Za cenu života

Lee Child

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

V pustině Nebrasky se vznáší smrtelné nebezpečí… a Childův hrdina Jack Reacher ho strhne přímo na sebe. V příběhu připomínajícím kouzlo kovbojky se jeho hrdina dostane do konfliktu s Duncanovými, místním klanem terorizujícím celé okolí. Na místě ho však zdrží nevyřešený případ osmileté dívky, která už před několika desetiletími beze stopy zmizela. Duncanovi samozřejmě chtějí, aby Reacher odešel – nebo zemřel. A nesnaží se skrýt pouze dávné tajemství. Očekávají také tajnou dodávku, která má zpoždění – a oni mají zákazníky, které není radno dráždit.

Protože Duncanovi jsou sice nebezpeční, ale stojí jen na spodní příčce zločineckého žebříčku sahajícího přes půl světa.

Jack Reacher – pohmožděný a potlučený – by měl pokračovat v cestě. Ale právě to nedokáže.

Lee Child se narodil v roce 1954 ve Velké Británii, když ho však přestali potřebovat v televizi, přestěhoval se s rodinou z Cumbrie do Spojených států, kde započal úspěšnou dráhu spisovatele thrillerů. Nyní žije se svou ženou Jane, dcerou Ruth a pejskem Jenny střídavě ve Francii a New Yorku. Ve všech jeho knihách vystupuje tulák a bývalý vojenský policista Jack Reacher a všechny knihy se staly celosvětovými bestsellery, od prvního titulu Jatka až po nejnovější Za cenu života, který je jeho patnáctým titulem. Píše i povídky a sestavil několik povídkových výborů.

Více informací naleznete na adrese www.leechild.com

ZA CENU ŽIVOTA

Přeložila Iva Harrisová

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 by Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Worth Dying For

(First published by Bantam Press, Great Britain, 2010)

přeložila © 2011 Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-934-7

Pro Ruth,

moji dceru

PRVNÍ KAPITOLA

ELDRIDGE TYLER UJÍŽDĚL PO DLOUHÉ, rovné dvouproudé silnici, když mu zazvonil mobilní telefon. Bylo hodně pozdě odpoledne. Přivážel domů svou vnučku z nákupu bot. Řídil osobní náklaďák silverado v barvě jeden den starých novin a holčička ležela na zádech na malém zadním sedadle v kabině. Nespala. Fascinovaně zírala na velké bílé tenisky, které se jí houpaly šedesát čísel nad obličejem. Vydávala podivné zvuky ústy. Bylo jí osm. Tyler si myslel, že je trochu opožděná.

Tylerův mobil byl natolik obyčejný, že se nedal označit za módní, ale natolik moderní, že měl několik vyzváněcích tónů. Většinou vyhrával nudnou melodii od výrobce, ale pár čísel bylo nastavených na hluboké naléhavé kvílení napůl mezi sirénou požárnického vozu a klaxonem ponorky nořící se pod hladinu. A tenhle zvuk Tyler teď zaslechl, v tomto pozdním odpoledni, na dlouhé, rovné dvouproudé silnici v Nebrasce, patnáct kilometrů jižně od obchodu se zlevněným zbožím a třicet kilometrů severně od domova. Tak vyprostil telefon z konzoly, stiskl tlačítko, pozvedl telefon k uchu a pravil: „Ano?“

Hlas oznámil: „Možná tě budeme potřebovat.“

Tyler se podivil: „Mě?“

„Dobře, tebe a tvou pušku. Jako předtím.“

Tyler se otázal: „Možná?“

„V téhle fázi je to jenom předběžné opatření.“

„Co se děje?“

„Čmuchá tady okolo jeden chlap.“

„Blízko?“

„Těžko říct.“

„Kolik toho ví?“

„Něco. Ale zatím ne všechno.“

„Kdo to je?“

„Nikdo důležitý. Prostě jenom neznámý chlap. Je ale aktivní. Domníváme se, že sloužil v armádě. Myslíme, že dělal vojenského policistu. Možná se ještě nezbavil svých policajtských návyků.“

„Kdy sloužil?“

„V pradávné minulosti.“

„Spojení?“

„Pokud víme, vůbec žádná. Nikdo ho nebude postrádat. Je to tulák. Vagabund. Přiletěl sem jako suchý list. Teď potřebujeme, aby zase odletěl.“

