právě dobublával. Reachera ovanula vůně horké kávy a hliníku. Janet Salterová mu nalila hrnek a prohlásila: „Policistky mi pověděly, že jste pověděl panu Petersonovi, že se motorkáři chystají k odjezdu.“

Reacher přikývl. „Tak to na mě alespoň zapůsobilo.“

„Proto by mělo být dostatečně bezpečné, když půjdu na krátkou procházku.“

„Ten střelec není motorkář. Nikdy nebyl.“

„Ať už je to kdokoliv, nebude čekat venku. Sám jste mi to včera v noci řekl. Je příliš velká zima.“

„Taky je příliš velká zima na procházku.“

„Nesmysl. Když půjdeme svižným krokem, bude se nám líbit.“

„Nám?“

„Pevně doufám, že půjdete se mnou.“

Za pět minut jedenáct dopoledne.

Zbývalo sedmnáct hodin.

Reacher vypracoval plán, který silně připomínal scénář, když tajná služba doprovází při procházce prezidenta. Rozmístil tři hlídkující auta na jižní, západní a východní přístupovou cestu do města a nakázal jim, aby zůstala připravená vytvořit v případě nutnosti cosi jako mobilní kordon. On a dvě denní policistky půjdou pěšky, rozvinutí v taktické vzdálenosti kolem paní Salterové. Reacher půjde s ní, vždy na straně k projíždějícím autům. Jako lidský šít, i když Peterson to takhle neformuloval.

Všichni se zabalili do veškerého oblečení, které měli, a vyšli ze dveří. Ze západu foukal silný vítr. Až z Wyomingu. Nelítostně ledový. Reacher už do Wyomingu v zimě zavítal a přežil. Udělal si v hlavě poznámku, že už to nikdy nebude riskovat. Peterson zaujal postavení vepředu, jedna z denních policistek vzadu a druhá na opačné straně chodníku. Reacher zůstal po boku Janet Salterové. Kolem dolní půlky obličeje měla ovinutou šálu. Na rozdíl od Reachera. Dokud měl vítr v zádech, tak mu to moc nevadilo. Jakmile však zahnuli a zamířili na sever do města, zmrtvěly mu nos, tváře a brada a začaly mu slzet oči. Přitáhl si kapuci a zakryl si, co nejvíc bylo rozumné, obličej. Potřeboval vidět do stran. Na chodníku ležel hrbolatý a rozrytý zesklovatělý sníh. Šlo se po něm velice obtížně.

Janet Salterová se ho zeptala: „Na co myslíte?“

Hlas měla ztlumený šálou. Její slova zpod ní vyšla huhňavě, tiše a pak zmrzla a odletěla ve větru.

„Myslím na leden roku 1936,“ odpověděl Reacher. „Minus čtyřicet devět, vrchol deprese, prachové bouře, sucha, blizard, proč jste se, proboha, nepřestěhovali všichni do Kalifornie?“

„Spousta lidí to udělala. Ostatním nezbylo nic jiného než zůstat. A ve stejný rok jsme pak měli teplé léto.“

„Peterson mi o tom pověděl. Skoro stostupňový tepelný výkyv.“

„Pověděl vám o větru chinook?“

„Ne.“

„Chinook je horký vítr vanoucí z Black Hills. Jednou jsme měli v lednu 1943 minus dvacet stupňů a pak doslova během dvou minut plus sedm. Dvacetisedmistupňový teplotní rozdíl během sto dvaceti vteřin. Nejprudší, jaký byl kdy v Americe zaznamenán. Teplotní šok rozbil všem okna.“

„Doba války,“ poznamenal Reacher.

„Znamení osudu,“ řekla Janet Salterová. „V přesně ten samý den ztratili Němci kontrolu nad letišti u Stalingradu, mnoho tisíc kilometrů daleko. Byl to začátek jejich konce. Ten vítr to možná věděl.“

S námahou se ploužili po chodníku. Peterson dostatečně vepředu, jedna z policistek dostatečně vzadu a druhá udržovala přesně krok na druhé straně ulice. Dostali se na úroveň parkoviště restaurace. Vyjížděla z něj a odjížděla spousta lidí. Většina z nich nepatřičně oblečená a všichni vypadali nešťastně.

„Návštěvníci vězení,“ vysvětlila Janet Salterová. „Máme největší návštěvnost v celém státě, až na Mount Rushmore.“ Což Reachera přivedlo na myšlenku na náhradní autobus z Minneapolisu, který má vyrazit ve dvě hodiny. Sochy v nadživotní velikosti ho příliš nezajímaly, ale věděl, že od Mount Rushmore vede cesta na jih. A na jihu leží Nebraska, pak Oklahoma a potom Texas, kde je teplo. Nebo by se mohl obrátit v Kansasu doleva, protnout Missouri, jižní cíp Illinois a Kentucky a skončit ve Virginii.

Janet Salterová se zeptala: „Myslíte na ni?“

Reacher odpověděl: „Ne.“

Otočil se v pase doprava a doleva. Rozhlédl se po okolí. Tolik lidí už dlouho neviděl. A tolik aut. Sunula se pomalu po zmrzlých silnicích. Pod jejich vahou skřípěly a praskaly obrovské pláty ledu. Znásobené potenciální nebezpečí, ale uvězněné v pomalém pohybu způsobeném počasím. A projížděla mezi nimi i policejní auta. Každé desáté až dvanácté byl hlídkový vůz opisující pomalu nekonečnou smyčku, ostražitě a ve stavu bdělosti.

Reacher se zeptal: „Kam jdeme?“

Janet Salterová odvětila: „Kam byste chtěl jít?“

„Je to vaše procházka.“

„Bolton je dost nudné město. Nenabízí moc zajímavých míst k vidění.“

„Mohli bychom si dát oběd.“

„Na to je příliš brzy.“

„Tak brunch.“

„Brunch je kombinace snídaně a oběda a snídani jsem už měla. Proto nepřipadá brunch dneska v úvahu.“

„Co takhle zajít na kávu?“

„Všude bude plno. Jako ve všech návštěvních dnech. Nepodařilo by se nám najít volný stůl pro pět.“

„Tak se pojďme vrátit.“

„Už teď?“

Reacher neodpověděl. Na chvíli to vypadalo, že Janet Salterová bude pokračovat v procházce, možná navěky, ale pak se zastavila a přikývla. Reacher zkusil hvízdnout na Petersona, ale měl tak zmrzlé a popraskané rty, že se mu nepodařilo vydat ani hlásku. Tak bok po boku počkali, až se Peterson otočí, aby zkontroloval, jestli jsou v pořádku. Reacher na něj mávnul, všichni se otočili a malé procesí se vydalo po svých stopách zpátky, s policistkou vepředu a Petersonem vzadu.

Za pět minut poledne.

Zbývalo šestnáct hodin.

O dva tisíce sedm set kilometrů dál nastala doba oběda. Platón ho už druhý den po sobě vynechal. A druhý den po sobě jednal proti svému zvyku. Volal svému muži v Jižní Dakotě. A jeho muž se okamžitě ozval. Což Platóna značně rozladilo, protože to znamenalo, že jeho muž má zapnutý telefon, což znamenalo, že právě nezabíjí toho zatraceného svědka.

Jeho muž oznámil: „Není doma.“

Platón rozkázal: „Tak ji najděte.“

Když se obrátili k návratu, opřel se Reacherovi vítr ze západu do druhé tváře, což byla svým absurdním způsobem úleva. Jinak byla zpáteční cesta lepší a horší zároveň než cesta do města. Lepší, protože opouštěli zalidněnou oblast a méně lidí znamenalo menší nebezpečí. Horší, protože zbývající nebezpečí měl Reacher v zádech. Nemohl se jenom tak ohlížet přes rameno. Jeho tělo se sice pohybovalo, ale obrovská bunda zůstávala na svém místě. A když se otočil dozadu, zakryla mu obličej kapuce. Tak se musel spolehnout na Petersonovu ostražitost. Pokračoval v cestě a každý úspěšně dokončený krok mu připadal jako jeden malý úspěch.

Janet Salterová pravila: „Omlouvám se.“

„Za co?“

„Zachovala jsem se nerozvážně. Způsobila jsem vám spoustu práce.“

„To k tomu prostě patří. Nevidím důvod, proč byste se nemohla jít čas od času projít.“

Sunuli se zpátky, občas se zapotáceli a uklouzli, a v místech s překážkami se stahovali do zástupu. Reacher měl mezi sebou a vozovkou vysokou hradbu odklizeného sněhu. Téměř při každém kroku došlápl levou nohou níž než pravou. Jako by kulhal. Nespouštěl oči z blížících se aut. Moc jich nejezdilo. Pár dodávek, pár starých SUV, pár rachotin obalených solí. Nic, kvůli čemu by se musel znepokojovat. Pak kolem projel Lowell, překvapeně zpomalil a zamával. Janet Salterová na něj zamávala zpátky. Lowell opět přidal plyn. Ulice zůstala na chvíli prázdná a potom se v protisměru vynořil velký tmavý sedan. Ford Crown Victoria. Tmavomodrý. V jasném světle se to dalo snadno poznat. Vůz velitele Hollanda. Holland zastavil na šířku pruhu od nich a stáhl okénko. Reachera si ani nevšiml. Podíval se přímo na Janet Salterovou, v obličeji cosi jako obavy. Janet Salterová zůstala stát a otočila se k němu. Objasnila: „Jsem jenom na procházce. Nic jiného se neděje. Nemusíte si dělat starosti. Pan Peterson rozumí své práci.“

Holland se zeptal: „Jdete teď domů?“

„Jsme na cestě.“

„Nechcete svézt?“

„Děkuju, ale půjdu radši pěšky. Do tohohle malého dobrodružství jsem se pustila proto, abych se nadýchala čerstvého vzduchu a trochu se protáhla.“

„Dobře.“

„Jestli ale chcete, zastavte se u nás na kávu.“

„Dobře,“ zopakoval Holland.

S tím se podíval do zrcátka a otočil se přes šířku ulice. Pod koly mu zapraskaly zmrzlé koleje. Vyrovnal auto do pruhu vedoucího na jih, ale neodjel. Místo toho s nimi udržoval tempo, pomalu se sunul, v jedné přímce se sedadlem spolujezdce, hradbou sněhu, Reacherem a Janet Salterovou. Jeho přední pneumatiky z tvrdé zimní směsi lenivě křupaly a škrábaly. Vzadu měl řetězy. Články se otáčely, zapadaly na svá místa a jasně cinkaly. Pustil varovná světla, aby upozornil řidiče za sebou, že jede krokem. Měl je ukrytá v zadním úložném prostoru a za maskou chladiče. Reacher usoudil, že budou stačit. Zdálky bude vypadat neoznačené vozidlo jako normální policejní auto.

Janet Salterová se ohradila: „To je absurdní.“

Reacher odvětil: „Jenom dělá svou práci.“

„Vadí mi, jak se o mě pořád stará.“

„Jste pro něj důležitá.“

„Jenom proto, že mě potřebuje.“

„Jste prominentní občanka. Osoba, o jakou si dělají policejní šéfové starosti.“

Janet Salterová namítla: „Jediní prominentní občané v tomhle městě jsou zaměstnanci vězení. Věřte mi. Takhle to teď u nás chodí.“

Pokračovali v chůzi, se sunoucím se autem po boku. V místech, kde na pravé straně nestály domy, se do nich vždycky opřel vítr, pronikavý, silný a vytrvalý, masa zmrzlého vzduchu hvízdající neoblomně přes plochou zem, bez čehokoliv v cestě, co by ho rozvířilo nebo rozbouřilo. Stále s sebou přinášel drobné jehličky sněhu. Přilétaly vodorovně a bušily Reacherovi do strany kapuce. Urazily vzduchem stovky kilometrů, možná až ze Skalistých hor.

Janet Salterová se zeptala: „Je vám zima?“

Reacher se usmál, co nejvíc mu znecitlivělý obličej dovolil.

„Já vím,“ ucedil skrze zuby. „Tohle nic není.“

Dorazili do domu, svlékli ze sebe vrstvy oblečení a obrnili se proti bolestivému procesu rozmrzání. Reacherovi hořely uši a svědil ho a bolel nos a brada. Petersonovi a oběma policistkám se muselo vést stejně, ale nedávali to na sobě znát. Možná nějaká místní jihodakotská hrdost. Veliteli Hollandovi naprosto nic nechybělo. Jel ve vyhřátém autě, z dosahu větru. Přesto se ale, jakmile vešel do chodby, teatrálně otřásl. Úleva, že je Janet Salterová zase v bezpečí a mají ten výlet za sebou, usoudil Reacher.

Obě policistky zaujaly svá zaběhnutá postavení. Janet se pustila do plnění kávovaru. Reacher, Peterson a Holland ji pozorovali z chodby. Pak zazvonil telefon. Janet Salterová požádala, aby ho někdo zvednul. Úkolu se chopil Peterson. Vteřinu naslouchal a pak podal sluchátko Reacherovi.

„Pro vás,“ oznámil. „Ta žena ze sto desáté jednotky vojenské policie.“

Reacher převzal sluchátko. Peterson s Hollandem se přesunuli do kuchyně a nechali ho samotného. Instinktivní zdvořilost. Reacher si přiložil sluchátko k uchu a hlas z Virginie oznámil: „Zavolala jsem známému z vojenského letectva.“

„A jak jste dopadla?“

„Pracujeme na tom. Pomalu, ale ne proto, že by to bylo tajemství. Spíš naopak. To místo už před lety opustili a zapomněli na něj. Ještě před zrozením světa vypadlo ze zálohy. Nikdo si na něj ani trochu nepamatuje.“

„Ani na to, co to je?“

„Všechny podrobnosti jsou uložené v archivu. Můj známý zatím našel zprávu o tom, jak těžké to bylo vybudovat. Během stavby museli několikrát změnit plán, kvůli terénu, na který narazili. Ve zprávě se mluví o krystalické břidlici. Říká vám to něco?“

„Nejspíš podkladová hornina,“ usoudil Reacher. „A patrně pěkně tvrdá, když působila potíže.“

„Dokazuje to, že hloubili v podzemí.“

„To rozhodně. Docela slušný výsledek, na první dvě hodiny.“

„Na jednu hodinu,“ opravil ho hlas. „Nejdřív jsem si zdřímla.“

„Že se nestydíte.“

„Pokud si správně pamatuju, nejste můj šéf.“

„Ještě něco jiného?“

„Uspěla jsem s tím policajtem Kaplerem z Floridy. Miamské policejní oddělení, narozený před třiceti šesti lety, povýšil a před dvěma lety bez zřejmého důvodu odešel. Žádné zdravotní problémy, žádné poklesky. Budu vědět víc, až se podívám do záznamů miamského policejního oddělení.“

„To dokážete s Googlem i tohle?“

„Ne, používám i jiné zdroje. Dám vám vědět.“

„Děkuju,“ opáčil Reacher. „Ještě něco jiného?“

Odmlka. „Můj kapitán odmítá mluvit.“

„Z Fort Hood?“

„Nemůžeme z něj dostat ani slovo.“

„Kde je?“

„Zpátky na posádce, v cele.“

„Bydlel na posádce, nebo mimo posádku?“

„Mimo.“

„Takže bude souzený buď podle texaského práva za vraždu, nebo podle vojenského zákoníku za zradu. Žádná radostná perspektiva. Smažit se bude tak jako tak. Chybí mu motivace k mluvení.“

„Co byste udělal?“

„Co je váš cíl?“

„Ty nevládní faktory. S kým udržoval kontakt, jak a proč.“

„Proč, to je jednoduché. Nejspíš sloužil v Iráku nebo Afghánistánu, naletěl na všechny ty humanitární nesmysly, spřátelil se a stal se hračkou v jejich rukách. Jak, to bude patrně přes mobil, e-mail nebo zašifrovanou webovou stránku. Kdo, to by bylo velice zajímavé, v tom jsem s vámi zajedno.“

„Tak jak ho přinutím, aby mluvil?“

„Nakažte mu to. Máte vyšší šarži. Je vycvičený k tomu, aby poslouchal.“

„To nebude stačit. Nikdy to nestačilo.“

„Jsou ještě naživu jeho rodiče?“

„Ano.“

„Sourozenci?“

„Mladší bratr ve výcviku u jednotek SEAL válečného námořnictva.“

„To je dobré. Vlastně se to výborně hodí. Odvezte ho na sever, posaďte ho na židli a nabídněte mu obchod.“

„To nemůžu udělat.“

„Můžete, z hlediska publicity. Řekněte, že se bude smažit, o tom není pochyby, ale kvůli čemu, to záleží na něm. Navrátivší se důstojník se dopustil domácího násilí, to je kolik, tisíc procent? Nikdo ho neomlouvá, ale většina lidí tomu rozumí. Tak mu povězte, že když bude spolupracovat, dozví se o něm okolní svět jenom tohle. Když ale nebude, zveřejníte tu záležitost se zradou. Jeho rodiče budou umírat hanbou, jeho bratra propustí z jednotek SEAL, jeho stará střední škola s ním nebude chtít mít nic společného.“

„Bude to fungovat?“

„Jediné, co mu zbylo, je jeho jméno. Je ze čtvrtého pěšího pluku. Tohle je pro něj důležité.“

Žádná odpověď.

„Věřte mi,“ dodal Reacher. „Nechte ho z toho vyjít se ctí.“

„Vražda je hodná úcty?“

„V porovnání s tou druhou možností.“

„Dobře, zkusím to.“

„Nezapomeňte na mě,“ požádal Reacher. „Potřebuju vědět, co to tam vojenské letectvo postavilo. Velikost, záměr, architekturu, stejně jako jsem to vždycky dělal já. Co možná nejdřív.“

„Ještě něco?“

„Jste vdaná?“

Žena bez odpovědi zavěsila.

Všech šest lidí, kteří byli v domě a vzhůru, si dalo kávu. Janet Salterová, Holland, Peterson, Reacher a dvě policistky. Možná proto, že se potřebovali zahřát. Když se dostali do poloviny prvního hrnku, zazvonil Hollandovi mobil. Holland vyrovnal hrnek, otevřel jednou rukou telefon a minutu poslouchal. Pak telefon zase zavřel a zastrčil si ho do kapsy.

„Dálniční policie,“ oznámil. „Motorkáři odjíždějí. Zrovna teď. Na dálnici právě najelo třicet šest otevřených dodávek.“

Za pět minut jedna odpoledne.

Zbývalo patnáct hodin.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

REACHER SE VRÁTIL S HOLLANDEM NA STANICI a po cestě si vyslechl, co se přesně stalo. Dálniční policie vyrazila ve velkém počtu na dálnici, aby zkontrolovala, jestli na ní nezůstaly nějaké škody po vánici. Jeden z jejích členů zaparkoval na krajnici ve směru na východ. Sledoval provoz, ale koutkem levého oka zahlédl dlouhý rychlý konvoj pohybující se po zasněžené stužce z tábora stavebních dělníků. Byl na něj dost působivý pohled. Třicet až čtyřicet dodávek nalepených těsně na sebe, každá se třemi lidmi v kabině a s motorkou zakrytou plachtou a hromadami krabic připevněných na nákladní plošině. Zpomalily, zabočily, proplazily se s hadí hladkostí po mimoúrovňové dálniční křižovatce a vyrazily na západ. Jako vlak, řekl dálniční policista. Jako věhlasný pacifický expres. Konvoj vypadal čtyři sta metrů dlouhý a trvalo mu dvacet vteřin, než projel kolem jakéhokoliv bodu.

Seržant u psacího stolu to potvrdil. Hlídkové vozy dálniční policie podávaly jeden po druhém hlášení. Konvoj se nyní nacházel šestnáct kilometrů západně od Boltonu a stále se rychle pohyboval. Avšak ne dostatečně rychle, aby ho mohli pokutovat kvůli překročení povolené rychlosti. Dodržoval stovku, vzorně a plynule, stále na bezpečné straně zákona.

* * *

Použili kancelář s fotografiemi z místa činu. Čtyři sražené stoly, čtyři židle. Holland s Petersonem si sedli vedle sebe a Reacher naproti Hollandovi, zády ke snímkům mrtvého muže v černém. Zeptal se: „Je to pro vás v pořádku, že jenom tak odjedou?“

Holland se podivil: „Proč by to nemělo být v pořádku?“

„Prodávali amfetamin.“

„Tohle je malé město uprostřed pustiny,“ opáčil Holland. „Pracujeme podle maloměstských pravidel. Když nám někdo ukáže záda, je pro nás případ v podstatě vyřešený.“

Peterson podotkl: „Konec problému.“

„Ne tak úplně,“ upozornil Reacher. „Uklidili a vypadli, protože nemovitost má přejít do jiných rukou. A nemovitost, kterou prodáváte, musí mít dobrou pověst. Janet Salterová je poslední poskvrnka. Hrozí jí teď větší nebezpečí než kdykoliv jindy. Je jedinou překážkou, která stojí mezi kýmsi a spoustou peněz.“

„Ten Mexičan Platón.“

„Kdokoliv.“

„Děláme, co je v našich silách,“ ohradil se Holland. „Hlídá ji sedm policistů, dvacet čtyři hodiny denně. Nic se jí nestane.“

„Pokud se zase nerozječí siréna.“

„Řekl jste, že k tomu nedojde.“

Reacher opáčil: „Odhad na základě zkušenosti je stále jenom odhad. Mějte na paměti, že právě teď musíme přidat na ostražitosti, ne v ní polevit.“

Holland opáčil: „Kdybyste viděl, že v ní polevuju, můžete mě nakopnout do zadku. Máme své vlastní problémy, nejsme armáda Spojených států, ale zatím jsme si dokázali se vším poradit. Vy zase mějte na paměti tohle.“

Reacher přikývl. „Já vím. Omlouvám se. Není to vaše vina. Je to vina starosty. Kdo by podepsal takový plán?“

„Každý,“ opáčil Holland. „Tahle práce se nedá přesunout do zámoří. A to je v tuhle chvíli nejdůležitější.“

V místnosti se rozhostilo na okamžik ticho.

Peterson pravil: „Všechny motely jsou plné.“

Reacher opáčil: „Já vím.“

„Tak kde ten střelec spí?“

„Ve svém autě. Nebo v sousedním okrese.“

„Kde jí?“

„Stejná odpověď.“

„Neměli bychom tedy použít silniční zátarasy? Vedou k nám jen tři přístupové cesty.“

„Ne,“ odmítl Holland. „Nesprávný předpoklad. Kdybychom město pevně uzavřeli, mohl by být už za námi. Musíme zůstat mobilní.“ Potom opět zmlkl, jako by probíral vnitřní seznam a odškrtával položky, které už má zařízené. Což musela být pravda, protože jako další se zvedl a odešel beze slova z místnosti. Reacher zaslechl, jak jeho podrážky pleskají na linoleu, a pak bouchnutí dveří. Patrně od jeho kanceláře. Práce, kterou musí udělat.

Peterson navrhl: „Měli bychom si dát oběd. Můžeme zajet k nám domů. Dělat společnost Kim. Měla by radost.“

„Protože je osamělá?“

„Ano.“

„V tom případě bychom byly jediné dvě lidské bytosti, které za celý den uvidí. Vyzvedněte ji a najíme se ve třech ve městě.“

„Nepodaří se nám sehnat volný stůl.“

„Počkám ve frontě, zatímco pro ni pojedete.“

„Kde?“

„V tom bistru, kde jste mě včera našel. Naproti přes náměstí.“

Peterson pravil: „Ale,“ a pak už nic nedodal.

„Já vím,“ dopověděl za něj Reacher. „Uvidím odtamtud policejní stanici. Budu vědět, až bude autobus připravený k odjezdu.“

Cesta přes náměstí k bistru byla krátká, ale nechráněná před větrem. Reacherovi se zabodly do obličeje drobné jehličky ledu, ale po pár krocích mu zmrtvěl obličej a přestal ho bolet. Fronta na volný stůl se táhla až na ulici. Reacher se zařadil za ženu s dítětem zabalené v prošívaných pokrývkách zapůjčených patrně z motelu. Chlap spáchá federální zločin na Floridě nebo v Arizoně, skončí ve vězení v Jižní Dakotě a rodina musí za ním. Alespoň první dva roky. Potom už možná ne. Uvěznění můžou hodně ztratit.

Fronta se pomalu, ale vytrvale sunula a Reacher se dostal na úroveň zamženého okna. Uvnitř pobíhaly nejasné postavy. Dvě servírky. Stálé platy, ale málo spropitného. Rodiny vězňů nemají moc peněz. Kdyby je měly, nebyly by rodinami vězňů. Jejich muž by seděl při nejhorším v nějakém federálním klubu, pracoval se dřevem nebo četl knihu.

Žena a dítě protlačily své pokrývky z motelu dveřmi. Reacher čekal na chodníku, až na něj přijde řada. Tiskl se k domu, z dosahu větru. Pak vyklopýtala ven žena se třemi dětmi a Reacher pronikl dovnitř. Počkal u pokladny, až se na něj podívá servírka. Ústy naznačil slovo tři a zvedl tři prsty. Servírka přikývla, přejela hadrem stůl a pokynula mu, aby si k němu sedl. Reacher přehodil bundu přes opěradlo židle a sundal si čepici a rukavice. Posadil se a zahlédl, jak u obrubníku zastavuje Petersonovo auto, dlouhý černobílý tvar v mlze na okně. Peterson přešel přes chodník. Jeho manželka s ním nebyla. Peterson předběhl frontu a vešel do bistra. Nikdo neprotestoval. Peterson měl na sobě uniformu.

Reacher zůstal sedět u stolu, Peterson si svlékl bundu a posadil se, v rozpačitém tichu, které prolomila až servírka s bločkem na objednávky v ruce. Bistro nepatřilo k podnikům, kde by zbýval čas na dlouhé pročítání jídelníčku. Peterson si objednal hamburger a vodu a Reacher smažený sýr a kávu. Reacher seděl obličejem k oknu a Peterson se otočil, podíval se ven a se spokojeným úsměvem se otočil zpátky.

„Já vím,“ řekl Reacher. „Je zamžené. Autobus je ale pěkně velký. Nepřehlédnu ho.“

„Neodjedete.“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Kim nechtěla přijít. Vadí jí i davy.“

„Davy, nebo tenhle druh davu?“

„Obojí.“

Seděli u stolu pro čtyři, venku stála pořád fronta, ale nikdo si k nim nechtěl přisednout. Hosté vešli, rozhlédli se, udělali půl kroku a pak se zastavili a odvrátili pohled. Svět je rozdělený na dva tábory, na lidi, kteří mají policisty rádi, a na lidi, kteří je mají neradi. V armádě to bylo úplně stejné. Reacher jedl vedle prázdných židlí už mnohokrát, mnohokrát předtím.

Peterson se zeptal: „Co byste udělal na mém místě?“

„S čím?“

„S oddělením.“

„Není vaše.“

„Jsem další na řadě.“

„Začal bych s pořádným výcvikem. Pak bych se dohodl s vězením na změně smlouvy. Ten jejich krizový plán je naprosto neudržitelný.“

„Včera fungoval velice dobře, až na tu záležitost s paní Salterovou.“

„Přesně to mám na mysli. Fungoval dobře, až na to, že nefungoval. Musíte počítat s nepředvídatelnými událostmi.“

„Nejsem politik.“

„Povězte mi, prosím, že je tam zakotveno zkušební období.“

„Ano, je. Tvrdí ale, že budou naši pomoc potřebovat jen vzácně. A když zvládneme tenhle měsíc s paní Salterovou, nebude to pro nás mít žádné další negativní důsledky.“

Dál už se nebavili. Peterson zmlkl a Reacher neměl co říct. Bez Kim to byla úplně zbytečná akce. Ale jídlo chutnalo dobře. Káva byla čerstvá. Jinak by to ani nešlo, při počtu hostů, kteří se tam střídali. Za pultem stály tři termosky a všechny tři byly permanentně v provozu. Sendviče byly dobře opečené a Reacher potřeboval kalorie. Jako když se hází uhlí do pece. Neustálá zima měla stejný účinek jako neustálá dieta. Reacher chápal, proč vypadají všichni místní stejně, světlovlasí a štíhlí. Světlovlasí, protože to měli zakódováno v genech. Hubení, protože jim polovinu roku mrzly zadky.

Reacher dojedl jako první, po něm Peterson a hned se na ně obrátily chtivé pohledy lidí ve frontě u dveří. Tak Reacher zaplatil a nechal velkorysé spropitné, což mu vyneslo úsměv od unavené servírky. Pak vyšli s Petersonem na chodník, právě včas, aby zahlédli, jak na policejní parkoviště vjíždí velký žlutý autobus.

Autobus měl stejnou velikost a tvar jako ten, který před dvěma dny havaroval. Stejné vybavení. Slepá okna vzadu, kde se nacházela toaleta. Stejný počet sedadel. Stejné dveře. Zajel na parkoviště ze severu, takže zastavil s dveřmi na opačné straně od vestibulu policejní stanice. Reacher s Petersonem se zastavili na náměstí s větrem v zádech a sledovali, jak se ze stanice sune tenká linka nabalených staříků a obchází autobus. Probíhalo vděčné loučení. Místní lidé, potřásání rukama, objímání, výměna adres a telefonních čísel. Reacher zahlédl dámu se zlomenou klíční kostí. Měla na sobě kabát s prázdným rukávem. Zaznamenal dámu s prasklým zápěstím. Držela si ruku a někdo jiný jí nesl tašku. Většina staříků už byla bez obvazů. Všechny řezné rány se zahojily. Nový řidič se předkláněl a ukládal zavazadla do prostoru pod podlahou. Staříci kolem něj jeden po druhém procházeli a s rukama opatrně položenýma na zábradlí pomalu nastupovali po schodech. Reacher je viděl okénky, bílé kuličky bavlny postupující uličkou, zastavující se, vybírající si místa a usedající na sedadla.

Jako poslední nastoupil Jay Knox, kdysi řidič, nyní pouhý pasažér. Prošel uličkou a sedl si k okénku tři řady za posledními ze staříků. Na Reacherovo místo. Blízko u zadních kol, kde to nejvíc hází. Proč cestovat, když to člověk necítí.

Nový řidič zavřel úložný prostor a vyhoupl se po schodech. O vteřinu později se za ním s mlasknutím zavřely dveře. Naskočil motor. Ozvalo se rachtání velkého dieselu. Uvolnily se vzduchové brzdy a zapadla rychlost. Motor se rozeřval a autobus se pohnul dopředu, pryč z parkoviště na silnici. Nepřátelsky na něj útočil ledový vítr. Autobus zahnul na jih k dálnici. Reacher ho sledoval, dokud nezmizel z dohledu.

Peterson ho poplácal po zádech.

Reacher pravil: „Jediný dosažitelný dopravní prostředek právě odjel beze mě. Porušil jsem celoživotní zvyk.“

Platón opět volal svému muži. Riziko, ale byl natolik dobrý analytik, aby věděl, že opatrnost se musí občas odložit stranou. Aby věděl, že není možné nabourat chronologii. Aby věděl, že nejvíc záleží na správném načasování. Hodiny odtikávají čas, ať už jste kdokoliv. Dokonce i Platón. Jeho muž se ohlásil.

Platón se zeptal: „Máte pro mě nějaké novinky?“

„Ještě ne. Promiňte.“

Platón se odmlčel. „Přijde mi snazší vykonat přidělený úkol, než se obtěžovat s hledáním výmluv, proč to nejde.“

„Tak to není.“

„Přijde mi, že se usilovně snažíte, abyste zachránil nesprávný život.“

„To není pravda.“

„Tak se soustřeďte na život, který chcete opravdu zachránit.“

Reacher se vrátil na stanici pěšky. Peterson autem. Setkali se ve ztichlém vestibulu a na vteřinu se tam zastavili. Neměli co na práci a oběma jim to bylo jasné. Pak vyšel ze své kanceláře Holland a sdělil: „Měli bychom se zajet podívat do toho tábora. Trochu si ho prohlédnout. Když je teď prázdný. Pořád je dost světla.“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

JELI HOLLANDOVÝM AUTEM. Pro tři lidi se hodilo lépe než Petersonovo, protože nemělo bezpečnostní zástěnu mezi předními a zadními sedadly. Reacher se rozvaloval vzadu, natočený pohodlně bokem, a pozoroval silnice, po kterých jel ráno. Podmínky byly pořád špatné. Stále foukal silný vítr. Sníh zmrzl natolik, že působil jako součást země, vyleštěný do dlouhých ostrých hran a koryt. Pod bledým sluncem oslnivě zářil. Jako by nastala doba ledová.

Zabočili na starou silnici souběžnou s dálnicí a pak na nerovnou dvouproudou cestu k táboru. Prvních třináct kilometrů bylo stejně obtížných jako ráno. Ledové hrboly a prohlubně, obrácené klopení, neustálé odchylky od přímého směru. Pak se stejně jako předtím změnil horizont. Čistý šedivý beton, nesmírně široký, nekonečně dlouhý, aerodynamické sněhové hradby, vítr ženoucí se viditelně nad povrchem.

Holland zpomalil, vyhoupl se na nový povrch, zastavil a nechal nohu na brzdě, jako letadlo čekající na start. Pravil: „Člověk vidí, co chce vidět. Byl jsem tady nejméně desetkrát a vždycky jsem si myslel, že je to obyčejná silnice. Možná trochu předimenzovaná, ale říkal jsem si, co má být, jsou to vojenské peníze.“

„Bývala užší,“ upozornil Peterson. „Proto se nedalo poznat, co to je. Vítr ji zavál hlínou. Používala se jen střední část. Ti motorkáři ji poprvé za padesát let celou odklidili. Nejen od sněhu. Odhrabali také zeminu.“

„Rozhodně je to ohromující dílo,“ prohlásil Holland.

„To máte pravdu,“ souhlasil Reacher. „Povrch musí být nejméně metr silný. Co se týče objemu, je to patrně největší lidskou rukou vyrobený objekt v Jižní Dakotě.“

Celou minutu se ještě dívali a pak Holland sundal nohu z brzdy, rozklapaly se sněhové řetězy a auto pokračovalo v cestě. Celé tři kilometry. V dálce se rýsovaly nahnědlé obrysy baráků a za nimi břidlicová střecha vysoké budovy s čepicí sněhu. Holland zaparkoval na přibližně stejném místě jako Reacher. Scéna vepředu se změnila. Chyběli lidé. Dodávky. Motorky. Zůstala jen prázdná, od sněhu očištěná místa a mezi nimi opuštěné, bezprizorní dřevěné baráky.

Všichni tři vystoupili z auta. Narazili si čepice, navlékli rukavice a zapnuli bundy. Teplota stále klesala. Hluboko pod nulu a vítr to ještě zhoršoval. Reacherovi se zakousla zima podrážkami bot do nohou. Během několika vteřin měl znecitlivělý obličej. Holland s Petersonem předváděli, jak si povídají za chůze, ale Reacher věděl, že i oni trpí bolestí. Měli rudobílé obličeje, mrkali, kašlali a trochu lapali po dechu.

Všichni zamířili přímo ke kamenné budově. Ta vypadala stejně jako ráno. Částečně odpudivě a částečně jen divně. Peterson zkusil dveře. Nepohnuly se. Otřel palcem novou námrazu kolem klíčové dírky, stejným způsobem jako předtím Reacher. Oznámil: „Nevidím žádné škrábance. Nepoužívali ten zámek pravidelně.“

„To ani nemuseli,“ pravil Reacher. „Odemkli ho před rokem a zamkli dneska ráno.“

„Tak kde je klíč?“

„To je dobrá otázka.“

Holland navrhl: „Vzali ho s sebou.“

Reacher namítl: „To bych neřekl.“

„Proč myslíte?“

„Tohle místo se prodává. Určitě jim nařídili, aby tady nechali klíč pro nového majitele.“

„Tak kde je?“

„Nejspíš pod rohožkou.“

„Nevidím žádné rohožky.“

„Tak pod květináčem.“

„Pod jakým květináčem?“

„Řečnická figura,“ opáčil Reacher. „Lidé nechávají klíče na domluvených místech.“

Všichni tři se pomalu otočili kolem dokola a přejeli očima po všem, co bylo k vidění. Moc toho nebylo. Jen sníh, beton, baráky a ona kamenná budova.

„Jak podle vás vypadá?“ zeptal se Peterson. „Jenom jako klíč?“

„Bude velký,“ odpověděl Reacher. „Jsou to dveře chránící proti výbuchu, tak budou mít složitý zámek. Se spoustou pohyblivých částí. Těžký na otočení. Klíč bude velký a pevný. Nejspíš ve tvaru T, jako klíč na natahování hodin, patrně z přepychové oceli. Přišel Pentagon na tisíc dolarů.“

„Možná ho schovali do sněhu. Máme v autě detektor kovů.“

„Předpokládám ale, že ho nemá ten Rus z Brooklynu. Což znamená, že klíč neleží ve sněhu. Takhle se se zákazníky nejedná. Nemůžete po nich chtít, aby hodinu hrabali v hromadě sněhu.“

„Tak kde je?“

Podivná budova měla spoustu kamenných říms, tesaných ozdob a gotických prvků. Místa ve výšce očí a dole při zemi se příliš nabízela. Reacher celou budovu obešel a ohmatal do sto čtyřiceti čísel. Na nic nenarazil. A výš se nedalo dosáhnout, jedině že by si s sebou ten Rus přivezl žebřík.

Reacher se zastavil, znovu se rozhlédl a prohlásil: „Určitě někde je. Něco jako třetí místo zleva nebo čtvrté zprava.“

Peterson se otázal: „Jaké místo?“

„Barák, postel, cokoliv.“

„Nemohli bychom ty dveře prostě vypáčit montážní pákou na pneumatiky?“

„Jsou to dveře proti výbuchu. Sestrojili je, aby odolaly velké tlakové vlně.“

„Páčili bychom ale ven, ne dovnitř.“

„Po tlakové vlně přichází vakuum. Komprese a zředění. Komprese tlačí dopředu, zředění vysává ven, s úplně stejnou silou. Tyhle dveře jsou pevné oběma směry.“

Peterson usoudil: „Tak radši začneme hledat.“

„Co je vaše šťastné číslo?“

„Tři.“

„Tak začneme ve třetím baráku pod třetí matrací.“

„Počítáno odkud?“

Reacher se zarazil. „To je další dobrá otázka. Nejspíš zleva v první řadě. Ať už ale zvolíme jakýkoliv početní systém, bude subjektivní. A proto potenciálně zavádějící. Jediné objektivní kritérium by bylo nejbližší nebo nejzadnější.“

„Odkud?“

„Odtud. Od zamčených dveří.“

„Za předpokladu, že ho vůbec schovali do baráku.“

„Není ve sněhu a nemůže být v budově. Co ještě zbývá?“

Peterson zamířil k nejbližšímu baráku. K prvnímu v zadní řadě, naproti druhému v přední řadě. K prvnímu, který si Reacher ráno prohlédl. Dveře zůstaly nezamčené. Peterson do nich strčil a vešel dovnitř. Reacher s Hollandem ho následovali. Na oknech pořád visely hrubé závěsy. Všechno ostatní přenosné zmizelo. Zůstalo jen dvanáct postelí, svlečených na pruhované modré matrace a matné kovové rámy. Barák působil smutně, opuštěně a prázdně.

Ale bylo v něm teplo.

Petrolejová kamínka byla vypnutá, ale stále z nich vycházela spousta zbytkového tepla. Reachera to nesmírně potěšilo. Sundal si rukavice a natáhl ruce. Prosté fyzikální zákony způsobí, že se bude stále víc ochlazovat a za tři hodiny bude v baráku jen nepatrně vlažně a za další tři hodiny příšerná zima, ale v tu chvíli se kamínka ještě nádherně činila. Dokonce byla stále příliš horká na dotek. Kombinace litiny a spalování uhlovodíku dokázala divy. Reacher prohlásil: „Běžte hledat jinam. Já zůstanu tady.“

Peterson pravil: „Při troše štěstí to bude všude stejné.“

Měl pravdu. Všichni tři se přesunuli do nejvzdálenějšího baráku, aby se o tom přesvědčili a zjistili, že to v něm vypadá úplně stejně jako v prvním. Prázdná místnost, svlečené postele, teplá kamínka. Pustili se v něm do důkladného hledání. Díky teplu trpělivě a nesmírně pečlivě. Prohledali všechny matrace, všechny rámy postelí, všechny kouty a všechny škvíry. Podívali se do nádržky od záchodu v části oddělené na koupelnu. Pátrali po uvolněných prknech, oťukávali stěny, odšroubovali všechna osvětlovací tělesa.

Nic nenašli.

Za pět minut tři odpoledne.

Zbývalo třináct hodin.

Pokračovali v kuchyni. Reacher usoudil, že se nejvíc nabízí. Bylo to jednoznačné místo. Jedinečné. V táboře se nacházelo jen jednou. Bylo dokonce ještě konkrétnější než první nebo poslední barák. Klíč v ní však nenašli.

Sklenice na mouku, cukr a kávu stály pořád na policích, ale příliš prázdné, než aby se do nich dal schovat kovový předmět, rozhodně ne bez zazvonění při prvním zatřesení. Klíč nebyl ani zastrčený za police, přilepený zespodu ke stolu, uložený jako hračka ve zbytku cornflaků, zasunutý do misek naskládaných na sebe.

Z kuchyně se propracovali zpátky ke kamenné budově, barák po baráku. Získali praxi a stále se zlepšovali a zrychlovali, protože baráky se podobaly jako vejce vejci. Dostali se do stadia, kdy by je dokázali prohledat poslepu nebo ve spánku. Přesto dosáhli všude stejného výsledku. A ten výsledek byl nulový.

Dospěli k místu, kde začali, k baráku nejblíže u kamenné budovy. Nechtělo se jim pustit se do prohledávání, protože si byli jistí, že neuspějí a porážka v posledním z patnácti baráků v sobě bude mít jistou konečnou platnost. Reacher přešel přes místnost, zastavil se u kamen a přikročil k poslední posteli napravo.

Oznámil: „Dneska ráno tady seděla dívka.“

Holland k němu přistoupil: „Jaká dívka?“

„Patřila k motorkářům, devatenáctiletá až dvacetiletá. Byla jediná, na koho jsem narazil uvnitř. Všichni ostatní odklízeli venku sníh.“

„Byla nemocná?“

„Přišla mi v pořádku.“

„Byla zamčená?“

„Ne, dveře byly odemčené.“

„Možná hlídala klíč. Dali jí to za úkol.“

„Možná. Ale kam ho dala?“

„Jak vypadala?“

„Vysoká, hubená a světlovlasá, jako vy všichni.“

„Myslíte, že byla místní?“

„Metamfetamin je venkovská záležitost,“ opáčil Reacher. Pak ho napadlo: Vysoká, hubená a světlovlasá. Zeptal se: „Máte tady signál?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Holland. „Plochá krajina, kam oko dohlédne. Vítr, prach a mikrovlny jsou pro nás to samé.“

„Půjčte mi telefon.“

Holland mu ho podal a Reacher vytočil číslo, které si pamatoval. „Ano?“

„Amandu, prosím.“

Cvaknutí. Zapředení. Hlas. Vypálil: „Kde, krucinál, vězíte?“

Reacher se podivil: „Prosím? Převzala jste roli mé matky?“

„Marně vás sháním.“

„Jsem u toho objektu vojenského letectva. Snažím se dostat dovnitř. Hledám klíč. Potřebuju, abyste mi sdělila dvacet nejčastějších míst, kde jste našla malý ukrytý předmět.“

„Štěrbina na videokazetu, konvice na vaření vody, bota, uvnitř televizoru, přihrádka na baterie v tranzistorovém rádiu, vydlabaná kniha, výřez v molitanu v sedadle auta, kostka mýdla, tuba s měkkým sýrem.“

„To je jenom devět. Jste beznadějný případ.“

„Dopřejte mi čas.“

„Nic z toho, co jste jmenovala, tady není.“

„Tak co tam je?“

Reacher obešel barák a popsal vše, co vidí. Hlas poradil: „Nádržka na vodu od záchodu.“

„Už jsme všechny prohledali.“

„Nějaké roztržené matrace?“

„Ne.“

„Uvolněná prkna?“

„Ne.“

„Tak to tam podpalte a prohrabte popel. Klíč vojenského letectva bude ze stejného materiálu jako výbušné hlavice. Nic se mu nestane.“

„Proč jste se mě pokoušela sehnat?“

„Protože vím, co to místo je.“

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

PETERSON S HOLLANDEM ZASLECHLI slabé zakvikání jejího hlasu v sluchátku. Přistoupili blíž. Reacher se posadil na postel, tam, kde seděla dívka od motorkářů. Hlas v telefonu oznámil: „To místo postavili jako sirotčinec.“

Reacher se podivil: „Podzemní?“

„Bylo to před padesáti lety. Na vrcholu studené války. Všichni šíleli. Můj známý mi poslal faxem složku. Počítalo se tenkrát s ohromnými ztrátami na životech. Panoval názor, že Sověti mají k dispozici stovky a stovky raket. Naši se škrábali na hlavě, kam by je při totálním odpálení namířili. Vypracovali jsme scénáře a všechny se týkaly dnů v týdnu a období v roce. Kdyby zaútočili v sobotu, v neděli nebo během prázdnin, odnesli by to všichni stejně. Ale v týdnu během školního roku by došlo k výraznému oddělení dospělých a mladistvých, co se jejich pobytu týče. Rodiče by byli na jednom místě a jejich děti na jiném, možná v krytu ve škole.“

„Nebo pod lavicemi,“ poznamenal Reacher.