„Popis?“

„Je velký,“ sdělil hlas. „Nejméně sto devadesát pět centimetrů a sto deset kilo. Naposledy měl na sobě hnědou bundu a vlněnou čepici. Pohybuje se zvláštně, jako by byl ztuhlý. Jako by ho všechno bolelo.“

„Dobře,“ opáčil Tyler. „Takže kde a kdy?“

„Chceme, abys pozoroval stodolu,“ oznámil hlas. „Celý zítřejší den. Nemůžeme připustit, aby tu stodolu viděl. Ne teď. Když ho nedostaneme dneska v noci, nakonec mu to dojde. Vypraví se tam a bude se chtít podívat.“

„Prostě tam v klidu přijde?“

„Domnívá se, že jsme čtyři. Netuší, že je nás pět.“

„To je dobře.“

„Zastřel ho, když ho uvidíš.“

„Provedu.“

„Ne abys minul.“

„Copak jsem už někdy minul?“ rozhořčil se Tyler. Pak ukončil hovor, zastrčil telefon zpátky do konzoly a pokračoval v cestě, holčiččiny nové boty rozhoupané v zrcátku, před sebou pustá zimní pole, za sebou pustá zimní pole, nalevo temnotu, napravo zapadající slunce.

Stodolu postavili v dávných dobách, kdy k zemědělství Nebrasky patřily umírněné rozměry a dřevěné stavby. Její úlohu od té doby převzaly obrovské kovové haly na vzdálených místech, vybraných pouze na základě logistických studií. Ale stará stodola přežila, pomalu se bortila, pomalu hnila, nakláněla se a vzdorovala počasí. Všude okolo se rozkládala prastará asfaltová plocha vyboulená mrazem, rozpraskaná letním sluncem a prorostlá drátovitým plevelem. Hlavní vrata byla posuvná, z velkých klád spojených železem, na železných kolech v železných kolejnicích, ale budova se časem naklonila natolik, že se kola úplně zasekla. Dovnitř se dalo dostat jen dvířky zasazenými do vrat, trochu nalevo od středu, trochu menšími než člověk.

Eldridge Tyler se na ta dvířka díval přes puškohled své pušky. Postavení zaujal před hodinou, dostatečně brzy před rozbřeskem, což považoval za rozumné. Byl trpělivý člověk. A důkladný. A úzkostlivě pečlivý. Sjel s náklaďákem ze silnice, vydal se ve tmě klikatými kolejemi po traktoru a zaparkoval v prastaré, na jedné straně otevřené kůlně, která měla v dávných dobách chránit před jarním deštěm jutové pytle s hnojivem. Zem byla zmrzlá na kost, takže nezvířil prach ani po sobě nezanechal stopy. Vypnul velký osmiválec, ustoupil ke vchodu do kůlny a napjal přes něj poplašný drát, tenký elektrický kabel obalený černou izolací, v úrovni holení vysokého muže.

Pak se vrátil k náklaďáku, vylezl na korbu, postavil se na střechu kabiny a položil svou pušku a plátěnou kabelu na seník postavený jako police pod špičatou střechou kůlny. Vytáhl se nahoru, popolezl dopředu a posunul uvolněnou žaluzii na větracím otvoru ve štítové zdi, aby měl nerušený výhled na stodolu přesně sto dvacet metrů na severu, okamžitě jakmile se rozední. Ani trochu nezáleželo na štěstí. Před mnoha lety si celé místo důkladně prohlédl, když ho jeho čtyři přátelé poprvé povolali na pomoc, a dobře se připravil, zatloukl hřebíky pro poplašný drát, odkrokoval vzdálenost ke stodole a uvolnil větrací žaluzii. Teď ležel opět pohodlně na seníku, snažil se moc nepromrznout a čekal, až vyjde slunce, což nakonec udělalo, nezdravě bledé a bezbarvé.

Jeho puška byl model Grand Alaskan vyrobený v Americe firmou Arnold Arms Company. Měla komoru na náboje .338 magnum, pětašedesáticentimetrovou hlaveň a pažbu z prvotřídního anglického ořechu. Stála sedm tisíc dolarů a byla dobrá téměř proti všemu na čtyřech nohách a lepší než dobrá proti všemu na dvou nohách. Puškohled byl od firmy Leica, ultravid za devět set dolarů s klasickým nitkovým křížem na záměrné osnově. Tyler si přiblížil sto dvacet metrů vzdálenou stodolu o dvě třetiny zvětšení, takže puškohled ukazoval tři metry vysoký a tři metry široký kruh reality. Bledé ranní slunce viselo nízko na východě a jeho tlumené šedivé světlo přicházelo téměř vodorovně přes ladem ležící zemi. Později se trochu vyhoupne, posune na sever a potom zmizí na západě, což bylo všechno dobře, protože to znamenalo, že cíl v hnědé bundě bude dobře vidět i na pozadí vybledlých klád po celý den.