„I to by bylo možné,“ odvětil hlas. „Každopádně došli k závěru, že dva týdny po útoku by byly velice nevyrovnané počty těch, co přežili. Přežilo by mnohem víc dětí než dospělých. Toho se chopil nějaký fanatik z finančního výboru Senátu. Požadoval zařízení, kam by tyhle děti šly. Usoudil, že je bude možné odvézt na neponičená oblastní letiště a přepravit do vzdálených oblastí. Vymyslel kombinaci protiatomového bunkru a útulku. Promluvil si s vojenským letectvem. Prokázali mu službu a on prokázal službu jim. A jelikož byl z Jižní Dakoty, postavili to zařízení tam.“

„Šušká se tady o skandálu,“ namítl Reacher. „Vybudování sirotčince mi nepřijde nějak zvlášť skandální.“

„Nepochopil jste to. Vycházelo se z předpokladu, že nepřežijí dospělí. Možná jeden dva nemocní a umírající piloti. Nějaký uštvaný byrokrat s psacími deskami s klipsem. Jinak ale nikdo. Ten nápad spočíval v tom, že shodí děti z letadel a nechají je, aby si poradily, jak nejlépe umí. Úplně samy. Jako divoce žijící zvířata. Nebyla to zrovna pěkná představa. Psychologové varovali, že dojde ke kmenovému systému, k boji, možná dokonce ke kanibalismu. A děti se dožijí v průměru sedmi let. Potom si promluvili psychologové s dospělými a vyšlo najevo, že dospělí se nejvíc bojí toho, že umřou a jejich děti budou žít bez nich. Potřebovali slyšet, že všechno bude v pořádku, s lékaři, zdravotními sestrami a čistě povlečenými postelemi. Nechtěli slyšet, jak by to vypadalo doopravdy. Tak se rozpoutala velká diskuse a pak bylo od téhle myšlenky upuštěno, z ohledu na morální zásady civilního obyvatelstva.“

„Takže to zařízení tam prostě padesát let stojí?“

„Kvůli jistým stavebním kompromisům se nedá použít k ničemu jinému.“

„Víte, v čem ty kompromisy spočívají?“

„Ne. Ztratily se plány.“

„Takže je ta budova prázdná?“

„Uložili do ní nějaké harampádí, které nepotřebovali, a pak na ně úplně zapomněli.“

„Je tam pořád uložené?“

„Předpokládám, že ano.“

„Co to je?“

„Zatím nevím. To je v jiné složce. Nemůže to ale být nic světoborného. Musí to být něco, co bylo už před padesáti lety k nepotřebě.“

„Zjistíte to?“

„Můj známý už o tu složku požádal.“

„Co dělá moje počasí?“

„Vystrčte hlavu ze dveří.“

„Mám na mysli, co se k nám blíží?“

Odmlka. „Zítra bude zase sněžit. Do té doby jasno a zima.“

„Kam by schovala parta motorkářů klíč?“

„Nevím. Nemůžu vám pomoct.“

Za pět minut čtyři odpoledne.

Zbývalo dvanáct hodin.

Reacher vrátil telefon Hollandovi. Světlo dopadající oknem šedlo. Slunce se sklonilo na západ a kamenná budova vrhala dlouhý stín. Pustili se do prohledávání baráku. Jejich poslední šance. Každá matrace, každý rám postele, splachovací nádržka od záchodu, prkna na podlaze, stěny, osvětlovací tělesa. Postupovali pomalu a pečlivě, a jak se blížili na druhý konec místnosti, byli stále pomalejší a pečlivější, protože jim docházely možnosti. Nic nenašli.

Peterson navrhl: „Mohli bychom zavolat zámečníka, třeba z Pierre.“ Reacher upozornil: „Lepší by byl bankovní lupič. Kasař. Možná by měli jednoho ve vězení.“

„Nedokážu uvěřit, že tohle místo nikdy nepoužili. Muselo stát majlant.“

„Rozpočet na obranu byl tenkrát prakticky neomezený.“

„Nedokážu uvěřit, že pro tu budovu nenašli žádné náhradní využití.“

„Během výstavby museli sáhnout po kompromisních řešeních.“

„Přesto. Někdo ji mohl využít.“

„Pro válečné námořnictvo je moc ve vnitrozemí. Blízko geografického středu Spojených států, jak nám řekli na tom autobusovém výletě.“

„Námořní pěchota v ní mohla pořádat zimní výcviky.“

„Ne když má stát v názvu Jižní. To zní moc zbaběle. Námořní pěchota by trvala na Severní Dakotě. Nebo na severním pólu.“

„Možná nechtěli spát v podzemí.“

„Námořní pěchota spí tam, kde dostane rozkázáno. A kdy.“

„Vlastně jsem slyšel, že v zimě trénuje u San Diega.“

„Byl jsem v armádě,“ opáčil Reacher. „Vojenský výcvik námořní pěchoty vůbec nechápu.“

Přinutili se vyjít zase do zimy a pohlédli naposledy na kamennou budovu a její vzpurné dveře. Pak se vrátili k autu, nastoupili a odjeli. Tři kilometry po ranveji, kde měla poškozená letadla vysadit zubožené děti. Potom třináct kilometrů po staré dvouproudé silnici, po které by nepřispěchal na záchranu žádný dospělý. Studená válka. Zlá doba. Při pohledu nazpět patrně méně nebezpečná, než si každý představoval. Sovětské rakety byly z velké části vymyšlené, některé byly jen natřené kmeny a některé vadné. A Sověti měli také psychology, kteří vypracovávali v azbuce zprávy o vlastních sedmiletých dětech, o kmenovém systému, bojích, zabíjení a kanibalismu. Tenkrát však působilo všechno velice skutečně. Reacherovi byly dva roky, když vypukla kubánská raketová krize. V Pacifiku. Nic o tom nevěděl. Později mu však matka vyprávěla, jak s otcem počítali rychlost proudění otráveného vzduchu z jihu. Dva týdny, došli k závěru. Měli doma zbraně. A na základně bydleli pomocní zdravotníci s pilulkami.

Reacher se zeptal: „Jak přesné jsou vaše předpovědi počasí?“

Peterson odpověděl: „Většinou velice přesné.“

„Na zítra hlásí sněžení.“

„To podle mě souhlasí.“

„V tom případě někdo brzy dorazí. Neodklízeli tu ranvej jen tak pro nic za nic.“

Dál na východě a trochu na jihu přistávalo na další dlouhé ranveji letadlo, na základně vojenského letectva Andrews ve státě Maryland. Jenom malé letadlo. Obchodní tryskové, zapůjčené vojenskou policií za účelem přepravy vězně a jeho doprovodu. Přiletělo jím šest osob. Pilot, druhý pilot, tři členové doprovodu a vězeň. Vězeň byl kapitán ze čtvrtého pěchotního pluku z Fort Hood. Měl na sobě civilní oblečení a byl spoutaný standardními řetězy kolem zápěstí, pasu a kotníků spojenými dohromady. Letadlo dorolovalo, vyklopily se schůdky a vězně odvedli do auta na parkovací ploše. Posadili ho na zadní sedadlo. Čekala na něj důstojnice v modré vycházkové uniformě. Majorka vojenské policie. Trochu nadprůměrně vysoká. Štíhlá. S dlouhými tmavými vlasy svázanými do ohonu. Opálená pokožka, hluboké hnědé oči. V obličeji se jí zračila inteligence, autorita, mládí a šelmovství, všechno najednou. Na uniformě měla stužky za jednu Stříbrnou hvězdu a dvě Purpurová srdce.

Vepředu neseděl žádný řidič.

Žena pravila: „Dobré odpoledne, kapitáne.“

Kapitán neodpověděl.

Žena se představila: „Jsem Susan Turnerová. Major a velitel sto desáté jednotky vojenské policie a mám na starosti váš případ. Čeká nás minutový rozhovor, pak vás zase naloží do letadla a dopraví buď zpátky do Texasu, nebo do Fort Leavenworth. Jedno, nebo druhé. Chápete?“

Měla teplý hlas. Trochu zastřený, trochu zadýchaný, trochu důvěrný. Zněl jí vzadu v hrdle. Byl to hlas, který dokázal vytáhnout z lidí spoustu tajemství.

Pěchotní kapitán to věděl.

Prohlásil: „Žádám právníka.“

Susan Turnerová přikývla.

„Dostanete ho,“ přislíbila. „Dostanete jich spoustu. Věřte mi, nebude trvat dlouho a budete mít právníků až po krk. Budete si připadat, jako byste zavítal na zasedání advokátní komory se stodolarovkou přišpendlenou na prsou.“

„Bez právníka se mnou nemůžete hovořit.“

„To není úplně přesné. Bez právníka mi nemusíte nic povědět. Já můžu mluvit, jak se mi zachce. Vidíte ten rozdíl?“ Kapitán neodpověděl.

„Mám pro vás špatné zprávy,“ pokračovala Susan Turnerová. „Nemine vás smrt. To už ale stejně víte, není-liž pravda? Jste naprosto vyřízený. Vyřízený víc než kterýkoliv ze zatčených, které jsem kdy potkala. Nic vás nemůže zachránit. Přesně to vám povědí právníci. Popraví vás, a patrně velice brzy. Nechci vám dávat falešnou naději. Už teď jste chodící mrtvola.“

Kapitán neodpověděl.

Turnerová pravila: „Přesněji řečeno, v tuhle chvíli jste sedící mrtvola. Sedíte v autě a posloucháte, co vám říkám. Což je dobře, protože před sebou máte dvě nesmírně důležitá rozhodnutí. Druhé se bude týkat toho, co si dáte naposledy k jídlu. K nejoblíbenějším objednávkám patří stejk a zmrzlina. Neptejte se mě proč. Výživa je mi ukradená, zajímá mě vaše první rozhodnutí. Dokážete uhádnout, čeho se týká?“

Kapitán neodpověděl.

„Vaše první rozhodnutí se týká toho, za co vás odsoudí. Buď vás popraví Texas za vraždu manželky, nebo Leavenworth za vlastizradu. Netajím se tím, že ani jedno nepovažuju za chvályhodné. Ale pro texaský případ by měli lidé trochu pochopení. Stres z bojového nasazení, opakované mise, všechno s tím spojené. Známé posttraumatické syndromy. Našli by se i tací, kteří by vás označili za oběť.“

Kapitán neodpověděl.

Turnerová pokračovala: „S tou zradou je to ale úplně jiné. Nedá se ničím omluvit. Vaši rodiče budou muset prodat dům a odstěhovat se. Možná si budou muset změnit jméno. Možná se jim ten dům nepodaří prodat a oběsí se ve sklepě.“

Kapitán neodpověděl.

Turnerová pravila: „Stropy ve sklepě nebývají moc vysoké. Budou umírat dost dlouho. Spíš se udusí. Možná se při tom budou držet za ruce.“

Kapitán neodpověděl.

Turnerová se pootočila na sedadle. Dlouhé nohy v tmavém nylonu. „A nezapomeňte na svého mladšího bratra. Na celé ty roky, co k vám vzhlížel. Je po nich. Bude muset opustit válečné námořnictvo. Kdo by ho chtěl mít ve své jednotce? Bratra zrádce? I pro něj to bude trest smrti. Skončí jako stavební dělník. Začne pít. Každý den bude proklínat vaše zpropadené jméno. Možná se zabije. Nejspíš zastřelí. Do úst nebo do ucha.“

Kapitán neodpověděl.

Turnerová prohlásila: „Tak navrhuju obchod. Budete teď mluvit, zodpovíte všechny moje otázky, všechno prozradíte, do nejmenších podrobností, a my si necháme tu zradu pro sebe.“

Kapitán neodpověděl.

Turnerová sdělila: „Když ale nepromluvíte, přeneseme vyšetřování na veřejnost. Hezky nahlas a otevřeně. Prozradíme CNN, kde bydlí vaši rodiče, a budeme informovat válečné námořnictvo o vašem bratrovi. Ne důstojníky. Nejdřív to povíme jeho kamarádům.“

Dlouhé ticho.

Pak kapitán pravil: „Dobře.“

„Dobře co?“

„Dobře, budu mluvit.“

„S kým budete mluvit?“

„S vámi, majore Turnerová.“

Turnerová stáhla okénko. Zavolala: „Povězte pilotovi, že může jít na oběd.“

Platón zavěsil po hovoru se svým pilotem. Pilot mu zavolal, aby oznámil, že počasí na severu se má během následujících dvaceti čtyř hodin výrazně zhoršit. Opět hlásili sněžení. Což už Platón věděl. Používal satelitní televizi. Hned vedle domu měl na kusu betonu připevněnou parabolickou anténu. Anténa byla napojená na krabici a krabice na obrovskou LCD obrazovku od firmy Sony na zadní stěně obývacího pokoje. Na obrazovce běžel kanál se zprávami o počasí.

Na zadní stěně nevisela jen televizní obrazovka. Vedle ní bojovalo o místo osmnáct olejomaleb. Na dvou protilehlých dlouhých stěnách jich viselo dalších třiačtyřicet. Dalších dvacet na přední stěně. Celkem jednaosmdesát uměleckých děl. Většinou druhořadé kusy od autorů čtvrtého řádu. Nebo kusy třetího řádu od malířů třetího řádu. Nebo kusy čtvrtého řádu od deuhořadých malířů. Jeden byl údajně Monet, ale Platón věděl, že je to falzifikát. Monet patřil k plodným umělcům. Hodně rozšířeným, často napodobovaným. Kdosi kdysi řekl, že ze dvou tisíc obrazů, které Monet za svůj život namaloval, se nachází šest tisíc ve Spojených státech. Platón nebyl hlupák. Věděl, co má. A věděl, proč to má. Umění mu nic neříkalo. Nezáleželo mu na něm. Každé plátno nebylo nic jiného než suvenýr, památka na zničený život.

Do prostoru mezi obrazy připevnil malé obrácené podkovy z tenkého mosazného drátu. Desítky, možná stovky. Platón je už dlouho nepočítal. Na každé podkově viselo tolik náramků a náhrdelníků, co se tam jen vešlo. Diamantové, smaragdové, rubínové, safírové. Ze zlata, stříbra, platiny. Na některých podkovách visely jen náušnice. Na jiných prsteny. Snubní, zásnubní, pečetní, školní, velké diamantové solitéry.

Stovky a stovky.

Možná dokonce tisíce.

Šlo jen o otázku času.

Tohle téma ho zajímalo. Týkalo se vyšších tříd. Jak dlouho lidé vydrží, než začnou prodávat svá těla, když jim dojdou peníze? Kolik vrstev lidé mají, mezi porážkou a kapitulací, mezi problémem a pádem? Chudáci nemají čas ani vrstvy. Potřebují jeho produkt, takže jakmile jim dojdou skrovné prostředky, což se většinou stávalo už v den výplaty, začnou bojovat, krást a podvádět a pak skončí na ulici a dělají všechno, co musí. Od nich nedostával nic jiného než peníze.

Boháči jsou jiní. Mají víc prostředků, které vydrží déle, ale ne věčně. Pak začnou plenit spořicí účty, akcie, cenné papíry, jakékoliv investice. Potom se pustí do zoufalého prohrabávání zásuvek a šperkovnic. Nejdřív vytáhnou dávno zapomenuté šperky, které se jim nelíbí a které zdědili. Tyhle šperky k němu dorazí po dlouhé pomalé cestě z hezkých předměstí Chicaga, Minneapolisu, Milwaukee, Des Moines a Indianapolisu. Po nich vždycky následují obrazy servané ze stěn, prsteny z prstů a náhrdelníky z krků. Druhá vlna se přivalí po oloupení rodičů a třetí po návštěvě prarodičů. Když nic nezbude, podlehnou i boháči. Někteří se nejdřív přestěhují ve falešné naději do hotelu, ale nakonec i oni skončí na ulici, v zimě, vkleče ve špinavých uličkách, muži stejně jako ženy, a dělají, co musí. Všechno je jen otázka času.

Holland zaparkoval na parkovišti a zamířil ke své kanceláři. Peterson s Reacherem zamířili do místnosti pro mužstvo. Byla jako obvykle prázdná. Žádné zprávy na stole v zadním rohu, žádný vzkaz na nahrávači. Reacher zvedl sluchátko a potom ho zase položil. Ťukl na mezerník na klávesnici počítače a obrazovka se rozzářila a objevil se na ní policejní znak s nápisem Boltonské policejní oddělení. Velký a trochu rozostřený na okrajích. Trochu digitální. Věž o devadesát čísel dál se rozšuměla a rozvrčela. Hard drive, rozbíhající se do chodu.

Reacher se zeptal: „Máte tady databáze?“

Peterson opáčil: „Proč?“

„Mohli bychom se podívat na toho Platóna. Zdá se, že za nitky tady tahá právě on.“

Peterson se posadil k vedlejšímu stolu a ťukl do své klávesnice. Kliknul jednou, kliknul podruhé, zadal heslo. Pak se muselo otevřít nějaké okno, protože klepl levým ukazováčkem na velká písmena, pravým na písmeno P, pak v nižší řadě na l a potom vyťukal a, t, ó a n.

Platón.

„Nic,“ oznámil. „Jenom odkaz na Google, který našel řeckého filozofa.“

„Máte seznam falešných jmen?“

Peterson zadal něco jiného. Dvanáct úderů do klávesnice, patrně alias, mezera a Platón.

„Jižní Amerika,“ oznámil. „Občanství neznámé. Skutečné jméno neznámé. Věk neznámý. Předpokládá se, že žije v Mexiku. Vlastní zastavárny v pěti městech Spojených států, je podezřelý z obchodu s narkotiky a ze zapojení do prostituce.“

„Sympatický chlápek.“

„Žádný záznam o zatčení. V Mexiku také nic.“

„To je všechno?“

„Ve federální databázi toho bude víc. Nemám do ní ale přístup.“ Reacher opět zvedl sluchátko a opět ho položil. V Rock Creek toho měli na práci víc než jenom jeho triviální problémy. Možná je už začíná obtěžovat. Nebo nudit. Jako prošedivělí staří roťáci, kteří pořád bydlí blízko u posádky, vysedávají celé noci v barech, kde se setkávají bačkoráci, a otravují s vyčpělými poučkami a zastaralými moudry. Nebo jako městští policajti na odpočinku, kteří si nenašetřili tolik, aby se mohli přestěhovat na jih, a pořád pravidelně chodí do stejných starých hospod a povýšeně se míchají do každého rozhovoru.

Peterson navrhl: „Mohli bychom zajet do vězení. Je to federální zařízení. Mají počítače. Znám tam několik dozorců.“

Za pět minut pět odpoledne.

Zbývalo jedenáct hodin.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

VĚZENI LEŽELO OSM KILOMETRŮ SEVERNĚ, na konci stejné silnice, která vedla z dálnice do města. Silnice byla rovná, jako by projektant položil na mapu pravítko. Byla protažená, posolená a snadno průchodná, protože po ní projelo už hodně vozidel. Návštěvní den. Kyvadlové autobusy se činily.

Těch osm kilometrů trvalo osm minut. Prvních sedm neviděl Reacher nic jiného než pozdní ponurou oblohu a led ve vzduchu. Pak spatřil vězení. Na vzdáleném horizontu se vynořila rozptýlená záře, která se rozložila na stovky jednotlivých hřibů modrobílého světla vysoko nad třpytivým plotem ze žiletkového drátu. Plot byl dlouhý a přibližně tři a půl metru vysoký. Přibližně tři a půl metru silný. Měl vnitřní a vnější stěny z napjatého drátu. Prostor mezi nimi zaplňovaly vysoké volné kotouče. Další kotouče byly upevněné po celé délce nahoře. Pohybovaly se a pohupovaly ve větru a pableskovaly a mžikaly ve světle. Světlo vycházelo z těles, jaká bývají na stadionech, na vysokých sloupech devět metrů od sebe. Obrovské dolů obrácené kovové mísy ve skupinkách po čtyřech se silnými žárovkami. Po třiceti metrech od sebe stály strážní věže, vysoké konstrukce na roztažených nohách s osvětlenými zasklenými kabinami a lávkami kolem nich. Z lávek čněly světlomety. Reflektory na sloupech zářily a jejich světlo se odráželo se zdánlivě dvojitou intenzitou od neporušeného sněhu. Za plotem se rozkládal třistametrový volný prostor pokrytý osvětleným sněhem a uprostřed celého obrovského čtyřúhelníku se krčily nové betonové budovy. Zabíraly plochu velké vesnice. Nebo malého města. Všechny budovy byly osvětlené, zevnitř i zvenku. Měly malá ubohá okna v mohutných prázdných průčelích, jako okénka v boku lodi. Na všech střechách ležel sníh, jako silná uniformní deka.

„Darovaný kůň,“ poznamenal Peterson. „Dojná kráva.“

„Velice působivé,“ opáčil Reacher.

A měl pravdu.

Celé to zařízení bylo obrovské. Mnoho stovek akrů. Rozlehlá, jasně ozářená plocha na pozadí prérijní temnoty mu dodávala nádech vesmírné lodi mimozemšťanů zavěšené v prostoru, váhající, jestli přistát, nebo odletět na nějaké pohostinnější místo.

Konec silnice se rozšiřoval do velkého čtverhranného náměstí před hlavní bránou. Náměstí lemovaly autobusové zastávky s lavičkami a koše na odpadky. Peterson přes něj bez zastavení projel. Brána byla ve skutečnosti tunel s drátěnými stěnami a střechou, dostatečně vysoký pro vězeňské autobusy, dostatečně široký, aby v něm vznikly dva pruhy, jeden dovnitř a jeden ven. Každý pruh měl tři brány tvořící dvě ohrady. Peterson vjel do první a na okamžik se ocitl v pasti, jednu zavřenou bránu za sebou a jednu zavřenou bránu před sebou. Ze dveří vyšel dozorce v zimním oblečení, prohlédl si je, vešel zase dovnitř a brána se otevřela. Peterson popojel o devět metrů. Celá procedura se zopakovala. Potom se otevřela poslední brána a Peterson jí projel a zamířil k budovám na cestě jak uježděné vozidly, tak i ušlapané nohama. Kyvadlové autobusy zcela jasně vypouštěly své pasažéry před branou. Reacher si vzpomněl na ženu s dítětem, které potkal v bistru, a představil si, jak se zabalené do pokrývek z motelu trmácejí sněhem tam a zpátky.

Peterson zaparkoval co nejblíž u dveří pro návštěvníky. Vedly do prázdného vestibulu, smutného a institucionálního, s mokrým linoleem, mátově zelenými stěnami a zářivkami na stropě. Byl v něm líný rentgenový pás, rám detektoru kovů a tři nečinně postávající vězeňští dozorci. Peterson je znal. Dozorci znali jeho. O minutu později jeden z nich uváděl Petersona s Reacherem postranními dveřmi do místnosti pro mužstvo. Nové, ale už trochu opotřebované a zaneřáděné. Bylo v ní horko. Páchla po staré kávě, čerstvém potu, mokrých vlněných kabátech a levných polyesterových uniformách. Stálo v ní pět nízkých židlí a stůl s počítačem. Dozorce ho spustil, zadal heslo a odešel.

„Federální vězení, federální databáze,“ prohlásil Peterson. V těchhle databázích se očividně moc nevyznal, protože si dost dlouho hrál s kurzorem, klikal a psal, než se dostal tam, kam potřeboval. Dost dlouho špulil rty, zprudka se nadechoval a vydechoval. Nakonec ale sundal ruce z klávesnice, odsunul o kousek židli a začetl se.

„Ze začátku to samé,“ oznámil. „Jihoameričan, přesný původ neznámý, skutečná totožnost neznámá, přesný věk neznámý, ale patrně něco přes čtyřicet, nejspíš žije v Mexiku, zastavárny v Chicagu, Minneapolisu, Milwaukee, Des Moines a Indianapolisu, podezřelý z prodeje drog v těch samých pěti městech, podezřelý z organizování prostituce v těch samých pěti městech.“

Reacher se zeptal: „Něco nového?“

„Neznali jsme předtím jména měst.“

„Kromě toho.“

„Nic dokázaného. Jenom standardní varování, že je nebezpečný. Vypracoval se na velké zvíře, a to se nedaří zpěváčkům na kůru. Odhadují, že zabil stovky lidí. To je vstupní požadavek. Des Moines nevyrazí nikomu dech, ale Chicago ano. Není to žádný amatér.“

Pak začal Peterson opět klikat a procházet stránky. Další špulení rtů, další prudké oddechování. Sdělil: „Ten chlap má vlastní letadlo.“

„To má kdekdo.“

„Je to Boeing 737. Skutečné linkové letadlo přestavěné pro soukromé účely. Patrně zakoupené od zkorumpované mexické letecké společnosti.“ Reacher na to nic neřekl. Peterson klikal a prohlížel stránky.

„Je hodně malý,“ oznámil. „Sto čtyřicet devět centimetrů.“

„Vážně?“

„Kolik měříte vy?“

„Sto devadesát pět.“

„Jste o čtyřicet šest čísel vyšší než on. O skoro půl metru.“ Reacher poznamenal: „Takže je to pěkný prcek.“

Peterson upozornil: „Někdo jiný ho nazval prckem a probral se v nemocnici s uříznutýma nohama.“

Susan Turnerová se po dlouhé pomalé cestě dopravní špičkou vrátila do své kanceláře v Rock Creek. Zaparkovala na svém rezervovaném místě a prošla předními dveřmi ke kamennému schodišti. Zábradlí bylo pořád kovové.

Chodba v prvním patře pořád úzká. Pořád s linoleem na podlaze. Pořád z ní vedla řada dveří napravo a nalevo, s prosklenými okénky a kancelářemi za nimi. Od Reacherových časů se nic nezměnilo, pomyslela si. Proběhlo pár oprav, ale žádná zásadní. Každá kancelář byla pořád zařízená podle aktuálního nařízení ministerstva obrany. Její měla známý kovový stůl, tři telefony s celkem třiceti linkami, ergonomickou židli na kolečkách, kartotéky a dvě židle pro návštěvníky na pružných nohách z ohnutých trubek. Stínítko na lampě bylo ze skla, ve tvaru mísy, zavěšené na třech řetězech. Chránilo úspornou žárovku. K tomu měla Susan stolní počítač s rychlým a bezpečným připojením na vládní síť. Laptop měla bezdrátově připojený na jinou síť. Na stěně jí visela aktuální mapa světa.

Posadila se. Žádná zpráva. Nic od vojenského letectva. Nezavolal Reacher. Zasunula do svého digitálního hlasového nahrávače flešku. Její rozhovor s vězněm se přehrál do audiosouboru. Software na snímání hlasu ho přemění na psaný dokument. Oba nové soubory budou předány na příslušná místa. V Texasu, na Floridě a v New Yorku proběhnou zatčení. Bude následovat pochvala jednotce a ji navrhnou na Bronzovou hvězdu, jako noc následuje den.

Reacher také získal Bronzovou hvězdu. Věděla to, protože měla na stole jeho osobní složku. Starou a silnou, boulící se ve zplstnatělých papírových deskách. Četla ji mnohokrát. Jack-bez prostředního jména-Reacher, narozený 29. října. Vojenská rodina, ale ne dědičná kariéra, protože jeho otec byl příslušník námořní pěchoty. Jeho matka byla Francouzka. Absolvoval West Point. Sloužil třináct let. Od začátku u vojenské policie, což z něj dělalo podle Susanina názoru anděla, ale přesto šel z jednoho maléru do druhého. Říkal, co bylo třeba, a bylo mu jedno, komu to říká. Jednal bez zbytečných okolků a stínal hlavy. Za zlomení nohy civilisty ho degradovali na kapitána. Degradace byla vždycky kódovaná zpráva. Je načase, abys odešel, kamaráde. On ale zůstal. Zůstal a vypracoval se zpátky na majora. Což byl největší návrat v historii. Potom vedl sto desátou jednotku. Stal se jejím prvním velícím důstojníkem. Vlastně ji založil.

Její předchůdce, ale ne zářivý příklad.

Přesto během těch třinácti let získal Stříbrnou hvězdu, Medaili za vynikající službu, Záslužnou legii, Vyznamenání za statečnost, Purpurové srdce a Bronzovou hvězdu. Očividně měl talent na rozdávání. Což znamenalo, že kdyby více spolupracoval, jeho otec sloužil u armády, jeho matka byla Američanka, mohl by teď být šéfem štábu.

Bizarní kariéra.

Stříbrná hvězda a Purpurové srdce pocházely z Bejrútu. Když došlo k bombardování kasáren, byl Reacher armádní styčný důstojník sloužící s námořní pěchotou. Při útoku utrpěl zranění a vzápětí po něm se zachoval hrdinsky. U všech ostatních medailí výčet zásluh chyběl, což znamenalo, že obsahovaly tajemství.

Reacher byl hospitalizován v Bejrútu a pak ho dopravili letecky do Německa na zotavení. Složka obsahovala i lékařskou zprávu. Byl to zdravý člověk. Rána se rychle a úplně zahojila. Zbylo po ní to, čemu se v armádě říká zřetelná jizva, což znamenalo pěkná spoušť. Měřil sto devadesát pět centimetrů a v době zprávy z Německa vážil sto osm kilo. Nenašli mu žádné vnitřní choroby. Zrak ocenili jako prvotřídní.

Vynikal v mnoha oblastech. Byl uznávaným odborníkem na všechny malé zbraně. S rekordním výsledkem vyhrál vojenskou soutěž ve střelbě puškou na tisíc metrů. Zprávy o způsobilosti ho anekdotický hodnotily jako nadprůměrného ve třídě, skvělého v poli, plynule bilingvního v angličtině a francouzštině, slušně hovořícího španělsky, výborného ve všech člověkem přenosných zbraních a víc než výborného v boji muže proti muži. Susan věděla, co to znamená. Jako když se na vás vrhne spuštěná motorová pila.

Tvrdý muž, ale inteligentní.

Jeho fotografie byla přišitá k vnitřní straně desek. Barevná, ale trochu vybledlá uplynulými lety. Vlasy měl krátké a nepoddajné. Oči jasně modré a malinko přivřené. Díval se zpříma a nevyhýbavě. Měl dvě viditelné jizvy. Jednu v koutku levého oka. Druhou na spodním rtu. Jeho obličej vypadal, jako by ho vytesal z kamene sochař, který byl schopný, ale neměl moc času. Všechno tvrdé rovné plochy. Měl krk. Samozřejmě silný, ale byl tam. Ramena měl široká. A dlouhé paže a obrovské ruce.

Pokřiveně se usmíval, napůl trpělivě a napůl popuzeně. Jako by věděl, že tu fotografii musejí udělat, ale zároveň fotografovi sděloval, že ještě tři vteřiny a nacpe mu fotoaparát do hrdla.

Jack-bez prostředního jména-Reacher.

Susan získala celkový pocit, že by ho bylo zajímavé poznat, možná příjemné se s ním spřátelit a rozhodně nebezpečné si to s ním rozházet.

Popadla telefon a vytočila číslo svého známého z vojenského letectva. Zeptala se ho, jestli pro ni nemá něco nového. Neměl. Susan se ho otázala, kdy něco zjistí. Známý přislíbil, že brzy. Susan namítla, že brzy nestačí.

Její známý se jí zeptal: „Snažíš se udělat na někoho dojem?“

Susan odpověděla: „Ne,“ a zavěsila.

Poslední stránka Reacherovy složky obsahovala standardní seznam odkazů na relevantní zmínky v jiných složkách. Celkem sedmdesát tři zmínky. Všechny tajné, což nebylo zvlášť překvapující. Prakticky všechny vojenské papíry jsou tajné. Prvních sedmdesát dva zmínek pocházelo z různých období jeho třináctileté služby a mělo tak vysoký stupeň utajení, že by se k nim Susan jen těžce dostávala. Očividně zprávy z různých operací. Sedmdesátá třetí zmínka měla nižší stupeň utajení, ale byla prastará. Datovaná v dávné minulosti. Dokonce tak dávné, že Reacherovi tou dobou bylo šest let. Byl malý kluk. Což Susan zarazilo. Zpráva o rodinných záležitostech by se měla nacházet v archivu námořní pěchoty, ne v armádním. Kvůli jeho otci.

Tak proč si armáda schovává zprávu o šestiletém klukovi?

Susan požádala mailem velení lidským zdrojům o jednorázové heslo, aby získala dočasný přístup k oné zprávě.

Proces opouštění věznice zahrnoval stejné kroky v opačném pořadí a navíc ještě důkladnou fyzickou prohlídku odjíždějícího vozidla. Peterson zastavil v první zamčené kleci, vyšli dva dozorci s baterkami a jeden překontroloval kufr a druhý zadní sedadla. Pak si vyměnili úkoly a celé to zopakovali ještě jednou. Potom se otevřela prostřední brána a Peterson zajel do druhé klece. Třetí dozorce překontroloval jejich totožnost a dal jim rukou znamení k odjezdu.

Peterson se zeptal: „Co si myslíte?“

Reacher opáčil: „O čem?“

„O jejich bezpečnostních opatřeních.“

„Jsou adekvátní.“

„To je všechno?“

„Víc nepotřebují.“

„Já si myslím, že jsou velice dobrá.“

„V lidské povaze je, že nebudou dobrá navěky. Počkejte rok dva. Stačí, aby oba dozorci ve stejnou chvíli zlenivěli. To se musí stát. Vždycky tomu tak bylo.“

„Jste pesimista.“

„Realista.“

Peterson se usmál a vyrazil sněhem k městu.

* * *

Dva tisíce sedm set kilometrů na jihu se dal v horku do pohybu směrem k Platónovu sídlu konvoj tří černých range roverů. Vozy byly necelý měsíc staré, všechny měly tmavá neprůhledná skla a všechny byly sportovní modely, takže to vlastně byly upravené land rovery LR3 se silnými motory jaguárů pod kapotou. Dokonalá auta na neupravené, ale ne nesjízdné silnice, kterými byla Platónova část Michoacánu protkaná. V každém autě seděli dva muži, takže jich bylo dohromady šest. Všichni byli místní třicátníci s dvacetiletou zkušeností, všichni v tmavých oblecích a všichni těžce ozbrojení.

A všichni už pro Platóna pracovali.

Což znamenalo, že všichni měli trochu strach.

Auta zahnula za poslední zatáčku a vydala se na poslední prašný kilometr a půl k bráně. Všichni tři řidiči věděli, že už je sledují dalekohledem. Dostali se do bodu, kdy nebylo návratu. Udržovali rychlost na osmdesátce, těsně za sebou, a pak zpomalili dostatečně brzy, aby nepůsobili hrozivě. Říkalo se, že Platónovi vrátní mají protitankové rakety. Nebo nejméně raketami poháněné granáty. Plus střely země-vzduch proti vládním vrtulníkům. Možná pravda, možná ne, ale nikdo z nich se o tom nechtěl přesvědčit na vlastní kůži.

Auta zastavila v náležité vzdálenosti od brány, všech šest mužů vystoupilo zpoza neprůhledných skel a zůstalo stát ve večerním horku. Nikdo se k nim nevrhl. Věděli, že je poznali už z dálky. A to stačilo. Věděli, že jejich dobré chování nezaručí osobní prohlídka, ale skutečnost, že všichni mají sestry, matky, babičky a sestřenice, všechny na dosah ruky. Dívat se, jak stahují příbuznému kůži z obličeje, není příjemné. Žít s ním potom je ještě daleko horší.

Zavrčel benzinový motor, naskočila rychlost a brána se otevřela. O minutu později stálo poslední ze tří aut na pozemku, rychlost přešla do zpětného chodu a brána se zase zavřela.

Peterson vysadil Reachera u domu Janet Salterové. Stal se pro něj novým opomíjeným místem určení, ve dne v noci. Prošel s chřupáním po příjezdové cestě a policistka z chodby ho pustila dovnitř. Janet Salterová seděla v knihovně, ve svém obvyklém křesle, zalitá světlem, a četla. Druhá policistka stála u okna, otočená zády do místnosti. Situace normální. Všude klid.

Janet Salterová pozvedla knihu a sdělila: „Čtu Sherlocka Holmese.“

Reacher poznamenal: „Ten pes, co v noci neštěká?“

„Přesně tak.“

„Už jsem o tom uvažoval. Vaše sousedka bydlí proti větru. To, že její pes nezachytil pach, ještě neznamená, že tady nikdo nebyl.“

„V salonu mám druhý svazek, který byste měl vidět,“ řekla Janet Salterová. Pak odložila knihu a vstala z křesla. Reacher za ní přešel do přední místnosti. Janet Salterová zavřela dveře. Neukázala mu knihu. Místo toho se zeptala: „Jsou ti motorkáři skutečně pryč?“

Reacher odpověděl: „Ano.“

„Vrátí se?“

„Neřekl bych.“

„Takže mi už nic nehrozí?“

„V podstatě ne.“

„Proč je nechal velitel Holland odjet?“

„Pravidla malého města,“ opáčil Reacher.

„Což znamená, že když se nevzdám a budu podle původního plánu svědčit, zlomí to vaz, jak říkáte, jenom jednomu muži.“

„To je pravda.“

„Takhle však naše dohoda rozhodně nezněla. Šlo o to, zlomit vaz jim všem. Teď se stanou problémem pro nějaké jiné město.“

„A potom pro další a pro další.“

„To není správné.“

„Tak to však chodí.“

„Chci říct, že není správné vystavovat mě tak velkému riziku kvůli tak malém zisku.“

„Chcete od té dohody ustoupit?“

„Myslím, že ano.“ Za pět minut šest hodin večer. Zbývalo deset hodin.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

JANET SALTEROVÁ SE POSADILA do křesla v salonu. Reacher zkontroloval situaci za oknem. Nikde nikdo. Jen policista v autě, ten správný, pohyb hlavou doprava, pohyb hlavou doleva, pohled do zrcátka.

Reacher pravil: „Myslím, že je příliš pozdě, aby se tím něco podstatného změnilo.“

Janet Salterová se zeptala: „Proč?“

„Můžete si hned teď promluvit s Hollandem, ale Holland se nestihne spojit s prokurátorem dřív než zítra a prokurátorovi bude trvat další den, než to bude moct zanést do protokolu, a než se ta zpráva rozkřikne, uběhne další den dva. A naši nepřátelé pospíchají. To místo je pro ně zlatý důl. Nemůžou si dovolit prostoj.“

Janet Salterová se ujistila: „Takže jsem do toho zapletená a není pro mě úniku?“

„Vydržte,“ pokusil se ji uklidnit Reacher. „Nic se vám nestane.“

„Minulou noc se mi nic nestalo jenom díky vám. A vy tady nezůstanete navěky.“

„Ani nebudu muset,“ opáčil Reacher. „Naši nepřátelé rozhodně nebudou čekat věčně.“

* * *

Janet Salterová odešla připravit večeři. Řekla, že ji vaření uklidňuje. Noční směna vstala a sešla dolů. Dům působil mírumilovně. Temnota a zima venku, jasné světlo a teplo uvnitř. Hrnce a pánve na sporáku zamžily okna kuchyně, a tak Reacher přecházel mezi knihovnou, salonem a chodbou. Z oken neviděl nic jiného než sníh, led a pohybující se stíny. Stále foukal vítr. Ne zrovna ideální podmínky pro pečlivou ostrahu, ale Reacherovi připadalo, že situace je přijatelná. Sedm policistů na jeden případ, on sám jako záloha. Dostatečně bezpečné. Potom zazvonil telefon.

Reacher se v té době nacházel v chodbě a Janet Salterová na něj zavolala z kuchyně a požádala, aby ho zvedl. Byl to Peterson. Oznámil: „Mám něco, co musíte vidět.“

„Kde?“

„Na stanici, na počítači.“

„Nemůžete to přinést sem?“

„Ne.“

„Nemůžu teď odejít.“

„Říkal jste, že už tu sirénu možná nikdy neuslyšíme. Nedojde k útěkům, nedojde k dalším vzpourám.“

„Odhad na základě zkušenosti je stále odhad.“

„Vyzvednu vás a odvezu hned zpátky.“

„To nemůžete slíbit. Co kdyby se siréna ozvala, až budu právě u vás na stanici?“

„Přesto vás přivezu zpátky. Přísahám, na život svých dětí.“

„Dostanete se do maléru.“

„Poperu se s ním. A zvítězím.“

„Víte o tom, že byste se měl stát velitelem vy?“ pravil Reacher. „Čím dřív, tím lépe.“

Peterson dorazil o pět minut později. Promluvil se svými lidmi, vyhledal Janet Salterovou a vysvětlil jí, že si Reachera na čtvrt hodiny půjčuje. Podíval se jí do očí a slíbil, že nikdo z jeho policistů neopustí dům, dokud se Reacher nevrátí. Janet Salterové se to moc nelíbilo, ale zdálo se, že mu věří. Reacher si oblékl bundu, nastoupil do Petersonova auta a za pět minut byl zpátky v místnosti pro mužstvo. Peterson se posadil ke stolu s počítačem a začal přejíždět kurzorem, klikat, špulit rty a zprudka oddechovat. Uprostřed obrazovky se po chvíli objevil prázdný šedý čtvereček. Čtvereček měl šipku na přehrávání.

„Záznam z videokamery,“ vysvětlil Peterson. „Z hovorny ve vězení. Je digitální. Posílají nám je e-mailem.“

„Dobře.“

„Je na něm motorkář a jeho právník. Dneska brzy odpoledne. Nezrušili jsme pozorování. Víte proč?“

„Proč?“

„Z lajdáctví.“ Peterson pohnul myší a klikl na šipku přehrávání. Šedý čtvereček se změnil na zrnitý obraz z hovorny snímaný seshora. Kamera byla patrně ukrytá v osvětlovacím tělese, na právníkově straně oddělené sklem. Zachytila muže v šedivém obleku předklánějícího se na židli, s lokty na betonovém pultu a obličejem třicet čísel od skla. Na druhé straně proti němu seděl za přepážkou muž v oranžové kombinéze. Vysoký a statný. S dlouhými černými vlasy a prošedivělými vousy. Jeho držení těla odráželo právníkovo. Lokty na pultu, obličej třicet čísel od skla.

Konspirativně.

„Teď poslouchejte,“ nakázal Peterson.

Právník cosi zašeptal. Reacher mu nerozuměl.

„Kde je mikrofon?“ zeptal se.

„Ve světle s kamerou.“ Peterson uhodil do klávesy a počítač zesílil hlasitost na maximum. Pak Peterson přetáhl o kousek dozadu malou červenou tečku a scéna se rozběhla zase od začátku. Slyšitelnost byla velice mizerná, ale tentokrát se dala právníkova věta alespoň rozluštit.

Právník řekl: „Staří Řekové nás učí, že šestihodinové čekání vyřeší všechny naše problémy.“

Peterson rychle zastavil přehrávání. „Slyšel jste, staří Řekové? Jako staří řečtí filozofové? Tvrdil jste, že Platón byl starý řecký filozof. Je to kód. Zpráva.“

Reacher přikývl. „Kdy k tomu rozhovoru došlo?“

„Ve dvě hodiny dneska odpoledne. Takže šestihodinové čekání by mělo skončit v osm. Teď je šest. Což znamená, že mají ještě dvě hodiny. Už promarnili dvě třetiny svého času.“

Reacher se zadíval na obrazovku.

„Přehrajte to ještě jednou,“ požádal.

Peterson přetáhl dozadu červenou tečku. Klikl na přehrávání. Právníkova hlava naklánějící se dvě čísla dopředu. Skřípavý šeptavý zvuk. Staří Řekové nás učí, že šestihodinové čekání vyřeší všechny naše problémy.

Reacher namítl: „Rozumím tomu jinak. Neříká, že mají šest hodin, během kterých se v libovolném okamžiku vyřeší všechny jejich problémy. Domnívám se, že říká, že za šest hodin od té chvíle se stane něco specifického, co jim pomůže.“

„Myslíte?“

„Jenom můj názor.“

„Co přesně se stane?“

„Rozhouká se siréna. To je jejich jediná možnost, jak se dostat k paní Salterové.“

„Jak by mohl ten právník zařídit, aby se rozhoukala siréna?“

„To nemůže. Možná toho ale můžou dosáhnout společně.“

„Jak?“

„Co se tam odehrává v osm večer? Dostávají večeři? Krmení v zoologické je vždycky dobrá doba na vzpouru.“

„Jedí dřív.“

„Doba televize? Hádka, jestli je lepší CBS, nebo NBC?“

„Tvrdil jste, že už k další vzpouře nedojde.“

„K něčemu dojde. Ten právník mluvil s velkou dávkou jistoty o jakési události v budoucnosti.“

Peterson zbělel. Jako papír, pod pokožkou zčervenalou zimou.

„Kristepane,“ vydechl. „V osm hodin probíhá počítání vězňů. Zavřou je na noc do cel a kontrolují. Co když odpoledne někdo unikl a oni o tom ještě nevědí? Zjistí, že jim jeden chybí. V osm a jedna minuta stisknou poplašné zařízení.“

Odjeli rovnou do domu Janet Salterové. Večeře už byla téměř hotová. Potřebovala jen deset minut. Špagety, omáčka a sýr, se salátem ve staré dřevěné míse. Janet Salterová nabídla, že prostře i pro Petersona. Peterson řekl ano. Ale nic víc. Jen přijal pozvání, opustil dění v kuchyni, popadl Reachera za loket a odtáhl ho do salonu. Oznámil: „Až ta siréna spustí, zůstanu tady.“

Reacher opáčil: „Dobře.“

„Dva jsou lepší než jeden.“

„Vždycky.“

„Jste ozbrojený?“

„Ano. A paní Salterová také.“

„Jak sem náš muž dorazí?“

„Zepředu, autem. Na všechny ostatní možnosti je příliš velká zima.“

„Můžeme se na něj nějak připravit?“

Reacher odpověděl: „Ne.“

Peterson navrhl: „Mohli bychom vězení varovat. Jestli se siréna rozezní teď, nebude náš muž ještě dostatečně blízko.“

„Nechceme, aby byl daleko,“ upozornil Reacher. „Chceme, aby se v osm a dvě minuty vynořil na příjezdové cestě. Přesně v době a na místě, kdy ho čekáme. Sám jste řekl, že musíme s touhle záležitostí skoncovat.“

Dva tisíce sedm set kilometrů dál na jihu vyšel Platón ze svého domu a zjistil, že na něj čekají tři range rovery běžící na volnoběh, zaparkované úhledně jeden za druhým. Muži, kteří jimi přijeli, stáli v pohovu ve dvojicích, se zvednutými hlavami, nasazenými slunečními brýlemi a rukama za zády. Platón si je pozorně prohlédl. Znal je. Už je použil. Podávali slušný, ale ne ohromující výkon. Byli kompetentní, ale ne nápadití. Ne nejlepší na světě. Druhořadí, béčkoví studenti, postačující. Existovala spousta slov, jak je popsat.

Platón se podíval na auta. Na všechna tři, úplně identická. Britská. Každé stálo jako vzdělání na vyšší škole. Možná ne na Harvardu. Přepočítal je zepředu, jeden, dva, tři. Potom zezadu, tři, dva, jedna. Musel si vybrat. Nikdy nejezdil v konvoji stejným autem v pořadí. Příliš předvídatelné. Příliš nebezpečné. Chtěl, aby měl proti první kulce šanci jedna ku třem, pokud by nějaká přišla. Předpokládal, že druhá by minula. Silné motory s kompresorem měly skvělou akceleraci. Lepší než turbomotory. Vyrážely bez zpoždění.

Vybral si auto číslo tři. Svým způsobem dvojitý bluf. Poněkud proti intuici. Kdyby číslo jedna nebo dvě vyletěla do vzduchu, číslo tři by zůstalo uvězněné hořícími troskami. Očekávalo se od něj, že to bude očekávat. Ze stejného důvodu se od něj očekávalo, že bude v čísle jedna. Což poněkud zvyšovalo jeho šanci jedna ku třem. Konvoje jsou velice flexibilní. Hřebenové řízení, rychlá reakce, řidič číslo tři by mohl mít spoustu času, aby obrátil.

Platón kývl hlavou k třetímu autu. Jeden z mužů stojících vedle třetího auta uctivě vykročil a otevřel mu zadní dveře. Platón nastoupil. Auto mělo schůdek. Což bylo při jeho výšce nezbytné. Usadil se na zadní sedadlo. Krémová kůže s černými cvočky. Opěrka na ruku po jeho pravici, opěrka na ruku vyklopená uprostřed sedadla. Klimatizace nastavená na minimum. Velice pohodlné.

Oba muži nastoupili dopředu. Zavřeli dveře a řidič zařadil rychlost. Konvoj se dal do pohybu. Těžká brána se začala zvedat. Auta před ní zpomalila, vyjela ven a zrychlila. Vydala se na první prašný kilometr a půl.

Platón se podíval na muže před sebou.

Dali se popsat mnoha slovy.

Nejlepší bylo: nahraditelní.

Stůl Janet Salterové byl pro sedm příliš malý. Peterson a čtyři policistky měli na bocích zbraně, což je rozšiřovalo. Reacher také nebyl nejužší, od loktu k lokti. Ale možná právě díky tomu zavládla u stolu příjemná atmosféra. Janet Salterová byla zpočátku napjatá, stejně jako Reacher s Petersonem, ti však z jiného důvodu. Policistky těšilo, že si mohou popovídat. Pak se Janet Salterová začala uvolňovat a Reacher s Petersonem dospěli k společnému nevyslovenému rozhodnutí, že si nechají napětí na chvíli, kdy ho budou potřebovat. Všichni se rozpovídali. Každý přišel s nějakou historkou. Janet Salterová chodila do malé místní základní školy, před mnoha lety. Kluky z farem zašívali v listopadu do zimního spodního prádla a pouštěli je z něj až v březnu. Kluci už v lednu příšerně páchli. V únoru nesnesitelně.

Peterson měl úplně jinou zkušenost. Byl o polovinu mladší než Janet Salterová. Jeho škola se v ničem nelišila od všech škol, které viděl v televizi. Připadal si jako součást Ameriky, dokud se nepodíval do mapy. Od nejbližšího mužstva nejvyšší ligy ho dělilo tisíc sto dvacet kilometrů. Měl to daleko, kam si vzpomněl. Cosi nesmělého v hlavě mu tenkrát napovědělo, že už nikdy neodejde. Přiznal se k tomu zcela otevřeně.

Dvě z policistek pocházely ze Severní Dakoty. Přišly na jih za prací. A také kvůli teplejšímu počasí, dodala jedna s úsměvem. Měly podobnou zkušenost jako Peterson. Reacher toho moc neřekl. Ale věděl, o čem mluví. Skříňky, tělocvična, kancelář ředitele. Chodil do sedmi základních škol, výhradně v zámoří na vojenských základnách, ale importovaných přímo ze Spojených států, jako standardizovaná výstroj. Za okny se rozkládalo parné vedro Manily nebo Leyte, vlhká zima Německa nebo Belgie, když ale vešel dovnitř, mohl se klidně nacházet v Jižní Dakotě, Severní Dakotě, Maine nebo na Floridě. Od nejbližšího mužstva nejvyšší ligy ho občas dělilo devatenáct tisíc kilometrů. Cosi v hlavě mu napovědělo, že nikdy dlouho nevydrží na jednom místě.

Po večeři si dali ovocný dezert a kávu a potom sklidili ze stolu a umyli nádobí, všichni společně, částečně z povinnosti, částečně z kolegiality. Pak ukončila denní směna službu a odešla nahoru. Noční služba zamířila do chodby a do knihovny. Janet Salterová popadla knihu. Reacher s Petersonem odešli čekat do salonu.

Za pět minut sedm večer.

Zbývalo devět hodin.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

PETERSON SE NEUSTÁLE DÍVAL NA HODINKY. Reacher odpočítával čas v hlavě. Sedm hodin. Sedm pět. Sedm deset. Čtvrt na osm. Na ulici se nic nedělo. Výhled zpod střechy verandy zůstával stejný. Sníh, led, vítr, Petersonovo zaparkované auto, policejní hlídkový vůz, jeho bdělý řidič. Peterson vytáhl z pouzdra glock, překontroloval ho a zasunul zpátky. Reacher měl v kapse kalhot Smith & Wesson. Nemusel se dívat, jestli tam je. Cítil jeho váhu.

Peterson zůstal stát u okna. Reacher se posadil do křesla Janet Salterové. Uvažoval o ranveji, staré kamenné budově a dřevěných barácích.

Zejména o prvním dřevěném baráku.

Zeptal se: „Má Kim sestru?“

Peterson odpověděl: „Ne.“

„Neteř nebo sestřenici?“

„Žádnou neteř. Ani sestřenici. Proč?“

„Ta dívka sedící na posteli, na kterou jsem narazil v táboře motorkářů. Připadala mi povědomá. Nejdřív jsem si myslel, že jsem ji už někde potkal. Nenapadá mě ale kde. Tak se ji pokouším zařadit. Buď je místní typ, nebo se podobá někomu jinému, s kým jsem se setkal.“

„Žádný místní typ neexistuje.“

„Myslíte? Vypadáte podobně jako velitel Holland.“

„Ten je starší.“

„Až na to.“

„Možná trochu. Ale žádný místní typ u nás nemáme.“

„Tak mi ta dívka připomněla někoho, koho jsem viděl. Mám na mysli ten první večer, co jsem dorazil. A jediná žena, kterou jsem ten první večer potkal, byla Kim.“

„A ty postarší dámy v autobuse.“

„Nulová podoba.“

„Servírka v restauraci?“

„Ta ne.“

„Kim nemá sestru. Ani neteř nebo sestřenici. Má jen bratrance.“

„Dobře,“ smířil se se skutečností Reacher.

„Možná jste viděl kluka. Bratři a sestry si bývají podobní. Lowell má sestru, která vypadá přesně jako on. Pamatujete si na něj? Na toho policistu, se kterým jste se setkal?“

„Chudák holka,“ podotkl Reacher.

„Jak ta záhadná dívka ostatně vypadala?“

„Vysoká, štíhlá a světlovlasá.“

„To jsme tady všichni.“

„Přesně to jsem měl na mysli.“

„Je ale možné nás rozeznat od sebe.“

Reacher opáčil: „Když se člověk hodně soustředí.“

Peterson se krátce pousmál a otočil se zpátky k oknu. Reacher se postavil vedle něj. Sedm dvacet. Všude klid.

Dál na východě a trochu na jihu vytočila Susan Turnerová opět číslo svého známého. Ozval se po prvním zazvonění. Sdělil, že se chystal popadnout sluchátko a zavolat jí sám. Protože měl novinky. Právě obdržel potřebnou složku.

„Tak co se nachází v tom podzemí?“ zeptala se Susan.

Známý jí to pověděl.

„To je příliš vágní,“ ohradila se Susan. „Nemohl bys nějakým způsobem zjistit podrobnosti?“

„Řekla jsi mi, že jde o soukromou záležitost a mimo záznam.“

„To je pravda.“

„Zníš, jako by na tom záviselo tvoje další povýšení.“

„Jenom se snažím někomu pomoct, to je všechno. A neurčité informace mu k ničemu nebudou.“

„Kdo je ten člověk, kterému se snažíš pomoct?“

Susan Turnerová se zarazila.

„Kamarád,“ sdělila.

„Jak moc dobrý kamarád?“

„To zatím nevím.“

„Jak moc dobrý chceš, aby byl?“

„Natolik dobrý, aby stál za zjištění dalších informací.“

Známý opáčil: „Dobře, pokusím se. Zase se ti ozvu.“

V půl osmé se dala Janet Salterová do pohybu. Reacher ji zaslechl v chodbě. Zaslechl, jak jí policistka pod schodištěm říká, že večeře byla výborná. Janet Salterová jí zdvořile odpověděla. Pak vešla do salonu. Reacher by ji nejraději odvedl do sklepa, ale rozhodl se, že počká, až se rozhouká siréna. To bude nejvhodnější doba, usoudil. Až zase uslyší ten pekelný jekot, bude pravděpodobně ochotná poslechnout.

Janet Salterová se zeptala: „K čemu má dojít?“

Peterson odpověděl otázkou: „Proč si myslíte, že má k něčemu dojít?“

„Protože jste tady, pane Petersone, a ne doma s paní Petersonovou a vašimi dětmi. A protože Reacher je nemluvnější ještě víc než obvykle.“

Peterson odpověděl: „K ničemu nemá dojít.“

Reacher pravil: „V osm hodin počítají ve vězení vězně. Předpokládáme, že jeden bude chybět. Opět spustí poplach.“

„V osm hodin?“

„Možná minutu po osmé.“

„Útěk?“

Peterson dodal: „Myslíme, že k němu už došlo. Zjistí to při počítání vězňů.“

„Chápu.“

„Neodejdu,“ přislíbil Peterson.

„Jsem vám vděčná za vaši starostlivost. Budu vás však muset přimět k odchodu. Jste náš budoucí policejní velitel. Je v zájmu celého města, aby vám ten postup nic nepřekazilo.“

„To je šílenství.“

„Ne, tak se dělají dobrá rozhodnutí. Nesmíte ohrozit svou kariéru.“

„To nepřipadá v úvahu.“

„Dohoda je dohoda, i když velitel Holland nedodrží tu, kterou se mnou uzavřel.“

„Nikam nepůjdu.“

„Půjdete.“

Bezpečnostní oddíly vojenského letectva armády Spojených států sídlí na základně Lackland v Texasu. Nemají přímý ekvivalent k sto desáté jednotce armádní vojenské policie. Nejvíc se jí blíží program Phoenix Raven, který sestává z integrovaných specializovaných týmů. Jeden z těchto týmů vedl muž, který právě domluvil se Susan Turnerovou ve Virginii a hned zavolal zpátky úředníkovi v archivu tisíc šest set kilometrů daleko.

Úředník oznámil: „To, co jsem vám řekl, je všechno, co mám.“

„Příliš vágní.“

„Tak to prostě je.“

„Někde toho musí být víc.“

„Není.“

„Jak moc jste pátral?“

„Tím, že zírám na papír, ještě nedosáhnu toho, aby se na něm objevila slova.“

„Odkud tu dodávku dopravili?“

„Vy chcete, abych vystopoval jedenapadesát let starý nákladní let?“

„Dokážete to?“

„Ani náhodou. Omlouvám se, majore. Ale bavíme se o pradávné historii. Stejně tak dobře byste se mě mohl zeptat, co měl neandrtálec před miliony let ve čtvrtek k obědu.“

Kolem osmé se rozhostilo v domě Janet Salterové naprosté ticho. Z jednoho obyvatele na druhého se jakoby tichou poštou přenesl strach. Policistka z chodby se zvedla ze spodního schodu a postavila se za dveře. Policistka v knihovně přistoupila blíž k oknu. Peterson pozoroval ulici. Janet Salterová rovnala knihy na policích v salonu. Zatlačovala je hřbety do řady. Malými, nervózními, přesnými pohyby kotníky pravé ruky.

Reacher si hověl v křesle. Se zavřenýma očima. Nic se nemohlo stát, dokud nezazní siréna.

Hodiny odtikávaly čas.

Za pět minut osm večer.

Zbývalo osm hodin.

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

HODINY V REACHEROVĚ HLAVĚ odbily přesně osm. Nic se nestalo. Svět za okny zůstával ledový a tichý. Nebylo slyšet nic jiného než zvuk větru, šelestění a chřestění stále zelených keřů, praskání a vrzání větví stromů a prehistorické tektonické otřesy, jak se země stále víc ochlazovala. Jedna minuta po osmé. Nic se nestalo. Dvě minuty po osmé. Nic se nestalo. Žádný zvuk. Žádná siréna. Nikdo nepřišel.

Peterson pohlédl na Reachera. Reacher pokrčil rameny. Janet Salterová se podívala z okna. Žádná činnost na ulici. Policistka v chodbě se pohnula. Reacher zaslechl, jak jí zavrzaly boty.

Tři minuty po osmé.

Nic se nestalo.

Čtyři minuty po osmé.

Pět.

Šest.

Sedm.

Nic se nestalo.

Žádný zvuk, žádná siréna.

Ve čtvrt na devět to vzdali a přestali si dělat starosti. Peterson si byl jistý, že počítání vězňů se nemohlo zpozdit. Vězení mají přísný režim. Kdyby nebyly cely do osmi na noc zamčené, objevilo by se to v pracovních denících, musely by být vypracovány zprávy v trojím provedení a nadřízení by byli povoláni k zodpovědnosti. Tolik problémů by nebylo z jiného důvodu než kvůli probíhající vzpouře, a kdyby vzpoura probíhala, rozezněla by se už siréna. Proto pokus nevyšel. Nebo si právník vymýšlel.

Všechno je jasné.

„Jste si jistý?“ zeptal se Reacher.

„Naprosto,“ odpověděl Peterson.

„Tak to dokažte. Nejlépe činy.“

„Jak?“

„Jeďte domů.“

A Peterson poslechl. Počkal ještě do osmi dvaceti a pak si oblékl bundu, překřupal po příjezdové cestě, nastoupil do auta a odjel. Janet Salterová přestala rovnat knížky a pustila se do čtení. Policistka z chodby se vrátila na své bidélko na schodech. Policistka v knihovně odstoupila od okna. Reacher si sedl do kuchyně a zvažoval, zda vyrušit Janet Salterovou a požádat o svolení, jestli si může uvařit kávu, nebo si ji drze uvařit bez svolení. Věděl, jak tyhle kávovary fungují. Jeho matka také jeden měla, i když byla Francouzka. Nakonec se osmělil a zapnul kávovar bez dovolení. Poslouchal, jak bublá a syčí, a když utichl, nalil si hrnek. Ironicky jím zasalutoval svému odrazu v okně a napil se.

V půl deváté zazvonil telefon v chodbě. Policistka se zvedla ze spodního schodu a vzala ho. Bylo to pro Reachera. Hlas z Virginie. Policistka roztáhla prsty, položila si je pod oči a pak jimi ukázala na dveře. Sledujte předek a já vám poskytnu trochu soukromí. Reacher přikývl, posadil se a uchopil sluchátko.

Hlas oznámil: „Čtyřicet tun zbytků zásob pro posádky letadel z druhé světové války.“

„To je vágní.“

„To mi povídejte. Můj známý pro mě udělal, co mohl, ale víc toho nezjistil.“

„Jaké zbytky jim po druhé světové válce zůstaly?“

„Děláte si legraci? Nejrůznější. Atomová bomba všechno změnila. Přešli ze spousty letadel nesoucích malé bomby na pár letadel s velkými bombami. Mohlo jim zbýt čtyřicet tun spodního prádla pro piloty. A přešli z vrtulových letadel na proudová. Měli přilby. Mohlo by to být čtyřicet tun těch staromódních kožených čepic.“

„Co bych právě teď za jednu dal.“

„Přestaňte kňourat.“

„Kolik tady máme stupňů?“

Odmlka. „Minus dvacet pět.“

„Přijde mi větší zima.“

„Ta ještě přijde. Radar na kanálu s počasím ukazuje dost hrozné věci.“

„Děkuju, že mi to říkáte.“

„Ptal jste se.“

„Přilby a spodní prádlo?“

„Musí to být něco, co souvisí s výměnou výstroje nebo se snížením počtu posádek letadel. Nebo s obojím.“

„Cokoliv odpovídajícího velikosti a architektuře té budovy?“

„Ty zásoby zmizely před mnoha lety.“

„Dobře,“ pravil Reacher. „Děkuju.“

„Můj kapitán promluvil. Ten z Fort Hood. Přesně, jak jste předpokládal.“

„To jsem rád.“

„Jsem vám zavázaná.“

„Ne, teď jsme si kvit.“

„Nejsme. Tohle je můj první velký úspěch.“

„Vážně? Jak dlouho už tu práci děláte?“

„Dva týdny.“

„O tom jsem neměl tušení. Zníte, jako byste v té kanceláři seděla celou věčnost.“

„Nejsem si jistá, jestli je to kompliment.“

„Bylo to tak míněno,“ ujistil ji Reacher. „V tom případě děkuju.“

„Měla byste být na oslavě.“

„Poslala jsem slavit své lidi.“

„Dobrý tah. Dopřejte jim ocenění. Budou si toho vážit, ale vysoké šarže budou vědět, kdo odvedl skutečnou práci. Vyhrajete tím na obou stranách.“

„Takhle jste to dělal?“

„Zásadně. Tvářil jsem se, že jsem toho moc neudělal. Což byla, samozřejmě, často pravda.“

„Fakta ve vaší složce svědčí o něčem jiném.“

„Vy si pořád čtete ty staré papíry?“

„Je to hotová sága.“

„To není fér. Náš vztah je z hlediska informací velice nesymetrický.“

„Život je pes, hošánku.“

„Jak jste mi to právě řekla?“

„Snažila jsem se mluvit jako blondýna z Kalifornie.“

„Chápu.“

„Opravdu?“

„Nejste blondýna a nepocházíte z Kalifornie.“

„Nevadí vám to?“

„Bruneta mi bude stačit. Hnědé oči?“

„Správně.“

„Dlouhé vlasy?“

„Delší, než by měly být.“

„Skvělé.“

„Chcete přehodnotit i tu věc s velikostí A?“

„Musím být upřímný. Nechci to radši slyšet.“

Susan se zasmála: „Dobře, tak se přiznávám. Měl jste pravdu.“

„Výška?“

„Sto sedmdesát.“

„Světlá pokožka, nebo snědá?“

„Ani jedno, ani druhé. Ale dobře se opaluju.“

„Nechtěla byste se podívat, jak vypadá Jižní Dakota v zimě?“

Žena se opět zasmála. „Dávám přednost plážím.“

„Já taky. Odkud pocházíte?“

„Z Montany. Z malého města, o kterém jste ještě nikdy neslyšel.“

„Vyzkoušejte mě. V Montaně jsem už byl.“

„Hungry Horse?“

„O takovém městě jsem nikdy neslyšel.“

„Říkala jsem vám to. Leží u Whitefish.“

„Líbí se vám v armádě?“

„Vám se v ní líbilo?“

„Máte moji složku,“ upozornil Reacher.

„A pořád dokola si lámu hlavu, proč jste z ní neodešel, když jste ji tak nenáviděl, v době, kdy se z ní odcházelo výhodně.“

„Nikdy jsem k ní necítil nenávist. Ani na minutu. Jenom jsem chtěl napravit, co v ní bylo nesprávné.“

„Mimo svou platovou třídu.“

„Na to jsem nakonec také přišel.“ Reacher se rozhlédl po chodbě. Zavřené dveře, tmavé obložení, olejomalby, perský koberec. Vzácná dřeva, vosk, leštěnka, patina. Získal všechny informace, které se mu mohlo podařit od sto desáté jednotky získat. Neměl důvod, aby pokračoval v rozhovoru.

Hlas se zeptal: „Jak jste se vlastně v té Jižní Dakotě octnul?“

Reacher vysvětlil: „Jel jsem autobusem, který havaroval. Zasekl jsem se tady.“

„Život je hazardní hra.“

„Ale karty jsou předem namíchané. Žádný autobus, kterým jsem jel, nehavaroval v teplých krajinách.“

„Sekáte tam dobrotu?“

„Proč bych ji neměl sekat?“

„Všechny ty složky jsou označené, jako by se na ně vyptávala nějaká instituce zvenčí. Například FBI, místní policejní oddělení nebo něco podobného. A vaše je označená na každé stránce. Vyptávali se na vás celých posledních dvanáct let.“

„Nějaké dotazy za uplynulé dva dny?“

„Odešel opis na kohosi jménem Thomas Holland z policejního oddělení v Boltonu.“

„Policejní velitel. Pravděpodobně zaběhnutý postup. Chtěl vědět, jestli jsem způsobilý, protože potřeboval pomoct. Když si ještě myslel, že ta kamenná budova patří armádě. Přišly ještě nějaké dotazy potom?“

„Ne.“

„Protože sekám dobrotu.“ Dlouhá odmlka. Čas zavěsit.

Reacher se zeptal: „Jak se jmenujete?“

„Záleží na tom?“

„Můžu si to zjistit. Podle toho, jak armáda v dnešní době funguje, máte patrně někde webovou stránku.“

„Zbláznil jste se? Sto desátá jednotka? Nepřipadá v úvahu. Neexistujeme.“

„Tak jak se jmenujete?“

„Susan.“

„Hezké jméno.“

„Také si myslím.“

Další dlouhá odmlka.

Čas zavěsit.

Reacher se otázal: „Je váš známý z vojenského letectva z Lacklandu?“

„Ano. Ve spojení s jejich archivářem v Coloradu.“

„Požádejte ho, aby to zkusil ještě jednou. Ty zbytky zásob tam očividně dopravili letadlem. Někde musí být seznam nákladu.“

„Pokusím se.“

„Zavoláte?“ zeptal se Reacher.

„Jasně,“ dostalo se mu odpovědi.

Reacher se vrátil do kuchyně a nalil si další hrnek kávy. V domě panovalo ticho. Zvenku se neozývalo nic podezřelého. Ani uvnitř, až na sotva postřehnutelné vibrace vycházející z klidných bdělých lidí soustředěných plně na daný úkol. Byl to druh ticha, které Reacher dobře znal. Odnesl si hrnek do salonu a zjistil, že Janet Salterová stále čte. Vzhlédla od knihy a konstatovala: „Vy pijete kávu.“

Reacher opáčil: „Doufám, že vám to nevadí.“

„Vůbec ne. Neudržuje vás ale vzhůru?“

Reacher přikývl: „Dokud se nerozhodnu, že chci jít spát.“

„Jak se má?“

„Kdo?“

„Ta žena z Virginie.“

„Dobře.“ Reacher přistoupil k oknu a zadíval se na ulici. Sníh, led, zaparkované policejní auto, zmrzlé listí pohybující se ztuhle ve větru. Trocha měsíčního světla, trocha vysokých mraků, vzdálená oranžová záře z pouličního osvětlení na severu a na východě. Sdělil: „Všude klid.“

Janet Salterová se zeptala: „Myslíte si, že státní a federální vězení zavírají cely ve stejnou dobu jako okresní vězení?“

„Předpokládám, že ano.“

„V tom případě jsme na chvíli v bezpečí, co říkáte? Spočítali vězně a do rána nehrozí žádná hromadná vzpoura.“

„V podstatě ne.“

„Ale?“

„Doufej v nejlepší, počítej s nejhorším.“

„To je vaše moto?“

„Jedno z mnoha.“

„Jak zní ta další?“

„Nikdy nepromíjej, nikdy nezapomínej. Udělej to jednou a udělej to pořádně. Jak si usteleš, tak si lehneš. Po prvním výstřelu jdou všechny plány k čertu. Ochraňuj a služ. Buď vždycky ve střehu.“

„Jste na sebe tvrdý stejně jako na ostatní.“

„Krutý, ale spravedlivý.“

„Tohle napětí už moc dlouho nevydržím.“

„Doufám, že nebudete muset.“

„Poprvé v životě mám strach. To je velice elementární pocit, není-liž pravda?“

„Je to volba,“ řekl Reacher. „Nic jiného.“

„Ze smrti má strach určitě každý.“

„To je další moto. Neměj strach ze smrti. Smrt má strach z tebe.“

„Mluvíte, jako byste se snažil přesvědčit sám sebe.“

„Snažili jsme se přesvědčit. Celou dobu. Věřte mi.“

„Takže máte strach ze smrti.“

„Všichni musíme jednou odejít. Patrně záleží na tom, jakým způsobem.“

Janet Salterová se na chvíli odmlčela. Pak pravila: „Před dvěma lety jsem potkala na Yale svého následovníka. Na knihovnické konferenci. Byl to zajímavý zážitek. Dokážu si představit, že se cítíte stejně, když hovoříte s tou ženou z Virginie.“

„Není moje následovnice. Ne přímo. Mezi mnou a jí muselo na tom postu sloužit šest nebo sedm lidí. Možná víc. Je to vzdálená spojitost. Téměř archeologická.“

„Je lepší než vy?“

„Patrně.“

„Mně to také tak přišlo. Zpočátku mě to deprimovalo. Pak jsem si však uvědomila, že by mě to mělo povzbudit. Pokrok pokračuje. Svět postupuje dopředu.“

„Jak dlouho jste v důchodu?“

„Něco přes deset let.“

„Takže jste se vrátila, ještě než postavili to vězení.“

„Roky předtím. Naše město bylo tenkrát úplně jiné. Ale zase ne příliš jiné. Domnívám se, že skutečná změna ještě přijde. Stále se nacházíme v přechodné fázi. Skutečná změna nastane, až si na to vězení zvykneme. Zatím jsme město s vězením. Brzy budeme vězeňské město.“

„Tak jaké tenkrát vaše město bylo?“

„Mírumilovné,“ odpověděla Janet Salterová. „Tiché. Poloviční. Bez rychlých občerstvení, jen s jedním motelem. Velitel Holland byl mladý muž s rodinou. Jako je teď Andrew Peterson. Nevím proč, ale právě to pro mě symbolizuje tu změnu. Všechno bylo radostné, mladé a bezstarostné. Ne staré, unavené a zahořklé jako teď.“

„Co se stalo Hollandově manželce?“

„Rakovina. Ale milosrdně rychlá. Jejich dceři Liz bylo tenkrát patnáct. V kritickém věku, ale vyrovnala se s tím poměrně dobře. Dostala jméno po matce. Její matce se říkalo Betty a jí Liz. Byly si ve všech směrech hodně podobné. Což muselo být dost zvláštní pro velitele Hollanda, ale také se s tím vyrovnal. Byl už tenkrát zapojený do počáteční fáze plánování vězení, tak přišel na jiné myšlenky.“

„A jak to bylo s Lowellovým rozvodem?“

„Už jsem vám říkala, že nevím. Ale skutečnost, že o něm nikdo nemluví, vyvolává dohady, není-liž pravda?“

„Jeho vina, nebo její?“

„Ach, myslím, že jeho.“

„Peterson mi pověděl, že jeho sestra vypadá přesně jako on.“

„Svým způsobem. Je ale o hodně mladší. Spíš jako jeho neteř.“

„Zůstanete tady, i když to bude vězeňské město?“

„Já? Jsem příliš stará na to, abych začínala někde jinde. A co vy?“

„Já bych nemohl zůstat. Je tady moc velká zima.“

„Někde však nakonec budete chtít zůstat.“

„Zatím k tomu nedošlo.“

„Uvidíte, jak vám bude za třicet let.“

„To je vzdálený horizont.“

„Přiblíží se rychleji, než si dokážete představit.“

Reacher odložil prázdný hrnek na nízký stolek. Nebyl si jistý, jestli má zůstat v místnosti, nebo nechat paní Salterovou o samotě číst. Nevěděl, co by jí víc vyhovovalo.

„Krucinál,“ prohlásila Janet Salterová překvapivě ostře. „Na čtení budu mít spoustu času, až tenhle zmatek skončí.“

Reacher zůstal sedět.

Janet Salterová se ho zeptala: „Je vám dost teplo?“

Reacher odpověděl: „Ano.“ Což byla pravda. Prastarý radiátor pod oknem vydával spoustu tepla. Horká voda v trubkách proudila bez ustání po domě. Reacher ji slyšel. Slyšel pravoúhlý spoj nad schodištěm, který syčel hlasitěji než ostatní. Představil si burácející kotel ve sklepě a naplno pracující pumpu. Nekonečné množství tepla, dostupného celé dvacet čtyři hodiny. Mnohem lepší než topení na farmě Andrewa Petersona. Stará železná kamna na dřevo, celou noc dohasínající a chladnoucí, sotva vlažná ráno.

Reacher se zadíval na vteřinu do prázdna.

Ulevil si: „Pitomče.“

Janet Salterová se podivila: „To mluvíte sám se sebou, nebo s někým jiným?“

„Sám se sebou.“

„Proč?“

„Potřebuju si zavolat.“ S tím se Reacher zvedl a vyšel do chodby. Oslovil policistku na schodech. Požádal: „Potřebuju číslo domů na Andrewa Petersona.“

Policistka opáčila: „Nejsem si jistá, jestli vám ho smím dát.“

„Tak ho pro mě vytočte. Nebudu se dívat.“

Policistka vytočila číslo. Zkontrolovala, jestli telefon zvoní, a podala sluchátko Reacherovi. Ozvala se Kim Petersonová. Reacher se představil a pravil: „Velice se omlouvám, že ruším, ale musím mluvit s Andrewem.“

„Právě dorazil domů.“

„Já vím. Omlouvám se. Je to důležité.“

Následovala dlouhá odmlka. Kim možná musela vyvléct Petersona z jeho pracovny. Pak však zazněl na druhém konci jeho hlas.

„Nějaký problém?“ zeptal se.

„Naopak,“ odpověděl Reacher. „Vím, kde je klíč. Od té kamenné budovy.“

Za pět minut devět večer.

Zbývalo šest hodin.

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

REACHER ZŮSTAL NA TELEFONU a Peterson mluvil celou minutu sám k sobě, co udělat dál, jako by uvažoval nahlas. Řekl: „Vězně zamkli před hodinou v celách, takže siréna se nerozhouká. Nemůže, že je to tak? Nenaskýtá se žádná příležitost. Náš muž by mohl přijít i bez sirény, ale v tom případě bychom měli u paní Salterové dost lidí. Čtyři v domě, tři na ulici. Všichni jsou dobří policisté. Na tom jsem si dal záležet. Takže právě v tuto chvíli je jedno, jestli tam jste, nebo nejste. Jste přebytečný. Alespoň na přechodnou dobu. Takže je dostatečně bezpečné, když opustíte stanoviště. Souhlasíte se mnou?“

„Ano, je to dostatečně bezpečné,“ potvrdil Reacher. „Vyzvednu vás za deset minut.“

Reacher se vrátil do salonu. Janet Salterová k němu vzhlédla. Reacher jí vysvětlil, že odchází, a řekl kam a proč. Zeptal se: „Kdyby policisté museli odjet, co uděláte?“

Janet Salterová odpověděla: „Zamknu se ve sklepě.“

„S čím?“

„Se svou zbraní.“

„Kdy?“

„Nejspíš okamžitě.“

„Správně,“ vyslovil pochvalu Reacher. „Okamžitě, ihned, bezodkladně, bez jakéhokoliv prodlení, jakmile budou policistky ze dveří. Zamknete se a zůstanete tam, dokud se nevrátím.“

„S heslem.“

„Správně,“ zopakoval Reacher. „A i kdyby policistky neodešly, půjdete dolů, jakmile vycítíte cokoliv nezvyklého. Jakoukoliv nervozitu, jakékoliv napětí, jakýkoliv náznak zvýšené ostražitosti.“

„Vy si myslíte, že by ten muž mohl přijít, i když je policie stále v domě?“

„Doufej v nejlepší, připravuj se na nejhorší. Jestli policistky vytuší, že něco není v pořádku, neřeknou vám to okamžitě. Nebudou se chtít ztrapnit, kdyby se pak ukázalo, že to byl planý poplach. Takže záleží na vás, jak se rozhodnete. Důvěřujte svému instinktu. Jakmile budete mít sebemenší pochybnosti, seberte se a schovejte se co nejrychleji do sklepa. Zbloudilá kulka zabíjí stejně jako mířená.“

„Jak dlouho budete pryč?“

„Přibližně dvě hodiny.“

„Nic se mi nestane.“

„Nic se vám nestane, když uděláte, co jsem vám řekl.“

„Udělám to, slibuju. Půjdu dolů, zamknu dveře a počkám na heslo.“

Reacher přikývl. Nic neřekl.

Dostatečně bezpečné.

Reacher vyšel do chodby a nasoukal se do své obří bundy. Překontroloval, jestli má v kapsách čepici, rukavice a zbraň. Všechno na svém místě. Zazvonil telefon. Policistka ze spodního schodu ho zvedla. Beze slova podala sluchátko Reacherovi.

„Ano?“ pravil Reacher v očekávání, že je to Peterson.

Hlas z Virginie oznámil: „Podařilo se nám sehnat částečný seznam nákladu.“

„A?“

„Strávím zbytek života splácením téhle služby. Víte, jak těžké muselo být ho najít? Bezvýznamný, padesát let starý kus papíru?“

„Máte úředníky, stejně jako jsme je měli my. Co jiného mají na práci?“

„Tvrdí, že spoustu.“

„Nevěřte jim. Co je na tom seznamu?“

„Čtyřicet tun válečných přebytků dopravených letadlem ze staré základny osmé letky vojenského letectva ve Velké Británii. Ze starých bojišť z druhé světové války ve východní Anglii. V polovině padesátých let jich hodně zavřeli. Ranveje už nebyly dostatečně dlouhé.“

„Je tam uvedeno, o jaké přebytky se přesně jednalo?“

„Ano a ne. Všeobecně jsou označeny jako potřeby pro posádky letadel a pak je tam uvedeno jméno výrobce, které si nikdo nepamatuje, a kód, kterému už nikdo nerozumí.“

„Ani vaši kamarádi z Lacklandu?“

„Ani ti ne. Je to všechno prastará historie.“

„Já si na svou prastarou historii pamatuju tak, že jsme nikdy nepřepravovali přebytky z druhé světové války z Evropy zpátky do Států. Buď jsme je tam vyhodili, nebo prodali. Nechali jsme si peníze v místní měně a použili je na Fulbrightovo stipendium. Dvě mouchy jednou ranou. Zbavili jsme se starého haraburdí a zároveň jsme šířili mír, bratrství a porozumění. Za pomoci vzdělávacích výměn.“

„To byly ty časy.“

„Jak zní ten kód?“

„N06BA03.“

„To mi nic neříká.“

„Nikomu nic neříká. Mohlo by jít o spodní prádlo. Nebo přilby.“

„Čtyřicet tun spodního prádla nebo přileb bychom neposílali letadlem z Evropy. Byl by to nesmysl. Levnější by je bylo rozdat nebo spálit.“

„Tak to možná bylo něco, co se nedalo rozdat. Nebo prodat. Nebo spálit. Z bezpečnostních důvodů. Například pistole. Myslím, že piloti z druhé světové války je nosili. Pro případ, že by je sestřelili nad nepřátelským územím.“

„Kdo byl ten výrobce?“

„Nějaká společnost zvaná Crown Laboratories.“

„Mohla byste to zopakovat?“

„Crown Laboratories.“

Reacher si ulevil: „Do prdele.“

„Prosím?“

„Čtyřicet tun? Musí si ze mě dělat legraci.“

„Reachere, co se děje?“

„Musím končit.“

* * *

Jakmile spatřil na ulici světlo z předních reflektorů Petersonova auta, vykročil ze dveří, přešel přes verandu a vyrazil po příjezdové cestě. Zima do něj udeřila jako kladivo. Kola Petersonova auta křupala a praskala na zmrzlém sněhu. Auto zastavilo a Reacher nastoupil. Z větráků topení vycházel vlažný vzduch. Reacher si nechal nasazenou čepici a rukavice. Peterson se nadvakrát otočil, přeskákal přes koleje a rozjel se zpátky k hlavnímu tahu. Zabočil doprava a zamířil na jih, pomaleji, než by jel v létě, rychleji než v provozu. Silnice zela prázdnotou. Bylo teprve devět hodin večer, ale vypadalo to, jako by celý stát zavřel na noc. Lidé se choulili ve svých obydlích a Petersonovo auto byla jediná věc pohybující se krajinou.

Po šestnácti kilometrech zahnuli na odbočce a pokračovali souběžně s dálnicí. Mezi vysokými řídkými mraky svítil jasně měsíc. Vítr s sebou stále přinášel led, směrem ze západu. Chrastil na předním skle a vytvářel tenounkou vrstvu, se kterou si stěrače nedokázaly poradit. Jako diamantový prach. Peterson nastavil topení na rozmrazování, sklonil hlavu a díval se zahřátými kruhy, které se každým kilometrem zmenšovaly.

Potom zabočili zase doprava na klikatou dvouproudou okresku. Vítr se do nich nyní opíral z levé strany a přední sklo se vyčistilo. V dálce se vynořila stará ranvej, v noci šedá a obrovská. Stále odklizená. Vyhoupli se na ni, sněhové řetězy dopadly na tvrdý povrch a začaly rachtat.

Ujeli tři rychlé kilometry.

Spatřili červená koncová světla.

Zaparkované auto. Červená koncová světla měli proti sobě a za temnou kapotou se rozlévalo bílé světlo z předních reflektorů. Z výfuků vycházely plyny, stáčely se do spirál, zůstávaly viset a odplouvaly pryč.

Peterson zpomalil a zapnul dálková světla. Zaparkované auto bylo prázdné. Ford Crown Victoria. Neoznačený. Tmavomodrý nebo černý. To se v té záři nedalo poznat.

„Auto velitele Hollanda,“ konstatoval Peterson.

Zaparkovali vedle něj, vystoupili do omračující zimy a narazili na Hollanda u dveří prvního baráku. Měl na sobě kožešinovou čepici, zapnutou bundu, tlusté rukavice a těžké boty, pohyboval se ve všem tom oblečení neohrabaně a strnule a před obličejem se mu srážel dech.

Vůbec ho nepotěšilo, že je vidí.

Obořil se na ně: „Co tady, krucinál, děláte?“

Zněl rozhněvaně.

Peterson objasnil: „Reacher se dovtípil, kde je ten klíč.“

„Je mi úplně jedno, kdo se čeho dovtípil. Neměli jste sem vůbec jezdit. Ani jeden z vás. Bylo to naprosto nezodpovědné. Co kdyby se rozhoukala siréna?“

„Ta se nerozhouká.“

„Myslíte?“

„Nemůže. Jak by mohla? Cely jsou zamčené a vězni spočítaní.“

„Vy věříte jejich postupům?“

„Samozřejmě.“

„Jste idiot, Andrew. Musíte přestat pít ten zatracený Kool-Aid. To vězení je jeden velký bordel. Zejména okresní, které nás v tuhle chvíli nejvíc zajímá. Jestli si myslíte, že každý večer počítají vězně, mám pro vás na prodej pozemek s výhledem na pláž. Padesát dolarů za akr, kilometr odtud.“

„Je to zbrusu nové vězení.“

„Zbrusu nový kov a beton. Pracují tam staré lidské bytosti.“

„Tak co tím chcete říct? Zmýlili se při počítání vězňů?“

„Vsadím se, o co chcete, že vůbec k žádnému počítání nedošlo. V za pět minut osm zatroubili, očekávali, že se každý vrátí domů, a v osm se cely elektronicky zamkly.“

„I kdyby to byla pravda, do rána nic nehrozí.“

„Provádějí noční obchůzky, chlapče. Má jich být celkem deset, v každou celou hodinu. Předpokládám, že na devět z nich kašlou. Ale jednou vyrazí, projdou po vězení, posvítí baterkami do cel a zkontrolují postele. Provedou to, co měli udělat v osm.“

„To myslíte vážně?“

„Lidská povaha, Andrew. Smiřte se s tím.“

„Máme se vrátit?“

Holland se na okamžik zarazil. „Ne, zpátky bychom museli jet stejně touhle cestou. V nejhorším případě bude paní Salterová pět minut sama. Nanejvýš deset. Je to riziko, které můžeme podstoupit. Ale v první řadě bych si přál, abyste vůbec nepřijeli.“

Reacher se zeptal: „Proč jste tady?“

Holland se na něj podíval. „Protože jsem se dovtípil, kde je ten klíč.“

„Dobrá práce.“

„Ani moc ne. Za takovéhle noci by na to přišel každý, kdo má trochu mozkových buněk.“

„Kde je ten klíč?“ zeptal se Peterson.

* * *

Byl v petrolejových kamínkách v prvním baráku. Hezká skrýš, se zabudovaným opožděným přístupem. Příliš horká, než aby je napadlo podívat se do ní při první prohlídce, a nyní příliš ledová na dotek. Jako Petersonova kamna na dříví. Hlas z Virginie řekl: Tak to tam podpalte a prohrabte popel. Klíč vojenského letectva bude ze stejného materiálu jako výbušné hlavice. Nic se mu nestane. A ten hlas měl pravdu. Hodili ho přímo do hořáku a bez jakýchkoliv následků se zahřál a vychladl. Byl ve tvaru velkého T, přibližně sedm a půl centimetru napříč. Složité zuby, matný lesk vzácného a exotického kovu. Možná titanu. Z dob, kdy paranoia přehlušila skeptické otázky o nákladech.

Reacher ho vytáhl z kamínek. Podal ho Hollandovi. Holland ho odnesl ke dveřím kamenné budovy. Zastrčil ho do zámku. Otočil jím. Zámek povolil.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER ZKUSIL KLIKU. Otočila se o šedesát stupňů dolů, ztuha a zároveň přesně. Jako starodávný bankovní sejf. Dveře byly velice těžké. Musely vážit doslova tunu. Vnější povrch měly z pěticentimetrového ocelového plátu. Vzadu měly pětadvacet centimetrů silnou čtverhrannou desku odsazenou na všech stranách o pět čísel. Vypadala jako přivařená ocelová krabice. Patrně naplněná keramikou. Deska zapadala do zárubní, horního překladu a podlažního prahu, takže když se dveře zavřely, stala se z nich bezešvá třicet centimetrů silná součást stěny. Panty byly masivní. Ale už dávno nenaolejované. Skřípaly, vrzaly a bránily se. Dveře však povolily. Reacher je pootevřel o sedmdesát čísel, protáhl se dovnitř, opřel se do nich a otevřel je dokořán. Bylo to jako tlačit porouchaný náklaďák.

V kamenné budově panovala naprostá temnota.

„Baterky,“ nakázal Holland.

Peterson odspěchal k zaparkovaným autům, otevřel je a vrátil se se třemi baterkami. Když se rozsvítily, odhalily jejich tančící paprsky holý betonový bunkr zhruba šest metrů hluboký a devět metrů široký. Vysoký jako dvoupodlažní budova. Kámen na venkovních stěnách byl jenom pozlátko. Pastva pro oči. Uvnitř působila budova brutálně, vojensky, stroze a účelově. Uprostřed měla točité schodiště, které spadalo přímo podlahou do kulaté vertikální šachty. Vycházel z ní zatuchlý, suchý a starodávný vzduch. Jako z hrobky. Jako z faraónské komnaty v pyramidě. Otvor pro schodiště byl dokonale kulatý. Podlaha byla ulitá ze sedmdesát čísel silného betonu. Schody tvořily prosté ocelové desky. Vinuly se hluboko dolů do vzdálené temnoty. „Žádný výtah,“ poznamenal Peterson.

„Spotřeboval by moc proudu,“ upozornil Reacher. Snažil se umlčet svou pedantickou část mozku, která ho upozorňovala, že spirála je rovinný obrazec. Dvourozměrný. Takže v angličtině by se nemělo říkat spirálové schodiště, ale šroubovicové schodiště. Šroubovice je trojrozměrný útvar. Ale neřekl to nahlas. Naučil se to nedělat. Susan z Virginie by mu možná rozuměla. Nebo také ne.

„Dokážete si to představit?“ zeptal se Holland do ticha. „Je vám sedm, stojíte tady, díváte se dolů a víte, že nevylezete, dokud nebudete dospělý?“

„Pokud byste se sem vůbec dostal,“ namítl Reacher. „Což byste se nedostal. Celý ten plán byl šílený. Jenom postavili nejdražší skladiště na světě.“

Těsně u schodišťové šachty vycházely z podlahy dvě široké kovové větrací roury. Zhruba sedmdesát čísel v průměru. Trčely do výšky jednoho metru a končily jako široké komíny na ploché střeše. Přímo nad nimi se nacházely kulaté otvory v betonovém stropě. Jedna roura měla být přívodová, napojená na jeden z falešných komínů budovy, vybavená větráky, filtry a pračkami na plyn na vyčištění otráveného vzduchu. Druhá měla být odsávací a vést druhým falešným komínem. Nehotová instalace. Nikdy nedokončená. Falešné komíny patrně zevnitř utěsnili. Dočasné řešení, které vydrželo padesát let. Uvnitř bunkru nebyly známky po dešti ani po sněhu.