Tyler se opíral o předpoklad, že většina lidí jsou praváci, takže jeho cíl bude stát trochu nalevo od středu s pravičkou nataženou ke klice uprostřed úzkých dvířek ve vratech. Dále pak předpokládal, že chlap, který je ztuhlý a má bolesti, se postaví těsně k dvířkům, aby se nemusel příliš namáhat. Samotná dvířka byla zhruba sto osmdesát čísel vysoká, ale vzhledem k tomu, že byla zasazená do posuvných vrat, měla spodní okraj dvacet čísel nad zemí. Muž vysoký sto devadesát pět centimetrů bude mít střed lebky sto osmdesát tři čísla nad zemí, takže co se týče svislé osy, nejlepší záměrný bod ležel sedmnáct čísel pod vrchním okrajem dvířek. A muž, který váží sto deset kilo, bude široký v ramenou, takže až se bude pokoušet dvířka otevřít, ocitne se střed jeho lebky čtyřicet pět čísel nalevo od jeho pravičky, a tím pádem ležel nejlepší záměrný bod z hlediska vodorovné osy sedmnáct čísel od levého okraje dvířek.

Sedmnáct čísel dolů, sedmnáct čísel doleva. Tyler se natáhl dozadu a vyndal z plátěné kabely dva umělohmotné sáčky s dlouhozrnnou rýží. Čerstvě zakoupené v obchodě, po dvou a půl kilech. Zastrčil je pod předpažbí a zatlačil do nich ušlechtilé ořechové dřevo. Přitulil se k lícnici pažby, přiložil oko zpátky k puškohledu a zaměřil nitkový kříž na levý horní roh dvířek. Posunul ho dolů a doleva. Položil jemně prst na spoušť. Nadechl se a vydechl. Pod ním tikal a chladl náklaďák a stoupající zápach benzinu a studených výfukových plynů se mísil se zatuchlým pachem prachu a starého dřeva. Venku stále stoupalo slunce a světlo nabralo malinko na síle. Vzduch byl vlhký a těžký, studený a hustý, takový, jaký zadrží baseballový míč na hřišti a obejme kulku a donese ji rovně a přesně k cíli.

Tyler čekal. Věděl, že bude možná muset čekat celý den, a byl na to připravený. Byl trpělivý člověk. Čas zabíjel tím, že si představoval posloupnost možných událostí. Představoval si, jak velký muž v hnědé bundě vstupuje do zorného pole, zastavuje se, zůstává stát, otáčí záda a pokládá ruku na kliku.

Sto dvacet metrů.

Jediný vysokorychlostní náboj.

Konec cesty.

DRUHÁ KAPITOLA

VELKÝ MUŽ V HNĚDÉ BUNDĚ byl Jack Reacher a ona cesta pro něj začala šest kilometrů daleko, uprostřed večera, zvonícím telefonem v baru motelu na křižovatce, kde ho vysadil řidič, který ho svezl a od křižovatky pokračoval směrem, který se Reacherovi nehodil. Krajina všude okolo byla temná, plochá, holá a prázdná. Motel byla jediná živoucí věc na dohled. Vypadal, jako by ho postavili před čtyřiceti až padesáti lety v záchvatu komerčního nadšení. Lokalitě možná předpovídali velké možnosti. Ty možnosti se ale očividně nikdy neuskutečnily, nebo byly od počátku jen iluze. Na jednom ze čtyř prázdných pozemků křižovatky stála opuštěná skořápka benzinové pumpy. Druhý měl základy ulité z betonu, patrně na velký obchod nebo dokonce na malé nákupní středisko, ale nic na nich nevzniklo. Třetí zůstal úplně prázdný.