Reacher přistoupil k jedné z rour a posvítil dolů. Připadalo mu, že se dívá do studny. Nezahlédl dno. Roura byla zevnitř obložená nerezavějící ocelí. Hladkou a zářivou. Účinný pohyb vzduchu. Bez turbulencí. Bez vytváření povlaku a usazování špíny. Pravidelné čištění nestálo na programu. Nezbyl by naživu nikdo, kdo by ho prováděl.

Reacher ustoupil, naklonil se do schodišťové šachty a posvítil si baterkou. Neviděl nic jiného než schody. Donekonečna se otáčely kolem jednoduché ocelové trubky. Bez vnějšího zábradlí. Nezbývalo na něj místo.

„To podzemí je hodně hluboké,“ pravil.

Jeho hlas se odrazil z hlubiny.

„Patrně muselo být,“ řekl Holland.

Schody byly kdysi natřené načerno, jejich okraje však ošoupalo velké množství nohou zpátky na matný kov. Bezpečnostní zábradlí kolem vstupního otvoru bylo osahané a umaštěné.

Peterson se nabídl: „Půjdu první.“

Za pět minut deset večer.

Zbývalo šest hodin.

Reacher počkal, až bude Petersonova hlava dva metry pod úrovní podlahy, a pak se vydal za ním. Schody se otáčely v dokonale kulaté vertikální šachtě z hladkého betonu. Hodně těsné. Při stavbě se potýkali s obtížemi. Hlas z Virginie mu přečetl poznámku ve složce: Během stavby museli několikrát změnit plán, kvůli terénu, na který narazili. Ten terén způsobil, že nevrtali nad potřebné minimum. Šachta byl hodně úzká. Reacher se otíral rameny na jedné straně o betonovou stěnu a na druhé o trubku uprostřed. Největší problém mu však působily nohy. Měl je příliš velké. Stupně šroubovicového schodiště se zvenku dovnitř zužují. Reacher došlapoval celou dobu na paty. Až bude stoupat, bude došlapovat na špičky.

Sestupovali, sestupovali a sestupovali, Peterson jako první, potom Reacher, potom Holland. Patnáct metrů, dvacet pět metrů, třicet metrů. Paprsky jejich baterek poskakovaly v temnotě. Ocel pod jejich nohama zvonila a duněla. Vzduch byl nehybný a suchý. A teplý. Jako v dole izolovaném od povrchových extrémů.

Reacher zavolal: „Už něco vidíte?“

Peterson křikl v odpověď: „Nevidím.“

Pokračovali v sestupu, pohybovali se spirálovitě dolů a dolů a dolů, jejich baterky se neúnavně otáčely po směru hodinových ručiček, omývaly uhlazenou betonovou zeď. Prošli podivným akustickým uzlem, kde celá šachta rezonovala jako troubení hoboje a zvuk jejich kroků na kovovém schodišti se ustálil do podivného harmonického akordu, jako by jim zpívalo jádro země.

Šedesát metrů.

Pak ještě víc.

Potom Peterson zavolal: „Myslím, že jsem na místě.“

Reacher doduněl za ním, dvě další plné otáčky.

Pak se zastavil, hluboko v podzemí.

Posadil se, na předposlední schod.

Posvítil si baterkou, doleva, doprava, nahoru.

Ne moc dobré.

V hlavě opět zaslechl hlas z Virginie: Kvůli jistým stavebním kompromisům se to zařízení nedá použít k ničemu jinému.

To měl skutečně pravdu.

Schodišťová šachta končila v podzemní komoře z betonu. Dokonale kruhové. Jako hrdlo trubky. Zhruba šest metrů v průměru. Velikosti obývacího pokoje. Ale bez pravých úhlů. Jako obývací pokoj z filmu o budoucnosti. Měl osm otevřených vchodů do osmi vodorovných chodeb rozložených pravidelně po kompasu jako paprsky kola. Chodby byly temné. Hluboko ve stínu. Vchody rovné, hranaté a pravidelné. Podlaha komory tvrdá, plochá, suchá a hladká. Strop tvrdý, plochý, suchý a hladký. Celé místo čisté, upravené, přesně zhotovené. Dobře navržené, dobře vymyšlené, dobře postavené. Ideální pro předpokládaný účel.

Což byl sirotčinec.

Pro děti.

Nedalo se použít k ničemu jinému proto, že mělo jen sto šedesát sedm centimetrů vysoké stropy. Ani o kousek víc. Špatný terén. Kruhovou komoru a přilehlé paprsky chodeb vyhloubili do strany v tenkém a ubohém švu mezi horní a spodní vrstvou tvrdé nepoddajné skály. Nízký strop byl nezbytný ústupek realitě. A patrně profesionální zklamání. Ale teoreticky adekvátní pro smečku osamělých dětí, zakrnělých a vyhládlých. Reacher si dokázal představit, jak inženýři čelí nečekanému problému, sklánějí se nad výsledky geologického průzkumu, krčí rameny, mění své plány, ustupují před nevyhnutelným. Technicky přijatelné, sdělili, což je jediný standard, kterému vojenští inženýři rozumějí.

Pro nic jiného však to místo přijatelné nebylo, technicky ani jinak. Dokonce ani kdyby se přimhouřily obě oči. Nebylo přijatelné pro výcvik námořní pěchoty ani pro jiné vojenské účely. Nebylo přijatelné pro jakéhokoliv normálně velkého dospělého. Peterson popošel o tři metry a měl pokrčená kolena a sehnutou hlavu. Krčil se. Rameny se dotýkal stropu. S bolestí se kolébal, směšně nahrbený, jako ruský tanečník.

A Peterson byl o osm centimetrů menší než Reacher.

Reacher se znovu postavil. Na spodním schodu. Dvacet čísel nad kruhovou podlahou komory. Strop mu sahal do pasu. Celou horní část těla měl ještě ve schodišťové šachtě.

Ne moc dobré.

Holland došel dolů a zastavil se za ním. Upozornil: „Neuslyšíme tady sirénu.“

„Funguje vám tady mobil?“

„Ani náhodou.“

„Tak si musíme pospíšit.“

„Po vás,“ pravil Holland. „Dávejte si pozor na hlavu.“

Reacher měl dvě možnosti. Buď lézt po kolenou, nebo se posunovat po zadku. Rozhodl se pro posunování se po zadku. Pomalé a nedůstojné, ale méně bolestivé. Jako nešikovný gymnasta sklouzl z posledního schodu, posadil se a opatrně o metr popolezl, paty, kotníky a zadek, jako dítě hrající si na kraba. Před ním procházely stropem dvě větrací šachty a končily useknuté třicet čísel nad podlahou. Tři paralelní vrty, jeden širší pro schody, dva užší pro roury, všechny zakončené v předepsané hloubce pod povrchem v podivném vodorovném prostoru vyhloubeném do stran a úsporně ve skále.

Reacher oznámil: „Už v sedmi jsem byl vyšší než tahle místnost.“

Jeho hlas se k němu vrátil se zvláštní bzučivou ozvěnou. Tajuplná akustika. Beton, na kterém seděl, nebyl ani teplý, ani studený. Ve vzduchu slabě páchl petrolej. A cítil průvan. Vzduch přicházel schodišťovou šachtou a cirkuloval zpátky větracími rourami. Venturiho efekt. Přes šedesát metrů nad nimi zůstaly otevřené dveře, fučel jimi vítr a vysával vzduch z bunkru. Stejně jako stříkací pistole nasává barvu z nádržky nebo karburátor benzin z palivového potrubí. Ale příroda nenávidí vakuum, tak nějaká obíhající vrstva naháněla vzduch zase zpátky, úplně stejně rychle.

„Hněte sebou,“ nakázal Holland.

Reacher popolezl o další metr. Holland se sehnul, sestoupil z posledního schodu a vydal se za ním, přikrčený jako Peterson, pomalu se otáčel a opisoval kruhy baterkou.

„Osm vchodů,“ prohlásil. „Osm možností. Který vede do laboratoře?“

Stejná zvláštní bzučivá ozvěna, jako by Hollandův hlas vycházel odevšad a odnikud.

Reacher pravil: „Žádná laboratoř tady není.“

„Musí. Kde je amfetamin, tam je i laboratoř.“

„Existovala laboratoř,“ sdělil Reacher. „Za dávných časů. Ale ne tady. Byla to velká firma v New Jersey nebo Kalifornii. Měla venku vývěsní štít.“

„O čem to mluvíte?“

Reacher posvítil baterkou nízko na podlahu. Začal u spodního schodu a sledoval slabou stopu špíny a bot stáčející se přes beton proti směru hodinových ručiček ke vchodu víceméně naproti místu, kde seděl. Na jihu, pokud seděl na severu, nebo na severu, pokud seděl na jihu. Otočil se na schodech tolikrát, že ztratil orientaci.

„Pojďte za mnou,“ nařídil.

Popolezl dopředu. Zjistil, že bude postupovat rychleji, když se otočí a poleze pozadu. Odstrčit se nohama, otočit se na rukách, dosednout na zadek a znovu. A znovu. A znovu. Pěkně se při tom zahřál. Sundal si čepici a rukavice a rozepnul si bundu. Potom pokračoval. Peterson s Hollandem šli kolébavě za ním, předklonění, přikrčení, neustále v jeho výhledu. Slyšel, jak jim praská a lupe v kolenou. Vazivo a tekutina. Patrně Hollandovy. Peterson byl mladší a v lepší kondici.

Dostal se ke vchodu, otočil se a posvítil do chodby. Baterka odhalila tunel přibližně třicet metrů dlouhý a dokonale vodorovný, jako uhelná sloj. Sto šedesát sedm centimetrů vysoký a přibližně stejně široký. Na levé straně vedl volně průchodný třicetimetrový chodník. Na levé straně se táhla nízká betonová police, nepřerušovaná, třicet metrů dlouhá, sedmdesát čísel nad zemí. Pravděpodobně police na spaní. Reacher si představil svinuté pokrývky, jednu těsně za druhou, dohromady zhruba tak dvacet. Dvacet spících dětí. Sto padesát centimetrů pro každé.

Chodba však nikdy neposloužila svému účelu. Neležely tady přikrývky. Nespaly děti. Na polici místo nich ležely přebytky, které dopravili před padesáti lety ze starých amerických základen bombardérů v Evropě. Potřeby pro posádky letadel. Stovky a stovky cihel bílého prášku zabalené pevně a úhledně v zažloutlém pergamenu s vytištěnou korunou se třemi hroty a kuličkami představujícími drahé kameny. Zaregistrovaná obchodní značka pro Crown Laboratories, nyní zaniklou a kdysi zcela legální firmu obstarávající vládní dodávky.

Peterson vydechl: „To není možné.“

Cihly vypadaly, že jsou naskládané po deseti na sebe a po deseti do hloubky ve skupinkách po stu a na celé polici leželo přibližně sto padesát skupinek. Celkem patnáct tisíc cihel, minus ty, které už zmizely. Hranice byla na bližším konci trochu rozebraná. Jako zeď v probíhající trpělivé demolici.

Holland se zeptal: „To je čtyřicet tun?“

„Kdepak,“ odpověděl Reacher. „Ani náhodou. Tohle je zhruba třetina. Někde tady musejí být ještě dvě podobné hranice.“

„Kolik balíčků se vejde do čtyřiceti tun?“ otázal se Peterson.

„Téměř čtyřicet pět tisíc.“

„To je neuvěřitelné. Za cenu na ulici by měly hodnotu čtyřicet pět miliard.“

„Daně vašeho dědečka v praxi.“

„K čemu to bylo?“

„Pro posádky letadel za druhé světové války,“ vysvětlil Reacher. „Hlavně pro piloty bombardérů. Nikdo z nás si nedovede představit, co za války prožívali. Ke konci vyráželi na dvanáctihodinové výpravy, někdy i delší, nad Berlín a zpátky, hluboko do Německa, den po dni. Při každém letu prováděli věci, které ještě nikdo nedělal, z hlediska přesnosti a vytrvalosti. A hrozilo jim smrtelné nebezpečí, každou minutu. Každou vteřinu. Ztráty na životech byly příšerné. Měli by neustále strach a klesali by na duchu, jenže byli vždycky tak vyčerpaní, že nedokázali myslet. Pilulky na povzbuzení byl jediný způsob, jak je udržet ve vzduchu.“

„Tohle nejsou pilulky.“

„Způsob užívání záležel na důstojnících. Někteří dělali pilulky, jiní ten prášek rozpouštěli ve vodě a dávali ho pít, jiní doporučovali inhalování, někteří dávali přednost čípkům. Někteří patrně předepisovali všechny čtyři metody najednou.“

„O tom jsem neměl tušení.“

„Patřilo to k základní výstroji, jako boty a munice. Jako potraviny.“

„To pro ně nemohlo být dobré.“

„Některá z letadel měla drátky naletované ke konci škrticí klapky. Na posledním půlcentimetru. Říkalo se tomu válečná pomoc. Když jste potřeboval, posunul jste klapku, přetrhl drátek a získal maximální sílu. Namáhal se tím motor, což nebylo dobré, ale zachránil jste si život, což bylo dobré. Stejný princip jako ta droga.“

„Kolik jí dodali?“

„Mnohem víc, než si dokážeme představit. Ve vojenském letectvu tenkrát sloužily tisíce a tisíce mužů. A poptávka byla zatraceně vysoká. Piloti plnili nelehké úkoly. Já osobně bych před svým prvním letem vyšňupal víc, než kolik vážím.“

„A tolik toho zbylo?“

„Tohle množství byla nejspíš zásoba na měsíc. Najednou ji nepotřebovali. A nešlo tak snadno zastavit výrobu.“

„Proč je to tady?“

„Nemohli to prostě vyhodit. Nemohli to prodat. Rozhodně to nemohli spálit. Celá Evropa by se ocitla v rauši.“

Všichni tři se odmlčeli. Jen třeštili oči. Pak je Holland vyzval:

„Pojďme najít zbytek.“

Zbytek se nacházel ve dvou tunelech nalevo. Stejné třicetimetrové police, stejné vzorně naskládané balíčky, stejný matný odraz světla z baterek na zažloutlém pergamenu. Patnáct tisíc cihel v druhém tunelu, dalších patnáct tisíc ve třetím.

Holland si klekl. Zaťal pěsti. Zeširoka se usmál.

„Téměř čtyřicet tisíc pět set kilo,“ zajásal. „Ta zatracená DEA nám teď bude muset věnovat pozornost. Tohle bude největší protidrogový zásah v historii. A zasloužili jsme se o něj my. Bezvýznamní policisté. Z boltonského oddělení v Jižní Dakotě. Proslavíme se. Stanou se z nás legendy. Už nebudeme chudí příbuzní. Ta zatracená správa vězení nám bude moct políbit zadek.“

„Gratuluju,“ řekl Reacher.

„Děkuju.“

„Tak dobří ale zase nejste. Platón to už našel před rokem.“

„Jak?“

„Patrně pověsti a logika. Věděl, že se ta droga užívala ve válce, a věděl, že někde musejí být uskladněné přebytky, tak je vystopoval. Patrně má známé ve vojenském letectvu. Tak patrně našel seznam nákladu. Ležel na vrchu nějaké hromady, protože ho už hledal někdo jiný.“

Peterson pravil: „Nechápu, že to tady motorkáři všechno nechali. Museli je neskutečně svrbět prsty, aby vzali něco s sebou.“

Reacher namítl: „Získal jsem dojem, že když vám Platón řekne, abyste něco nechali ležet, tak to necháte ležet.“ Zasunul se o něco dál do chodby a představil si dlouhou řadu mužů, jak si před padesáti lety podávali z ruky do ruky kilové balíčky a se řemeslnou zručností je skládali na sebe. Patrně na ten úkol přidělili nejmenší vojáky. Nevěděl, jakou výšku vojenské letectvo před padesáti lety požadovalo. Někteří vojáci ale nejspíš stáli rovně a někteří se krčili. Patrně spouštěli balíčky na laně v pytlích na výstroj ventilačními rourami. Pět až deset najednou, možná víc. Stojany s kladkostrojem na povrchu. Snášet je po jednom po schodech by bylo příliš náročné. Motorkáři je nejspíš vyndávali stejným způsobem. Skutečnost, že ventilační roury jsou nedokončené a na obou koncích otevřené, se nabízela tak, že ji nešlo opominout.

Posunul se o kousek dál a učinil další objev.

Z hlavního tunelu vedla spojka. Jako část obvodu kružnice protínající její rádius. Reacher se jí protlačil a vylezl ve vedlejším tunelu. Posunul se hlouběji a narazil na dvě další postranní spojky, na jednu doleva a na jednu doprava. Celé podzemí se podobalo bludišti. Labyrintu. Mělo celkem osm paprsků a tři nedokončené okruhy. V každém okruhu byla zaoblená lavice. Další metry pro spící děti. Spousta rohů. Některé zahýbaly jen doleva, některé jen doprava. Neexistovala tam žádná křižovatka vedoucí čtyřmi směry. Všechny byly ve tvaru T směřujícího nahoru ke konci paprsků a otočeného náhodně doleva nebo doprava na ostatních rozích. Bizarní půdorys. Nákres na modráku musel vypadat jako keltská brož. Možná museli přistoupit k víc kompromisům než jen ke snížení stropu. Podzemí mělo patrně vypadat jako podivně zmrzačená verze Pentagonu, ale zakulacená, ne pravoúhlá, a některé spojnice mezi kruhy a paprsky chyběly.

Tvrdá skála mezi paprsky a kruhy byla na deseti místech vyhloubená. Možná koupelny, nikdy nenainstalované, nebo kuchyně, nikdy nenainstalované, nebo skladiště na nejnutnější zásoby, nikdy nedodané. Vše nahozené hladkým čistým betonem. Suchým a prašným. Ve vzduchu páchla staroba. Všude panovalo naprosté ticho.

Peterson zavolal: „Pojďte se podívat na tohle.“

Reacher nedokázal určit směr jeho hlasu. Zazněl ze všech tunelů najednou, odevšad, bzučivý, zpěvavý, rozechvělý a odražený od stěn.

Reacher křikl: „Kde jste?“

Peterson odpověděl: „Tady.“

Což nepomohlo. Reacher se došoupal zpátky do hlavní komory a zeptal se ještě jednou. Peterson byl ve vedlejším tunelu. Reacher se otočil a vydal se za ním. Peterson se díval na palivovou nádrž. Velkou a ošklivou, svařenou z natolik malých ohnutých kusů oceli, aby prošly větracími šachtami. Trůnila na polici. Zhruba dvanáct metrů dlouhá. Natolik velká, aby se do ní vešlo dvacet tisíc litrů. Trochu se potila a páchla po petroleji. Nepatřila k původnímu vybavení. Svary byly hrubé. Technicky nepřijatelné. Mechanici vojenského letectva by odvedli lepší práci.

Peterson udělal krok dopředu a poklepal na ni kotníky. Ozval se tupý a kapalný zvuk. Reacher si vzpomněl na cisternu, která ho málem vytlačila do zasněženého příkopu na začátku dvouproudé okresky.

„Skvělé,“ prohlásil. „Jsme přes šedesát metrů v podzemí s dvaceti tisíci litry kerosinu, paliva do tryskových letadel, v podomácku vyrobené nádrži.“

„Proč kerosin? Já cítím petrolej.“

„Kerosin je v podstatě petrolej. Tak je to jedno, nebo druhé. Ale tolik by do kamínek v barácích nepotřebovali. A právě jim ho dodali. Když už věděli, že odjíždí. Poté, co vyčistili ranvej. Takže přiletí letadlo. Patrně brzy. Bude potřebovat doplnit zásobu paliva. Holland to musí oznámit DEA. Budou si muset pospíšit.“

„Nepřistane v noci. Na ranveji nejsou světla.“

„Přesto. Nezbývá moc času. Jak daleko je nejbližší kancelář DEA?“

Peterson neodpověděl. Místo toho se zeptal: „Jak tu nádrž tady dole naplnili?“

„Cisterna zacouvala ke dveřím a spustili větrací šachtou hadici.“

„To by musela být hodně dlouhá hadice.“

„Cisterny mají dlouhé hadice pro domy s velkými zahradami.“

Pak zavolal Holland: „Pojďte se podívat na tohle.“

Jeho hlas se k nim donesl s podivnou syčivou ozvěnou a oběhl celou kruhovou místnost, jako v šeptající galerii. Byl v tunelu přímo naproti. Reacher se začal šoupat, Peterson se přikrčil a vykročil na pokrčených kolenou a přemístili se k němu. Holland přejížděl baterkou dopředu a dozadu, po celé délce třiceti metrů.

Svítil na cosi, co vypadalo jako výjev z pohádky.

Jako Aladdinova jeskyně.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

PAPRSKY HOLLANDOVY BATERKY se odrážely od zlata, stříbra a platiny. Pableskovaly a jiskřily na zářivých diamantech, tmavozelených smaragdech, sytě červených rubínech a jasně modrých safírech. Odhalovaly staré tlumené barvy, krajiny, portréty, olejomalby, žlutě pozlacené rámy. Řetízky, medailonky, brože, náramky, náhrdelníky a prsteny. Stočené, narovnané, propletené, naházené na celé polici. Žluté zlato, růžové zlato, bílé zlato. Nové předměty. Staré předměty. Třicet metrů kořisti. Obrazy, šperky, svícny, stříbrné podnosy, náramkové hodinky. Malé zlaté hodiny, pytlíčky z jemné hlazené kůže stažené šňůrkami, křišťálová mísa po okraj plná snubních prstenů.

„Nevykoupené zástavy,“ poznamenal Peterson. „Na cestě z Platónových zastaváren.“

„Předměty získané směnou,“ dodal Reacher. „Za jeho drogy.“

„Možná obojí,“ pravil Holland. „Obojí je možná na konci to samé.“

Všichni tři se přesunuli dál do tunelu. Nedokázali odolat. Police byla třicet metrů dlouhá a přibližně osmdesát čísel široká. Plocha o rozměru dvacet pět čtverečních metrů. Velikosti rozměrného obývacího pokoje. Nezbývalo na ní moc místa. Byla víceméně úplně plná. Některé šperky byly nádherné. Některé obrazy krásné. Všechny předměty smutné. Plody zoufalství. Cetky zničených životů. Těžké časy, závislost, krádeže, prohra. Pod trojitým paprskem baterky se celá ta sbírka třpytila, tančila, leskla a vypadala zároveň úchvatně i odporně. Čísi sny, čísi noční můry, všechno tajemství pohřbené přes šedesát metrů pod zemí.

Sto kilo, možná tisíc.

V hodnotě milionu dolarů, možná deseti.

„Pojďme,“ vyzval své společníky Reacher. „Máme toho spoustu na práci. Nemůžeme tady marnit čas.“

Výstup na povrch byl dlouhý, namáhavý a únavný. Reacher počítal schody. Došel k číslu dvě stě osmdesát. Jako by stoupal do dvacátého patra. Musel došlapovat na špičky. Což byl dobrý trénink, až na to, že v danou chvíli žádný nepotřeboval. Vzduch se celou cestu ochlazoval. V podzemí mohlo být minus jedna. Venku minus dvacet devět. Osmadvacetistupňový rozdíl. Zvyšoval se každých deset schodů. Natolik rychle, aby ho člověk zaznamenal, ale nezpůsobil mu šok. Reacher si ve třetině schodiště zapnul bundu a nasadil čepici a rukavice. Holland se vzdal jako druhý. Peterson vydržel až do poloviny.

Na minutu si odpočinuli v kamenné budově. Venku stále jasně svítil měsíc. Peterson posbíral baterky a zhasl je. Holland se opíral rukou o zábradlí schodiště. Rudý v obličeji a celý zadýchaný námahou.

Reacher mu řekl: „Musíte zavolat.“

„Proč?“

„Když jsme byli v podzemí, mohla se rozhoukat a zase utichnout siréna.“

„V tom případě už jdeme stejně pozdě.“ Holland vytáhl mobil a vytočil číslo. Představil se, položil otázku a naslouchal odpovědi. A usmál se.

„Všechno v pořádku,“ sdělil. „Občas se vyplatí riskovat.“

Pak počkal, až Peterson odnese baterky do aut. Pozoroval, jak se vzdaluje, otočil se k Reacherovi a řekl: „My dva jsme se dovtípili, kde je schovaný klíč. Vy jste věděl, že je tam amfetamin. Chtěl bych ale, aby zásluha připadla Andrewovi. Bude příštím velitelem. Stoupne tím v očích mužstva. A města. Vynese ho to až na vrchol.“

„Bezesporu,“ opáčil Reacher.

„Takže s tím souhlasíte?“

„Nemám nejmenší námitky,“ odpověděl Reacher.

„Výborně.“

Reacher zavřel dveře na drhnoucích pantech, Holland je zamkl a zastrčil si klíč do kapsy. Došli společně k autu, Holland si svlékl v mrazu pravou rukavici a napřáhl pravičku k Petersonovi. Peterson si sundal svou pravou rukavici a potřásl si s ním rukou.

„Teď dávejte pozor,“ vyzval je Holland.

Naklonil se do auta, sundal z přístrojové desky mikrofon rádia a vytáhl ho na napjaté šňůře ven. Zapnul ho, podle předpisů se ohlásil a pronesl projev.

Oznámil: „Milé dámy a pánové, dnes v noci odhalil zástupce velitele Peterson případ, ze kterého se určitě stane největší protidrogový zásah v historii naší země. Hned zítra ráno zavolá na začátku pracovní doby DEA ve Washingtonu, sdělí podrobnosti a během třiceti vteřin bude naše oddělení patřit mezi nejoslavovanější v zemi. Upřímně mu gratuluju. Stejně jako vy všichni. Jenom další skvěle odvedená noční práce v dlouhé a vynikající tradici.“

Vypnul mikrofon a odhodil ho na sedadlo.

Peterson pravil: „Děkuju, šéfe.“

Holland odpověděl: „Rádo se stalo. Ale pořád jste sem neměl jezdit.“

Za pět minut jedenáct večer.

Zbývalo pět hodin.

Dva tisíce sedm set kilometrů jižně čekal Platónův konvoj tří aut u nenápadné brány v plotě kolem letiště. Brána byla otlučená, prověšená a zajištěná řetězem a visacím zámkem. U plotu se válely odpadky a prorůstal jím plevel, ale letiště sloužilo dobře svému účelu. Bývalo vojenské, pak civilní, pak opět vojenské a pak opět civilní. Mělo dlouhou ranvej, hangáry, kanceláře a parkovací plochu pro letadla amatérů. Všechna stála úhledně vyrovnaná, zakrytá a zastíněná v temnotě plachtovými přehozy.

Platónovo letadlo nebylo amatérské. Byl to Boeing 737. Zdaleka největší letadlo na letišti. Dvacet let staré a Platón byl jeho třetím majitelem. Ne že by o tom někdo věděl. Pouze nadšenci dokážou zařadit letadla podle věku a nadšenci mají dostatek rozumu, aby své poznatky nevytrubovali na veřejnosti. Platón dal ve známost, že ho vyrobili před rokem speciálně pro něj, na severu ve státě Washington. Ve skutečnosti ho dopravili do dílny v Arizoně, odlakovali až na hliníkový základ a původní nátěr nahradili našedivělým, pod kterým vypadal holý kov temně, leskle a ďábelsky. Lidé, kteří mu dlužili službu, ho celé dny a týdny leštili voskem z karnauby. Lesklo se jako auto na výstavišti. Platón byl na něj hrdý. Stal se prvním v rodině, kdo vlastnil boeing.

Po obvodové cestě kolem plotu přijela zaprášená dodávka s jedním předním reflektorem a zastavila u brány. Vystoupil z ní muž, odemkl zámek a odstranil s cinkáním řetěz. Zabral nahoru, zatlačil a brána se otevřela. Konvoj tří aut jí projel.

Platón byl Platón a range rovery byly range rovery, tak nezůstali na obvodové cestě. Vyrazili rovně dopředu, přes hrbolatý trávník, přes hladké rolovací dráhy, přes ranvej, přes parkovací plochu. Objeli uctivým obloukem boeing a zaparkovali bok po boku mezi dvěma cesnami a piperem. Šest mužů vyskočilo a vytvořilo volný kordon. Platón do něj vystoupil. Nehrozilo mu žádné nebezpečí, ale pomáhalo tvářit se, že mu hrozí, v zájmu ostražitosti a reputace. U předních dveří boeingu stály staromódní posuvné schody. Pořád na nich prosvítalo slovo Mexicana, oloupané a vybledlé. Tři muži po nich vystoupali. Po minutě jeden z nich vystrčil hlavu a přikývl. Všechno v pořádku.

Platón vyšel nahoru a posadil se na sedadlo 1A, v první řadě nalevo. Prostor na nohy za pažením pro něj nehrál roh. Stará kabina první třídy zůstala neporušená. Čtyři řady po čtyřech širokých kožených sedadlech. Ekonomickou třídu odstranili. Zbyl po ní prázdný prostor. Letadlo postavili pro sto osmdesát pasažérů a před dvaceti lety se počítalo, že průměrný pasažér váží devadesát kilo, včetně zavazadel. Takže mělo nosnou kapacitu šestnáct tisíc dvě stě kilo, o malinko víc než šestnáct tun.

Platón se uvelebil a jeho muži překontrolovali vybavení. Sehnal ho a naložil člověk, který dlužil Platónovi službu. Takže vše bylo v pořádku a na místě, pod trestem smrti. Zimní oblečení, hliníkové žebříky, baterky, automatické zbraně, jídlo a voda. Všechno ostatní nezbytné bude dodáno na místě.

Piloti dokončili předletovou kontrolu. Hlavní pilot vyšel z kokpitu a zastavil se v uličce. Platón zachytil jeho pohled a přikývl. Jako by říkal komorníkovi, že může začít servírovat polévku. Hlavní pilot se vrátil do kabiny a naskočily motory. Letadlo se rozjelo, souběžně s ranvejí, zastavilo se, zatřáslo se, jak zabraly brzdy, vyrazilo dopředu, zrychlilo a vzneslo se majestátně do noci.

Reacher jel zpátky Petersonovým autem. Holland je následoval ve svém vlastním. Reacher vystoupil na začátku ulice Janet Salterové a zamával oběma na rozloučenou. Pak se protáhl kolem zaparkovaného hlídkového vozu a prošel sněhem k domu. Janet Salterová byla pořád vzhůru. Přejela po něm očima od hlavy k patě a do stran, jako by se chtěla přesvědčit, že se mu nic nestalo. Pak se zeptala: „Úspěšná výprava?“

Reacher odpověděl: „Poměrně ano.“

„Měl byste zavolat té dívce z Virginie a povědět jí o tom. Byl jste na ni hrozně úsečný. V podstatě jste jí položil telefon.“

„Patrně už není ve službě. Je pozdě.“

„Zkuste to.“

Reacher se vysoukal z bundy, pověsil ji a posadil se do křesla v chodbě. Vytočil číslo, které si pamatoval. Požádal o Amandu. Byla stále ve službě.

Reacher oznámil: „N06BA03 je farmaceutický kód pro metamfetamin.“

Susan Turnérova se podivila: „Čtyřicet tun?“

„Téměř netknutých.“

„Kristepane.“

„Přesně to jsme si mysleli.“

„Co podniknete?“

„Nic. Je to záležitost místní policie.“

„Jak těch čtyřicet tun vypadá?“

„Spousta stejných balíčků.“

„Jak se mohlo, krucinál, ztratit v systému čtyřicet tun metamfetaminu?“

„Nevím. Pořád se něco ztrácí. Dochází k chybám. Možná na ně nebyli dvakrát hrdí. Náhlá změna hodnoty, z války do mírové doby. Možná proto je schovali za kód. A jakmile všichni zapomněli, co ten kód znamená, zapomněli, že tam ten metamfetamin mají. Sejde z očí, sejde z mysli.“

Ticho na druhém konci drátu.

Reacher řekl: „Děkuju za pomoc, Susan.“

„Rádo se stalo.“

„Vyřiďte tomu svému známému z Lacklandu, že mají v archivu úředníky, kteří berou peníze za procházení záznamů. Ten metamfetamin neobjevili náhodou. Třeba byste mu tím mohla oplatit službu.“

„Bronzové hvězdy všude okolo. Ještě něco jiného?“

„Nic o Kaplerovi?“

„Odešel bez jakéhokoliv důvodu. Prostě jen tak. Což je, přiznávám, zvláštní, ale nenarazila jsem na žádné přitěžující okolnosti. Buď je čistý, nebo po něm někdo uklidil.“

„Dobře,“ řekl Reacher. „Děkuju.“

„Ještě něco jiného?“

Reacher odpověděl: „Ne, myslím, že jsem tady hotový.“

Susan se zeptala: „Takže se loučíme?“

„Patrně ano.“

„Ráda jsem si s vámi povídala.“

„Já taky. Hodně štěstí, Susan. A ještě jednou děkuju.“

„Nemáte zač.“

Susan Turnerová zavěsila. Reacher zůstal chvíli sedět se zavřenýma očima a sluchátkem v klíně. Když se na něj rozpípalo, položil ho do vidlice, postavil se a přešel do kuchyně.

Janet Salterová stála v kuchyni s knihou pod paží. Reacher tam na ni narazil. Nalévala si do sklenice vodu z vodovodu. Chystala se do postele. Reacher ustoupil, Janet Salterová kolem něj prošla a zamířila ke schodům. Reacher chvíli počkal a provedl poslední kontrolní kolečko po domě. Policistka v knihovně stála v pohovu metr osmdesát od okna, bdělá a neúprosná. Policistka z chodby seděla v křesle u telefonu, předkláněla se, lokty opřené o kolena. Reacher se podíval z okna v salonu a vykročil po schodech ke své ložnici. Nechal rozsvíceno a roztažené závěsy. Na střeše verandy ležela silná vrstva sněhu, zmrzlá a zesklovatělá. Ulice zela prázdnotou. Jen zaparkovaný hlídkový vůz, policista uvnitř, koleje, led a neutuchající vítr. Všude klid.

Stolní počítač Susan Turnerové ve Virginii vydal zvuk podobný zazvonění. Zabezpečená vládní síť. Dorazil e-mail. Dočasné heslo od velení lidským zdrojům. Susan Turnérova ho okopírovala a přesunula do okna v dané databázi. Prastará zpráva se objevila jako dokument ve formátu adobe. Jako fotokopie přes počítač. Sedmdesátá třetí zmínka z odkazů vzadu ve služební složce Jacka Reachera.

Byl to znalecký posudek od armádního psychologa, kterých bylo tenkrát, jak Susan věděla, spousta. Vlastně tolik, že většinou seděli na svých tlustých zadcích a čekali, až dostanou inspiraci. Věda už byla tenkrát dost daleko. Objevili DNA. Pak se začalo povídat o filmu pro děti, který se promítal na vojenských základnách. Levný vědeckofantastický film o příšeře. Nějaká gumová figurka zabíraná z velké blízkosti. Příchod té příšery na scénu se pokládal za umělecký kousek. Zjevila se z laguny. Všechny okamžitě vyděsila. Děti v publiku vřískaly a uskakovaly. Zdálo se, že ta reakce je univerzální.

Psychologové se shodli na tom, že ucuknutí od zdroje extrémního nebezpečí je logická reakce pocházející z evoluce. Věděli ale o mutaci. Žirafy se někdy rodí s delším nebo kratším krkem, než mají rodiče. Užitečné, nebo ne, v závislosti na okolnostech. To prokáže čas. Zhodnotí to evoluce. Tak je začalo zajímat, jestli se rodí děti i bez reflexu ucuknutí. Kontraproduktivní z hlediska přežití lidského rodu. Ale možná užitečné pro ozbrojené síly.

Poslali kopie toho filmu na vzdálené základny v Pacifiku. Armáda, válečné námořnictvo, vojenské letectvo, námořní pěchota, protože potřebovali děti, které ten film neznají a ani o něm neslyšely. Upevnili kamery nad promítací plátno. Zaměřili je na první řady diváků. Spouštěl je ozubený váleček promítacího přístroje v okamžiku, kdy se příšera vynoří ze šera. Pozvali po skupinkách stovky dětí, čtyř– až sedmileté, což je údajně věk, kdy jsou zralé z hlediska emocionální reakce, ale ještě nezkažené z hlediska upřímného a nehlídaného výrazu.

K dokumentu byla přiložená dlouhá řada ilustračních fotografií. Trochu rozostřených, trochu tmavých, ale naprosto stejných. Malé děti, vytřeštěné oči, otevřená ústa, zapřené do sedadel, některé vrhající se přes opěradla, s rukama u hlavy, panicky ucukávající strachy.

Pak přišla výjimka.

Jedna fotografie zaměřená na první řadu o patnácti sedadlech. Patnáct dětí. Všichni chlapci. Všichni přibližně šestiletí. Čtrnáct se jich vrhalo dozadu. Jeden dopředu. Větší než ostatní. S krátkými světlými neposlušnými vlasy. Vrhal se nahoru a směrem k plátnu. S agresivně pozdviženými pažemi. Držel něco v ruce.

Susan Turnérova si byla dost jistá, že je to otevřený vyskakovací nůž.

Ten agresivní chlapec neměl v dokumentu oficiální jméno. Krátce ho studovali, ale pak převeleli jeho otce a chlapec se ztratil v systému. Pokus krátce poté ukončili. Ale stihli se dostat tak daleko, že výsledky stačily na celou složku. Agresivního chlapce popsali dlouhými slovy, která Susan nic neříkala.

Na poslední straně narazila na odkazy. Netýkaly se ničeho jiného než osobní složky Reachera.

Susan se vrátila k technickému úvodu. Zpoždění mezi zjevením se monstra a klapnutím závěrky čítalo osmnáct políček, což byly tři čtvrtě vteřiny. Učinilo to na ni dojem. Ne ten skok dopředu. Znala podobné lidi. Sama k nim patřila. Ale šestiletý kluk, který dokáže během méně než vteřiny vytáhnout a otevřít vyskakovací nůž, to bylo něco jiného.

Dům Janet Salterové zůstal klidný méně než deset vteřin. Pak se probudilo k životu nejprve první, pak druhé, potom třetí a nakonec čtvrté policejní rádio, s praskáním statické elektřiny, kódy a naléhavými slovy. Rozezvonily se mobily a telefon v chodbě, v ložnici denní směny zaduněly na podlaze rozespalé kroky, otevřely se dveře, kroky sešly ze schodů, všichni začali najednou mluvit, nahlas, polekaně a vyděšeně.

Reacher vyšel ze své ložnice a seběhl do chodby. Všechny čtyři policistky stály společně na koberci, dvě v uniformě, dvě v noční košili, všechny telefonovaly, celé bílé a šokovaně, rozhlížely se kolem sebe doširoka rozevřenýma očima v bezmocné panice, všechny plné adrenalinu, všechny jako by ztracené.

Reacher se zeptal: „Co se stalo?“

Jedna z policistek vysvětlila: „Andrew Peterson.“

„Co je s ním?“

„Našli ho zastřeleného.“

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

POLICISTA Z HLÍDKOVÉHO VOZU na ulici vešel dovnitř a připojil se k všeobecnému zmatku. Reacher nepochyboval o tom, že policisté ve zbývajících dvou vozech jsou stejně rozrušení. Bezpečnost Janet Salterové nestála v tomto okamžiku ani za zlámanou grešli. Tak zaměřil polovinu své pozornosti na okno v salonu a druhou polovinou vnímal švitoření hlasů. Poskládat si dohromady jeho obsah nebylo nic těžkého. Nepříjemná fakta zněla následovně: Velitel Holland rozkázal, že oddělení se stále nachází ve stavu pohotovosti. Proto musely neustále jezdit hlídkové vozy a neochabovat v ostražitosti. Každou ulici musely navštívit v nanejvýš dvacetiminutových intervalech. Musely dávat pozor na každého chodce, na každé auto, na každou dodávku. Kontrolovat pravidelně všechny pozemky, všechny uličky, všechny příjezdové cesty.

Hlídka sestávající jen z nového policisty Montgomeryho zajela na sněhem zapadané parkoviště severovýchodně od centra města a Montgomery si všiml zdánlivě prázdného Petersonova auta běžícího na volnoběh se staženým okénkem a předním nárazníkem namáčknutým na holou cihlovou zeď. Po bližší obhlídce Montgomery zjistil, že auto není prázdné. Peterson ležel přes přední sedadla, se střelnou ránou v hlavě.

* * *

Reacher zůstal u okna v salonu, sledoval tichou ulici, myslel na Petersona a nechal policisty truchlit v soukromí chodby. Slyšel jejich hlasy. Procházeli krátkou fází nevíry. Možná to není pravda. Což Reacher považoval za teoreticky možné, ale velice nepravděpodobné. Zranění hlavy vedou občas k mylným závěrům. Hluboké koma se dá zaměnit za smrt. Ale v devadesáti devíti případech ze sta je doufání v nejlepší jen marněním času. Reacher to věděl. Byl optimista, ale ne blázen.

Špatné zprávy potvrdil za pět minut sám velitel Holland. Přijel, zaparkoval a prošel mrazem. Měl na srdci tři věci. Za prvé, chtěl tu zprávu sdělit svým podřízeným osobně. Za druhé, chtěl se ujistit, že se opět věnují své práci. Jediného policistu poslal zpátky do auta na ulici, denní směnu do postele, jednu z nočních policistek zpátky do knihovny a druhé nařídil, aby dávala pozor na přední dveře. Mluvil tiše, pevně a choval se klidně. Nebyl špatný velící důstojník. Možná trochu mimo svou ligu, rozhodně přetížený, ale stále chodil a mluvil. Což bylo víc, než Reacher u mnoha velících důstojníků zažil, když došlo na lámání chleba.

Třetí bod na Hollandově programu bylo cosi mezi pozváním a rozkazem. Vstoupil do salonu, podíval se zpříma na Reachera a požádal ho, aby se s ním jel podívat na místo činu.

Janet Salterová vstala, protože ji probudily rozrušené hlasy, a schovávala se v kuchyni. Reacher ji tam našel. Stále plně oblečenou. S revolverem v kapse. Přesně si pamatovala, co jí poradil. Netrpělivě ho odehnala rukou a řekla: „Vím, jak se mám zachovat.“

Reacher se ujistil: „Opravdu?“

Janet Salterová přikývla. „Sklep, zbraň, heslo.“

„Kdy?“

„Jakmile k čemukoliv dojde.“ Pak rychle dodala: „Nebo před tím. Možná hned teď.“

„Dobrý nápad,“ pochválil ji Reacher. „Ten střelec se pohybuje po městě a není daleko.“

„Vím, jak se mám zachovat,“ zopakovala Janet Salterová.

Reacher nasedl na přední sedadlo pro spolujezdce Hollandova neoznačeného sedanu. Holland zacouval, otočil se a vyrazil směrem k centru města.

U parku zahnul doleva, pak doprava k bistru a projel kolem obchodu s oblečením, kde Reacher nakupoval. Potom se propletl doprava a doleva a opět doprava zadními ulicemi k dlouhému bloku dvoupodlažních budov. Prostých a hranatých. Kdysi to možná bývaly obchody, kanceláře nebo sklady. Možná dřív patřily k boltonskému obchodnímu centru. Nyní byly sešlé. Většina vypadala opuštěně. Tři v řadě zbourali a vznikl prázdný prostor. Proluka třicet metrů na dvanáct. Používala se patrně jako provizorní parkoviště, ve dne plné, ale v noci prázdné. Pokrýval ho hrbolatý zmrzlý sníh a vyježděné koleje, které vznikly, když byl povrch ještě měkký.

Prázdný pozemek střežila dvě policejní auta. Jejich červená světla se otáčela. Paprsky jejich reflektorů tančily lenivě a rytmicky dopředu a dozadu, potkávací a dálkové, potkávací a dálkové. V každém autě seděl osamělý policista. Reacher neznal ani jednoho z nich. Jenom tam dřepěli. Nevznikl dav, který by museli zadržovat. Na čumily bylo příliš pozdě a příliš zima.

Petersonovo auto stálo úplně vlevo. Stále běželo na volnoběh. Okénko řidiče bylo stále otevřené. Krátké vertikální tyče na předním nárazníku byly přitištěné těsně na holou cihlovou zeď. Zeď patřila k další budově podél silnice.

Holland zaparkoval u obrubníku a vystoupil. Reacher vystoupil za ním, zapnul si bundu a přetáhl čepici přes uši. Postranní ulice, ve které se nacházeli, vedla ze severu na jih a nefoukal v ní vítr. Byla zima, ale snesitelná. Zamířili společně k parkovišti. Nehrozilo, že poničí stopy na zemi. Nehrozilo, že pošlapou otisky nohou a pneumatik. Žádné tam nezůstaly. Rozrytý sníh byl jako vlnitý plech, jenom tvrdší. A zesklovatělý a kluzký. Překlopýtali přes něj a přistoupili zezadu k Petersonovu autu. Jeho výfuky trpělivě bublaly. Celé vozidlo tam jen sedělo, jako věrný sluha čekající na další pokyn svého pána.

Reacher s Hollandem přešli s praskáním ledových plátů ke dveřím řidiče. Podívali se otevřeným okénkem. Peterson měl nohy pod volantem a byl otočený v pase. Dopadl na bok. Zbraň měl stále v pouzdře. Hlavu měl odhozenou dozadu, krk ohnutý, jednu tvář přitištěnou na polstrování, jako by zíral na nějaký velice zajímavý předmět na vnitřní straně dveří spolujezdce.

Reacher obešel kufr, proťal koleny bílé obláčky z výfuku a přistoupil k předním dveřím spolujezdce. Položil ruku v rukavici na kliku a otevřel je. Předklonil se. Peterson se na něj díval nevidoucíma očima. Uprostřed čela měl třetí oko. Vstupní rána, dokonale umístěná, přesně jako u právníka na dvouproudé okresce na východě. Téměř jistě devítimilimetr. Z velké blízkosti. Na pokožce vznikly malé popáleniny, malá tetování po střelném prachu. Nejspíš z metru a půl.

Výchozí ránu nenašel. Kulka zůstala v Petersonově hlavě, zploštělá a zdeformovaná. Na devítimilimetr z takové blízkosti neobvyklé. Ale ne nemožné. Peterson měl očividně silnou lebku.

Nedalo se pochybovat o tom, že je mrtvý. Reacher věděl dost o balistice a lidské biologii a viděl dostatečné množství mrtvých, aby si mohl být naprosto jistý. Přesto to však zkontroloval. Sundal si rukavici a položil dva teplé prsty na studenou pokožku za Petersonovým uchem. Žádný pulz. Vůbec nic, až na voskovou kůži mrtvoly, částečně měkkou a částečně tvrdou, v každém případě ztuhlou a jako umělohmotnou, už cizí na dotek žijící bytosti.

Reacher si zase natáhl rukavici.

Řadicí páka na sloupku volantu byla na drive. Topení nastavené na dvacet stupňů. Rádio stažené na minimum. Ozývaly se z něj pravidelné záchvěvy statické elektřiny a občasné nesrozumitelné mumlání hlasů.

„Dobře,“ prohlásil Reacher.

„Viděl jste, co jste potřeboval?“ zeptal se Holland.

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Nevím.“

„Proč nejel rovnou domů?“

„Nevím.“

„Pátral po tom střelci,“ pravil Holland.

„To děláte vy všichni.“

„Neměl to ale dneska v noci za úkol. Takže to dělal z vlastní iniciativy. Víte proč?“

„Ne.“

„Snažil se na vás učinit dojem.“

„Na mě?“

„Stal jste se prakticky jeho mentorem. Pomáhal jste mu. Možná jste ho dokonce povzbuzoval.“

„Já?“

„Poradil jste mu, co udělat s tím mrtvým právníkem. Všechny ty fotografie. Poradil jste mu, co udělat s tím mrtvým motorkářem. Povídali jste si. Měl se stát dalším velitelem. Chtěl být hodně dobrý. Nechal by se poučovat od kohokoliv.“

„Neřekl jsem mu, aby hledal úplně sám uprostřed noci střelce.“

„Chtěl vyřešit ten případ.“

„To chcete všichni.“

„Chtěl, abyste si ho vážil.“

„Nebo vy,“ upozornil Reacher. „Možná se snažil žít v souladu s tím proslovem, který jste pronesl večer do rádia. O tom metamfetaminu. Připadal si kvůli vám jako podvodník.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Holland se zeptal: „Co se tady stalo?“

Reacher odpověděl: „Zahlédl někoho na parkovišti. Téměř jistě v autě nebo v dodávce. Na chození pěšky je příliš velká zima. Zajel dovnitř. Opsal široký oblouk. Zastavil. Těsně vedle toho druhého auta. Ztlumil rádio a stáhl okénko, aby si promluvil s řidičem. Ten ho však okamžitě zastřelil. Peterson se skácel na bok a sjela mu noha z brzdy. Auto najelo do zdi.“

„Podobný postup jako s tím právníkem.“

„Velice podobný.“

„Bylo to rychlé?“

„Zásahy do hlavy jsou obvykle rychlé.“

Oba se odmlčeli. Jen tam stáli a třásli se zimou.

Holland se zeptal: „Neměli bychom se podívat po prázdné nábojnici?“ Reacher zavrtěl hlavou. „Stejné jako s tím právníkem. Nábojnice dopadla do auta střelce.“

Holland na to nic neřekl. Reacher viděl, jak se mu zračí v obličeji otázka. Kdo je ten střelec? Doslova mu koukala z očí. Nepříjemná otázka s nelákavou odpovědí.

Reacher prohlásil: „Teď chápu, proč jste chtěl, abych jel s vámi. Chtěl jste, abych k tomu závěru došel já. A vyslovil ho nahlas. Já, ne vy. Nezávislý hlas.“

Holland na to nic neřekl.

Reacher pravil: „Dobře, tak se do toho ještě nepouštějme. Dopřejme si trochu času. Pojďme minutu uvažovat.“

Vrátili se na stanici. Holland zaparkoval na svém rezervovaném místě a společně zamířili mezi popelnicemi ke dveřím. Vešli do místnosti pro mužstvo, k Petersonovu psacímu stolu. Holland požádal: „Měl byste překontrolovat jeho zprávy. Hlasové a e-maily. Možná přišla nějaká, která ho tam zavedla.“

Reacher opáčil: „Chytáte se stébla trávy.“

„Dopřejte mi tu výsadu.“

„Zašel sem vůbec?“

„Nevím.“

„Měl na to čas?“

„Patrně ne. Přesto bychom se měli na ty zprávy podívat. Potřebujeme mít v tomhle případě naprostou jistotu.“

„Na ty zprávy byste se měl podívat vy. Je to vaše oddělení. Já jsem jenom civilista.“

Holland přiznal: „Nevím, jak se to dělá. Nikdy jsem se to nenaučil. Jsem stará škola. Každý o tom ví. Jsem minulost. Andrew byl budoucnost.“

Tak se Reacher pustil do souboje s telefonní konzolou a klávesnicí. Nepotřeboval žádné heslo. Všechno bylo nastavené na rychlý a pohodlný přístup. Našel jen jednu hlasovou zprávu. Od Kim Petersonové. Nechala ji tam o mnoho dřív, krátce po šesté, vzápětí poté, co Reacher odjel s jejím manželem zpátky do domu Janet Salterové, když si prohlédli záznam z kamery ve vězení.

Kimin nahraný hlas se pohyboval někde mezi panikou, statečností, odevzdaností a hašteřivostí.

Kim se zeptala: „Kdy se vrátíš domů?“

Reacher se přesunul na e-maily. Otevřel poštu. Čekaly tam dvě zprávy. První z DEA ve Washingtonu. Jakýsi agent potvrzoval svůj názor, že v zařízení západně od Boltonu v Jižní Dakotě není žádná metamfetaminová laboratoř. Dokázaly to drahé pozorovací satelity. Agent děkoval Petersonovi za zájem a žádal ho, aby se ozval, kdyby vyšla najevo nová fakta. Druhý e-mail byl rutinní noční oběžník od dálniční policie. Celostátní koordinace. Každý se na něj měl podívat. V tomto případě na spoustu informací zahrnující například tři auta a čtyři dodávky ukradené na nejrůznějších místech po celém státě, sněhový pluh ukradený z depa dálniční správy východně od Mitchellu, jakousi věc zvanou pumpa Isuzu série N a rozmrazovací náklaďák ukradený dvěma uprchlými zaměstnanci z komerčního letiště východně od Rapid City, brokovnici Ithaca ukradenou v Pierre, čtyři podezřelé na útěku v chevroletu suburban z roku 1979 po chaotické a nezdařené loupeži v Sioux Falls a nakonec Petersonův vlastní příspěvek o barmanovi v dodávce Ford z roku 2005 podezřelém z vraždy v Boltonu.

Reacher oznámil: „Nic.“

Holland se posadil.

„Tak to řekněte,“ vyzval Reachera. „Pusťte se do toho.“

„Tři otázky,“ opáčil Reacher. „Proč ten právník zastavil s takovou jistotou na silnici? Proč zastavil Peterson na parkovišti? A proč ho zastřelili zrovna dneska v noci?“

„Odpovědi?“

„Protože ten právník věděl, že je to bezpečné. Protože i Peterson si připadal v bezpečí. A protože jste oznámil do policejního rádia nález toho metamfetaminu.“

Holland přikývl.

„Ten střelec je jedním z nás,“ pravil. „Je to policajt.“

Za pět minut půlnoc.

Zbývaly čtyři hodiny.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

HOLLAND A REACHER TO SPOLU PROBRALI, pátrali po slabinách ve své teorii, žádné nenašli, a proto došli do bodu jistoty. Křivácký policista přímo ve městě vysvětloval, proč nepřinesla plody kontrola cizích příchozích. Křivácký policista v autě, blikající světly a dávající možná znamení rukou v rukavici z okénka, vysvětloval, proč opatrný právník zastavil na osamělé silnici uprostřed pustiny. Křivácký policista, který si večer vyslechl Hollandovu triumfální zprávu v rádiu, vysvětloval, proč Peterson záhy nato zemřel. Křivácký policista si uvědomil, že musí ještě do rána jednat. Hned zítra ráno zavolá Peterson na začátku pracovní doby DEA ve Washingtonu a sdělí podrobnosti, prohlásil Holland. Jasné jako facka. A křivácký policista parkující na prázdném pozemku a možná naléhavě mávající vysvětloval, proč zajel Peterson těsně k němu, bez jakéhokoliv podezření, naprosto nepřipravený.

Křivácký policista odvolaný proti své vůli sirénou a krizovým plánem objasňoval, proč Janet Salterová přežila pětihodinovou vzpouru ve vězení.

Holland prohlásil: „Je to moje vina. To, co jsem řekl do rádia, Andrewa zabilo.“

„Možná bych se zachoval stejně,“ namítl Reacher. „Vlastně jsem to několikrát udělal.“

„Snažil jsem se mu pomoct.“

„Nechtěné následky. Nevyčítejte si to.“

„Jak si to mohu nevyčítat?“

„Jak se tam vůbec dostal? Neměl službu. A neprojížděl jenom okolo, protože to parkoviště neleží na jeho cestě domů.“

„Vždycky měl službu, alespoň ve své hlavě. A mohlo to být na jeho cestě domů. Více méně. Byla by to jen malá zajížďka. Dvouminutová. A velice by se to Andrewovi podobalo. Vždycky chtěl přispět něčím navíc. Vždycky se snažil udělat ještě jednu věc, zajet na ještě jedno místo.“

Reacher neodpověděl.

Holland dodal: „Předpokládám, že za vším vězí ten Mexičan. Ten, o kterém pořád slyšíme.“

Reacher upřesnil: „Platón.“

Holland se zeptal: „Kdy si myslíte, že našeho muže zlanařil?“

„Před rokem,“ odpověděl Reacher. „Celá ta záležitost mi přijde rok stará.“

„Šlo o peníze?“

„Většinou jde o peníze.“

„Kdo to je?“

„Nevím.“

„Nejspíš někdo z těch nových. Sotva je znám. Rozhodně ne natolik, abych jim důvěřoval. V oddělení vládne zmatek. Což je patrně také moje chyba. Nedokázal jsem v něm nastolit pořádek.“

Reacher neodpověděl.

Holland se zeptal: „Kde začneme?“

„Povězte mi o Kaplerovi.“

„Měl problémy v Miami. Nic mu nedokázali. Něco se ale šuškalo. Sloužil v Miami a tam se to jen hemží penězi z obchodu s drogami.“

„Skvělé.“

„Byly to jen pověsti.“

„Měl byste se na něj podívat. A na Lowella. Co se s ním před rokem stalo? Měl byste se také podívat na toho Montgomeryho. Lidé, kteří jsou sami, když objeví zločin, jsou často ti samí, co ho spáchali.“

„Mám je povolat na stanici?“

„Nejbezpečnější by bylo povolat úplně všechny. Celé zatracené oddělení. Posaďte je do téhle místnosti a budete mít jistotu, že ten člověk sedí přímo před vámi.“

Holland zapochyboval: „To můžu udělat?“

„Samozřejmě že to můžete udělat.“

„Mám to udělat?“

Reacher neodpověděl. Nejčastější základní otázka každého policisty: Co když se mýlím?

Holland pravil: „Ta hlídka u paní Salterové musí být v pořádku. Nikdo z nich dneska v noci nikam nešel. Nečekali na opuštěných parkovištích. Mají alibi. Všichni do jednoho, stejně jako vy.“

„To je pravda.“

„Tak je můžu nechat na místě.“

„Měl byste je ale nejdřív varovat,“ upozornil Reacher. „Jestli náš střelec vycítí, že se stahuje síť, mohl by udělat poslední pokus.“

„Dostali by ho.“

„Ne, když je nebudete varovat. Když se u dveří objeví kolega, jak se mají zachovat? Nejdřív ho zastřelit a potom klást otázky?“

„Dostali by ho potom.“

„Což by bylo příliš pozdě.“

„Byla by to sebevražedná mise.“

„Možná je k ní odhodlaný. Musí vědět, že dříve nebo později ho chytí. Musí vědět, že je mrtvý, ať už dojde k čemukoliv. Ocitl se ve slepé uličce. Dvě vraždy nebo tři, stejně skončí na elektrickém křesle.“

„Možná by vůbec nepřišel. Neuposlechl by mého rozkazu.“

„V tom případě by se sám prozradil. Namaloval by si na záda terč. Ušetřil by vám práci.“

„Mám to udělat? Mám je všechny povolat na stanici?“

„Já bych to udělal,“ řekl Reacher. „Je to základní povinnost každého policejního oddělení. Vyčistit ulici od zločinců.“

Holland vykonal potřebné telefonáty. Nejdřív sedm jednotlivých hovorů, se čtyřmi ženami a třemi muži umístěnými u paní Salterové. Obsah jeho slov byl nepříjemný. Jeden z vašich kolegů je vrah. Nedůvěřujte nikomu jinému než sami sobě. Pak zavolal všem ostatním najednou rádiem a nakázal jim, že se musí dostavit přesně za třicet minut na stanici, ať už jsou kdekoliv, dělají cokoliv, ve službě i mimo službu. Což byla podle Reacherova názoru taktická chyba. Lepší by bylo požadovat, aby se dostavili okamžitě. Nic by se tím v podstatě neurychlilo, ale stanovení byť krátké lhůty dodá střelci pocit, že má ještě čas a prostor jednat, dokončit svou práci, v ideálních podmínkách zmatku a chaosu, s pobíhajícími policisty všude okolo. Bude to riskantní půlhodina.

Holland odložil mikrofon zpátky do stojánku a popadl znovu telefon. Oznámil: „Ještě jsme neinformovali Kim Petersonovou.“

Reacher požádal: „Nedělejte to po telefonu. To se nehodí.“

„Já vím. Chystám se zavolat na příjem. Protože chci, abyste to udělal vy. Služba z příjmu vás tam odveze. A po hodině vás zase vyzvedne. Hodina by měla stačit.“

„To myslíte vážně?“

„Nemám čas, abych to udělal osobně. Čeká mě spousta práce tady.“

„Nejsem zdejší,“ namítl Reacher. „Jsem jenom cizí člověk, který tady uvízl kvůli poruše autobusu.“

„Setkal jste se s ní,“ opáčil Holland. „Přespal jste u ní v domě.“

„Je to váš úkol. Ne můj.“

„Určitě jste to už někdy dělal.“

„O to nejde.“

„Určitě jste na to velmi dobrý.“

„Moc ne.“

„Musíte to udělat,“ trval na svém Holland. „Já prostě nemůžu, jasné? Nenuťte mě k tomu.“

Platón strávil hodinu na sedadle 1A na levé straně za kabinou a pak se začal netrpělivě vrtět. Noční lety ho nudily. Ve dne měl výhled, dokonce i z jedenácti kilometrů. Většinou viděl jen hnědou prázdnotu, ale s dostatkem domů a silnic, které mu připomínaly, že dole čeká spousta potenciálních zákazníků. V noci je však neviděl. Neviděl nic jiného než temnotu a šňůry vzdálených světel.

Vstal a prošel uličkou, kolem svých mužů, kolem sedadel první třídy, do prázdného prostoru bývalé ekonomické třídy. Pohlédl na výstroj na podlaze. Jeho muži ji už překontrolovali. On ji zkontroloval ještě jednou, protože byl Platón a oni nebyli.

Potraviny, voda, vše nezajímavé. Sedm bund, sedm čepic, sedmerz rukavice. Vše nové, vše adekvátní. Bundy byly velké a nadýchané, naplněné husím peřím. North Face, populární značka, všechny černé. Šest velikosti M a jedna chlapecká. Automatické zbraně byly H&K MP5K. Krátké, useknuté, futuristické, smrtící. Jeho oblíbené. Sedm malých batohů obsahovalo náhradní zásobníky a baterky.

Platón okamžitě rozpoznal problém. Popruhy batohů budou muset popustit na maximum, aby je převlékli přes velké bundy. Zcela jasný závěr. Prostá otázka uvažování dopředu. Nikdo to však neudělal.

Byl Platón a oni nebyli.

Žebříky vyrobila americká firma Werner. Hliníkové, při maximálním vytažení s dosahem devět metrů, nosnost sto deset kilo. Všechny na sobě měly nalepené žluté varovné nálepky. Trochu řinčely. Přenášely vibraci motorů. Každý vážil zhruba deset kilo. Měli čtyři. Čtyřicet kilo. Nechají je na místě. Lepší využít kapacitu letadla na čtyřicet dalších cihel v pergamenu než na čtyři neužitečné žebříky.

To samé platilo samozřejmě pro šest neužitečných mužů. Ti také zůstanou na místě. Čtyři sta kilo nahraditelného masa a krve versus čtyři sta padesát dalších cihel metamfetaminu? Zcela jasné rozhodnutí.

Platón už viděl před očima zpáteční cestu. Věděl, že uspěje. Měl na své straně mnoho výhod. Většinou jednoznačných a zdrcujících. Jeho muž na zemi byla jen pojistka, nic jiného.

Caleb Carter byl považován za muže na spodním místě totemu. Což jemu samotnému připadalo vrcholně ironické. O totemech a celé americké kultuře věděl jen velice málo. Věděl málo o spoustě věcí, ale náhodným a neuspořádaným způsobem, který neotvíral cestu ani na střední školu, ani do pořádného zaměstnání. Tak se obrátil na správu nápravných zařízení. Potupná volba, pro všechny v jeho třídě. Patrně potupná pro ještě mnoho tříd, které přijdou po něm. Absolvoval výcvik, dostal rádio a polyesterovou uniformu a přiřadili ho na noční službu v okresním vězení. Byl nejmladší a nejnovější ve čtyřčlenném týmu. Proto muž na nejspodnějším místě totemu.

Až na to, že říkat nováčkovi muž na nejspodnějším místě totemu bylo postavené na hlavu. Totemy měřily kolik? Šest až deset metrů? Rodilí Američané nebyli hloupí. Umisťovali své nejdůležitější muže dospodu. Na úroveň očí. Který důležitý muž by chtěl být šest až deset metrů nad zemí, kde ho nikdo nevidí? Jako v supermarketech. Police na úrovni očí jsou vyhrazené pro nejlepší zboží. Ve vyšším cenovém rozpětí. Velké společnosti si na to najímají odborníky. Úroveň očí hraje nejdůležitější roli. Takže muž na spodním místě je ve skutečnosti vysoko postavený a muž na horním místě nízko postavený. Je to jen řečnický obrat. Všeobecné špatné pochopení. Lingvistická inverze. Caleb Carter netušil, jak k ní došlo.

Noční služba byla lehká práce. Cely se zamykaly, ještě než jim začala směna, a zůstaly zamčené, dokud neodešli. Calebův tým měl jen jednu skutečnou zodpovědnost. Sledovat, jestli vězňové nemají zdravotní problémy. Jestli nepění z úst nebo netřískají hlavou do zdi. Ne všichni brali léky, které jim předepsali. Někteří se pokoušeli oběsit na stočených a svázaných nohavicích kombinéz. Byli to ubožáci.

Zdravotní kontrola obnášela deset kontrolních koleček, každou hodinu jedno. Na většinu z nich samozřejmě kašlali. Občas na všechna. Pohodlnější bylo sedět v místnosti pro mužstvo, hrát poker o drobné, dívat se na porno na počítači nebo mít zastrčená sluchátka v uších. Caleba ta laxnost zpočátku znepokojovala. Nová práce, nový život, začal s jistou dávkou energie a nadšení. Hodlal ji brát vážně. Ale prvním úkolem každého nováčka je přizpůsobit se. Tak to udělal. Po měsíci si nedokázal vzpomenout, co ho to tak rozčilovalo. Co po nich může vězeňská správa chtít, za tak bídnou výplatu?

Ale vzpoura ve velké budově změnila trochu situaci. Šéf směny od té doby požadoval tři kolečka. Jedno vykonal dokonce osobně. Tu noc se chystali na dvě, ale čtyři hodiny po začátku směny za sebou neměli ještě ani první, takže bylo jasné, že stihnou jen jedno. Jeho doba se právě blížila a nemohlo připadnout na nikoho jiného než na Caleba, protože byl nejvyšším mužem na totemu. Vyrazí na něj, hodně brzy, ale ne okamžitě, protože právě v tu chvíli si prohlížel stránky s nahými tlustými dívkami a hospodářskými zvířaty. Práce může počkat.

Reacher vyklouzl na konci Petersonovy příjezdové cesty z otlučeného sedanu a sledoval, jak muž z příjmu odjíždí. Pak vykročil k domu. Bylo to jako nořit se do bílého tunelu. Odklizený sníh se tyčil po obou stranách do výšky metru a půl. Před sebou měl křižovatku ve tvaru Y vedoucí doprava ke stodole a doleva k domu. Foukal silný vítr. Plochou otevřenou krajinou. Reacherovi nebyla ještě nikdy taková zima. To věděl naprosto jistě. Dosáhl superlativu. Jednoho dne se v Saúdské Arábii na počátku operace Pouštní štít vyšplhala polední teplota na padesát devět stupňů. Teď trpěl v Jižní Dakotě při minus třiceti čtyřech, které chladil vítr na minus čtyřicet pět. Ani jeden z extrémů se mu příliš nelíbil. Ale věděl, kterému dává přednost. Došel ke křižovatce ve tvaru Y. Zahnul doleva směrem k domu. Šlo se mu pohodlně. Chodník byl posolený a posypaný štěrkem. Možná poslední domácí úkol, který Andrew Peterson vykonal. Desetiminutová práce. Usnadnil předání zprávy o své smrti své vdově.

Dům se tyčil vepředu. Červená prkna, červené dveře, zhnědlé v modrém světle měsíce. Měkké žluté světlo za oknem. Slabá vůně kouře ze dříví stoupající z komína. Reacher pokračoval v chůzi. Byla mu taková zima, že necítil, kam klade nohy. Jako pacient po mrtvici. Musel se soustředit. Levá noha, pravá noha, jeden krok, další, uvědomělý a záměrný. Jako by se učil zcela novou dovednost.

Dostal se ke dveřím. Na vteřinu se zarazil, vykašlal z plic zmrzlý vzduch, pozvedl ruku a zaklepal. Třásl se a ruku měl obalenou rukavicí, takže se mu místo dvojitého svižného zaťukání podařilo jen několik nepravidelných tupých úderů. Nejhorší zvuk na světě. Po půlnoci, policistova rodina sama v domě, zaklepání na dveře. Žádné dobré zprávy. Kim to pochopí ve zlomku vteřiny. Záleželo jen na tom, jak dlouho a jak usilovně se tomu bude bránit. Reacher věděl, jak to chodí. Klepal už po půlnoci na spoustu dveří.

Kim otevřela. Stačil jediný pohled a z obličeje se jí vytratila poslední absurdní naděje. Nebyl to její manžel. Neupadl mu klíč do sněhu. Neopil se na mol a nehledal marně klíčovou dírku.

Kim se skácela, jako by se pod ní otevřelo propadliště.

Caleb Carter si vzal z police u dveří černou baterku maglite na čtyři baterie a zkontroloval rádio. Měl ho zapnuté a fungovalo. Z baterky vycházel slušný paprsek. Baterie nebyly vybité. Na zdi visely psací desky s klipsem. S tužkou připevněnou na odrbaném provázku. Caleb se zapsal na páté kolečko. První čtyři byla zfalšovaná. Nikdo nevzhlédl. Caleb vyšel z místnosti a vykročil chodbou.

Co se jurisdikce týče, bylo okresní vězení zcela oddělené od státního, které bylo zase zcela oddělené od federálního. Ale všechna zařízení sdílela stejné místo a architekturu. Úspora peněz, usnadnění práce. V okresním vězení seděli většinou místní, kteří buď nemohli dostat, nebo složit kauci. Ve vyšetřovací vazbě. Nevinní, dokud jim neprokážou vinu. Caleb znal některé z nich ze školy. Zhruba čtvrtina uvězněných už měla po procesu, byla uznána vinnými a odsouzena a čekala, až je systém za pár dnů přesune jinam.

Banda ubožáků.

Bylo tam šedesát cel na dvou podlažích ve tvaru V, po patnácti v jedné sekci. Východní křídlo dole, východní křídlo nahoře, západní křídlo dole, západní křídlo nahoře. Ze špičky V vedlo kovové schodiště a za ním se nacházela jednopodlažní jídelna a klubovna, takže první podlaží mělo vlastně tvar Y.

Všech šedesát cel bylo obsazených. Jako obvykle. Peníze nepřicházely z Boltonu a vypadalo to, jako by politici v Pierre nebo Washingtonu chtěli mít jistotu, že jejich investice budou správně využity. Po městě se povídalo, že zákon přitvrdí, když jsou ve vězení volná místa. A naopak. Když tam byla prázdná postel, stačilo třicet gramů trávy v autě, a už vás zašili. Když však bylo všech šedesát postelí obsazených, vysloužili jste si za šedesát gramů jenom pohlavek.

Ochrana zákonodárství. Kariéra, kterou si Caleb zvolil.

Začal na vzdáleném konci východního křídla. Došel až na druhý konec chodby, otočil se, rozsvítil baterku a začal se pomalu vracet. Cely měl po levé straně. Držel baterku přes rameno, což vypadalo nejenom zkušeně, ale paprsek se mu tím dostal i do výšky očí. Cely měly vepředu mříže, napravo postel, v zadním levém rohu umyvadlo kombinované se záchodem a psací stůl ne širší než police naproti posteli. Na postelích leželi muži. Většinou spali, převalovali se, mumlali a chrápali pod tenkými šedivými přikrývkami. Pár jich bylo vzhůru. Jejich úzké oči se ve světle baterky leskly jako oči krys.

Caleb zahnul za roh V a prohlédl západní dolní křídlo. Patnáct cel, patnáct postelí, na nich patnáct mužů, dvanáct spících, tři vzhůru, všichni v pořádku.

Vyšel po schodech do východního horního křídla. Stejný výsledek. Nechápal, proč se vůbec obtěžoval. To místo nebylo nic jiného než skladiště. Laciný hotel. Copak chodí zaměstnanci hotelu kontrolovat každou hodinu své hosty? Silně o tom pochyboval.

Všechny ty nesmyslné předpisy mu už lezly na nervy.

Minul vrcholek schodů v západním horním patře. Šel rychleji než obvykle. Stíny mříží se pohybovaly, jak po nich přejížděl baterkou. Cela číslo jedna, prázdný prostor nalevo, schoulená postava pod přikrývkou napravo, vzhůru, cela číslo dvě, prázdný prostor nalevo, stočená postava pod přikrývkou napravo, spící, cela číslo tři, to samé.

A tak dále a tak dále, celou cestu podél řady. Šestou celu obýval tlusťoch. Ten, který nechtěl s nikým mluvit. Až na motorkáře v cele číslo sedm.

Ale motorkář v cele číslo sedm nebyl.

Cela číslo sedm v západním horním křídle zela prázdnotou.

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

REACHER ZAREAGOVAL PŘÍLIŠ POMALU a nestihl Kim Petersonovou zachytit, než dopadla na podlahu. Neohrabaně se k ní v objemné bundě sklonil, zastrčil jí ruku pod ramena a posadil ji. Byla v bezvědomí. Omdlela jako špalek. Reacherovi však absurdně dělaly větší starosti otevřené dveře a teplo unikající z domu. Tak jí zasunul druhou ruku pod kolena a zvedl ji. Otočil se, zavřel kopnutím dveře, pronesl ji obývací místností a položil na ošoupanou pohovku u kamen.

Omdlít už viděl mnoho žen. Zaklepal po půlnoci na spoustu dveří. Věděl, co udělat. V armádě mu to pečlivě vysvětlili, jako všechno ostatní. Mdloby způsobené šokem je prostý vazovagální reflex. Zpomalí se srdce, roztáhnou se cévy a klesne hydraulický tlak pohánějící krev do mozku. Ošetření sestávalo z pěti bodů. Za prvé, zachytit oběť. To už pokazil. Za druhé, položit ji s nohama nahoru a hlavou dolů, aby přitažlivost pomohla prokrvit opět mozek. To udělal. Posunul ji tak, aby měla nohy na opěradle pohovky a hlavu na čalounění. Za třetí, změřit pulz. Což také udělal, na zápěstí. Sundal si rukavice a dotkl se jí prsty, stejně jako pokožky jejího manžela. Dospěl k rozdílnému výsledku. Pulz, který nahmatal, byl hezky pravidelný.

Čtvrtý bod na ošetřovacím plánu: povzbudit oběť hlasitými výkřiky nebo lehkým popleskáním. Což mu vždycky připadalo vůči čerstvým vdovám nesnesitelně kruté. Musel to však udělat. Promluvil jí do ucha, pohladil ji po tváři a poplácal po ruce. Žádná reakce.

Zkusil to ještě jednou, víc důrazně. Hlasitější hlas, silnější pleskání. Nic se nestalo, až na to, že mu nad hlavou zapraskala prkna podlahy. Jeden z chlapců, otáčející se ve spánku. Reacher na okamžik ustal. Strnul. V domě opět zavládlo ticho. Sundal si čepici a rozepnul bundu. Sklonil se a opět promluvil. Pohladil ji po tváři a ruce.

Kim Petersonová otevřela oči.

Bod číslo pět: přesvědčit oběť, aby zůstala na patnáct dvacet minut klidně ležet. V tomto případě žádný problém. Kim Petersonová se ani nepohnula. Jen ležela na zádech a upírala pohled do stropu, tázavě, zadumaně, pohybovala očima, mhouřila je a otevírala, jako by tam bylo něco napsáno, něco složitého a těžkého, čemu nedokázala porozumět.

Reacher se zeptal: „Pamatujete si na mě?“

Kim odpověděla: „Samozřejmě.“

„Mám pro vás bohužel špatné zprávy.“

„Andrew je mrtvý.“

„Bohužel ano. Je mi to nesmírně líto.“

„Kdy?“

„Během uplynulé hodiny.“

„Jak?“

„Zastřelili ho. Bylo to rychlé.“

„Kdo ho zastřelil?“

„Domníváme se, že muž, po kterém pátráme.“

„Místo?“

„Do hlavy.“

Kim zúžila oči. „Ne, ptám se, kde se to stalo.“

„Promiňte. V centru. Na prázdném pozemku.“

„Co tam dělal?“

„Konal svou povinnost. Po něčem pátral.“

Kim pravila: „Byl to dobrý člověk.“

„Já vím.“

„Mám dva kluky.“

„Já vím.“

„Co si počnu?“

„Budete postupovat krok za krokem. Ode dne ke dni, od hodiny k hodině, od minuty k minutě. Od vteřiny k vteřině.“

„Dobře.“

„A začnete teď.“

„Dobře.“

„Nejdřív ze všeho musíme sehnat někoho, kdo by tady byl s vámi. Okamžitě. Někoho, kdo dokáže pomoct. Někoho, kdo vám bude dělat společnost. Protože nemůžete zůstat sama. Znáte někoho, komu bych mohl zavolat?“

„Proč nepřišel velitel Holland?“

„Chtěl přijít. Zahájil ale právě velké vyšetřování.“

„Nevěřím vám.“

„Nemohl prostě odejít.“

„Ne, nevěřím vám, že chtěl přijít.“

„Cítí se zodpovědný. Tak se cítí dobří velitelé vždycky.“

„Měl přijít.“

„Komu bych mohl zavolat?“

„Sousedce.“

„Jak se jmenuje?“

„Alice.“

„Jaké má číslo?“

„Spodní trojka na telefonu.“

Reacher se rozhlédl. Telefon visel na stěně v kuchyňském koutu místnosti. Bezdrátové sluchátko a černá konzola. Nejrůznější tlačítka, velká červená nula v okénku. Žádná zpráva. Požádal: „Zůstaňte, prosím, ležet.“

Nechal Kim Petersonovou na pohovce a přešel do kuchyně. Zvedl sluchátko. Mělo normální číselník pro normální volbu čísel. A také tlačítko na čísla uložená v paměti. Asi se po jeho zmáčknutí automaticky vytočí. Jednička a dvojka budou nejspíš na Andrewa, do kanceláře a na mobil. Reacher zmáčkl tlačítko paměti a trojku. Telefon vytočil číslo a začal vyzvánět. Vyzváněl dost dlouho. Potom se ozval hlas. Žena, ospalá, ale při smyslech. Trochu vyplašená. Její manžel byl možná někde na cestě. Možná měla dospělé děti v jiném městě. Pozdní noční telefonáty jsou stejně hrozné jako zaklepání na dveře.

Reacher se zeptal: „To je Alice?“

„Ano. Kdo jste vy?“

Reacher vysvětlil: „Jsem u Kim Petersonové. Vaší sousedky. Potřebuje, abyste k ní okamžitě přišla. Dneska v noci jí zemřel manžel.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Pak Alice promluvila. Ale Reacher nerozuměl, co říká. Její slova splynula s jiným zvukem. Náhlým. Hlasitým. Zvenčí. Pronikavým a naříkavým. Vřískavým a šeptajícím. Stoupajícím a klesajícím. Ten nový zvuk se valil jako vlna přes zmrzlá pole. Opřel se do domu a roztříštil o okna.

Vězeňská siréna.

Za pět minut jedna v noci.

Zbývaly tři hodiny.

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

REACHEROVI VYVSTAL před očima šílený diagram a explodoval do čtyř rozměrů. Čas, prostor a vzdálenost: policisté všude po městě, budou se pohybovat na sever, jih, východ a západ, všichni na Hollandovu výzvu, všichni ke stanici. Pak zaslechnou zvuk sirény, změní najednou směr, sedm policistů ve službě u Janet Salterové vyběhne rovnou do noci, připojí se k všeobecnému zmatku, seskupí se, vyrazí zachraňovat vězení a nechá Janet Salterovou v domě.

Úplně samotnou, zranitelnou a vystavenou na pospas poslednímu zoufalému pokusu křiváckého policisty, který se pak buď pokusí utéct, nebo se zamíchá mezi ostatní.

Vím, jak se mám zachovat, řekla Janet Salterová.

Reacher zavěsil telefon a zavolal tiše na Kim.

„Musím jít,“ oznámil. „Alice je už na cestě.“

Dostal se k předním dveřím a tam se zastavil. Siréna kvílela. Ohlušujícím způsobem. Přímo před sebou měl odklizený chodník. Patnáct metrů k rozcestí ve tvaru Y, dalších patnáct na silnici. Pak kilometr a půl do města a další kilometr a půl k domu Janet Salterové.

Neměl auto.

Bude muset jít pěšky.

Zavřel za sebou, vykročil, uklouzl, vyrovnal rovnováhu, zahnul doprava a vyrazil ke stodole. Stále v ní stála stará dodávka Ford. S připevněným sněhovým pluhem.

Bez klíčku v zapalování.

Reacher odspěchal zpátky do domu. Zabušil na dveře. Dlouho, velice dlouho čekal. Ještě jednou zabušil. Pak mu znovu otevřela Kim Petersonová. Probrala se z šoku. Ponořila se do své noční můry. Nahrbená, prázdná, netečná. Usedavě plakala.

„Omlouvám se,“ pravil Reacher. „Potřebuju ale klíč od dodávky ve stodole.“

Kim neodpověděla.

„Kim, je mi moc líto, ale opravdu ho potřebuju.“

Kim řekla: „Je na Andrewově svazku klíčů. V jeho kapse.“

„Nemáte náhradní?“

„Myslím, že ne.“

„Jste si jistá?“

„Je to hodně stará dodávka.“

„Musí k ní existovat náhradní klíč.“

„Myslím, že se ztratil.“ Kim odvrátila pohled, otočila se a zamířila zpátky chodbou. Zavrávorala, natáhla ruku a opřela se o stěnu. Reacher zaklapl dveře a vyšel čekat ven. Na Alici. Na sousedku. Farmářská krajina v Jižní Dakotě je rozlehlá a prázdná. Domy stojí daleko od sebe. Hodně daleko. Alice přijede autem. Určitě mu ho půjčí.

Čekal.

Siréna neustále kvílela.

Alice přišla pěšky.

Spatřil ji v měsíčním světle třicet metrů daleko. Byla vysoká a neupravená, jak se rychle oblékala. Pospíchala a klouzala po ledu, ruce v rukavicích roztažené jako provazochodec. Zpod čepice jí vykukovaly prameny rozcuchaných vlasů. Blížila se zprava po silnici, otáčela bledý obličej nervózně k domu Petersonových a trhala rukama i nohama, jak zápasila se zrádným povrchem. Reacher se odlepil od dveří, prošel zimou k odbočce ve tvaru Y a k silnici. S Alicí se setkal v ústí příjezdové cesty. Podivil se: „Vy nemáte auto?“

Alice odpověděla: „Nepodařilo se mi ho nastartovat.“

Reacher se podíval doleva na silnici do města.

Alice se podívala dopředu na dům.

Otázala se: „Jak se daří Kim?“

„Bídně.“

„Co se stalo?“

„Andrewa zastřelili. Na prázdném pozemku v centru.“

„To je děsné.“

„Radši běžte. Bude to dlouhá noc.“

„Bude to delší než jen jedna noc.“

„Zvládnete to?“

„Budu muset.“

„Zavolejte jejímu otci. Říkala, že občas jezdí na návštěvu.“

„Zavolám mu.“

„Hodně štěstí.“

Alice vykročila po příjezdové cestě.

Reacher zamířil doleva do města.

Vím, jak se mám zachovat, řekla Janet Salterová.

Za minutu už byl Reacher sto metrů před odbočkou na hlavní dvouproudou okresku z východu na západ. Napravo měl centrum města. Nalevo pustinu. Přál si, aby někde v okolí bydlel policista. Na hranici deseti minut od stanice. Někdo, komu by věřil. Ne Kapler, ne Lowell, ne Montgomery. Chtěl jednoho z většiny. Chtěl, aby byl ještě doma, mimo službu, zaspal a pak se probudil, oblékl, vypotácel se do zimy, nastartoval policejní auto a vyrazil na západ.

Chtěl na něj zamávat, aby ho svezl.

Částečně se mu to splnilo.

Když byl ještě sedmdesát metrů před křižovatkou, zahlédl na východě světla. Pulzující červenomodré záblesky, kilometr a půl daleko. Rychle se blížily. Odrážely se od sněhu a vypadalo to, jako by se pohyboval celý osvětlený akr. Jako by přistávalo UFO. Vytvářely obrovský tančící kruh jasného vodorovného světla. Reacher zrychlil, aby to stihl. Nohy mu klouzaly a podjížděly na sněhu. Máchal kolem sebe rukama. Obličej už měl úplně zmrzlý. Připadal si, jako by ho zmlátili pálkou a zubař mu umrtvil ústa. Policejní auto jelo stovkou, na zimních pneumatikách a řetězech. Reacher šel rychlostí necelých pět kilometrů v hodině, na ztuhlých, pomalých a necitlivých nohou. Ujížděly mu, jako by běžel na místě. Jako v nějakém bláznivém kresleném filmu. K odbočce to měl pořád padesát metrů.

Nestihne to.

Nepotřeboval to stihnout. Řidič si ho všiml.

Auto zpomalilo, zahnulo do Petersonovy ulice a rozjelo se na sever směrem k němu. Jasné přední reflektory, elektricky modré přerušované světlo, tmavočervené přerušované světlo, bolestivě bílé přerušované světlo, všechny barvy bily přímo do očí. Reacher se zastavil, rozkročil se, pozvedl paže a začal mávat. Univerzální znamení v nouzi. Velké překrývající se půlkruhy oběma rukama.

Policejní auto zpomalilo.

Reacher v posledním okamžiku ustoupil a auto zastavilo vedle něj. Otevřelo se okénko řidiče. Za volantem seděla žena. S bledým obličejem opuchlým spánkem, rozcuchanými vlasy a červenýma očima. Reacher ji neznal.

Sdělil: „Musím se dostat do domu paní Salterové.“ Sotva mu bylo rozumět. Měl znecitlivělé rty. Horní půlka obličeje se mu proměnila v kus ledu. Dolní na tom nebyla o nic lépe. Sotva hýbal panty.

Policistka se zeptala: „Prosím?“

„Potřebuju svézt.“

„Kam?“

„K domu Janet Salterové.“

O osm kilometrů dál kvílela vězeňská siréna. V rádiu v autě se ozývalo štěbetání. Hlas dispečera, rychlý a tichý, nepřirozeně klidný. Patrně stařík od příjmu. Z policistky táhl alkohol. Patrně bourbon. Sklenička na dobrou noc. Možná dvě nebo tři.

Policistka vypálila: „Kdo, krucinál, jste?“

Reacher vysvětil: „Pracuju pro Hollanda a Petersona.“

„Peterson je mrtvý.“

„Já vím.“

„Vy jste ten vojenský policista?“

„Ano. A potřebuju svézt.“

Policistka odmítla: „To nemůžu udělat.“

„Tak proč jste ke mně zabočila?“

„Nezabočila jsem k vám. Jedu na své postavení.“

„Vězení neleží tímhle směrem.“

„Musíme ho z kilometru a půl obklíčit. Moje místo je v severovýchodním rohu. Tahle cesta k němu vede.“

„Co se stalo?“

„Utekl motorkář. Jeho cela je prázdná.“

„Ne,“ vydechl Reacher.

„Co myslíte tím ne?“

„To není možné. Je to podvod. Falešný poplach.“

„Buď tam je, nebo není, kamaráde. A ve vězení tvrdí, že tam není.“

„Někam se schoval. Třeba do komory ke smetákům. Je to léčka.“

„Nesmysl.“

„Už jsem to zažil. Utěk má dva háčky. Je zapotřebí dostat se ven a uniknout pronásledovatelům. Chytráci se nejdřív schovají. Uvnitř. Dokud neskončí pátrání. Pak vyjdou ven. Tenhle chlápek se ale nikam nechystá. Jenom hraje svou roli. Je to past.“

Policistka neodpověděla.

„Uvažujte o tom,“ vyzval ji Reacher. „Útěk je těžší, než vypadá. Slibuju, že ten motorkář je ještě ve vězení. Zítra dostane hlad a vyleze z úkrytu. Se širokým úsměvem na tváři. Protože zítra už bude pozdě.“

„Jste cvok.“

„Pořád tam je. Věřte mi. Využijte příležitosti. Nebudete patřit k těm, kteří se nechali nachytat.“

„Jste blázen.“

„Dobře, tak jsem blázen. Dejme tomu, že skutečně utekl. V tom případě je už pět hodin pryč. To dobře víte. Tak co má znamenat ta šaškárna s obkličováním?“

Policistka neodpověděla.

Siréna stále ječela.

„Pět minut,“ dodal Reacher. „Prosím. Víc toho od vás nepotřebuju.“

Policistka neodpověděla. Jen stiskla tlačítko, sešlápla plyn a okénko se zavřelo a auto se pohnulo. Reacher se k němu naklonil, auto vyrazilo dopředu, jeho zadek ho udeřil do kyčle, otočil kolem osy a odhodil po zádech na zem. Reacher zůstal ležet s vyraženým dechem na zmrzlém sněhu a pozoroval, jak se akr světla vzdaluje.

Reacher se postavil, dopotácel se na odbočku a siréna ztichla. Odmlčela se uprostřed vysokého zakvílení, od sněhu se odrazily drobné střípky posledního zahoukání a noc se ponořila opět do ticha. Ne do hrobového ticha čerstvě napadaného sněhu, ale do podivného šustění, praskání a sykotu hluboko zmrazeného světa. Dupot jeho kroků se nesl pruhy a pláty sněhu daleko před něj. Vítr mu foukal přímo do obličeje, stále ze západu, a zabodával mu do něj jehličky ledu. Reacher se ohlédl. Ušel sto padesát metrů. Ani o trochu víc. Před sebou měl tři kilometry. Po silnici nic nejezdilo. Byl úplně sám. Byla mu příšerná zima.

Napůl šel, napůl běžel ve vyjetých kolejích. Po každém kroku mu prudce podjížděly paty, dokud se nezachytily v další štěrbině, kde povrch rozdrtily sněhové řetězy. Zprudka oddechoval, v průdušnici ho pálil ledový vzduch a zakusoval se mu do plic. Kašlal a lapal po dechu.

Měl před sebou tři kilometry. Budou mu trvat nejméně třicet minut. Příliš dlouho. Doufal, že alespoň jeden z policistů sebral odvahu a zůstal u Janet Salterové. Jeden ze sedmi. Jedna z žen. Čert vem předpisy. Čert vem krizový plán. Peterson je mrtvý. Stále teplý. To je dostatečně pádný argument. Jeden z nich se určitě vzepřel a řekl federálům, ať si trhnou. Alespoň jeden. Možná víc. Možná dva nebo tři.

Možná všichni.

Nebo možná nikdo z nich.

Vím, jak se mám zachovat, řekla Janet Salterová.

Věděla to?

Zachovala se podle toho?

Reacher pokračoval v cestě. Jeden krok a další a další. Vítr ho tlačil dozadu. Do bundy mu bubnovaly jehličky ledu. Neměl vůbec cit v rukou a nohou. Připadalo mu, že mu zmrzla veškerá tekutina v očích.

Přímo naproti němu se vynořila banka. Osamělá na malém parkovišti. Okraj města. První budova. Měla tabuli na vysokém sloupu. S červenými čísly. Čas a teplota. Jedna dvacet ráno. Minus třicet čtyři stupně.