Motel však vydržel. Měl odvážný design. Připomínal obrázky vesmírných kolonií na Měsíci a Marsu, které Reacher viděl jako malý v kreslených příbězích pro kluky. Hlavní budova byla dokonale kulatá, s vyklenutou střechou. Chatky na spaní byly samostatné klenuté stavby vinoucí se v lenivé křivce od mateřské lodi, stále menší, aby vynikla perspektiva. Rodinné pokoje blízko u recepce, ubytování pro jednotlivce víc ke konci křivky. Všechny stěny byly natřené na stříbrno a okna a dveře měly hliníkové rámy. Zářivky ukryté pod převisy vyklenutých střech vydávaly strašidelně modré světlo. Cestičky tvořil šedý štěrk nasypaný mezi trámky natřené také na stříbrno. Sloup s vývěsní tabulí motelu byl z natřené překližky upravené do tvaru vesmírné rakety odpočívající na trojnožce ze štíhlých ocasních ploch. Motel se jmenoval Apollo Inn a název byl napsaný písmeny, která vypadala jako čísla na spodním okraji bankovního šeku.

Vnitřek hlavní budovy byl otevřený, až na oddělenou zadní kancelář a dvě místnosti, které Reacher odhadoval na toalety. Stál tam zahnutý recepční pult a třicet metrů naproti němu zahnutý bar. Celý prostor byla v podstatě společenská místnost s tanečním parketem ve tvaru koláče a skupinkou červených sametových křesel rozestavených kolem stolků vybavených lampičkami se stínítky se střapci. Vydutý strop připomínal kruhové panoráma zalité červeným neonovým světlem. Nepřímé osvětlení zářilo i všude jinde, výhradně v odstínech červené a růžové. Ze skrytých reproduktorů se linulo tiché brnkání klavíru. Celé to místo bylo bizarní, jako vize Las Vegas šedesátých let minulého století přemístěná do kosmu.

A celé to místo bylo opuštěné, až na jednoho muže u baru a jednoho za barem. Reacher počkal u recepčního pultu a muž zpoza baru k němu přispěchal a dal najevo nelíčené překvapení, když ho Reacher požádal o pokoj, jako by takovou prosbu slýchával jen zřídkakdy. Ale zachoval se dostatečně schopně a vyklopil za třicet dolarů klíč. Byl víc než středního věku, zhruba pětapadesáti– až šedesátiletý, ne vysoký, ne štíhlý, s hřívou vlasů obarvených na zářivě červenohnědou, do odstínu, na který byl Reacher zvyklý spíš u Francouzek jistého věku. Uložil Reacherových třicet dolarů do zásuvky a udělal pečlivý záznam do knihy. Patrně dědic šílenců, kteří postavili tenhle motel. Nejspíš celý život nikde jinde nepracoval a vykonával pětinásobnou úlohu vedoucího, recepčního, barmana, opraváře a pokojské. Zavřel knihu, zastrčil ji do jiné zásuvky a zamířil k baru.

„Podáváte tam kávu?“ zeptal se ho Reacher.

Muž se otočil a pravil: „Samozřejmě,“ s úsměvem a jistou dávkou uspokojení v hlase, jako by se konečně osvědčilo pradávné rozhodnutí udělat každý večer kávu do termosky. Reacher za ním vykročil neonovou září a posadil se na stoličku o tři místa dál od druhého zákazníka. Druhý muž byl zhruba čtyřicátník. Měl na sobě silnou tvídovou sportovní bundu s koženými záplatami na loktech. Těmi lokty se opíral o bar a v rukou pevně svíral whiskovku plnou ledu a jantarové tekutiny. Zíral na ni nezaostřeným pohledem. Patrně to nebyla ten večer jeho první sklenička. Možná dokonce ani jeho třetí nebo čtvrtá. Měl vlhkou pokožku. Vypadal pěkně podroušeně.

Barman s obarvenými vlasy nalil kávu do porcelánového hrnku s emblémem NASA a obřadně a s velkou hrdostí ho posunul přes bar. Možná starožitnost nevyčíslitelné ceny.

„Smetanu?“ zeptal se. „Cukr?“

„Ne, děkuju,“ odmítl Reacher.

„Projíždíte?“

„Chystám se zahnout co nejdřív na východ.“

„Jak daleko na východ?“

„Co nejdál to jde,“ odpověděl Reacher. „Do Virginie.“

Vlasatý barman mudrlantsky přikývl. „V tom případě musíte nejdřív na jih. Dokud se nedostanete na dálnici.“

„Přesně to mám v plánu,“ opáčil Reacher.