Reacher přidal do kroku. Získal konečně pocit, že postupuje vpřed. Po levé a pravé straně se objevovaly další budovy. Obchod se smíšeným zbožím, lékárna, dárkové předměty, půjčovna DVD. Náhradní díly do aut, UPS, sklad balíků, čistírna. Všechny s parkovišti. Roztažené do šířky. Zařízené na zákazníky s auty. Reacher kráčel ostrým tempem. Potil se a třásl zároveň. Budovy se zhustily. Zvýšily se na dvoupodlažní. Centrum. Velká křižovatka ležela rovně vepředu. Napravo do vězení, nalevo na dálnici. Reacher zahnul za roh postranní ulice. Zamířil na jih k policejní stanici. Vítr skučel v anténách na střeše.

Zbýval mu kilometr a půl.

Běžel po hlavním tahu ven z centra. Osamělá postava. Neohrabaná. Krátké, trhané kroky. Zvedal a pokládal nohy víceméně svisle. Byl to jediný způsob, jak se udržet zpříma. Ne plavné, dlouhé skoky. Led je nedovolil. Viděl rozmazaně. Pálilo ho v krku. Za všemi okolními okny panovala tma. Byl jediným pohybujícím se předmětem, v bílém prázdném světě.

Reacher minul rodinnou restauraci. Byla zavřená a tichá. Nesvítilo se v ní. Na stolech byly strašidelně narovnané obrácené židle, jako mlčenlivý dav se zvednutými pažemi. Čtyři sta metrů do ulice Janet Salterové. Čtyřicet vteřin, pro slušného atleta. Reacherovi to trvalo dvě minuty. Auto blokující vjezd dávno odjelo. Zůstaly po něm jenom vyjeté koleje. Prázdné, jako železniční výhybka. Reacher je překročil. Vyrazil ulicí. Kolem jednoho domu, kolem dalšího. Ve stále zelených křovinách šustil vítr. Pod nohama mu praskala a sténala země.

Příjezdová cesta Janet Salterové.

Světla v domě.

Žádný pohyb.

Žádný zvuk.

Nic neobvyklého.

Všude klid.

Reacher se na vteřinu zastavil, opřel se rukama o kolena a zprudka oddechoval.

Potom se rozběhl k domu.

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER VKROČIL NA VERANDU Janet Salterové. Dveře od domu byly zamčené. Reacher zatáhl za zvonek. Z malého bronzového oka vyjel drátek a zase se zasunul dovnitř. Zvonek zazvonil, o vteřinu později, tiše, zdvořile a diskrétně, hluboko uvnitř tichého domu.

Žádná odpověď.

Což bylo dobře. Ve sklepě by zvonek neslyšela. A i kdyby ho slyšela, nepřišla by otevřít.

Alespoň doufal.

Vím, jak se mám zachovat, řekla. Sklep, zbraň, heslo.

Nakoukl okénkem z barevného skla. Světla v chodbě stále svítila. Otvíral se mu pokroucený modrý výhled do místnosti. Křeslo. Stolek s telefonem. Schody, koberec, obrazy. Prázdný věšák na klobouky.

Žádný pohyb. Nikde nikdo. Ani známka násilí.

Všude ticho.

Čtyřicet tři možné způsoby, jak se dostat dovnitř, patnáct z nich proveditelných, osm z nich snadných. Reacher ustoupil ode dveří a přešel verandu. Sešel ze schodů a prodral se hlubokým, na povrchu ztvrdlým sněhem mezi křovinami k zadní stěně domu. Z dřívější prohlídky si pamatoval, že zámek na dveřích od kuchyně je z bytelné mosazi, s dlouhým jazýčkem zapadajícím pevně do těžkého štítku. Štítek byl zapuštěný do zárubně ze sto let starého měkkého dřeva. Natřeného, na rozdíl od zárubní předních dveří z lakovaného kaštanu, jemnozrnného, rýhovaného a nádherného. Ten by se hůř nahrazoval. Dohromady vzato, vloupat se do domu kuchyní bude šetrnější.

Reacher udělal krok dozadu, nadechl se, zvedl nohu a prudce kopl podpatkem přímo do dřeva pod zámkem. Stačilo to jenom jednou. Byl velký, poháněl ho strach a byla mu příliš velká zima, než aby byl trpělivý. Dveře zůstaly celé, ale štítek se utrhl ze zárubně, dopadl se zazvoněním na zem a dveře se rozletěly.

„To jsem já,“ zavolal. „Reacher.“ Janet Salterová možná neslyšela zvonek, ale mohla zaslechnout tříštění dřeva. Nechtěl, aby ji ranila mrtvice.

„To jsem já,“ zavolal ještě jednou.

Vstoupil do kuchyně. Zavřel za sebou. Mezi dveřmi a zárubní zůstala dvoucentimetrová škvíra. Přivítaly ho známé zvuky a vůně. Sykot potrubí. Kávovar, nyní studený. Vyšel do malé zadní chodby. Rozsvítil. Dveře pod schodištěm byly zavřené.

„Janet?“ křikl. „To jsem já, Reacher.“

Žádná odpověď.

Zkusil to ještě jednou, hlasitěji. „Janet?“

Žádná odpověď.

Stiskl kliku.

Dveře se otevřely.

Sundal si rukavici a vytáhl z kapsy zbraň. Vstoupil do sklepa. Byla v něm tma. Zaposlouchal se. Ticho, až na hučení kotle a pískání pumpy. Nahmatal levou rukou zeď, našel vypínač a rozsvítil.

Sklep byl prázdný. Nic jiného než stíny svislých trámů na holé podlaze. Reacher nakoukl do místnosti s kotlem. Prázdná. Pouze starý zelený stroj spalující olej.

Vrátil se ke dveřím. Přes hledí své zbraně se podíval nahoru na schody. Nikde nikdo. Žádný pohyb, žádný zvuk.

Zavolal: „Janet?“

Žádná odpověď.

Vůbec ne dobré.

Vystoupal zpátky do kuchyně. Prošel chodbou. Vypadala úplně stejně, jak ji viděl okénkem z barevného skla zepředu. Všude klid. Křeslo, stolek, koberec, obrazy, stojan na klobouky. Žádný pohyb. Žádné stopy po násilí.

Našel ji v knihovně. Seděla ve svém oblíbeném křesle. S knihou na klíně. Se zavřenýma očima. Uprostřed čela měla díru po kulce.

Jako třetí oko.

Téměř jistě devítimilimetr.

Reacher nedokázal dlouhou, dlouhou dobu jasně myslet. Bolelo ho celé tělo. Jak roztával. Uši ho pálily, jako by mu u nich někdo držel páječku. Potom se ozvaly nos, tváře, rty, brada a ruce. Posadil se do křesla v chodbě, kolébal se dopředu a dozadu a v bolesti se objímal. Pak se probudily k životu jeho chodidla, žebra, dlouhé kosti v pažích a nohou. Jako by je měl zlomené a rozdrcené.

Janet Salterová neměla silnou lebku. Zadní část byla rozmetaná po celém jejím oblíbeném křesle, nacpaná hluboko do otvoru po vycházející kulce.

Na čtení budu mít spoustu času, řekla, až skončí tenhle zmatek.

Reacher si dal ruce do dlaní. Opřel se lokty o kolena a zadíval se do země.

Mám obrovské štěstí, radovala se Janet Salterová. Ne každému se dostane možnosti převést své zásady ve skutek.

Reacher si promnul oči. Když odtáhl ruce, měl na nich krev. Ledové jehličky poháněné větrem mu pobodaly obličej. Když ho měl zmrzlý, tak si toho nevšiml. Teď však začaly drobné ranky krvácet. Přejel si po nich dlaněmi, jako by se myl. Otřel si ruce do kalhot. Zadíval se na podlahu. Přejel pohledem po kotoučích tlumených barev na koberci, od jednoho k druhému. Když se dostal doprostředka, kde se potkávaly, pozvedl oči. Janet Salterová se dívala přímo na něj. Seděla napříč proti němu. V přímé lince. Vektoru. Nalevo od sloupku schodiště, skrz dveře knihovny, přes šířku místnosti, k jejímu křeslu. Pod dírkou po kulce se jí udělala čárka. Ne úplně krvavá. Jenom mokvavá. Z rány jí vytékala tekutina.

Pokaždé se na ni podíval, co nejdéle snesl, a potom zase sklopil pohled na koberec.

Nerad prohrávám, řekl. Pro všechny zúčastněné je lepší, když taková situace nenastane.

Ochraňuj a služ.

Buď vždycky ve střehu.

Prázdná slova.

Ohavně zklamal.

Jako vždycky.

* * *

Narovnal se v křesle. Nikdo nepřišel. Všude kolem něho hučel dům. Vydával zvuky, zcela lhostejný. Voda cirkulovala v trubkách, v rámu drnčelo okenní křídlo, vylomené zadní dveře skřípaly dopředu a dozadu ve větru. Venku šustilo listí a celá zmrzlá planeta se chvěla a úpěla.

Zvedl telefon.

Vytočil číslo, které si pamatoval.

Dovolali jste se na úřad statistiky práce. Pokud znáte linku volaného, můžete ji nyní vytočit.

Vytočil 110.

Cvaknutí. Zavrnění.

„Ano?“

Reacher požádal: „Susan, prosím.“

„Koho?“

„Amandu.“

Cvaknutí. Zavrnění.

Susan pravila: „Reacher?“

Reacher neodpověděl.

„Reachere? Jste v pořádku?“

Reacher neodpověděl.

Susan pohrozila: „Mluvte se mnou, nebo zavěsím.“

Reacher se jí zeptal: „Už jste někdy měla hlad?“

„Hlad? Samozřejmě. Občas.“

„Já jsem měl jednou hlad celých šest měsíců. V Perském zálivu. Během Pouštního štítu a Pouštní bouře. Když jsme vyhazovali Saddáma z Kuvajtu. Dostali jsme se tam hned na začátku. A zůstali až do konce. Celou dobu jsme hladověli. Neměli jsme nic k jídlu. Naše jednotka. A pár jiných kádrů ze zadních řad. Což jsme považovali za správné. Smířili jsme se s tím. Při tak velké operaci muselo dojít k nesrovnalostem. Potravinové řetězce jsou vždycky problém. Hlavně že se najedli kluci, co šli do boje. Tak jsme si nestěžovali. Ale nebyla to žádná legrace. Zhubl jsem. Bylo mi mizerně. Když jsme se vrátili domů, cpal jsem se jako nezavřený a zapomněl na to.“

„A potom?“

„Potom jsem se o deset let později ocitl v ruském vlaku. Podávali nám americké potravinové dávky. Trochu jsem se tenkrát nudil. Když jsme se vrátili, pustil jsem se do malého projektu, abych zjistil, co se děje. Jenom tak pro zábavu. Jedna stopa vedla k druhé a vystopoval jsem to až na začátek. Vyšlo najevo, že jeden chlápek ze zásobování prodává už deset let naše jídlo. Trochu tam, trochu jinam, po celém světě. Do Afriky, Ruska, Indie, Číny, kamkoliv, kde byly za ty hnusce ochotni zaplatit. Dával si obrovský pozor. Nikdo si ničeho nevšiml, při našem systému skladování. Dostihla ho ale válka v Perském zálivu. Najednou drasticky stoupla poptávka po potravinách a chyběly zásoby. Na papírech nám je posílal, ale my jsme hladověli v poušti.“

„Ten generál?“

„Čerstvě povýšený. Většinu času byl plukovník. Ne zrovna nejchytřejší, ale náležitě opatrný. Dobře po sobě zametl stopy. Já jsem ho ale nehodlal pustit. Bylo to on proti mně. Velice osobní. Moji lidé kvůli němu hladověli. Dostal jsem se do jeho bankovních účtů. Víte, za co ty peníze utratil?“

„Za co?“

„Skoro za nic. Většinu ušetřil. Na důchod. Ale koupil si corvettu ročník 1980. Považoval ji za klasiku. Sběratelský kousek. Ale corvetta z roku 1980 byla nejhorší corvetta, jaká se kdy ocitla na trhu. Nepovedený ročník. Vyhodili motor o obsahu pět tisíc sedm set kubických centimetrů a kvůli emisím ho vyměnili za motor o obsahu pět tisíc kubických centimetrů. Měl sto osmdesát koňských sil. Corvettu z roku 1980 bych v pohodě předběhl. Něco se ve mně zlomilo. Hladovět kvůli geniálními zločinci by byla jedna věc. Hladovět kvůli naprostému blbci jiná. Kvůli pitomému, nudnému chamtivci bez vkusu.“

„Tak jste ho zatknul?“

„Pustil jsem se do toho případu, jako by se jednalo o Ethel Rosenbergovou. Byl jsem jím úplně posedlý. Mohl jsem ho dostat k Nejvyššímu soudu. Pozval jsem si ho k sobě. Sdělil jsem mu, že jsem naštvaný. Dostavil se ve vycházkové uniformě. S nejrůznějšími trapnými medailemi. Vysmál se mi do očí. Povýšeně se na mě křenil. Jako by byl lepší než já. Myslel jsem si, koupil sis, debile, corvettu 1980. Já ne. Tak kdo je lepší? Pak jsem ho praštil. Dal jsem mu ránu do žaludku, aby se ohnul, a udeřil jsem mu hlavou o stůl.“

„Co se stalo?“

„Prorazil jsem mu lebku. Ležel šest měsíců v komatu. Nikdy se z toho pořádně nevzpamatoval. A měla jste pravdu. Degradovali mě kvůli tomu. Vyhodili ze sto desáté jednotky. Zachránila mě pouze pádnost toho případu. Nechtěli, aby se dostal do novin. Jinak bych si to ošklivě odskákal, ale takhle mě jenom přesunuli.“

„Kam?“

„Nepamatuju se. Příliš jsem se styděl. Provedl jsem obrovskou hloupost. Připravil jsem se o nejlepší velení, jaké jsem kdy měl.“

Susan na to nic neřekla.

Reacher pravil: „Hodně jsem o tom pak přemýšlel. Víte, proč jsem to udělal? Nedokázal jsem odpovědět. A pořád to nedokážu.“

„Udělal jste to pro své muže.“

„Možná.“

„Snažil jste se odčinit křivdu.“

„To ne. Nechci napravovat křivdy. Možná bych měl, ale nedělám to.“

Susan nic neřekla.

Reacher dodal: „Jenom nemám rád lidi, kteří škodí. Zní to jako fráze?“

„Přijde mi to jako rozumný přístup. Co se stalo?“

„To je všechno, opravdu. Teď znáte celý příběh. Měla byste požádat o nový psací stůl. Na ten starý nejsem dvakrát hrdý.“

„Mám na mysli, co se stalo dneska večer?“

Reacher neodpověděl.

Susan ho vybídla: „Svěřte se mi. Vím, že se něco stalo.“

„Jak?“

„Protože jste mi zavolal.“

„To už jsem udělal mnohokrát.“

„Když jste něco potřeboval. Takže teď také něco potřebujete.“

„Nic mi nechybí.“

„Poznala jsem vám to na hlase.“

„Prohrávám o dva body.“

„Jak?“

„Dvě oběti.“

„Kdo?“

„Policajt a stará žena.“

„O dva body? To není hra.“

„Moc dobře víte, že je to hra.“

„Jsou to lidé.“

„Já vím. Na jednoho se právě teď dívám. A musím se tvářit, že je to hra, protože jinak bych si prohnal kulku hlavou.“

„Vy máte zbraň?“

„V kapse. Hezký starý .38.“

„Nechte ho v kapse, slyšíte?“

Reacher neodpověděl.

Susan požádala: „Nedotýkejte se ho, jasné?“

„Dejte mi dobrý důvod.“

„Starý hezký .38 nemusí odvést svou práci. To víte. Oba jsme to zažili. Mohl byste skončit jako ten generál.“

„Pečlivě zamířím. Hezky kolmo. Abych měl jistotu.“

„Nedělejte to, Reachere.“

„Klid. Nehodlám se zastřelit. To není můj styl. Jenom tady budu sedět tak dlouho, dokud se mi nerozletí hlava sama od sebe.“

„Moc mě to mrzí.“

„Není to vaše chyba.“

„Jenom na to nechci myslet jako na hru.“

„Já vím, že je to hra. Musí to být hra. Jedině tak se to dá snést.“

„Dobře, je to hra. Jak daleko jsme se dostali? Do poslední čtvrtiny?“

„Hrajeme v nastaveném čase.“

„Tak mě do ní rychle zasvěťte. Podejte mi stručný přehled. Seznamte mě s aktuálním stavem. Jako kdybychom spolu pracovali.“

„Kéž by to byla pravda.“

„Pracujeme spolu. Co máme?“

Reacher neodpověděl.

Susan zopakovala otázku: „Reachere, co máme?“

Tak se Reacher nadechl a začal jí vyprávět, co mají, nejprve pomalu a pak rychleji, když se dostal do starého stenografického rytmu, v jakém mluvil před lety s lidmi, kteří rozuměli tomu, čemu rozuměl on, kteří viděli, co viděl on, a chápali všechno, co nemuselo být vysloveno. Pověděl jí o autobusu, o metamfetaminu, o procesu, o vězení, o policejním oddělení, o krizovém plánu, o právníkovi, o ochraně svědka, o vzpouře, o Platónovi, o podzemním skladu, o Petersonovi a o Janet Salterové.

Její první rada zněla: „Zastrčte ruku do kapsy.“

Reacher se podivil: „Proč?“

„Vytáhněte zbraň.“

„Teď je mi to dovoleno?“

„Víc než dovoleno. Je to nezbytné. Ten střelec vás viděl.“

„Kdy?“

„Když jste byl sám v domě s paní Salterovou. Měl na to pět hodin.“

„Nepřišel. Celou dobu střežil vězení.“

„To je jenom dohad. Nevíme to jistě. Mohl se nahlásit do služby, vypnout rádio, vytratit se a pak se vrátit zpátky na stanoviště. Víme vůbec, jestli došlo k zjišťování prezence? Plán je sice hezký na papíře, ale kdo může potvrdit, že se jím skutečně řídili, ve skutečném životě, za krizové situace?“

„Rozhodně jsem ho neviděl.“

„Neví o tom. Jestli viděl on vás, předpokládá, že jste viděl i jeho.“

„To je spousta teoretických jestli.“

„Reachere, uvažujte o tom. Co ho může zastavit, aby se z toho nevyvlékl? Oddělal právníka, Petersona a paní Salterovou, třemi výstřely z nečekaně tasené pistole. Čtvrtou kulku si schovává pro vás a pak je za vodou. Nikdo se nikdy nedozví, že to byl on.“

„Já už teď nevím, kdo to byl.“

„Tím si není jistý. A není si jistý, jestli na to nakonec nepřijdete. Jste jeho poslední překážka.“

„Proč už na mě nezaútočil?“

„Neměl k tomu ještě bezpečnou příležitost. To je jediný možný důvod. Bude si ve vašem případě dávat velký pozor. Víc než u ostatních. Ten právník byl obětní beránek. Peterson venkovský balík a paní Salterová stará dáma. Vy jste jiný.“

„Ne až zas tak moc jiný.“

„Musíte se stáhnout do Rapid City. Někde se schovat a spojit se s FBI.“

„Nemám auto.“

„Máte telefon. Právě do něj mluvíte. Zavěste a zavolejte FBI. Buďte ve střehu, dokud nepřijedou.“ Reacher neodpověděl. Susan se zeptala: „Uděláte to?“

„Pochybuju.“

„Musíte si uvědomit, že jste za ty lidi nenesl zodpovědnost.“

„To tvrdí kdo?“

„K tomu všemu by došlo i bez vás. To, že se objevíte na scéně, byla šance jedna k milionu.“

„Peterson byl sympatický chlap. A dobrý policista. Chtěl být lepší. Patřil k lidem, kteří vědí dost na to, aby si uvědomovali, že nevědí nic. Měl jsem ho rád.“

Susan neodpověděla.

„Paní Salterovou jsem měl také rád. Byla to noblesní stará dáma.“

„Musíte ihned vypadnout. Máte proti sobě početní převahu. Platón nedorazí sám.“

„To doufám.“

„Je to nebezpečné.“

Reacher opáčil: „Pro něj.“

Susan nadhodila: „Pamatujete si na toho malého kluka, který se díval na film o nestvůře z laguny?“

„To je ta pitomost pořád v mé složce?“

„V zadním indexu.“

„A vy jste si ji přečetla?“

„Byla zajímavá.“

„Nenapsali to správně. A vzali mi nůž, což mě naštvalo.“

„Proč si myslíte, že to napsali špatně?“

„Nebyl jsem genetická zrůda. Narodil jsem se se strachem jako každý jiný. Možná s větším. Brečel jsem po nocích v posteli. Pak se mi to omrzelo. Začal jsem proti tomu bojovat. Silou vůle. Přesměroval jsem strach v agresi. Nebylo to nic těžkého.“

„V šesti letech?“

„Ne, to už jsem byl ostřílený. Začal jsem ve čtyřech. V pěti jsem už byl vytrénovaný.“

„To je to, co teď děláte? Přeměňujete strach v agresi?“

„Složil jsem přísahu. Stejně jako vy. Všichni nepřátelé, zahraniční i domácí. Vypadá to, že tady mám od obou druhů jednoho. Platóna a toho neznámého křiváckého policistu.“

„Vaše přísaha zanikla.“

„Přísahy nikdy nezanikají.“

Susan se zeptala: „Jak se vůbec dostal šestiletý kluk k vyskakovacímu noži?“

„Vy jste žádný neměla?“

„Samozřejmě že ne.“

„Máte ho nyní?“

„Ne.“

„Měla byste si ho pořídit.“

Susan opáčila: „A vy byste měl odjet do Rapid City a řídit se zdravým rozumem.“

„Nezbývá nám čas.“

„Nemáte žádné legální postavení.“

„Tak přidejte k mé složce další upozornění. Nebo jim všem ušetřete práci. Oxeroxujte ji. Udělejte tři kopie, pro FBI, DEA a místní Jihodakoťany. Pošlete je přes noc.“

„Neuvažujete jasně. Trestáte se. Nemůžete nad všemi vyhrát. Vůbec nemusíte vyhrát.“

„Vám svěřili velení sto desáté jednotky?“

„A zůstanu jejím velitelem. Jak dlouho budu chtít.“

„Tentokrát je to pro mě hodně důležité.“

„Vždycky je to důležité.“

„Ne takovýmhle způsobem. Dívám se na milou starou dámu s dírou v hlavě. Záleželo mi na ní víc než na skutečnosti, že jsem měl hlad.“

„Přestaňte se na ni dívat.“ Reacher pohlédl do podlahy. Susan upozornila: „Nemůžete změnit minulost.“

„Já vím.“

„Nemůžete ji odčinit. A ani nemusíte. Ten chlap si to koma zasloužil, možná navždycky.“

„Možná.“

„Jeďte do Rapid City.“

„Ne.“

„Tak přijeďte do Virginie. Poradíme si s tím společně.“

Reacher neodpověděl.

„Vám se do Virginie nechce?“

„Jasně že chce.“

„Tak vyrazte.“

„Vyrazím. Zítra.“

„Ne, teď.“

„Je uprostřed noci.“

„Pořád jste mi kladl jednu otázku.“

„Jakou?“

„Přestal jste ji klást.“

„Jakou otázku?“

„Chtěl jste vědět, jestli jsem vdaná.“

„A jste vdaná?“

„Ne.“

Reacher opět vzhlédl. Janet Salterová mu vrátila pohled. Reacher přislíbil: „Zítra vyrazím.“

S tím zavěsil telefon.

Za pět minut dvě ráno.

Zbývaly dvě hodiny.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

UŽ LETĚLI TŘI HODINY a Platón začínal být napjatý. Zcela logicky. Jeho život připomínal videohru. Vyskakovala v něm na obrazovku jedna věc za druhou. A s každou si musel umět účinně a kompetentně poradit. Od nejdůležitější k nejbezvýznamnější. Avšak ne že by i ty bezvýznamné byly triviální. Každý měsíc utrácel patnáct set dolarů jenom za gumové pásky. Na svázání všech bankovek, které nosil do banky. Neuznával žádné malé problémy. A znal spoustu velkých. A jeho výkon nebyl hodnocen pouze podle podstaty, ale také podle stylu. Dramatičnost znamenala slabost. Zejména pro něj.

Ironií osudu bylo, že jako dítě byl velký. Do sedmi let stejně velký jako ostatní nebo je dokonce převyšoval. V osmi se s nimi mohl stále měřit. V devíti to stále šlo. Pak přestal růst. Nikdo nevěděl proč. Nikdo nevěděl, jestli za to může genetická chyba, nemoc nebo faktor způsobený životním prostředím. Třeba rtuť, olovo nebo nějaký jiný těžký kov. Rozhodně to nezpůsobil nedostatek jídla nebo řádné péče. Jeho rodiče mu byli vždycky nablízku a starali se o něj. Zpočátku se stavěli slepými. Předpokládali, že se všechno samo od sebe spraví. Ale nespravilo. Tak se od něj odvrátil nejprve otec a potom matka. Teď se od něj už nikdo neodvrací.

Měl zapnutý mobil. Normální pravidla se ho netýkala. Telefon zazvonil a Platón přijal hovor. Volal mu jeho muž na zemi. Nějaký kolega policista zjistil příliš mnoho a jeho muž se ho musel zbavit. Platónovi to bylo jedno. Vedlejší ztráta. Nedůležitá. Okolo také čmuchá nějaký další chlap, ale bude zneškodněn. Bývalý vojenský policista. I to bylo Platónovi jedno. Nepodstatná informace. Ne jeho problém.

Pak ale konečně velká zpráva: svědek je mrtev.

Platón se usmál.

Pravil: „Právě jste zachránil život.“

Pak také vykonal telefonát. Do Brooklynu v New Yorku. Sdělil, co je nového. Poslední překážka byla odstraněna. Jižní Dakota se stala bezproblémovou zónou. Měla na ten titul bezpochybný nárok. Stoprocentní. Rus souhlasil, že okamžitě pošle peníze. Platón se pozorně zaposlouchal a nabyl dojmu, že zaslechl kliknutí myší.

Opět se usmál.

Obchod vykonán.

Zavřel telefon a podíval se z okýnka. Ze sedadla A1, nejlepšího v letadle. V jeho letadle. Zahleděl se na Ameriku rozkládající se pod ním. Tmavou a impozantní. Se šňůrami světel. Pak se podíval na hodinky. Ještě padesát sedm minut. Pak dojde opět a jako obvykle k představení. Přijme výzvu. A slavně zvítězí.

Reacher vyšel nahoru po schodech a našel ložnici Janet Salterové. Vzadu v domě, přímo nad knihovnou. Byla to příjemná místnost vonící po pudru a levanduli. Její koupelna se nacházela přímo nad polovinou kuchyně. Nad umyvadlem visela skříňka na léky. Obsahovala běžné toaletní potřeby a krabičku s osmdesáti osmi náboji .38 z původních sta.

Reacher si zastrčil krabičku do kapsy bundy a zavřel zrcadlo. Vrátil se dolů, vešel do knihovny, postavil se nad Janet Salterovou, vzal jí z klína knihu a jednu bezvládnou ruku a vytáhl jí z kapsy propínacího svetru revolver. Pořád byl plně nabitý. Nevystřelila z něj. Dal si ho do kapsy, položil zpátky ruku a knihu a odstoupil.

Policista, který zabil právníka, zástupce velitele a paní Salterovou, seděl ve svém autě a upíral pohled předním sklem. Byl na svém určeném místě na okruhu kolem vězení a osobně zodpovídal za dvě stě metrů sněhu nalevo a dvě stě metrů sněhu napravo. Ne že by se jakýkoliv uprchlík vydal jinudy než po silnici, dokonce ani v létě. Terén byl ve všech ročních obdobích příliš plochý a pustý, než aby se v něm dalo ukrýt. Psi by ho dostihli během minuty. Vězni se potáceli krajinou a schovávali v příkopech a pod můstky jen ve starých černobílých filmech o spoutaných pracovních četách, které dávali pozdě večer na malých satelitních kanálech. V současné době by každý trochu rozumný uprchlík unikl po silnici, přivázaný k šasi nějakého prázdného zásobovacího náklaďáku.

A stejně nikdo neuprchl. To Platón zcela jasně vysvětlil. Vězení nabízelo spoustu skrýší. Stropní přetlakové komory, kde se rozvětvovalo potrubí, dutiny pod podlahou, kde se dělily roury. Nejrůznější revizní otvory. Všechny dokonale bezpečné, protože nikam nevedly. Ale použitelné na krátké zmizení. Sendvič a láhev na močení a člověk v nich mohl vydržet deset dvanáct hodin.

Což stačilo.

Policista zkontroloval své zbraně. Ze zvyku. Instinktivně. Nejdřív svou oficiální v pouzdře a pak druhou v kapse. Nabitou. Jeden náboj v komoře a čtrnáct v zásobníku.

Těch čtrnáct v zásobníku nebude potřebovat.

Reacher ještě jednou prošel dům Janet Salterové. Nepočítal s tím, že by se sem ještě vrátil, a potřeboval si uložit jisté věci do paměti. Prohlédl si přední dveře, zadní dveře, dveře do sklepa, kuchyni, chodbu, knihovnu, křeslo, na kterém seděla Janet Salterová, a knihu v jejím klíně. Pět osm minut, usoudil, aby se takhle uvolnila, když se vezme v úvahu, že na počátku se nacházela ve stavu vrcholné paniky. Potřebovala čas na uklidnění, dokonce i v přítomnosti městského policisty, kterému věřila.

Tomu trvalo zhruba minutu, než vyklidil prostor, takže se na kontrolu prezence u vězení dostavil s pěti– až šestiminutovým zpožděním.

Někdo si to bude třeba pamatovat.

Možná.

Jestli se vůbec kontrola prezence konala.

Pokud se na ni ten policista vůbec dostavil.

Reacher si zapnul bundu, narazil si přes uši čepici a přetáhl přes ni kapuci. Navlékl si rukavice, otevřel přední dveře a vyšel zase jednou do zimy. Obstoupila ho, opřela se do něj, zaútočila na něj a pronikla mu až do morku kostí. Reacher si jí ale nevšímal. Síla vůle. Zavřel dveře, prošel po příjezdové cestě, zahnul dvakrát za roh a zamířil zpátky k policejní stanici. Zůstal celou cestu ve střehu, ve stavu hyperaktivity, kdy měl pocit, že by dokázal tasit a vystřelit tisíckrát rychleji než kterýkoliv protivník. Ve stavu, kdy měl pocit, že by zvládl vytěžit rudu, vytavit kov, zhotovit modrák, odlít součástky a vyrobit vlastní zbraň dřív, než by na něj stačil kterýkoliv protivník namířit.

Nebojím se smrti.

Smrt se bojí mě.

Strach v agresi.

Vinu v agresi.

Policejní stanice byla úplně opuštěná až na civilistu zpátky ve službě za pultem příjmu. Byl to vysoký vetchý sedmdesátník. Seděl zamračeně na své stoličce. Reacher se ho zeptal, co je nového. Stařík odpověděl, že neví. Reacher se ho otázal, jak dlouho zůstane stanice prázdná. Stařík sdělil, že netuší. Takovouhle situaci jejich oddělení ještě nezažilo. Z vězení dosud nikdo neutekl.

„Dneska také nikdo neutekl,“ pravil Reacher. „Ten chlap se schovává uvnitř.“

„To je váš názor?“

„Ano.“

„Založený na čem?“

„Na zdravém rozumu,“ opáčil Reacher.

„V tom případě odhaduju, že počkají ještě tak hodinu. Okruh uzavřeli kilometr a půl od vězení. Dvě hodiny jsou dost dlouhá doba na to, aby se rozhodli, jestli jím už ten uprchlík pronikl, nebo vůbec nepřijde.“

„Vysvětlete mi, jak probíhá kontrola prezence. Pro vaše oddělení kolem vězení.“

„Dělám to odtud. Rádiem. Procházím seznam, oni se ohlásí z auta nebo mikrofonem na límci a já je odškrtnu.“

„Jak to dopadlo dneska?“

„Všichni přítomní a na svých místech.“

„Nikdo nechyběl?“

„Ani jeden.“

„Žádná rána do prázdna? Žádné okolky?“

„Vůbec ne.“

„Kdy jste to udělal?“

„Začal jsem, když jsem zaslechl sirénu. Trvalo mi to asi pět minut, od začátku do konce.“

„Takže to potvrzují sami, je to tak?“

„Nechápu, na co se ptáte.“

Reacher vysvětlil: „Nevíte, kde skutečně jsou a co skutečně dělají. Víte jenom, že se vám ozvali.“

„Zeptal jsem se jich, kde jsou. Pověděli mi to. Buď byli na svém místě, nebo se k němu blížili. A správce věznice to má právo překontrolovat.“

„Jak?“

„Může vyjít na věž a přesvědčit se na vlastní oči. Okolní krajina je plochá a přehledná. Nebo kdyby chtěl, může se napojit na naši rádiovou síť a provést kontrolu prezence osobně.“

„Udělal to dneska v noci?“

„Nevím.“

Reacher se zeptal: „Kdo dorazil dneska na své místo jako poslední?“

„Těžko říct. Ti na začátku abecedy byli ještě na cestě. Ti na konci už na svých místech.“

„Tak vám to alespoň řekli?“

„Proč bych jim neměl věřit?“

„Musíte zavolat veliteli Hollandovi,“ sdělil Reacher. „Paní Salterová je mrtvá.“

Reacher prošel tichou stanicí. Místnost pro mužstvo, Hollandova kancelář, toalety, místnost s fotografiemi z místa činu přišpendlenými na zdi. Tam se zastavil. Motorkář a právník. Posadil se zády k motorkáři a zadíval se na právníka. Neznal jeho jméno. Nevěděl o něm skoro vůbec nic. Ale byl informovaný natolik, aby pochopil, že se v mnoha směrech podobal Janet Salterové. Muž, ne žena, namrzlá silnice, ne teplá místnost lemovaná knihami, ale oba poměrně naivní, poměrně neznalí světa, omámení falešným pocitem bezpečnosti, podvodně uvedení do stavu klidu. Řadicí páka na park a až dolů stažené okénko byly v podstatě to samé jako uvolněné držení těla Janet Salterové a kniha v jejím klíně.

Musíš porozumět jejich motivům, jejich situaci, jejich úmyslům, jejich cílům, jejich strachům, jejich potřebám. Myslet jako oni. Vidět, co vidí oni. Převtělit se v ně.

Oba tomu člověku věřili. Ne částečně, ne napůl. Naprosto mu důvěřovali. Doslova mu otevřeli. Své dveře, okno, srdce, mysl. Vůbec se nebáli, nechovali se ani trochu formálně, nepojali ani stín podezření.

Oba mu stoprocentně věřili.

To by se nepodařilo každému policajtovi.

Byl to policajt, kterého oba určitě znali, už se s ním setkali, považovali ho za přítele.

Peterson se zeptal: Co by teď udělala vaše elitní jednotka?

Odpověď: On, Susan nebo kdokoliv z jiných velících důstojníků sto desáté zvláštní jednotky by položili nohy na promáčknutý psací stůl a vyslali dva dychtivé nadporučíky, aby zmapovali životy obou obětí, sestavili seznam všech jejich známých v boltonském policejním oddělení a seřadili ho podle míry důvěrnosti. On, ona nebo kdokoliv z ostatních by ty dva seznamy potom porovnali a zjistili jméno.

Reacherovi chyběli dva dychtiví nadporučíci.

Existovaly však jiné způsoby.

O minutu později zaslechl Reacher kroky v chodbě. Arytmické. Pleskání podrážky a šoupání druhé. Stařík od příjmu. Trochu kulhal. Strčil hlavu do dveří a oznámil: „Velitel Holland je na cestě. Opouští stanoviště u vězení. Je to proti předpisům, ale rozhodl se, že to udělá.“

Reacher přikývl. Nic neřekl.

Stařík dodal: „To s tou paní Salterovou je strašné.“

„Plně s vámi souhlasím.“

„Víte, kdo to udělal?“

„Zatím ne. Nezavolal někdo na stanici?“

„Kdo například?“

„Třeba soused. Padl výstřel.“

„Uvnitř v domě?“

„V knihovně.“

Stařík pokrčil rameny. „Domy stojí daleko od sebe. Všechny mají dvojitá okna a při takovémhle počasí budou pevně zavřená.“

Reacher na to nic neřekl.

Stařík se zeptal: „Je to jeden z nás?“

„Proč myslíte?“

„Velitel Holland svolal poradu. Krátce předtím, než se rozhoukala siréna. Jiný důvod mě nenapadá. A jinak si to nedokážu představit. Myslím toho právníka, pak pana Petersona a teď paní Salterovou. Všichni rychle a bez problémů, prostě jenom tak. Musí to být jeden z nás. A pak jste se zeptal, kdo se dostavil dneska v noci na své stanoviště jako poslední.“

„Byl jste policista?“

„Sloužil jsem třicet let v tomhle oddělení.“

„Je mi to moc líto.“

„Nejradši bych toho chlapa dostal vlastnoručně.“

„Dneska večer jste s ním mluvil. V určitém časovém bodě. Buď předtím, nebo potom.“

„Všichni mi přišli normální.“

„Znáte je dobře?“

„Ne ty nové kluky.“

„Znal se někdo z nich obzvlášť dobře s paní Salterovou?“

„Spousta z nich. Patřila neodmyslitelně k našemu městu.“

Jedenáct kilometrů nad zemí a šest set čtyřicet kilometrů jižně zazvonil Platónovi opět mobilní telefon. Peníze, které dostal od Rusa, obíhají svět. Od jedné jurisdikce k druhé, pochybné a nevystopovatelné, na automatické celonoční cestě, která měla trvat celkem sedm hodin. Někde ale měla banka vždycky otevřeno. Vklad se mihl přes obrazovku v Hongkongu a spustil kód, že má být zpraven majitel účtu. Bankovní úředník, jenž ten kód spatřil, vytočil číslo, které ho dovedlo přes pět přesměrování do boeingu vysoko nad Nebraskou. Platón přijal hovor a beze slova si úředníka vyslechl. Stal se nejbohatším mužem, jakého kdy potkal. A bude tomu tak navždy. Byl Platón a oni nebyli. Ani jeho rodiče, ani ten Rus, ani jeho starý společník Martinez, ani kdokoliv jiný.

Bankovní úředník v Hongkongu zavěsil a vytočil další číslo. Do Brooklynu v New Yorku. Bylo tam po třetí ráno, ale volaný se okamžitě ozval, Rus, který platil víc než Platón.

Mnohem víc.

Úředník pravil: „Pověděl jsem mu, že ty peníze došly na jeho účet.“

Rus přikázal: „Tak je pošlete zpátky.“

Úředník klikl myší a otevřel obrazovku.

„Hotovo,“ oznámil.

Rus řekl: „Děkuju.“

Rus zavolal z Brooklynu do Mexico City, na číslo hluboko v místním vyšetřovacím úřadu, který měl tak dlouhé jméno, že ho vůbec nedokázal vyslovit. Ozval se plukovník. Rus mu ohlásil, že všechno probíhá podle plánu.

Plukovník sdělil: „Platón je už ve vzduchu. Odstartoval před více než třemi hodinami.“

Rus opáčil: „Já vím.“

Plukovník prohlásil: „Chci patnáct procent.“

Rus se na chvíli odmlčel. Předstíral, že je rozladěný. Slíbil deset procent. Celou dobu se bavili o rozdělení devadesát na deset. V duchu však počítal s osmdesáti na dvacet. Za cíl si stanovil osmdesát procent Platónova majetku. Osmdesát pět procent bude nečekaný příplatek. Nezištný dar. Plukovník byl povrchní a bez ctižádosti. Ve všech směrech omezený. Proto to také dotáhl jenom na plukovníka, a ne na generála.

Rus zavrčel: „Bezohledně prosazujete svůj zájem.“

Plukovník se nenechal odradit. „Rozhodněte se.“

„Mluvíte, jako bych neměl jinou možnost.“

„To také nemáte.“

Dlouhé ticho, čistě na efekt.

„Dobře,“ souhlasil Rus. „Dostanete patnáct procent.“

Plukovník odpověděl: „Děkuju.“

Rus zavěsil a vytočil další číslo na nevystopovatelný mobil, o kterém věděl, že leží v současné chvíli na nočním stolku v ložnici ve Virginii. Bylo tam po třetí ráno, stejně jako v Brooklynu. Stejná časová zóna. Nevystopovatelný mobil patřil ochočenému agentovi DEA, kterého si koupil švagr přítele Rusova bratrance. Agent ve Virginii se ozval a Rus mu pověděl, že všechno probíhá přesně podle plánu.

Agent se ujistil: „Mám vaše slovo?“

Rus se pousmál. Zářný příklad úřednické politiky. Agent DEA koupený švagrem bratrancova přítele zvítězil nad agentem koupeným Platónem a souhlasil, že Rus může převzít zbytek Platónových operací ve Spojených státech, pokud ovšem nevytáhne z díry v zemi v Jižní Dakotě vládní metamfetamin. Nejlepší by vlastně bylo, kdyby ten vládní metamfetamin úplně zmizel. Byl pro všechny velice nepříjemný. Vadilo jim, že tam pořád je, že na něj zapomněli a že někdy vůbec existoval. Dokonce i koupení agenti jsou loajální vůči své vládě.

Rus přislíbil: „Máte mé slovo.“

Agent ve Virginii odpověděl: „Děkuju.“

Rus se znovu pousmál absurditě celé situace. Ale své slovo dodrží. Proč také ne? Ten metamfetamin pod zemí je sice hotový poklad, ale on má dlouhodobější plány. A nebude postrádat, co nikdy nevlastnil. A stejně za něj nezaplatil.

Opět zavěsil, napsal textovou zprávu a odeslal ji.

Jedenáct kilometrů nad Nebraskou, tři řady za Platónem, na sedadle 4A, se pátému ze šesti nahraditelných Mexičanů rozvibroval v kapse mobil, citelné mechanické chvění na stehně. Mexičan ho vytáhl a podíval se na obrazovku. Byl to ten, který vezl Platóna v range roveru na letiště. Ukázal telefon muži vedle sebe, na sedadle 4B, který byl šestý ze šesti Mexičanů a seděl předtím vedle něho v range roveru na sedadle spolujezdce. Oba muži přikývli. Ani jeden nic neřekl. Ani jeden se neusmál. Byli oba příliš napjatí.

Textová zpráva zněla: Udělejte to.

O minutu později zaslechl Reacher ve zmrzlém tichu Hollandovo auto. Slabé mručení motoru a tiché křupání pneumatik na ledu. Pak se ozvalo povzdechnutí a motor zmlkl, bouchly dveře a na sněhu zapraskaly Hollandovy boty. Otevřely se dveře do vestibulu a Reacher si představil, jak se jimi dere ledový vzduch z parkoviště. Hollandovy kroky zaduněly v chodbě a potom stanul Holland ve dveřích, nahrbený, ohnutý, poražený, jako by právě dospěl na konec nějaké neradostné cesty.

Holland se zeptal: „Jste si jistý?“

Reacher přikývl. „Naprosto.“

„Protože někdy můžou zůstat naživu.“

„Tentokrát ne.“

„Nepojedeme se podívat?“

„Nemělo by to cenu.“

„Jak se to stalo?“

„Devítimilimetr mezi oči. Stejně jako ostatní dva.“

„Zůstaly tam nějaké stopy?“

„Ne.“ ‚

„Takže jsme se nikam nedostali. Pořád nevíme, kdo to je.“

Reacher přikývl.

„Vím ale, jak to zjistit,“ sdělil.

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

REACHER ŘEKL: „Brzy má zase začít sněžit. Zapadá ranvej a nejsou tam motorkáři, aby ji protáhli. Počasí je nevypočitatelně, proto nezbývá moc času. Platón je už na cestě, patrně právě v tuhle chvíli. Protože potřebuje vyzvednout své šperky, než dojde k prodeji. Nejspíš chce podfouknout toho Rusa a vyzvednout také trochu metamfetaminu. Možná většinu. Má velké letadlo. Předpokládám, že svému muži nařídil, že se má dostavit a pomoct mu. Takže ten muž opustí v nějakém okamžiku své stanoviště a rozjede se ke kamenné budově. Možná hodně brzy. Jenom se tam potřebujeme dostat před ním. Schováme se a uvidíme, kdo se ukáže. Vpochoduje nám přímo do náručí.“ Holland zapochyboval: „Myslíte?“

„Jsem si tím jistý.“

„Mohli bychom čekat hodiny.“

„Neřekl bych. Platón potřebuje přistát a rychle odletět. Nemůže si dovolit uvíznout v bouři. Velké letadlo na zemi, žádné vhodné stroje, mohl by tam zůstat trčet do začátku léta.“

„Jakou pomoc by mohl požadovat?“

„Něco to musí být.“

„Přiveze s sebou své lidi. Jde jenom o to sejít a vyjít po schodech.“

„Určitě se pojistil.“

„Proti čemu?“

„Chce přistát s velkým letadlem uprostřed pustiny. Někdo by ho mohl slyšet. Může se stát cokoliv. Místní policista je vždycky užitečný.“

„To bychom se tam museli schovat? V téhle zimě?“

„V zimě?“ opáčil Reacher. „Vždyť to nic není.“

Holland o tom minutu uvažoval. Reacher ho pozorně sledoval. Holland pohyboval neslyšně ústy a těkal očima do stran. Zprvu váhavě a pak stále odhodlaněji.

„Dobře,“ prohlásil. „Uděláme to, jak navrhujete.“

Za pět minut tři ráno.

Zbývala jedna hodina.

Holland řídil. V jeho neoznačeném autě bylo stále teplo. Silnice byly pořád namrzlé a prázdné. Uprostřed noci, uprostřed zimy, uprostřed pustiny. Nic se nehýbalo, jen vítr. Projeli kolem ústí ulice Janet Salterové. Zela prázdnotou. Holland seděl těsně za volantem, připoutaný bezpečnostním pásem, v zapnuté bundě, ve které vypadal ztuhlý a neohrabaný. Reacher se rozvaloval na sedadle spolujezdce, nepřipoutaný, v rozepnuté bundě, její konce rozevřené v klíně, bez rukavic, s rukama v kapsách. Koleje na silnici byly rozpraskané a scvrklé mrazem. Přední kola poskakovala nepatrně doleva a doprava. Sněhové řetězy vzadu řinčely a klapaly. Na obloze svítil měsíc, téměř v úplňku, bledý a matný, za tenkými cáry zmrzlých mraků.

Reacher se zeptal: „Jak dlouho máte zůstat rozestavění?“

Holland vysvětlil: „Neexistuje žádný pevně stanovený čas. Konec oznámí podle svého rozvážení správce věznice.“

„Na jak dlouho to odhadujete?“

„Na ještě zhruba hodinu.“

„Takže jakýkoliv policista, kterého uvidíme do té doby, je ten, kterého hledáme.“

„Pokud nějakého vůbec uvidíme.“

„Myslím, že uvidíme,“ přislíbil Reacher.

Zabočili na starou dvouproudou okresku souběžnou s dálnicí a zamířili na západ. Osm kilometrů, ani pomalu, ani rychle. Vítr a led ve vzduchu. Pak opět zabočili, na sever, na úzkou klikatou stužku celých třináct kilometrů dlouhou. Potom se vynořila ranvej, pozoruhodná jako obvykle, impozantní, obrovská, široká, plochá, nekonečná ve světle reflektorů, stále čistá a suchá. Holland nezpomalil. Vyhoupl se bez zabrzdění na beton zalitý měsícem a pokračoval stejným směrem a nezměněnou rychlostí. Vepředu se rozkládala jenom šedivá temnota. Bez světel. Bez známek jakékoliv činnosti. Nic se tam nepohybovalo. Nikdo tam nebyl. Baráky v dálce vypadaly černé a kamenná budova tyčící se za nimi velká a ještě černější.

Holland sundal dvě stě metrů před nimi nohu z plynu a nechal jet auto setrvačností. Stále seděl vzpřímeně, těsně u volantu, stále připoutaný, stále uvězněný a zabalený jako mumie v tuhém nylonu své bundy.

„Kde mám zaparkovat?“ zeptal se.

„To je jedno,“ odpověděl Reacher. Stále se rozvaloval, nepřipoutaný, s rukama v kapsách.

„Měli bychom to auto schovat. Aby si ho ten policista nevšiml. Pokud přijde.“

Reacher opáčil: „Už je tady.“

„Prosím?“

„Právě přijel.“

Auto jelo setrvačností a zpomalovalo. Zastavilo třicet metrů před první řadou baráků. Holland měl položenou nohu na podlaze. Ne na brzdě. Pořád měl zařazenou rychlost. Motor však neměl dost síly, aby překonal odpor řetězů. Celé auto se trochu chvělo, přesně v bodu mezi pohybem a nehybností.

Holland se zeptal: „Jak dlouho to už víte?“

Reacher odpověděl: „S naprostou jistotou tři minuty. Téměř jistě zhruba třicet minut. Při pohledu nazpět asi jednatřicet hodin. Tenkrát jsem ale nevěděl, že to vím.“

„Něco, co jsem řekl?“

„Spíš to, co jste neřekl. To, co jste neudělal.“

„Například?“

„Právě před okamžikem jste nezpomalil před ranvejí a nevypnul světla. Ten policista tady už mohl být. Ale vy jste věděl, že není. Protože jste to vy sám.“

Holland namítl: „Mýlíte se.“

Reacher pravil: „Bohužel ne. Strávili jsme spolu dneska v noci hodinu v podzemí a první, co jste měl udělat, když jsme vylezli na povrch, bylo zavolat paní Salterové. Vy jste to ale neudělal. Musel jsem vám to připomenout. Ukázalo se, že je v pořádku, protože střelec se k ní během té hodiny nedostal. A vy jste to věděl dopředu, protože jste ten střelec. Proto vás nenapadlo, abyste jí zavolal. Měl jste to sehrát lépe.“

Holland na to nic neřekl.

Reacher pokračoval: „Večer jsem si povídal s Petersonem. Přišel v osm, když jsme si mysleli, že se při počítání vězňů zjistí, že jeden chybí. Dělali jsme si starosti. Byli jsme napjatí. Vzal si mě stranou a zeptal se, jestli jsem ozbrojený. Odpověděl jsem, že ano. Řekl jsem mu, že ozbrojená je i paní Salterová. Otázka, která se v takové situaci nabízela. Vy jste ji předešlý večer nepoložil. Měl jste to udělat.“

Holland navrhl: „Třeba jsem to předpokládal. Věděl jsem, že paní Salterová má v domě zbraně. Požádala mě, abych jí poradil s náboji.“

„A poradil jste jí dobře. Měl jste se ale přesvědčit, jestli ty zbraně neleží v krabici. Alespoň slovně, když ne na vlastní oči. Udělal by to úplně každý, až na člověka, který s naprostou jistotou věděl, že nebudou zapotřebí.“

Holland na to nic neřekl.

Reacher sdělil: „Hned na začátku jsme vás našli, jak máte potíže s motorkáři. Žádné potíže jste s nimi ale neměl. Jenom jste jim naslouchal. Dávali vám pokyny. Drželi desetiminutovou přednášku. Platón rozhodl. Zabijte právníka, zabijte Janet Salterovou. Vyřizovali vám vzkaz. Pak jste za sebou zaslechl Petersonovo auto a odhodil jste do sněhu pistoli, abyste měl důvod, proč tam tak dlouho stojíte. Potom jste do jednoho z nich strčil a vyvolal naoko rvačku. Všechno představení pro Petersona. A patrně i pro mě. A to házení kostkami? Nepřipadá v úvahu, aby tak dlouho unikali před náhodnými kontrolami, pokud jim někdo nezavolal a nedal hlášku. Pracovali jste všichni pro stejného muže. Proto jste je nechal beze slova opustit město.“

Holland na to nic neřekl.

Reacher pravil: „Potom mnohem později jsme vás s Petersonem nachytali. Zjevili jsme se tady, právě když jste se chystal vytáhnout z kamínek klíč. Věděl jste, kde je. Ale nepřišel jste na to. Pověděli vám, kam ho schovali. Měl jste to tady připravit. Místo toho jsme ale sešli všichni společně do podzemí. Protože vás nenapadl přesvědčivý způsob, jak nám v tom zabránit. A Peterson kvůli tomu spatřil věci, které neměl, a vám bylo jasné, že na ně nějak zareaguje. Tak jste pronesl ten pitomý projev do rádia, aby bylo šedesát podezřelých, a ne jenom jeden, až ho zabijete. A potom jste mi lhal o Kaplerovi. Pokusil jste se mě postrčit špatným směrem. Po Miami nekolovaly žádné pověsti o penězích za drogy. Kdyby tomu tak bylo, moje přítelkyně z Virginie by na ně už dávno narazila.“

Holland upozornil: „Petersona jsem býval mohl zabít přímo tady. Okamžitě. V podzemí.“

„To je pravda. Mě ale ne. To jste věděl. Máte ze mě strach. Přečetl jste si moji armádní složku. Pověděla mi o tom ta přítelkyně z Virginie. Byla na ní poznámka, že jste si ji vyžádal. Takže jste si uvědomoval, že právník, Peterson a Janet Salterová jsou jedna věc a já jiná. Těch jste se zbavil snadno. Počkal jste na silnici, zapnul varovná světla, dal znamení rukou a právník poslušně zastavil. Proč také ne? Pravděpodobně vás znal. Velitele policejního oddělení ze sousedního okresu? Nejspíš jste spolu mnohokrát snídali. A Peterson by šel za vámi kamkoliv. A Janet Salterová byla určitě nadšená, že vás vidí. Dokud jste nevytáhl zbraň.“

Holland na to nic neřekl.

Reacher pokračoval: „Tři prázdné nábojnice. Dvě tady v tomhle autě a třetí jste sebral z podlahy Janet Salterové. Předpokládám, že jste je vyhodil do popelnice přímo před policejní stanicí. Nemám zavolat tomu staříkovi na příjmu, aby se do ní podíval?“

Holland neodpověděl.

Reacher prohlásil: „Náboj určený pro mě ale zůstane v komoře. Protože nejsem jako ti tři. Dobře to víte. Nejdřív jste to patrně vycítil a pak jste si to potvrdil u armády. Tak jste si na mě dával pozor. Což bylo správné. Jsem hodně všímavý. Poslední tři hodiny jste se mi snažil dostat na kobylku. Tahal jste mě z místa na místo, pořád jste na mě mluvil, pokoušel jste se zjistit, kolik toho vím, čekal jste, až nadejde váš čas, číhal jste na příležitost. Jako právě teď. Před odjezdem ze stanice jste sváděl vnitřní boj. Nejdřív jste sem se mnou nechtěl jet, ale potom jste usoudil, že je to dobrý nápad. Protože jste doufal, že správná příležitost by se mohla naskytnout právě tady. Což jste se šeredně zmýlil. Jste chytrý a dobrý střelec, ale já jsem chytřejší a lepší. Věřte mi, Hollande. Ve svém nitru jste stará utahaná vesnická myš. Nemůžete se se mnou měřit. Jako například nyní. Jste zapnutý až k bradě a připoutaný, na rozdíl ode mě. Mohl bych vám vystřelit oči, než vůbec položíte ruku na svou zbraň. Bylo to takhle celé uplynulé tři hodiny. Ne proto, že bych skutečně věděl. Ale proto, že takový prostě jsem.“

Holland na to nic neřekl.

„Měl jsem to ale vědět,“ dodal Reacher. „Mělo mi to dojít už před jednatřiceti hodinami. Když se poprvé rozhoukala siréna. Bilo to přímo do očí. Nechápal jsem, jak je možné, že mě ten střelec viděl a já jeho ne. A věděl jsem, že bude muset přijet autem zepředu po ulici. Kvůli zimě. A přesně tak to udělal. Viděl jsem ho. Viděl jsem vás. Zjevil jste se minutu poté, co všichni odešli. Drze jako opice, rychle a bez okolků, zepředu autem. Přišel jste zabít Janet Salterovou.“

„Přišel jsem ji chránit.“

„To není vůbec pravda. Vzpoura mohla trvat hodiny. Dokonce celé dny. Sám jste to řekl. Nechal jste ale běžet motor.“ Holland na to nic neřekl.

Reacher prohlásil: „Nechal jste běžet motor, protože jste měl v plánu zajít rychle dovnitř a zase rychle vypadnout. Usoudil jste, že se nic nestane, když se dostavíte k vězení o trošičku později. Jak jste to patrně udělal dneska. Byl jsem ale v domě. Překvapilo vás, že mě vidíte. Potřeboval jste čas na rozmyšlenou. Nerozhodně jste tam okouněl. Mysleli jsme si s paní Salterovou, že se ve vás sváří dvě protichůdné povinnosti. Ve skutečnosti jste se ale rozhodoval, jestli mám za opaskem jeden z revolverů paní Salterové, a pokud ano, zda dokážete tasit rychleji než já. Usoudil jste, že mám a že nedokážete. Tak jste odešel. Chtěl jste to zkusit jiný den. Platóna to určitě rozčílilo. Patrně byl velice netrpělivý. Nakonec jste ale jeho úkol splnil.“

Holland zůstal dlouhou chvíli zticha. Pak se zeptal: „Víte proč?“

Reacher odpověděl: „Ano.“

„Odkud?“

„Nakonec mě to napadlo. Viděl jsem fotografii ve vaší kanceláři. Vypadá úplně stejně jako její matka.“

„V tom případě mě chápete.“

„Nevěznili ji. Podnikli vlažný pokus, aby ji skryli, ale byla tam z vlastní vůle. Zcela jasně. Patrně se jí líbí jejich životní styl.“

„Kvůli tomu ještě není méně zranitelná.“

„To vás neomlouvá. Měl jste se s tou situací vypořádat jinak.“

Holland si povzdechl: „Já vím. Omlouvám se.“

„To je všechno? Tři mrtví a vy se omlouváte?“

Holland neodpověděl. Jen tam tiše seděl. Pak zvedl nohu z podlahy a dupl na plyn. Auto poskočilo dopředu. Suchý beton pod koly, velký osmiválec, dva výfuky, dostatečný točivý moment, závěs určený pro velké zatížení, ne příliš při zemi, rychlá zadní náprava, ideální pro zrychlení z nuly na sto během osmi vteřin. Reacherem to hodilo dozadu do sedadla. Od zdi baráku je dělilo třicet metrů. Ani o kousek víc. Rychle se k nim blížila. Odrážela se od ní světla z předních reflektorů. Zaplnila celé přední sklo. Motor řval jako pominutý.

Po deseti metrech z oněch třiceti měl Reacher vytažený Smith & Wesson. Po dvaceti tiskl Hollandovi hlaveň do ucha. Ještě než narazili, se levičkou zahákl o opěradlo Hollandova sedadla, napjal paži a uvolnil rameno. Předek auta prorazil dřevěnou stěnu. Otevřely se airbagy. Roztříštilo se přední sklo. Přední kola se odpíchla od podlahy baráku a auto vyletělo do vzduchu. Přední nárazník udeřil do rámu postele, mlaskl o něj jako kulečníková koule a namáčkl ho do petrolejových kamínek. Kamínka se urvala z roury, odkutálela jako plechový sud, auto přistálo na zemi, pokračovalo v cestě, nabralo opět postel a odhodilo ji na další postel přes uličku. Horní rám nad předním sklem udeřil do roury od kamínek, ohnul ji a její volný konec přejel se skřípěním po celé délce střechy auta. Pak se auto ocitlo úplně uvnitř, stále se rychle pohybovalo a řetězy na zadních kolech bušily do dřevěné podlahy. Reacher nakopl Hollanda do kolene a přinutil ho sundat nohu z plynu. Auto přimáčklo dvě postele na zadní stěnu, proletělo skrz ni do měsíčního světla, zprudka přistálo a zastavilo se skloněným předkem napůl venku a napůl v baráku, ve změti ohnutých kovových rámů a urvané překližky. Přední reflektory nesvítily a zpod kapoty se ozývalo nejrůznější klapání a rachtání. Poškozené součástky syčely, hvízdaly a tikaly. Všude se vznášel prach, povalovaly úlomky a rozbitým předním sklem proudil jako kapalina mrazivý vzduch.

Holland měl stále přitištěnou hlaveň do ucha.

Reacher seděl stále napřímený na sedadle a svíral zlehka Hollandovo opěradlo. Airbag spolujezdce se nafoukl do jeho natočeného ramene a zase splaskl. Prohlásil: „Říkal jsem vám to, Hollande, nemůžete se se mnou měřit.“

Holland neodpověděl.

Reacher si postěžoval: „Zničil jste auto. Jak se dostanu zpátky do města?“

Holland se zeptal: „Co se mnou uděláte?“

Reacher navrhl: „Pojďme se projít. Držte ruce tak, abych na ně viděl.“

Na čtení budu mít spoustu času, řekla Janet Salterová, až skončí tenhle zmatek.

Co jsi zasel, to sklízíš.

Vylezli z rozbitého auta do zimy a větru a ustoupili do úzké uličky oddělující první řadu baráků od druhé. Holland šel vepředu a Reacher tři metry za ním se starým šestiranným revolverem .38 skloněným nenuceně k zemi. Byl to ten, který měla Janet Salterová tolik hodin v kapse.

Reacher požádal: „Povězte mi o Platónovi.“

Holland se zastavil, otočil a sdělil: „Nikdy jsem se s ním nesetkal. Mluvili jsme spolu jen po telefonu nebo přes ty motorkáře.“

„Je tak hrozný, jak se o něm povídá?“

„Mnohem horší.“

„Co se mělo dneska v noci stát?“

„Jak jste říkal. Přijede si vyzvednout šperky a ukrást část metamfetaminu.“

„A vy jste mu měl pomoct?“

„Ano, měl jsem se sem dostavit. Mám pro něj nějaké vybavení a klíč od dveří.“

„Dobře,“ prohlásil Reacher. Pak pozvedl .38 a střelil Hollanda mezi oči. Revolver mu poskočil jemně v ruce a ozval se zvuk typický pro stopadesátiosmigránový .38 v otevřeném prostoru a v tichém studeném vzduchu, krátké, ostré prásknutí, které se rozběhlo po ploché krajině a rychle odumřelo, protože se nemělo od čeho odrazit. Holland se s hlasitým zašustěním těžkého nylonu sesunul k zemi, tuhá látka bundy ho pootočila do strany a zůstal ležet na rameni s obličejem obráceným k měsíci. Třicet osm setin palce je matematicky o něco víc než devět milimetrů, takže jeho třetí oko na čele bylo o něco větší než třetí oko Janet Salterové, ale měl o něco větší obličej, takže výsledný efekt odpovídal proporcím.

Veliteli Thomasi Hollande, odpočívej v pokoji.

Jeho tělo strnulo v konečné pozici, začala z něj vytékat krev a v kapse se mu rozezvonil mobil.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

REACHER HO VYTÁHL po třetím zazvonění. Holland ho měl v bundě v náprsní kapse. Byl trochu zahřátý. Reacher stiskl zelené tlačítko, přiložil si ho k uchu a pravil: „Ano?“

„Hollande?“ Téměř zaječení. Špatné spojení, velice hlasitý zvuk v pozadí, španělský přízvuk, nazální a ne hluboký. Malý muž. Platón.

Reacher neodpověděl.

„Hollande?“

Reacher pravil: „Ano.“

„Za patnáct minut jsme na místě. Potřebujeme přistávací světla.“ Pak volající zavěsil.

My? Kolik? Přistávací světla? Jaká přistávací světla? Reacher zůstal minutu nehybně stát. Na ranveji si nevšiml žádného přívodu elektrického proudu. Žádných zaoblených skleněných čoček po jejích stranách. Byl to jen kus plochého betonu. Možná měly posloužit přední reflektory crown vicu a v tom případě má Platón smůlu, protože se oba rozbily. Ale přední reflektory by neosvítily tři kilometry. Dokonce ani halogenové, dokonce ani dálkové.

Patnáct minut.

Teď čtrnáct a pár vteřin.

Reacher zastrčil mobil k sobě a prohledal Hollandovi zbývající kapsy. Našel klíč ve tvaru T od kamenné budovy a starý ošoupaný glock 17. Vražednou zbraň. Měl čtrnáct nábojů v zásobníku a jeden v komoře.

Náboj určený jemu.

Zasunul si klíč a glock do kapsy a vytáhl další glock z Hollandova pouzdra. Jeho oficiální pistoli. Byla novější. Plně nabitá. Natáhl si zase rukavice, popadl Hollanda za límec košile a bundy a odtáhl ho k nejbližšímu baráku. Nechal ho ležet uprostřed místnosti. Pak vyrazil rychle k autu.

Třináct minut a pár vteřin.

Auto zůstalo skloněné dopředu, napůl venku a napůl v baráku. Reacher se kolem něj protáhl otvorem ve zdi dovnitř, postavil se tam, kde stávala kamínka, a otevřel kufr.

Leželo v něm všechno možné. Ale daly se rozpoznat tři základní kategorie: normální věci, se kterými výrobce počítal, že přijdou do kufru, běžné policejní potřeby úhledně narovnané na umělohmotných tácech a všechno ostatní naházené přes to. První kategorie zahrnovala rezervní pneumatiku a hever. Druhá reflexní dopravní vestu, čtyři červená varovná světla, tři do sebe nastrkané kužele, lékárničku, zelenou krabici na menší předměty, dvě nepromokavé plachty, tři role policejní pásky, tašku s bílými hadry a uzamykatelnou skříňku na střelnou zbraň. Třetí kategorii tvořil kotouč dlouhého mastného provazu, motorový zdvihák s kladkami a trojnožkou a neotevřené krabice s velkými pevnými pytli na odpadky.

Nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo přistávací světla.

Dvanáct minut a pár vteřin.

Představil si situaci z pilotova pohledu. Velké letadlo, Boeing 737, klesá a připravuje se na přistání, před ním a pod ním modrošedá tundra zalitá měsíčním světlem. Do jisté míry viditelná, ale jednolitá a bez záchytných bodů. Pilot bude mít navigaci GPS, ale bude potřebovat pomoc ze země. To bylo jasné. Nebude však očekávat oficiální opatření schválená federálním leteckým úřadem FAA. To bylo také jasné. Nic neproběhne podle předpisů.

Co bude potřebovat?

Zcela zřejmě něco improvizovaného.

Co takhle oheň?

Piloti bombardérů přistávající ve druhé světové válce v mlze východní Anglie se řídili podle dlouhých souběžných zákopů s hořícím benzinem. Malá letadla s tajnými agenty hledala v okupované Evropě pole s malými ohni ve tvaru L.

Měl Holland zapálit ohně?

Jedenáct minut a pár vteřin.

Ne, ohně ne.

Reacher zabouchl víko kufru a odkopl trosky za autem. Prolezl dopředu a odstranil zpod blatníků ohnuté rámy postelí a z kapoty roztříštěné překližkové desky. Motor stále běžel. Páchl po horkém oleji a ložiska hlasitě klapala. Reacher se protáhl zpátky, otevřel dveře u řidiče, hodil sebou na Hollandovo sedadlo a posunul řadicí páku na reverse. Sešlápl plyn a auto sebou trhlo, zaprskalo a prodralo se pozpátku stejnou cestou, jakou přijelo. Dírou v zadní stěně, přes podlahu, dírou v přední stěně. Dopadlo na zadek. Reacher otočil volantem, posunul páku na drive a vyrazil k severovýchodnímu rohu ranveje. K pravému hornímu, viděno z boeingu. Zastavil, vystoupil, otevřel znovu kufr a sebral z umělohmotného tácu čtyři červené varovné světlice. Tři odhodil na sedadlo spolujezdce a čtvrtou zabodl do betonu. Světlice se automaticky rozsvítila. Vypadala jako jasná karmínová pýchavka. Už z dálky viditelná na silnici a patrně z ještě větší dálky ze vzduchu.

Nasedl do auta a rozjel se k opačnému rohu. K hornímu levému. Nesvítily mu reflektory, ale stačil měsíc. Právě tak akorát. Sto metrů. Zabodl druhou světlici. Pak se vydal po tříkilometrové ranveji. Nebyla to žádná legrace. Měl rozbité přední sklo a foukal ostrý vítr. A auto jelo pomalu. A stále víc zpomalovalo. Nechybělo mu moc k chcípnutí. Páchlo po spáleném oleji. Motor bouchal a třásl se. Ukazatel teploty na přístrojové desce šplhal k červené.

Vůbec ne dobré.

Devět minut a pár vteřin.

Tři kilometry by normálně trvaly dvě minuty, ale poškozené auto potřebovalo přes čtyři. Reacher zabodl třetí světlici do jihozápadního rohu. Do levého spodního, z pilotova úhlu pohledu. Vrátil se do auta. Zacouval, otočil volantem a rozjel se. Auto se začalo nekontrolovatelně chvět. Přestávalo táhnout. Ukazatel teploty se dostal na doraz. Zpod kapoty se vyvalila pára a černý kouř. Husté mraky kouře.

Ještě sto metrů. Víc ne. Ještě jeden roh.

Auto ujelo padesát metrů a vypovědělo poslušnost. Zastavilo se, zůstalo na místě a odmítalo se pohnout, přímo uprostřed jižního konce ranveje. Syčící a zraněné, bez rychlosti, bez tlaku oleje, bez vody nebo něčeho podobného, nebo úplně beze všeho.

Reacher vystoupil a dal se do běhu.

Zabodl poslední světlici a odstoupil.

Karmínová záře ve čtyřech rozích ranveje byla jasnější než cokoliv okolo. A s dvojitou intenzitou se odrážela od hradeb odklizeného sněhu. Adekvátní, při pohledu z kabiny boeingu. Piloti se budou dívat dopředu a dolů a bude jim jasné, kde ranvej leží a jaký má tvar. Auto bylo tmavé a stálo přesně uprostřed zadního konce, ale nepředstavovalo větší překážku než plot kolem letiště.

Dvě minuty a pár vteřin.

Úkol splněn.

Až na to, že Reacher trčel tři kilometry od místa, kde měl být, a na noční procházku byla příliš velká zima. Ale byl dost přesvědčený, že se nebude muset procházet. Když bude chtít, tak ho svezou, dokonce za chvíli. Možná dřív, než zmrzne. Což bylo dobře. Až na to, že podle současného stavu informací ho svezou ke kamenné budově krátce poté, co tam dorazí Platón. Což nebylo vůbec dobře. A rozhodně to neměl původně v úmyslu.

Plány jdou k čertu, jakmile padne první výstřel.

O minutu později spatřil Reacher nad horizontem světla. Jako hvězdy, které nebyly hvězdami. Malé elektrické špendlíky, které visely ve vzduchu, mrkaly, zvětšovaly se a tančily trochu nahoru a dolů a do stran. Hledací světlomety na podvozku letadla blížícího se rovně zepředu, zhruba patnáct kilometrů daleko.

Pak zahlédl světla pod horizontem. Žlutější, slabší, rozlitá po zemi, méně pevná, víc rozhoupaná, daleko pomalejší. Přední reflektory. Silniční vozidlo. Vlastně dvě silniční vozidla, jedno za druhým na křivolaké zasněžené okresce, blížící se přímo k němu, šnečí rychlostí, nanejvýš padesátkou.

Jeho taxi.

Blízko, ale ne dostatečně.

Stáhl se dozadu, čekal a pozoroval.

Boeing dorazil jako první. Vynořil se malý a tichý a stále se zvětšoval a stále víc hlučel. Blížil se rovně a nízko při zemi, široká nosná křídla, chvějící se horký vzduch, ohlušující kvílení tryskového motoru, bodavé paprsky světla. Nos měl nahoru a vytažený podvozek, zadní kola níž než přední, jako pařáty obrovského dravce připraveného zaútočit a zmocnit se zničeného auta jako orel jehněte. Reacher se sehnul a letadlo mu prolétlo těsně nad hlavou, velké a téměř na dotek, a poryv rozvířeného vzduchu a nesnesitelného hluku ho málem srazil na kolena. Opět se narovnal, otočil se a přes střechu auta sledoval, jak letadlo klouže nad povrchem, majestátně a rozvážně, sto metrů, dvě stě, tři sta, a pak si rázně sedá, s hlasitým vyjeknutím gumy a obláčky černého kouře, sklání nos, žene se rychle vpřed a pak za pomoci zpětného tahu a za pronikavého jekotu zpomaluje. Reacher se k němu otočil zády a zadíval se na jih.

Dvě silniční vozidla se k němu stále blížila. Pomalu a opatrně po dvouproudé okresce zalité měsíčním světlem, opatrně kvůli zatáčkám, ledu a špatnému povrchu, ale houževnatě, miniaturní konvoj s pevně stanoveným cílem před očima. Jeho přední světla vystřelovala do stran, poskakovala a skláněla se k zemi. První vozidlo byl podivný náklaďák s otevřenou korbou, velkým kotoučem ohebné hadice namotané na bubnu těsně za kabinou, pumpou zabudovanou do ocelového rámu a druhým kotoučem hadice na druhém bubnu. Vozidlo za ním bylo stejné velikosti a typu, ale za kabinou mělo velkou bílou nádrž a montážní vysokozdvižnou plošinu na dlouhém rameni, složeném a zajištěném na cestu.

První náklaďák byl v barvě společnosti Shell Oil.

Na masce chladiče měl nápis Isuzu.

Celostátní oběžník od dálniční policie: Pumpa Isuzu série N a rozmrazovací náklaďák ukradené dvěma uprchlými zaměstnanci z komerčního letiště východně od Rapid City. Ukradené na Platónův příkaz, aby mohl na zemi doplnit palivo do svého boeingu a pak bezpečně odletět mrazivou noční oblohou.

Reacher se odlepil od boku auta a čekal. Dopadla na něj přední světla z náklaďáku, náklaďák zpomalil, přepnul na dálková světla a pak zastavil. Reacher si uvědomil, že má na sobě tmavé kalhoty, khaki čepici a světle hnědou bundu. Bunda pamatovala lepší časy, ale pořád vypadala jako majetek dálniční policie. A crown vic stál napříč, jako by blokoval vjezd na ranvej. A neoznačené crown vicy nepoužívá nikdo jiný než policejní síly. Řidičům z Rapid City ale museli říct, že se s nimi sejde zkorumpovaný policista, protože náklaďák se dal opět do pohybu a rozmrazovač v těsném závěsu za ním. Reacher zvedl ruku, částečně jakoby na pozdrav a částečně jako dopravní strážník, a o minutu později seděl v teple kabiny náklaďáku s pumpou a ujížděl po ranveji vstříc tomu, co na něj čekalo na druhém konci.

Tři dvacet sedm ráno.

Zbývalo dvacet osm minut.

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

BOEING DOROLOVAL, otočil se a stál zaparkovaný co nejblíž k první řadě baráků. Obrovské letadlo, vysoké, široké a dlouhé, odpočívající dočasně uprostřed pustiny, tyčící se nad tichými budovami za sebou, se sykotem a hvízdáním, jediný aktivní živoucí objekt v pasivní zmrzlé krajině. Jeho motory se stále hlasitě otáčely, na břiše mu stále blikalo červené světlo a mělo dokořán otevřené přední dveře. Uvnitř se svítilo. Z kabiny byl na ranvej spuštěný hliníkový žebřík. Vedle obrovského letadla vypadal tenký, titěrný a nehmotný.

Na zemi stálo sedm mužů. Na první pohled spíš šest mužů a jeden chlapec. Chlapec musel být Platón. Sto čtyřicet devět centimetrů vysoký, ale tahle dětská míra neodpovídala skutečnosti. Byl hřmotný a udělaný, s držením, stavbou těla a pohyby dospělého muže, ale s výškou dítěte. Nebyl trpaslík. Ani zakrslá zrůda. Jeho končetiny, trup, krk a hlava měly správné proporce. Vypadal jako hráč NFL zredukovaný přesně o dvacet pět procent. Víc nic. Byl to miniaturní drsný chlapík. Jako hračka.

Muselo mu být něco mezi čtyřiceti a padesáti. Měl na sobě černou péřovou bundu, černou pletenou čepici a černé rukavice. Zdálo se, že je mu obrovská zima. Jeho doprovod byl mladší. Všichni přibližně třicátníci. V černých bundách, černých čepicích a černých rukavicích. Normálně velcí Hispánci, španělského, ne indiánského původu, ani malí, ani vysocí, a také pěkně zmrzlí.

Náklaďák s pumpou kolem nich projel a zaparkoval těsně u křídla boeingu a rozmrazovač zastavil za ním. Oba řidiči vystoupili. Zima jim vůbec nevadila. Pocházeli z Rapid City. Mráz je nemohl rozhodit. Také na sobě měli péřové bundy. Oba byli běloši, středně vysocí a štíhlí. Nuzáci s místními kořeny opotřebovaní na nejnezbytnější minimum. Paže, nohy, hlava, tělo. Přibližně třicátníci, ale vypadali na čtyřicet. Jejich předci byli nejspíš ještě před pár generacemi farmáři.

Reacher zůstal chvíli sedět, zahříval se a sledoval dění.

Platón se pohyboval ve volném kordonu svých šesti mužů. Bezdůvodně. Možná ze zvyku, možná aby učinil dojem. Platón i jeho muži byli ozbrojení. Kolem krků měli na nylonových popruzích zavěšené MP5K od Hecklera & Kocha. Krátké useknuté zbraně, černé a ďábelské. Se zásobníky na třicet nábojů. Povýšeně se naparovaly na péřových bundách. Pažby doprava, hlavně doleva. Všech sedm mužů byli praváci. A všichni měli ruksaky. Z černého nylonu. Vypadaly prázdné, až na těžké předměty na dně. Nejspíš náhradní zásobníky. Ty se vždycky hodí. Při nastavení na plné dávky vystřílí MP5 během krátkých dvou vteřin třicet nábojů.

Samopaly. Nejlepší kamarádi výrobců munice.

Reacher sešplhal z kabiny náklaďáku s pumpou. Do zimy a větru. Kluci z Rapid City se pořád tvářili, že jim počasí vůbec nevadí, ale všech sedm Mexičanů se klepalo. V tvářích se jim zračila naprostá nevíra. Odjeli za vlažného večera s vědomím, že směřují někam, kde je zima, ale to je ještě nepřipravilo na drsný zážitek na vlastní kůži. Platón se chvěl tak, že mu trochu poskakoval samopal na hrudi. Přecházel v malých kruzích a dupal nohama. Bylo jasně vidět, že je napjatý. Měl tvrdý hnědý obličej a ústa stažená do úšklebku.

Kluci z Rapid City ty varovné signály přehlédli.

Řidič, který přijel s náklaďákem s pumpou, vystoupil dopředu, rozhodil rukama, rádoby prohnaně se usmál a oznámil: „Tak jsme tady.“

Úplně zbytečné prohlášení. Platón na něj upřel prázdný pohled a opáčil: „A co má být?“

„Chceme víc peněz.“ Zcela jasný plán. Probraný s kamarádem. V baru. Neodolatelný nad třetím pivem. Nebo nad čtvrtým. Předveď svou cenu, pak couvni a požádej o víc.

Nemůže nevyjít.

Platón se zeptal: „O kolik víc?“

Dobrá angličtina, s lehkým přízvukem, trochu pomalá a nezřetelná kvůli zmrzlému obličeji a kvílení tryskového motoru v pozadí.

Řidič náklaďáku s pumpou byl na mluvení za hluku motorů zvyklý. Pracoval na letišti.

Prohlásil: „Ještě jednou to samé.“

„Dvojnásobek?“

„Přesně tak.“

Platón přejel pohledem po třech ze svých mužů a zastavil se na čtvrtém. Zeptal se ho španělsky, kvůli zimě natolik pomalu, že mu Reacher rozuměl: „Umíš s tím strojem zacházet?“

Čtvrtý muž odpověděl: „Myslím, že ano.“

„Myslíš, nebo víš?“

„Už jsem to dělal. Tedy doplňoval palivo. Mnohokrát. S tím rozmrazovačem to moc neumím. Nikdy jsem ho nepotřeboval. Ale nemůže to být nic těžkého. Je to jenom sprej na křídla.“

„Odpověz ano, nebo ne.“

„Ano.“

Platón se otočil zpátky k řidičům z Rapid City. Uchopil rukama v rukavicích samopal, pozvedl ho a prostřílel jim oběma prsa. Jenom tak. Plně automatickou dávkou. Nejdřív jednomu, potom druhému. Dvě krátká zarachocení, sotva rozlišitelná od sebe. Devět až deset zásahů do každého. Neskutečně rychle za sebou. Praskavý zvuk. Třicet čísel dlouhý zášleh z hlavně. Plynulý proud vyhozených nábojnic. Prázdné nábojnice se odrazily od země a odkutálely se. Oba řidiči se odporoučeli k zemi, v krvavé mlze ze svých rozcupovaných těl a oblaku peří z roztrhaných bund, nejdřív jeden, vzápětí po něm druhý, v prsou krvavé neůhledné díry natolik velké, že by se do nich vešla pěst. Dopadli těsně vedle sebe, mrtví dřív, než se dotkli země, s rozervanými srdci. Dutě žuchli a okamžitě znehybněli, hadry a maso, dvě malé nicotné hromádky.

Vítr odvál kouř po střelném prachu, rachot se rozplynul a vládu opět převzalo pravidelné vysoké kvílení tryskových motorů.

Šest metrů nad zemí vykoukl ze dveří boeingu pilot.

Reacher byl uchvácený. Dlouhé dávky seskupené kolem jednoho bodu. Skvělá práce se spouští, dokonalá muška, hlaveň se vůbec nepohnula nahoru. Ke všemu ještě v rukavicích. Platón nestřílel poprvé. To bylo naprosto jasné. Nikdo nepromluvil.

Platón pohnul palcem, brnknul o uvolňovací páčku a na beton vypadl poloprázdný zásobník. Pak natáhl ruku a čekal. Nejbližší z jeho mužů ho oběhl, naklonil se do jeho ruksaku a vytáhl nový zásobník. Vložil ho Platónovi do napřažené dlaně. Platón ho zasunul dovnitř, zkontroloval, jestli pořádně drží, a pak se obrátil k Reacherovi.

Prohlásil: „Vy musíte být velitel Holland.“

Reacher odpověděl: „Ano, jsem.“

„Konečně se potkáváme.“

„Ano.“

„Proč nejsou otevřené dveře a nemáte pro mě připravené vybavení?“ Reacher neodpověděl. Uvažoval: jaké vybavení?

Platón upozornil: „Uvědomte si, že vaše dcera je stále pod mou přímou kontrolou.“

Reacher se zeptal: „Kde je?“

„Odstěhovala se s nimi. Uskutečňuje svůj sen.“

„Je v pořádku?“

„Zatím. Ale moje hrozba pořád platí.“

Reacher vysvětlil: „Porouchalo se mi auto. Vybavení mám ještě v kufru.“

„Kde máte to auto?“

„Na druhém konci ranveje.“

Platón neodpověděl přímo. Známka dobrého velitele. Proč se rozčilovat kvůli něčemu, co se nedá změnit? Jen se otočil k jednomu ze svých mužů a španělsky nakázal: „Nasedni do rozmrazovače a vyzvedni ty věci v kufru auta velitele Hollanda.“

Jeho muž zamířil poslušně k náklaďáku a Platón se otočil zpátky k Reacherovi a zeptal se: „Kde je klíč od budovy?“

Reacher ho vytáhl z kapsy a podal mu ho. Platón vykročil svým kordonem. Reacher rychle zvažoval dva možné tahy. Zarazit mu klíč do oka nebo upustit klíč na zem, zasadit mu prudký zvedák do brady a zlomit mu vaz.

Neudělal ani jedno. Platón měl přímo za sebou pět MP5K. Během zlomku vteřiny by vylétlo sedmdesát pět devítimilimetrových nábojů. Většina by minula. Ale ne všechny.

Platónův muž v rozmrazovači zařadil rychlost a rozjel se.

Platón přistoupil těsně k Reacherovi. Temenem hlavy mu sahal přesně k hrudní kosti. Bradou přesně k opasku. Prcek. Miniatura drsného chlápka. Hračka. Reacher přehodnotil zvedák. Nebyl to dobrý nápad. Zasadit ránu tak hluboko zespoda by se mu patrně vůbec nepodařilo. Mnohem lepší by bylo zarazit mu loket do vrcholku lebky.

Nebo ho zastřelit.

Platón si vzal klíč.

Nakázal: „Teď si sundejte bundu.“

Reacher se podivil: „Proč?“

„Sundejte si bundu.“

„Proč?“

„Chcete se se mnou hádat?“ Šest rukou na šesti samopalech.

Reacher upozornil: „Jenom se vás ptám.“

Platón vysvětlil: „Půjdete se mnou do podzemí.“

„Proč já?“

„Protože jste tam už byl. Na rozdíl od nás. Jste náš místní průvodce.“

„Můžu jít dolů i v bundě.“

„To je pravda. Ale jste v civilu. Proto nemáte opasek na zbraň. Venku je zima a bundu máte zapnutou až k bradě. Takže máte zbraně ve vnějších kapsách. Jsem chytrý. Proto nechci vstoupit na neznámé území s ozbrojeným protivníkem.“

„Já jsem váš protivník?“

„Jsem chytrý,“ zopakoval Platón. „Nejbezpečnější je považovat za protivníka úplně každého.“

Reacher namítl: „Je zima.“

Platón upozornil: „Hrob vaší dcery bude ještě studenější.“

Šest rukou na šesti samopalech.

Reacher si rozepnul bundu. Setřásl ji ze sebe a odhodil. Dopadla na zem s tlumeným bouchnutím. Glocky, revolvery, krabička s náboji, mobil. Umělá hmota, kov a lepenka. Třicet čtyři pod nulou. Vítr. Bavlněný svetr. Během několika vteřin se chvěl víc než Mexičani.

Platón nehybně stál. Ale moc dlouho takhle stát nebudeš, pomyslel si Reacher. Ne tak dlouho, aby se stihl vrátit rozmrazovač a řidič ti pověděl o zničeném fordu. Ne tak dlouho, aby se někdo pořádně podíval a našel zničený barák. Ne tak dlouho, aby začal prohledávat ostatní baráky. Ne tak dlouho, aby začaly padat nepříjemné otázky.

Čas vyrazit.

„Jdeme,“ prohlásil.

Čtyři dvacet sedm ráno.

Zbývaly dvacet dvě minuty.

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

VYKROČILI KE KAMENNÉ BUDOVĚ, sedm mužů, v řadě za sebou, jako podivné malé procesí. První Platón, sto čtyřicet devět centimetrů, potom Reacher, sto devadesát pět centimetrů, za ním pět Platónových mužů, všichni napůl mezi oběma extrémy. Platónův šestý muž byl stále bezpečně daleko s rozmrazovačem a plenil nepojízdné Hollandovo auto. Kamenná budova na ně trpělivě čekala, tichá a lhostejná v měsíčním světle, stejná, jako tam stála už padesát dlouhých let. Kámen, břidlice, slepá okna, komíny, římsy, kudrlinky, detaily. Portikus a ocelový plát dveří.

Platón zasunul klíč do zámku. Otočil jím. Zámek povolil. Pak se zastavil a čekal. Reacher pochopil narážku. Otočil o šedesát stupňů klikou, přesnou a pevnou jako bankovní trezor. Pootevřel o krátký oblouk dveře. Panty zaskřípěly. Reacher se postavil za ně, zabral, jako by tlačil náklaďák, a otevřel.

Platón se ani nepohnul. Jen zvedl ruku, dlaní nahoru. Muž za ním udělal krok dopředu, zahrabal v jeho ruksaku a vytáhl baterku. Vtiskl ji Platónovi do ruky, stejným způsobem, jakým podává sestra na operačním sále chirurgovi nástroje. Platón ji rozsvítil, předal do druhé ruky, luskl prsty a ukázal na Reachera. Muž za ním si sundal z ramene svůj vlastní ruksak, vyndal z něj baterku a podal ji Reacherovi.

Byla to maglite na čtyři baterie. Z Ontaria v Kalifornii. De facto zlatý standard přenosného osvětlení. Ze slitiny. Spolehlivá a prakticky nezničitelná. Reacher ji zapnul. Přejel paprskem po holém betonovém bunkru.

Nic se v něm nezměnilo.

Vypadal úplně stejně, jako když ho před více než čtyřmi a půl hodinami opustil s oběma mrtvými muži. Vrchol točitého schodiště, dvě roury nedokončeného větrání trčící z podlahy. Zatuchlý suchý vzduch, záchvěvy vánku, zápach starých, dávno zapomenutých strachů.

„Po vás, pane Hollande,“ prohlásil Platón.

Což Reachera trochu zklamalo. Přišel o bundu, ale stále měl boty. Zabýval se myšlenkou, že nechá jít Platóna napřed, a až sejdou o třicet metrů níž, nakopne ho do hlavy.

Platóna to ale očividně napadlo taky. Chytrý chlapík.

Tak šel Reacher jako první, stejně neohrabaně jako předtím. Velké boty, malé schody, kovové zvonění. Jak se nořil do hlubiny, slábl zvuk naříkajících tryskových motorů. Zaslechl proud Platónových příkazů ve španělštině: „Počkejte, až se vrátí rozmrazovač, pak připravte zařízení a potom se pusťte do tankování. Nechte otevřít zbývající troje dveře letadla a přistavte k nim žebříky. Zjistěte, jak funguje rozmrazovač a jak dlouho před startem ho budeme muset použít. A postavte stráž třicet metrů na jih. To je jediný směr, ze kterého nám něco hrozí. Každých dvacet minut se střídejte. Nebo ještě častěji, jestli chcete. Vaše rozhodnutí. Přeji si, aby hlídka zůstala ve střehu a nezmrzla na místě.“

Pak přestal Platón hovořit a Reacher zaslechl jeho kroky na schodišti. Došlapoval přesněji, protože měl malé nohy. Také rozezvonil schodiště, ale tišeji. Dva paprsky z baterek se otáčely dolů a dokola, dolů a dokola, vždy po směru hodinových ručiček, šest metrů nad sebou a ne synchronizované. Reacher postupoval pomalu. Stal se Hollandem, víc než jenom podle jména. Improvizoval a doufal, že nadejde jeho okamžik.

Na povrchu se vrátil rozmrazovač a přivezl na předním sedadle všechno potřebné zařízení. Motorové zdvihadlo, provaz, pytle na odpadky. Zdvihadlo bylo masivní a kovové, se třemi nohami a ramenem připomínajícím výložník malého jeřábu. Vyrobili ho tak, aby se dalo namontovat na předek auta a jeho rameno bylo vyloženo přes kapotu motoru. Kladky pak znásobí výkon, na základě prastarých zákonů mechaniky, a jeden jediný člověk bude schopný vyzvednout těžký kovový blok.

Tři Platónovi muži odnesli zdvihadlo do bunkru a postavili ho s ramenem natočeným přes jednu z větracích šachet. Jako by rybařili ze sudu. Potom začali provlékat lano přes kladky. Moc jim to nešlo. Větší váha znamenala menší rychlost. Zatáhni za lano o metr, a když je ve hře jen jedna kladka, lehké závaží se posune také o metr. Když jsou ve hře dvě kladky, těžší závaží se posune jen o půl metru. Když používáte tři kladky, ještě těžší závaží se posune jen o třicet čísel. A tak dále. Vzájemná spojitost.

Rozhodli se navléknout dvě kladky. Rovnováha rychlosti a kapacity.

Muž, který řídil náklaďák, neřekl nic o fordu.