„Odkud jste dneska vyjel?“

„Ze severu.“

„Autem?“

„Stopem.“

Barman s obarvenými vlasy už nic nedodal, protože neměl dál co říct. Od barmanů se očekává, že budou šířit pohodu, ale konverzace se nerozvinula směrem, který byl pohodový. Chytit stop na vedlejší silnici uprostřed zimy v čtyřicátém prvním nejméně obydleném státě z padesáti nebude snadné a barman byl příliš zdvořilý, než aby na to upozornil. Reacher popadl hrnek a pokusil se ho podržet. Zkouška. Výsledek ho příliš neuspokojil. Pálil ho a chvěl se mu každý sval, každý vaz a každá šlacha, od konečků prstů až po hrudní koš, a mikroskopický pohyb jeho ruky vytvářel malé soustředné vlnky na hladině kávy. Hluboce se soustředil a pozvedl hrnek k ústům. Snažil se o plynulost, ale podařilo se mu jen nerovnoměrné trhnutí. Opilec ho chvíli pozoroval a pak odvrátil pohled. Káva byla horká a trochu vylouhovaná, ale obsahovala kofein, což bylo hlavní. Opilec usrkl ze své sklenice, postavil ji zpátky na podložku a nešťastně se na ni zadíval. Měl nepatrně pootevřené rty a v koutcích se mu dělaly bublinky. Opět usrkl. Reacher se opět napil, pomaleji. Nikdo nepromluvil. Opilec dopil a barman mu znovu nalil. Jim Beam. Bourbon, nejméně trojitý. Reachera přestávala bolet ruka. Káva, dobrá na všechny neduhy.

Pak zazvonil telefon.

Vlastně dva telefony. Jedno číslo, dva aparáty, jeden na recepčním pultu a druhý na polici za barem. Pětinásobný úkol. Vlasatý barman nemohl být na všech místech najednou. Zvedl sluchátko a oznámil: „Apollo Inn,“ tak hrdě a jásavě a nadšeně, jako by zvedal první telefon po otevření motorestu. Pak chvíli naslouchal, přitiskl si sluchátko na hruď a oznámil: „Doktore, pro vás.“

Reacher se automaticky ohlédl, jestli za ním není doktor. Žádný tam nestál. Opilec vedle něj se zeptal: „Kdo to je?“

Barman sdělil: „Paní Duncanová.“

Opilec se otázal: „Co jí je?“

„Krvácí z nosu. Nedaří se jí to krvácení zastavit.“

Opilec požádal: „Řekněte jí, že jste mě neviděl.“

Barman vyřídil lež a zavěsil. Opilec se sesunul na stoličce a obličej mu poklesl téměř k okraji sklenice.

„Vy jste doktor?“ zeptal se ho Reacher.

„Co je vám do toho?“

„Paní Duncanová je vaše pacientka?“

„Po formální stránce.“

„A vy jste se na ni vykašlal?“

„Kdo jste, etická komise? Jenom krvácí z nosu.“

„Nedaří se jí to krvácení zastavit. Mohlo by to být vážné.“

„Je jí třiatřicet a je zdravá. Nemá v anamnéze hypertenzi ani krevní poruchy. Neužívá drogy. Žádný důvod, abych se znepokojoval.“ Opilec pozvedl sklenici. Lok, polknutí, lok, polknutí.

Reacher se ho zeptal: „Je vdaná?“

„Cože, manželství způsobuje v současné době krvácení z nosu?“

„Občas,“ opáčil Reacher. „Byl jsem vojenský policista. Občas nás zavolali do bytu mimo základnu nebo do ubikací pro manželské páry. Ženy, které jsou často bity, berou hodně aspirin, kvůli bolesti. Aspirin ale ředí krev, takže když dostanou další nakládačku, nejde jim zastavit krvácení.“

Opilec na to nic neřekl.

Barman odvrátil pohled.

Reacher se zeptal: „Cože? Tohle se děje často?“

Opilec namítl: „Jenom krvácí z nosu.“

Reacher odtušil: „Máte strach, že se dostanete doprostřed manželské hádky?“

Nikdo nepromluvil.

„Mohla by mít i jiná zranění,“ upozornil Reacher. „Méně viditelná. Je vaše pacientka.“

Nikdo nepromluvil.

Reacher pravil: „Krvácení z nosu je stejné jako krvácení z jakéhokoliv jiného místa. Jestli nepřestane, upadne do bezvědomí. Jako při poranění nožem. S řeznou ránou byste ji tam přece nenechal sedět.“

Nikdo nepromluvil.

„Jak chcete,“ uzavřel Reacher. „Nic mi do toho není. A stejně byste tam k ničemu nebyl. Nejste ani ve stavu, abyste tam dojel, ať už bydlí kdekoliv. Měl byste ale někomu zavolat.“

Opilec oznámil: „Nemám komu. Pohotovost je sto kilometrů daleko. Kvůli krvácení z nosu ale nepošlou sanitku.“

Reacher se opět napil kávy. Opilec nechal svou skleničku na pokoji. Pravil: „Jasně, s řízením bych měl problémy. Ale byl bych v pořádku, jakmile bych se tam dostal. Jsem dobrý doktor.“

„V tom případě bych se nechtěl setkat se špatným,“ poznamenal Reacher.

„Například vím, co je vám. Myslím fyzicky. O duševním stavu se nemůžu vyjádřit.“

„Nepřehánějte to, kamaráde.“

„Nebo se stane co?“

Reacher neodpověděl.

„Jenom krvácí z nosu,“ zopakoval doktor.

„Jak byste ji ošetřil?“ zeptal se Reacher.

„Použil bych místní umrtvení. Ucpal nosní dutiny gázou. Tlak by zastavil krvácení, s aspirinem i bez aspirinu.“

Reacher přikývl. Takhle to už viděl udělat, za starých časů v armádě. Prohlásil: „Tak jedeme, doktore. Budu řídit.“

TŘETÍ KAPITOLA

DOKTOR SE SOTVA DRŽEL NA NOHOU. Předvedl klasickou opileckou chůzi přes rovnou plochu, kdy to vypadalo, že stoupá do kopce. Vyšel ale bez nehody ven a tam se do něj opřel čerstvý vzduch a trochu ho probral. Alespoň natolik, aby našel klíčky od auta. Poklepal se po jedné kapse za druhou a nakonec vytáhl velký svazek na ošoupaném koženém přívěsku s oloupaným zlatým nápisem Duncan Transportation.

„Ten samý Duncan?“ zeptal se Reacher.

Doktor odpověděl: „V tomhle okrese žije jen jedna rodina Duncanových.“

„Jsou všichni vaši pacienti?“

„Jenom snacha. Syn jezdí do Denveru. Otec a strýcové užívají kořeny a bobule, pokud vím, tak na úplně všechno.“

Auto bylo kombi subaru. Jediné auto na parkovišti. Poměrně nové a čisté. Reacher našel dálkové ovládání a otevřel ho. Doktor předvedl divadlo, jak míří ke dveřím řidiče, a pak změnil s lítostí směr. Reacher nastoupil, posunul dozadu sedadlo, nastartoval a rozsvítil světla.

„Jeďte na jih,“ poradil mu doktor.

Reacher se rozkašlal.

„Snažte se na mě nedýchat,“ požádal. „Ani na pacientku.“

Položil ruce na volant, stejným způsobem, jako by pohyboval dvěma baseballovými rukavicemi na konci dvou dlouhých tyček. Když ho měl v dlaních, sevřel prsty a pevně ho podržel, aby uvolnil tlak v ramenou. Vyjel z parkoviště a zabočil na jih. Už byla úplná tma. Nic neviděl, ale věděl, že okolní krajina je plochá a nekonečná.

„Co se tady pěstuje?“ zeptal se, aby doktor neusnul.

„Kukuřice, samozřejmě,“ odpověděl doktor. „Kukuřice a ještě víc kukuřice. Spousty a spousty kukuřice. Víc kukuřice, než by si normální člověk přál vidět.“

„Jste místní?“

„Pocházím z Idaho.“

„Brambory.“

„Lepší než kukuřice.“

„Co vás přivedlo do Nebrasky?“

„Moje manželka,“ sdělil doktor. „Narodila se a vyrostla přímo tady.“

Potom chvíli mlčeli a pak se Reacher zeptal: „Co je mi?“

Doktor se podivil: „Cože?“

„Tvrdil jste, že víte, co mi je. Alespoň fyzicky. Tak mi to povězte.“

„Co to má být, zkouška schopnosti?“

„Netvařte se, že je neoprávněná.“

„Běžte se bodnout. Funguju.“

„Dokažte to.“

„Vím, co se vám stalo,“ oznámil doktor. „Nevím jak.“

„Co se mi stalo?“

„Natáhl jste si všechno od flexor diginti minimi brevis ke quadratus lumborum, na obou stranách těla, téměř symetricky.“

„Mluvte na mě anglicky, ne latinsky.“

„Poškodil jste si všechny svaly, šlachy a vazy, které používáte při pohybu rukama, od malíčků až k úponu na dvanáctém žebru. Máte bolesti, jste celý ztuhlý a máte narušenou jemnou motoriku, protože se jí vaše tělo brání.“

„Prognóza?“

„Uzdravíte se.“

„Za jak dlouho?“

„Za pár dnů. Možná za týden. Měl byste zkusit aspirin.“

Reacher pokračoval v cestě. Stáhl o kousek okénko, aby vyvětral bourbonové výpary. Projeli kolem skupinky tří velkých domů postavených blízko u sebe sto metrů od dvouproudé silnice, na konci dlouhé společné příjezdové cesty. Všechny byly obehnané dřevěnou ohradou. Staré, kdysi výstavní, stále důkladné, ale trochu zanedbané. Doktor otočil hlavu, dlouze a pronikavě se na ně podíval a pak zase upřel pohled dopředu.

„Jak jste si to udělal?“

„Co?“

„Jak jste si poranil ruce?“

„Vy jste doktor,“ opáčil Reacher. „Povězte mi to.“

„Tyhle symptomy jsem už dvakrát viděl. Přihlásil jsem se po hurikánech jako dobrovolník na Floridu. Před několika lety. Nejsem zase až tak velký ničema.“

„A?“

„Lidé, které zastihl stopadesátikilometrový vítr venku, se buď kouleli po ulici, nebo se chytili plotu a snažili se odvléct do bezpečí. Jako by táhli váhu vlastního těla proti odporu smršti. Neskutečné namáhání. Tak k těm zraněním došlo. Vaše jsou ale jen pár dnů stará, podle toho, jak vypadáte. A řekl jste, že jste přijel ze severu. Na severu neřádil žádný hurikán. A na hurikány stejně není správná doba. Vsadím se, že tenhle týden nezuřil hurikán nikde na světě. Ani jediný. Takže nevím, jak jste se zranil. Ale přeju vám rychlé uzdravení. Zcela upřímně.“

Reacher na to nic neřekl.

Doktor poradil: „Zahněte na další křižovatce doleva.“

O pět minut později dorazili k domu Duncanových. Měl vnější osvětlení a bodová světla připevněná po obou stranách poštovní schránky. Na schránce bylo napsáno Duncan. Dům vypadal jako zrestaurovaná farma. Skromný z hlediska velikosti, ale dokonalý z hlediska stavu. Na předním trávníku ponořeném do zimního spánku stála prastará bryčka. S vysokými koly s paprsky a prázdnými oji. Příjezdová cesta vedla k velkému hospodářskému stavení, které asi bývalo v dobách, kdy se na farmě ještě pracovalo, stodola. Nyní to byla garáž. S trojími vraty. Jedna vrata zůstala otevřená, jako by někdo ve spěchu odjel.

Reacher zastavil na úrovni chodníčku vedoucího k předním dveřím.

„Představení začíná, doktore,“ prohlásil. „Pokud je pořád doma.“

„Bude doma,“ ujistil ho doktor.

„Tak pojďme.“

Oba vystoupili z auta.

ČTVRTÁ KAPITOLA

DOKTOR SI VZAL ZEZADU Z AUTA koženou tašku. Potom zopakoval svůj opilecký krok nahoru do svahu, tentokrát o něco víc opodstatněně, protože po štěrkovém povrchu se špatně šlo. Ale bez cizí pomoci se dostal ke dveřím z kvalitního starého dřeva pečlivě natřeného bílou lesklou barvou. Reacher stiskl kotníkem mosazné tlačítko. Vevnitř se ozval elektrický zvonek, pak se minutu nic nedělo a pak Reacher zaslechl pomalé kroky na prkenné podlaze. Potom se dveře o kousek pootevřely a vykoukl obličej.

Fascinující obličej. Orámovaný černými vlasy, s bledou pokožkou, vyděšenýma očima a krví nasáklým kapesníkem pevně přitištěným na vrchol červeného trojúhelníkovitého potoka řinoucího se kolem úst a po krku dolů na blůzu. Na krku visela šňůra od krve umazaných perel. Blůza byla z hedvábí a mokrá až do pasu. Žena odtáhla kapesník z nosu. Měla rozražené rty a krví ohraničené zuby. Nos jí stále krvácel, rovnoměrně a vydatně.

„Vy jste dorazil,“ pravila.

Doktor dvakrát zamrkal, usilovně se soustředil, zamračil se a přikývl. Řekl: „Měli bychom se na to podívat.“

„Vy jste pil,“ konstatovala žena. Pak se podívala na Reachera a zeptala se: „Kdo jste vy?“

„Řidič,“ odpověděl Reacher.

„Protože je opilý?“

„Zvládne to. K operaci mozku bych ho nepustil, ale s krvácením z nosu si poradí.“

Žena o tom chvíli přemýšlela a pak přikývla, přiložila si opět kapesník na obličej a otevřela dveře dokořán.

Použili kuchyni. Doktor byl namol, ale byla to jednoduchá procedura a zbyl mu dostatek svalové paměti, aby si poradil. Reacher namočil v teplé vodě žínky, podal je doktorovi a doktor očistil ženě obličej, nacpal jí do nosních dírek gázu a na způsob motýlka jí slepil rozražené rty. Anestetikum umrtvilo bolest a žena upadla do klidného a zasněného stavu. Nedalo se říct, jak přesně vypadá. Nos už měla několikrát zlomený. To bylo jasné. Kromě toho měla pěknou pleť, jemnou stavbu kostí a hezké oči. Byla štíhlá a poměrně vysoká, dobře oblečená a vyzařovala z ní prosperita. Stejně jako z domu. Bylo v něm teplo. Zdobila ho spousta dřeva, ušlechtilých detailů a jemných pastelových odstínů. Knihy na policích, obrazy na stěnách, koberečky na zemi. Podlahy byly ze širokých prken nablýskaných sto lety leštění. V obývacím pokoji si Reacher všiml svatební fotografie. Byla na ní mladší a nepoškozená verze ženy, která je zavolala, a vysoký křehký muž v dopoledním společenském obleku. Měl tmavé vlasy, dlouhý nos a jasné oči a vypadal nesmírně blazeované. Ne jako atlet nebo dělník pracující rukama, ne jako profesor nebo básník. Ani jako farmář. Spíš jako obchodník. Nějaký výkonný ředitel. Kancelářský typ, uhlazený, plný energie, ale ne tělesné síly.

Reacher zamířil zpátky do kuchyně a zjistil, že doktor si myje ruce v umyvadle a žena si před zrcadlem kartáčuje vlasy. Zeptal se jí: „Jste teď v pořádku?“

Žena odpověděla: „Docela to ujde,“ pomalu, nosově a nezřetelně.

„Váš manžel je pryč?“

„Rozhodl se, že pojede na večeři. S přáteli.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Seth.“

„A jak se jmenujete vy?“

„Já se jmenuju Eleanor.“

„Brala jste aspirin, Eleanor?“

„Ano.“

„Protože Seth tohle dělá hodně často?“

Eleanor se na dlouho, na velice dlouho zarazila a pak zavrtěla hlavou. „Zakopla jsem,“ vysvětlila. „O okraj koberce.“

„Za posledních pár dnů několikrát? O ten samý koberec?“

„Ano.“

„Kdybych byl vámi, koupil bych si nový.“

„Příště se to už určitě nestane.“

Počkali deset minut v kuchyni, až se nahoře osprchuje a převlékne. Slyšeli, jak teče voda, jak přestává, a pak ji zaslechli zavolat, že je v pořádku a na cestě do postele. Tak se zvedli k odchodu. Zapadly za nimi přední dveře. Doktor se dopotácel k autu a zhroutil se na sedadlo spolujezdce, tašku mezi nohama. Reacher nastartoval a vycouval po příjezdové cestě na silnici. Otočil volantem, sešlápl plyn a vyrazil stejnou cestou, jakou přijeli.

„Zaplať pánbůh,“ vydechl doktor.

„Že je v pořádku?“

„Ne, že Seth Duncan nebyl doma.“

„Viděl jsem ho na fotografii. Moc mě neohromil. Vsadil bych se, že je majitelem pudla.“

„Nemají psa.“

„Řečnická figura. Chápal bych, kdyby se vesnický doktor bál zamíchat se do domácí hádky s manželem, který pije pivo, nosí trička bez rukávů a má párek pitbulteriérů na dvoře s rozbitými spotřebiči a auty. Ale Seth Duncan do téhle kategorie očividně nepatří.“

Doktor neodpověděl.

Reacher konstatoval: „Ale vy se ho přesto bojíte. Takže jeho moc pramení z něčeho jiného. Patrně z finančního nebo politického zdroje. Má hezký dům.“

Doktor neodpověděl.

Reacher se zeptal: „Byl to on?