Dvě stě osmdesát nepohodlných schodů. Reacher překonal sedmdesát, čtvrtinu cesty dolů, a pak zrychlil. Spatřil před sebou záblesk příležitosti. Připravte zařízení a pusťte se do tankování, nakázal Platón. Což znamenalo, že nahoře vypukne horečná činnost a teprve pak sejde jeden z Platónových mužů dolů napojit hadici pumpy k palivové nádrži. Za pět minut. Možná za deset. A pět až deset minut s Platónem o samotě v podzemí by mohlo být plodných. Tak se potřeboval dostat co nejrychleji na dno. Aby se připravil. Proto zvýšil tempo. O moc se mu to ale nepodařilo.

Nepodařilo se mu to o tolik, o kolik by potřeboval.

Platón se přizpůsobil jeho tempu. Dokonce ho doháněl. Pro muže jeho postavy bylo schodiště široké a prostorné. Jako by kráčel po červeném koberci v Hollywoodu. A měl drobná chodidla. Kráčel pružně a svižně.

Reacher opět zpomalil. Lépe šetřit energií a nezlomit si kotník.

Muž, který seděl na sedadle 4A, stál s mužem ze sedadla 4B v závětří náklaďáku s pumpou, mimo dohled z kamenné budovy, neviditelný při pohledu z okének pilotní kabiny boeingu, ukrytý před hlídkou třicet metrů dole na ranveji. Muž ze 4A poslal SMS Rusovi: Policejní auto zničené. Nedostaneme se odsud.

Muž ze 4B střelil očima po rozmrazovači. Muž ze 4A sledoval jeho pohled. Dieselový motor, trochu těžkopádný, ne příliš rychlý, nápadný a ukradený. Bylo to ale auto.

Nic neřekl.

V dlani mu opět zabzučel telefon.

Rus nabídl: Ztrojnásobím odměnu. Běžte do toho.

Trojnásobná odměna byla nepředstavitelně velká suma. Ale i ta bledla ve srovnání s perspektivou života bez Platóna. Muž ze 4B přikývl. Právě s tím náklaďákem přijel. Věděl, jak funguje.

Muž ze 4A odepsal: „Dobře.“

Reacher prošel druhým uzlem s hobojovou ozvěnou. Ve dvou třetinách cesty. Jednotlivé zvuky čtyřech nohou na kovu se spojily a slily do strašidelného žalozpěvu, který pulzoval nahoru dolů šachtou a visel a vibroval v nehybném mrtvém vzduchu, jako elegie na chystající se tragédii. Reacher se zachvěl a sestupoval dál do temnoty, baterku mezi palcem a ukazováčkem v rukavici, zbývající tři prsty roztažené na zdi. Nad hlavou se mu otáčela a poskakovala Platónova baterka. Reacher došlápl patou na dvoustý schod. Ještě osmdesát.

Náklaďák s pumpou bylo prosté zařízení. Poměrně nový vynález. Za starých časů se plnila letadla přímo z cisternových vozů. V moderním světě ukládají letiště palivové nádrže pod zem a na rozjezdové dráhy vyjíždějí náklaďáky, které spojují manžety nádrží s manžetami pod křídly letadla. Hadice na cívce přímo za kabinou se připevňuje na podzemní zdroj a hadice na opačném konci náklaďáku se upevňuje na letadlo. Mezi hadicemi je čerpadlo, které pumpuje palivo z podzemí a přečerpává ho do nádrží letadla. Prostá lineární záležitost.

Muži ze sedadel 4A a 4B zajeli s náklaďákem co nejblíže ke dveřím kamenné budovy, na půl cesty mezi nádrží pod nimi a nádrží žíznivého boeingu. Jeden si přehodil přes rameno první hadici a druhý spustil elektrický motor, který poháněl buben. Muž s hadicí přes rameno vešel do budovy a spustil hadici do druhé větrací šachty, do té bez provazu.

Reacher dorazil na dno. Stejná situace jako poprvé. Zastavil se na posledním schodu, dvacet čísel nad podlahou komory, se stropem u pasu a horní půlkou těla stále v šachtě, obličej dvě čísla od zakřivené betonové zdi. Platón se k němu zezadu namáčkl, jako předtím Holland. Reacher ucítil v zádech hlaveň H&C.

Platón ho vyzval: „Hněte sebou.“

Reacher se předklonil, zastrčil ramena pod strop a vykročil s bolestí kolébavě dopředu, krk ohnutý do pravého úhlu. Klekl si, přetočil se na bok a posadil se. Pootočil se a začal se šoupat dozadu, nedůstojně, pomalu, neohrabaně a klaustrofobně. Paty, kotníky a zadek, jednou, dvakrát.

Platón sestoupil z posledního schodu a vešel bez problému do komory.

Udělal dva jisté kroky a pak se zastavil a rozhlédl, napřímený, nad hlavou deset volných centimetrů.

Zeptal se: „Kde jsou moje věci?“

Reacher neodpověděl. Nevěděl kudy kam. Zhroutil se mu svět. Celý život byla pro něj jeho velikost výhoda. Působil dominantně, mocně, nikdo ho nepřehlédl, měl převahu. Vysocí lidé získávají snadněji důvěru, ostatní se k nim chovají s respektem, rychleji stoupají nahom, vydělávají víc peněz, vyhrávají ve volbách. Statistiky hovoří jasnou řečí.

Vyhráváte, nikdo se vám neposmívá, jste pány dvora.

Narodit se vysoký je jako výhra v loterii.

Malí lidé mají už od narození smůlu.

Ale ne tady v podzemí.

Tady znamenala výška prohru.

Dole se rozkládal svět, kde vyhrávají prckové.

„Kde jsou moje věci?“ zopakoval Platón otázku, s jednou rukou na samopalu.

Reacher zvedl ruku ze země a začal ukazovat, ale pak se za ním ozvalo dvojité nekoordinované žuchnutí, plesknutí a další žuchnutí. Otočil se a zjistil, že ventilační šachtou přistály tři balíky pytlů na odpadky a konec mastného lana. Předměty, které už viděl v kufru Hollandova auta.

Platón oznámil. „Čeká nás spousta práce. Nic složitého. Nacpeme věci do pytlů, pověsíme je na provaz a ostatní je vytáhnou nahoru.“

Reacher se zeptal: „Kolik toho bude?“

„Letadlo pobere šestnáct tun.“

„Strávíme tady celý týden.“

„Neřekl bych. Mám zhruba deset hodin. Motorkář vyleze ze svého úkrytu ve vězení po poledni. A já jsem se domluvil se správcem, že do té doby bude držet celé vaše oddělení na stanovištích. Takže nás nikdo nevyruší. A tuna a půl za hodinu je proveditelná. Zejména když tady dole pomůžete. Nebojte. Těžká práce bude probíhat na povrchu.“

Reacher na to nic neřekl.

Platón rozhodl: „Začneme šperky. Kde jsou?“

Reacher začal znovu ukazovat, ale z druhé větrací šachty vykoukla mosazná manžeta na konci tlusté černé hadice, přímo vedle něho. Dopadla s bouchnutím na zem a hned za ní sjel zbytek a omotal se kolem ní. Nahoře na schodech se ozvaly kroky. Vzdálené zvonění a ťukání ve schodišťové šachtě, které se přibližovalo a sílilo. Někdo k nim sestupoval. Nastávala doba tankování.

Platón se zeptal: „Kde jsou šperky?“

Reacher neodpověděl. Odhadoval čas. Dvě stě osmdesát schodů. Dvě až tři minuty, ať už se dotyčný pohybuje jakkoliv rychle. A dvě až tři minuty by měly stačit. Už bylo dávno, co se zapletl do boje, který trval déle než dvě tři minuty.

Záblesk příležitosti.

„Kde jsou ty šperky?“ zopakoval Platón. Reacher opáčil: „Najděte si je sám.“ Kroky na schodišti trochu zesílily.

Platón se usmál. Odhrnul rukáv a ostentativně předvedl, jak se dívá na hodinky na zápěstí, pomalu a nonšalantně. Pak se vrhl dopředu, rychle, mrštně a hbitě, připravený nakopnout Reachera do boku. Reacher mu ze své polohy vsedě odrazil nohu, poklekl, Platón se zapotácel, Reacher se napřímil a rozehnal se po něm.

A uhodil se hlavou o strop, odřel si kotníky a klesl zpátky na kolena. Platón vyrovnal po jednom kroku rovnováhu, skočil dopředu a uštědřil Reacherovi opožděný kopanec, pěkně tvrdě do žeber na zádech.

Pak ustoupil a opět se usmál.

Zeptal se: „Kde jsou ty šperky?“

Reacher neodpověděl. Krvácely mu kotníky a byl si jistý, že má roztrženou kůži na hlavě. Strop ho tiskl k zemi jako závaží. Platón položil obě ruce na zbraň.

Prohlásil: „Měl jste jednu volnou jízdenku. Tu jste teď vyčerpal. Kde jsou ty šperky?“

Reacher posvítil baterkou a našel správnou chodbu. Dokonce i z dálky v ní jasně a oslnivě zajiskřilo. Platón k ní vykročil, svižně a radostně, bez nejmenších problémů našlapoval na špičky, jako by se procházel venku na ulici s modrou oblohou nad hlavou.

Přes rameno křikl: „Přineste pár pytlů.“

Reacher se posunul, popadl balík pytlů a vydal se za Platónem, potupně a neohrabaně, stísněný a omezený jako velká opice v kleci.

* * *

Platón stál ve správné chodbě a dělal to samé, co předtím Holland. Přejížděl baterkou po polici, po zlatě, stříbře a platině, po diamantech, rubínech, safírech a smaragdech, po hodinách, obrazech, mísách a svícnech. Ale bez údivu či chamtivosti v obličeji. Jen odhadoval, jak moc balení je čeká.

Nakázal. „Vy začnete tady. Nejdřív mi ale ukažte ten prášek.“

Reacher ho odvedl přes komoru, paty, kotníky a zadek, poníženě a úslužně, ke třetímu ze tří tunelů s metamfetaminem. Stále pohled beroucí dech. Cihly vyrovnané po deseti do výšky a po deseti do hloubky, masivní stěna třicet metrů dlouhá, padesát let neporušená, nažloutlý pergamen matně zářící ve světle baterek. Patnáct tisíc balíčků. Více než třináct tun.

„To je všechno?“ zeptal se Platón.

„Třetina,“ objasnil Reacher.

Kroky na schodišti nabraly na síle. Muž zodpovědný za tankování spěchal. Platón oznámil. „Vezmeme všechno, co je tady. A ještě trochu víc. Dokud nenaplníme letadlo.“ Reacher namítl: „Myslel jsem, že jste to prodal tomu Rusovi.“

Platón potvrdil: „To je pravda.“

„Přesto si to chcete vzít?“

„Ne úplně všechno.“

„To je podraz.“

Platón se zasmál: „Zabil jste pro mě tři lidi a teď se rozčilujete, že okrádám nějaké pitomého Rusa, kterého vůbec neznáte?“

„Jenom bych byl rád, kdybyste držel slovo.“

„Proč?“

„Protože nechci, aby se něco stalo mé dceři.“

„Je s těmi motorkáři dobrovolně. A za deset hodin ji už nebudu k ničemu potřebovat. V těchhle končinách jsem doobchodoval.“

„Mě už také nebudete k ničemu potřebovat,“ upozornil Reacher.

„Nechám vás naživu,“ přislíbil Platón. „Dobře jste mi posloužil. Pomalu, ale nakonec jste všechno zvládnul.“

Reacher neodpověděl.

„Držím své slovo,“ ujistil ho Platón. „Jenom ne slovo dané Rusům.“

Za zády se jim ozval poslední hlasitý krok na posledním kovovém schodu a pak první tichý na betonové podlaze. Otočili se a spatřili jednoho z Platónových mužů, jako všichni zhruba metr sedmdesát vysokého, proto skloněného, ale ne moc. Samopal měl na prsou a v ruce baterku. Netvářil se zvědavě. Jen vykonával svou práci. Našel hadici, popadl ji do jedné ruky, natáhl ji, trhl za ni a rozkmital ji do hadovitých vln, aby uvolnil ohyby. Španělsky se zeptal, kde je nádrž, Reacher počkal, až mu to Platón přeloží, a pak ukázal baterkou k příslušné chodbě. Muž zabral za těžkou hadici a zmizel. Platón nařídil: „Běžte balit šperky.“

Reacher ho nechal v duševním souznění s jeho zásobami a odšoupal se celou dlouhou cestu okolo. Dvacet tisíc litrů v podomácku vyrobené nádrži. Chtěl mít jistotu, že nikde nic neuniká. Musí dole počkat, dokud Platón nezemře, a to bude trvat minimálně ještě několik minut a maximálně deset hodin, a vždycky radši řešil jeden problém po druhém.

Platónův muž už končil. Mosazná manžeta hadice byla úhledně nasazená na odpovídající mosaznou objímku ve stěně nádrže. Muž do nich šťouchal a kontroloval, jestli pevně drží a neviklají se. Výsledek ho patrně uspokojil, protože otevřel kohout na nádrži. Reacher zaslechl, jak do hadice stéká palivo. Jenom trochu. Deset až patnáct litrů. Víc ne. Vytekly jen díky gravitaci, do kusu hadice ležícího na podlaze pod úrovní nádrže. Zbytek bude muset nasát a vyhnat pumpa.

Reacher pozoroval spoj. V místě, kde se k sobě tiskla dvě těsnění, se vytvořila kapka petroleje. Zvětšila se, počkala, skápla na podlahu a vytvořila mokrou skvrnku.

To bylo všechno.

Další kapky se neobjevily.

Dostatečně bezpečné.

Platónův muž se malinko přikrčil, odkolébal se jako kachna ke schodům a zamířil nahoru. Reacher se prošoupal podél obvodu kruhové komory a zalezl do chodby daleko od šperků a daleko od metamfetaminu.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

UDĚLEJTE TO. Dvě krátká prostá slova, krátký prostý příkaz. Nebo krátká prostá prosba či krátký prostý požadavek. Nebo krátká prostá polovina dohody. Velice atraktivní dohody. Udělejte to a nesmírně zbohatnete a budete žít šťastně do konce života v úctě a obdivu ze strany celé vaší komunity. To jsou ti muži, kteří nás zbavili Platóna. Světci. Hrdinové. Budou se o vás zpívat písně a vyprávět příběhy.

Muž ze sedadla 4A se podíval na muže ze sedadla 4B. Oba ztěžka polkli. Blížil se rozhodující okamžik. Měli ho nebezpečně na dosah. Třicet metrů jižně zaujala postavení nová hlídka. Dívala se opačným směrem, ostražitá a ve střehu. Daleko za ní stále svítila na opačném konci ranveje světla. Třetí svítilo o padesát metrů dál za ocasem boeingu. Čtvrtá karmínová pýchavka se jasně rýsovala na druhé straně za rozmrazovačem. Modrý měsíc, bílý sníh, rudá záře.

Ostatní tři muži pracovali v letadle. Otvírali dveře, upevňovali žebříky, připravovali systém lidského řetězu, který si bude podávat z ruky do ruky náklad, vynášet ho do letadla a pečlivě rovnat na podlahu staré ekonomické třídy.

Muž ze sedadla 4A si přehodil přes rameno konec druhé hadice. Muž ze sedadla 4B spustil buben a hadice se začala odvíjet.

Čtyři šestnáct ráno.

Zbývalo jedenáct minut.

Reacher slyšel, jak se Platón pohybuje kolem. Vyšel z chodby do kruhové komory. Reacher seděl na podlaze prvního zahnutého spojovacího tunelu. V tom, čemu říkal okruh B. Jako v miniaturním Pentagonu, ale kruhovém a podzemním. Středová komora byl okruh A. Pak následoval okruh B, potom okruh C a podél vnější zdi okruh D. Všechny částečně propojené rovnými paprsky. Přes pět set metrů chodeb. Dvacet čtyři křižovatky. Dvanáct odboček doleva, dvanáct odboček doprava. Plus deset vyhloubených koupelen, kuchyní a skladů.

Bludiště.

Labyrint.

Reacher už tady byl, Platón nikoliv.

Neměl signál na mobilu, jeho muži byli plně zaměstnaní na povrchu, žádná možnost přivolat posilu.

Reacher čekal.

Platón zavolal: „Hollande?“

Zvuk jeho hlasu se odrazil, zopakoval jako ozvěna a rozběhl nevypočitatelnými cestami, takže vycházel odevšad a odnikud.

Reacher čekal.

Platón křikl: „Hollande? Koukejte sem přilézt. Ještě jsme spolu neskončili. Mějte na paměti, že ji zmrzačím, zohavím a nechám ještě rok žít, než ji zabiju.“

Reacher neodpověděl.

Platón zavolal: „Hollande?“

Žádná odpověď od Reachera. Pět vteřin. Deset.

„Hollande?“

Reacher mlčel. Začala velká hra. Právě v tuhle chvíli. Šance na vítězství padesát na padesát. Život, nebo smrt. Chytrý chlap by v takové situaci vyrazil rovnou ke schodům a poslal místo sebe dolů pěšáky. Hloupý chlap by zůstal a začal bojovat.

Ale chytrého chlapa může přemoct ego, arogance a pocit nadřazenosti, potřeba nedat najevo slabost, když měří jen sto čtyřicet devět čísel.

Padesát na padesát.

Život, nebo smrt.

Platón zůstal.

Křikl: „Hollande? Kde jste?“

Náznak obav v hlase.

Reacher přiložil ústa k zahnutému betonu a oznámil: „Holland je mrtvý.“

Jeho hlas proběhl podél stěn a vrátil se zpátky k němu, tiše vyslovená věta, odnikud a odevšad, konverzační, ale silně podbarvená hrozbou. Reacher slyšel, jak Platón šoupe nohama po betonové podlaze. Otáčel se na místě a snažil se lokalizovat hlas.

Šoupání ustalo a Platón zavolal: „Co jste to řekl?“

Reacher se přesunul prázdným paprskem do okruhu C. Pomalý, tichý pohyb. Naprosto bezhlučný, až na šustění látky, jak přejížděl kalhotami po podlaze. Což stejně vůbec nevadilo. Veškeré zvuky se ozývaly ze všech stran. Syčely, zpívaly, dělily se a šířily.

Reacher přiložil opět ústa ke stěně a sdělil: „Střelil jsem Hollanda do hlavy. Teď si jdu pro vás.“

„Kdo jste?“

„Záleží na tom?“

„Prozraďte mi to.“

„Byl jsem přítel Janet Salterové.“

„Koho?“

„Té svědkyně. Vy ani nevíte, jak se jmenovala?“

„Jste ten vojenský policista?“

„Brzy zjistíte, kdo jsem.“

Chytrý chlap by se rozběhl ke schodům.

Platón zůstal.

Vykřikl: „Myslíte, že nade mnou můžete zvítězit?“

Reacher se otázal: „Serou medvědi v lese?“

„Vy si myslíte, že nade mnou můžete zvítězit tady?“

„Zvítězím nad vámi kdekoliv.“

Dlouhá odmlka.

„Kde jste?“ zavolal Platón.

„Přímo za vámi,“ odpověděl Reacher. Zvučný hlas, dunivá ozvěna. Rychlé šoupání nohou na betonu. Žádná odpověď. Reacher se přesunul dál, ve tmě, se zhasnutou baterkou. Zaslechl, jak Platón vstoupil do chodby. Do rovného paprsku. Zvuk jeho kroků se zúžil a pak rozvinul a klapání jeho podpatků se ozvalo zároveň zprava i zleva. Reacher přelezl doprava a potom doleva. Do svého vlastního paprsku. Nejspíš sousedního s Platónovým. Zahlédl světlo jeho baterky, jak minul ústí okruhu C. Přemístil se, zastavil se, lehl si na bok a stočil se do tvaru písmene S, v ústí rovného paprsku, necelý metr od hlavní komory. Dole při zemi, aby tvořil malý cíl. Nejenom z opatrnosti. Každý bývalý voják by udělal to samé. Úzké uličky, stísněné prostory, když někdo těsně mine, neodrážejí se kulky v milosrdných úhlech. Sviští a zarývají se blízko do cihel nebo kamene. Když se přitisknete na tvrdý povrch, pomůžete protivníkovi, ne sobě. Je to proti lidské intuici a těžko se tomu odolává, ale je to pravda.

Reacher slyšel, jak se Platón zastavil u ústí jeho chodby. Zahlédl světlo jeho baterky. Platón stál obličejem do hlavní komory. Dvě možnosti. Buď zahne doprava, pryč od místa, kde na něj čekal, nebo doleva k němu.

Hra na schovávanou. Nejstarší hra na světě.

Muž ze sedadla 4A vešel s druhou hadicí do kamenné budovy. Protáhl ji po podlaze, kolem vrcholku schodiště, ke stejné větrací šachtě, do které spustil první hadici. Hodil si ji znovu přes rameno, postavil se čelem k rouře a kopal tak dlouho kolenem, dokud nezajela přes okraj manžeta. Pak začal hadici popouštět, metr po metru, tři, pět, deset, patnáct, jako by ručkoval pozadu po nekonečné tyči. Když ji měl dobrých dvacet metrů v šachtě, vyklouzl zpod ní a položil ji na okraj otvoru. Narovnal ji nohou na zemi a překontroloval, jestli na ní nejsou záhyby. Vše v pořádku.

Nahoru šachtou z tanku, přes pumpu a rovnou zase zpátky dolů tou samou šachtou. Jednoduchý lineární princip.

Udělej to.

Vyšel zpátky do zimy a vyhledal svého přítele. Zeptal se ho: „Dokážeš odtud zasáhnout hlídku?“

Muž ze sedadla 4B pohlédl na svůj H&K. Jedenácticentimetrová hlaveň. Skvělá zbraň, ale o nic přesnější než dobrá jednoruční. A třásl se po celém těle. A nejenom zimou.

Odpověděl: „Ne.“

„Tak se k němu přikraď. Když si tě všimne, řekni mu, že ho jdeš vystřídat. Zabav ho. Já oddělám ostatní, jakmile vylezou z letadla. Až mě uslyšíš střílet, oddělej i jeho.“

Muž ze sedadla 4B na to nic neřekl.

„Ve jménu tvé matky. A tvých sester. A dcer, které se ti jednou narodí.“

Muž ze sedadla 4B přikývl. Otočil se. Vykročil na jih. Nejprve pomalu a pak stále rychleji.

Platón zahnul doprava. Pryč od místa, kde na něj čekal Reacher. Škoda. Možná ale také ne. Možná jen odklad a pak výhoda. Protože světlo z baterky přecházelo z tlumeného na pronikavé, z tlumeného na pronikavé, pomalu, pravidelně a rytmicky. Což Reacherovi prozradilo, že Platón pomalu prochází podél obvodu komory, proti směru hodinových ručiček, posvítí si vždycky do chodby, zastaví se, pozorně se podívá a pak pokračuje dál. Žádná čistá ztráta. Protože v kruhovém prostoru je nakonec jedno, jestli jste zahnuli doprava nebo doleva. A pohyb proti směru hodinových ručiček byl lepší než po směru hodinových ručiček. Mnohem lepší. Z mnoha důvodů, které budou záhy jasné.

Zejména Platónovi.

Reacher čekal.

Světlo baterky se pohybovalo po komoře.

Pak: vysoko nad sebou zaslechl Reacher nepatrné zvuky. Krátká tlumená zapředení. Celkem čtyři. Natolik tichá, že se ocitla na hranici slyšitelnosti. Možná naskočil motor náklaďáku s pumpou. Možná to byl rozmrazovač. Nebo něco na letadle.

Mohlo to být cokoliv.

Kdyby však měl Reacher vsadit na nejhorší možnost, rozhodl by se pro trojrannou dávku z rychlého samopalu. Těch bylo nahoře šest.

Platón to také slyšel. Jeho baterka se rázem zastavila. Ticho. Žádný další zvuk.

Dlouhé čekání. Pak se baterka zase dala do pohybu.

Reacher viděl Platóna zezadu přes kruhovou ocelovou krajku spodních sto šedesáti sedmi čísel schodiště. Byl od něj šest metrů daleko. Sto osmdesát stupňů naproti. Paprsek z baterky projížděl chodbou přímo naproti Reacherovi.

Reacher pohnul pravičkou. Napřáhl ji za sebe a připravil se. Platón pokračoval v cestě, stále proti směru hodinových ručiček, stále pomalu. Tělo držel dopředu a opisoval dokonalý kruh. Otáčel hlavou. Díval se v pravém úhlu doprava, do každého z radiálních paprsků. Baterku držel v levé ruce a svítil přes sebe. Což znamenalo, že zbraň drží v pravé ruce. Měl ji pořád na popruhu kolem krku. Což znamenalo, že hlaveň míří doleva, zásadně nesprávným směrem, alespoň pro praváka pohybujícího se v kruhu proti směru hodinových ručiček. Mířila dovnitř, ne ven. Obrovská chyba. Platón bude muset rychle cuknout loktem a zamotá se do popruhu, který se mu bude ve spěchu jen těžko uvolňovat. Reacher se usmál.

Přece jenom ne až zas tak chytrý chlapík. Platón se blížil.

Ještě čtvrt kruhu. Ještě dva paprsky. Ještě jeden paprsek.

Potom: vibrace v hadici vedoucí z palivové nádrže. Nahoře na povrchu začala pracovat pumpa. Reacher slyšel šplouchání a šum kapaliny, jak se pumpa sama naplnila, nasála vzduch, vytvořila vakuum a nahrnulo se do ní palivo. Z vyprazdňující se nádrže se začalo ozývat syčení vzduchu, nejdřív tichounké a pak stále hlasitější.

Světlo z baterky se blížilo.

Dorazilo na místo.

Projelo tunelem, zaměřené nad Reacherovu schoulenou postavu. Zachytil ho ale rozptýlený odraz. Platón strnul, necelý metr daleko. Jen na zlomek vteřiny. Reacher to vycítil. A využil toho okamžiku k tomu, aby se rozmáchl pravičkou dopředu. Jako by se při baseballu pokoušel o zoufalý hod z pole mimo kosočtverec, v dohrávce deváté směny, když si protivník vítězně dobíhá pro pohár. Maglite měří čtyřicet pět čísel. Těžká slitina, čtyři velké baterie. Zdrsnělé držadlo. Skvělý úchyt. Divoká akcelerace. Strašlivá páková síla. Geometrie a fyzika.

Reacher udeřil Platóna držadlem baterky kolmo do čela. Slušná rána. Pak se otočil na kyčli, rozmáchl se holeněmi a podrazil mu nohy. Platón se skácel jak široký, tak dlouhý. Reacher se překulil na záda, na bok a převalil se na něj.

A svět se opět obrátil. Z horizontálního se stalo vertikální a z vertikálního horizontální. Být velkým už nebyla nevýhoda. Právě naopak. Na zemi vyhraje vždycky ten větší.

Reacher začal bušit Platóna do obličeje, jeden, dva, tři, prudce a zlostně. Pak hmátl po H&K a chytil ho stejně jako Platón. Začali se zuřivě přetahovat. Platón měl sílu. Neuvěřitelnou, fenomenální na člověka jeho velikosti.

A nevnímal vůbec bolest. Reacher držel levičkou zbraň a pravičkou mu uštědřil několik dalších ran do obličeje. Čtyři, pět, šest, sedm. Platón se vzpouzel, kroutil a házel sebou do stran. Reacher ležel na něm, tiskl ho k zemi, svými sto deseti kilogramy, a přesto hrozilo, že ho Platón shodí. Platón vrčel, kousal, svíjel se a nadzvedával. Reacher mu zarazil pod nos rozevřený ukazováček a palec a uhodil ho hlavou o beton. Jeden, dva, tři. Potom čtyři.

Žádný účinek.

Platón začal kopat Reachera do slabin, vzpínal se a mlátil sebou, jako by plaval znak. Reacher přimáčkl H&K, skulil se dolů a zasadil mu pravičkou prudkou ránu do žeber. Platón zakašlal, zakašlal podruhé a na rtech se mu objevila rudá pěna. Zvedl se zprudka v pase a pokusil se o trknutí hlavou. Reacher ho popadl obří dlaní přes vyceněné zuby a vrazil mu zátylek do podlahy.

Platónovy oči zůstaly otevřené.

Pak najednou: cákání, stříkání, řinoucí se kapalina. Hlasitě, mocně, vytrvale. Jako z požární hadice. Jako z deseti požárních hadic. Jako ze sta. Jako vodopád. Hřmící. Zápach petroleje. Reacher nechal levičku na zbrani, zašátral pravičkou, našel Platónovu baterku, zarazil Platónovi loket do krku a posvítil si ve směru zvuku.

Tekutina se valila z bližší větrací šachty. Prudký přívalový proud. Stovky litrů. Záplava. Bušila do betonu, odrážela se, stříkala do stran a rozlévala se po zemi. Jako jezero. Jako přílivová vlna. Podlaha byla během několika vteřin celá mokrá. Ve vzduchu se chvěly výpary. Světlo baterky mezi nimi tančilo, proplouvalo a duhově pableskovalo.

Kerosin.

Tryskové palivo.

A pořád se řinulo. Jako z obřího kohoutku. Nezastavitelného. Jako by se protrhla přehrada. Šumění, hukot, příval, potopa. Platón se nadzvedl, škubl sebou, zavrtěl se, vykroutil krk zpod Reacherova lokte a zeptal se: „Co to, sakra, je? Uniká nádrž?“

„Kdepak nádrž,“ opáčil Reacher.

„Tak co to je?“

Reacher pozoroval proud. Nepřetržitý a mohutný. A pulzující. Byla to pumpa na povrchu běžící na plný výkon. Dvě hadice ve stejné šachtě. Jedna nahoru, jedna dolů. Jedna vyprazdňovala nádrž a druhá plnila jejím obsahem podzemí.

„Co to je?“ zopakoval Platón.

„Dvojitý podraz,“ objasnil Reacher. Už ho bolela hlava z výparů. Začínaly ho pálit oči.

„Cože?“ nepochopil Platón.

„Ten Rus si koupil některé z vašich mužů. Vyřadil vás ze hry.“

„Vy si myslíte, že mě chtějí utopit?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Utopit vás nechtějí.“

Utopit se tam nedalo. Podzemí mělo příliš velkou plochu. Dvacet tisíc litrů by vystouplo o necelé čtyři centimetry.

Sdělil: „Chystají se vás upálit.“

„Blbost,“ odmítl Platón.

Reacher na to nic neřekl.

„Jak?“ otázal se Platón. „To chtějí hodit dolů schodištěm zápalku? Zhasla by za letu.“

Reacher neodpověděl. Platón se vyškubl. Klekl si. Měl zlomený nos a krvácel. Krev mu tekla z úst. Měl vyražené zuby. Oteklé oko. Roztržená obě obočí.

Položil ruce na H&K.

Pak je zase sundal.

Reacher přikývl.

„Vůbec o tom neuvažujte,“ poradil. „Plamen, který by vyšlehl z téhle hlavně? Při všech těch výparech ve vzduchu? Chcete jim ulehčit práci?“

Platón se zeptal: „Jak to chtějí udělat?“

Reacher neodpověděl. Uvažoval. Představil si scénu na povrchu, probíral v hlavě možnosti. Musíš vidět, co vidí oni.

Převtělit se v ně.

Zápalka ne.

V tom měl Platón pravdu. Zápalka by zhasla.

Muž ze 4B nastartoval rozmrazovač, otočil volantem a rozjel se na východ k pravému hornímu rohu ranveje. Padesát metrů. Čtyřicet. Třicet. Dvacet. Opět otočil volantem, obrátil v malém úzkém půlkruhu a muž ze 4A vyskočil ze sedadla spolujezdce, sehnul se, popadl zespodu hořící světlici a vytáhl ji z betonu. Podržel ji daleko od sebe, vylezl zpátky do náklaďáku, nechal otevřené dveře a vystrčil ji na délku paže do víru vzduchu. Světlice vzplála jasnějším plamenem, vypustila kouř a zatřepetala se. Ale nezhasla. Náklaďák se hnal zpátky. Padesát metrů. Čtyřicet. Třicet.

Proud se stále řinul. Vytrvale, s neutuchající silou. Větrací šachta byla jako vodovodní kohoutek. Jen stonásobně velká. Reacher klečel. Měl mokré kalhoty. Hladina se už vyšplhala na centimetr a půl. Výpary nesnesitelně zhoustly. Nedalo se dýchat.

Platón se otázal: „Tak co podnikneme?“

Reacher odpověděl otázkou: „Jak rychle umíte běhat do schodů?“

Platón vyskočil.

„Rychleji než vy,“ opáčil.

Stáli obličejem k obličeji, nosem k nosu, Reacher na kolenou, Platón na nohou.

„To si nemyslím,“ pravil.

Na čtení budu mít spoustu času, až skončí tenhle zmatek.

Reacher se rozmáchl od kolen a zasadil Platónovi zvedák. Kolosální, primitivní ránu, vedenou až od středu země, přes mokrý beton, přes kolena, stehna, pas, trup, ramena, ruce, zápěstí, pěsti, přes každý sval a buňku, v rychlé dokonalé posloupnosti a harmonii.

Platónovi praskla čelist a hlava mu odletěla dozadu jako hadrové panence. Na zlomek vteřiny zůstal bezvládně viset a pak se skácel na zem, tvrdě a rovně na záda.

Reacher nepochyboval o tom, že byl mrtvý, ještě než dopadl.

Ale chtěl mít naprostou jistotu.

Popadl Platóna oběma rukama za uši, škubl mu hlavou doprava a doleva, ucítil, jak se mu zlomil obratel, a pokračoval tak dlouho, až měl Platón páteř na kaši.

Proud se řinul a řinul, vytrvalý, přívalový, nezastavitelný. Kruhová komora, kdysi tichá, suchá a prastará, se koupala v chemickém zápachu a plynech. Jezero na zemi bylo už dvě čísla hluboké a čeřily ho drobné vlnky rozbíhající se od zpěněného víru pod burácející trubkou.

Každý se bojí smrti, řekla Janet Salterová.

Záleží na tom, v jaké formě se dostaví, opáčil Reacher.

Vyrazil.

Probrodil se po kolenou a se skrčenými rameny petrolejem, vystrčil hlavu do schodišťové šachty, popolezl, vzepřel se na rukách a vyškrábal se na nohy. Naklonil se k vnitřnímu sloupu a rozběhl se zběsile nahoru. Bral schody po třech, klouzal levičkou po oceli, pravičkou se odstrkával od betonu, bojoval jako rozumu zbavený o každou vteřinu. Zvuk jeho kroků pohlcoval hřmící vodopád paliva pod ním. Hnal se dál, po třech schodech najednou, po čtyřech, nahoru a nahoru, dokola a dokola, nepočítal, jen běžel, běžel, běžel, stoupal, otáčel se, dusal, napínal síly, řítil se k povrchu.

Rozmrazovač zabrzdil, nadvakrát se otočil, zacouval a narovnal se. Přímo za ním se nacházela kamenná budova. Přímo před ním ranvej. Muž ze 4A vystoupil a rozběhl se skrčený se světlicí v napřažené paži. Zastavil se ve dveřích, otočil se, podržel světlici za sebou, na okamžik se zarazil a pak se rozmáchl a hodil světlici vysokým obloukem dovnitř. Světlice se otočila se zasyčením ve vzduchu a rozzářila se jako ohňostroj. Dopadla na okraj nedokončené větrací šachty, odrazila se, ještě jednou se otočila a zmizela uvnitř.

Za pět minut čtyři ráno.

Uběhlo jednašedesát hodin.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

TRVALO ČTYŘI DNY, než místo požáru vychladlo natolik, aby ho bylo možné prohledat. Tou dobou se už o něj přetahovaly nejrůznější úřady. Jako první se na scénu dostavily Homeland Security, vojenské letectvo, FBI, dálniční policie a skupina odborníků na požáry povolaná vládou. Nehoda vzbudila obrovský zájem. Nejdřív ji odhalilo severoamerické velení protivzdušné obrany. Jejich satelity zachytily prudký výron nesmírného tepla a jejich počítače ho vyhodnotily buď jako odpálení rakety, nebo jako raketový útok. Jejich ruské ekvivalenty zachytily to samé. Během vteřin byl na telefonu Bílý dům, ujišťoval a přijímal stejná ujištění. Ano, v Jižní Dakotě máme odpalovací rampy, ale ne v těchhle místech. A na oplátku, neodpálili jsme na Ameriku žádnou ruskou raketu.

Byla vyslána Národní garda, aby střežila široký okruh kolem místa neštěstí. Přes něj pronikaly jeden po druhém čekající úřady. Osm kilometrů od středu vybudovaly předsunuté operační základny. Vyslaly hlídky, co nejblíž se odvážily. Pak se z nedalekého města Bolton donesly zprávy o podivném toxickém mraku, který přivál západní vítr. Hlídky byly staženy. Začaly se rozdávat pomůcky protichemické obrany. Do Boltonu se sjeli lékaři. Hlásili podivné symptomy. Jako by celá populace dostala psychostimulační drogu. Lidé propadli vlně euforie a nadšení, spánkových poruch a zvýšeného sexuálního apetitu. Byly odebrány vzorky vzduchu. Bez jakéhokoliv výsledku. Silný vítr foukal po celé poslední dny, až z Wyomingu. Dál na východě státu se žádné symptomy neprojevily. Hlídky se opět posunuly dovnitř.

Jako první objevily nabourané vozidlo šest kilometrů od epicentra. Byl to letecký rozmrazovací náklaďák, který nahlásilo jako ukradený komerční letiště východně od Rapid City. Vypadalo to, že směřoval na jih po staré dvouproudé okresce vedoucí z místa neštěstí. Na silnici ležel sníh a měla špatný povrch. Náklaďák sjel patrně ze silnice a dvakrát se obrátil. Bylo to špatně ovladatelné vozidlo.

Kousek od něj našly hlídky dvě těla. Dva neznámé muže hispánského původu v černých oblecích, zakoupených patrně v Mexiku, pod zbrusu novými zimními bundami. Oba muži utrpěli vážná zranění, způsobená zřejmě havárií, ale zemřeli na podchlazení poté, co se odvlekli od vraku. Oba u sebe měli nelegální samopaly. Z jednoho bylo vystřeleno třikrát a z druhého devětkrát. Po tomhle zjištění se k čekajícím úřadům připojil Úřad kontroly alkoholu, tabáku a střelných zbraní.

Hlídky postoupily vpřed. Předsunuté operační základny se uprostřed druhého dne přemístily k jižnímu konci staré ranveje vojenského letectva. A na tomto novém stanovišti objevily zničené a nepojízdné neoznačené policejní auto. Bylo jednoznačně identifikováno jako majetek boltonského policejního oddělení. Patřilo veliteli Tomu Hollandovi. Holland zmizel tu noc, kdy došlo k požáru. Boltonské policejní oddělení se nacházelo ve stavu vrcholného zmatku. Potýkalo se se třemi nedávnými vraždami a jednou z obětí byl zástupce velitele Andrew Peterson.

Hlídkující požárník našel při pochůzce dvě ohořelé schránky dopravních světlic, po jedné v rozích staré ranveje, a jak to vypadalo, pečlivě rozmístěných. To naznačovalo možnost nepovoleného nočního přistání. FAA neobdržela žádný plán letu. Někteří agenti však tvrdili, že dalekohledy zahlédli jižně od epicentra pokroucené trosky, které by mohly, ale nemusely být zbytky velkého letadla. Po téhle zprávě se do fronty zařadil Národní výbor bezpečnosti dopravy NTSB.

Uprostřed třetího dne ukázaly satelity protivzdušné obrany, že vnější obvod vychladl na dvacet stupňů. Hlídky postoupily. Vnější obvod měl zhruba sto metrů v průměru. Očividně se vytvořila jakási ohňová koule, shořela a zhasla, ale byla malá v porovnání s hlavním požárem. Teoretici na požáry se hned chopili laptopů a začali provádět simulace. Bližší obhlídka oblasti uvnitř vnějšího obvodu odhalila obrovské škody. Popel ve vzdálenosti třiceti metrů mohly být pozůstatky lidské bytosti. Ohořelý a pokroucený hliník označila NTSB za zbytky letadla, pravděpodobně boeingu, pravděpodobně 737.

Hlídky postoupily dál, do mrtvého světa pokroucených kouřících úlomků, železných i ocelových, některé patrně z auta, menší patrně ze zbraní. Všude se kupily trosky letadla. Nikdo se nepokusil stanovit počet obětí. Byl by to beznadějný úkol. Popel jsi a v popel se obrátíš, v tomto případě doslova.

Jako jediný poměrně nedotčený zůstal malý betonový bunkr zamaskovaný jako kamenný dům. Vojenské letectvo se prohlásilo za vlastníka. Původní plány se ztratily, ale ironií osudu tu budovu postavili před padesáti lety podle tehdejších požadavků na ochranu proti výbuchu. Současnou zkoušku přestála poměrně dobře. Měla zničenou střechu. Na vnitřním betonu se vytvořily puchýře, zvápenatěl a rozdrolil se, ale zůstal poměrně pevný. V podlaze se otvíraly tři kruhové šachty. Dvě musely mít původně ocelové obložení na větrání a třetí vedlo nejspíš ocelové točité schodiště, ale ocel se nejprve roztavila a potom vypařila.

Což dokazovalo, tvrdili odborníci na požáry, že hořet začalo v podzemí.

Navlékli na sebe ochranné oblečení a nechali se spustit do hloubky šedesát pět metrů. Tam narazili na bludiště malých tunelů a komor, na další rozdrolený a zvápenatělý beton s puchýři, na popel, který mohl být organický, a překvapivě na víc než tisíc neporušených diamantů.

Odborníci na požáry rozbili tábor v boltonské policejní stanici, bezdrátově napojili své laptopy na domovské hlavní počítače a pustili se do práce. Nakreslili třírozměrný model podzemního prostoru. Došli k jistým závěrům a dohadům. Z policejních záznamů věděli o náklaďáku s pumpou ukradeném společně s rozmrazovačem. Takže pokud byly hliníkové trosky letadlo a v podzemí se nacházela náhradní palivová nádrž, mohlo způsobit požár tryskové palivo. Což odpovídalo odhadované teplotě ohně, jejíž horní hranici určovaly neporušené diamanty a dolní hranici skutečnost, že v okruhu tří kilometrů roztál veškerý sníh.

Major Susan Turnérova ty zprávy sledovala každý večer v televizi, každé ráno v novinách a celý den na internetu. Zůstala ve své kanceláři v Rock Creek a čekala na telefon. Spala na židlích pro návštěvníky, opřená o opěradlo jedné, nohy na druhé. Telefon nezazvonil.

Odborníci na požáry představili po týdnu svou teorii. Požár byla nehoda při doplňování paliva. Patrně ho způsobil oblouk statické elektřiny mezi letadlem a hadicí, patrně kvůli výparům nahromaděným v podzemí a jiskře zpod podpatku boty na betonu. Oheň hořel hlavně šedesát pět metrů pod zemí, se zvýšenou termodynamikou způsobenou zvláštní aerodynamickou zácpou, protože schodišťovou šachtou foukal dolů vítr a zplodiny hoření se hnaly dvěma ventilačními šachtami, v přesně opačném směru, ale s naprosto stejným objemem a rychlostí, což se rovnalo kontrolované a trvalé explozi v úzkém vertikálním válci z ohnivzdorného materiálu. Jako když startuje raketa, ale vzhůru nohama, směrem do středu země, ne k obloze. Dokazovala to poškozená střecha. Ucpávky umístěné před padesáti lety do falešných komínů našli šest set metrů daleko. Úzký kužel plamene mohl proniknout až tři sta metrů pod zemský povrch, a napodobil tak teplotní charakteristiky doprovázející odpálení raketové střely.

Počáteční fáze požáru mohla trvat čtyři hodiny. Pak kleslo množství paliva pod kritickou mez, zácpa se uvolnila a nahoru a ven vyrazila ohnivá koule, trochu chladnější, ale stále strašlivě horká, hodinu hořela a pak zase splaskla a nakonec vyhasla.

Toxický mrak v Boltonu se nepodařilo vysvětlit. Vojenské letectvo připustilo, že v podzemí skladovalo zbytky zásob pro posádky letadel z druhé světové války, všechno z vyčiněné kůže v podobě kukel, bot a leteckých bund, a nepříznivé zdravotní příznaky možná způsobily uvolněné chemické látky použité při procesu činění.

Diamanty se také nepodařilo vysvětlit. Převážila teorie, že byly ukradeny v Evropě během posledních dnů války a svěřeny zásobovacímu důstojníkovi, aby je propašoval domů, ale špatně je uložili a dopravili na nesprávné místo určení.

FBI i místní úřady v Jižní Dakotě se po řádce diskrétních telefonů z Pentagonu rozhodly, že nemají pozůstatky, které by se daly stoprocentně určit jako lidské, a proto nezahájí vyšetřování vražd.

Kim Petersonová se o dva týdny později odstěhovala se svými dětmi do pronajatého domku v Sioux Falls, aby bydlela blíž u otce a dědečka. Sice ne do zrovna tepající metropole, ale alespoň se měla na co dívat z kuchyňského okna.

Susan Turnérovou přeložili za čtyři týdny do Afghánistánu. Operovaly tam části sto desáté jednotky a bylo jí tam zapotřebí. Poslední den ve Virginii zastrčila do khaki obálky starou služební složku Jacka Reachera a připojila k ní poznámku Vrátit velení lidským zdrojům. Nechala ji vepředu uprostřed promáčknutého psacího stolu. Pak vyšla ze své staré kanceláře v Rock Creek, zavřela za sebou dveře s drážkovaným skleněným okénkem, vykročila úzkou chodbou s linoleem, sešla z kamenných schodů a nastoupila do přistaveného auta.

Pokračování bude následovat…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai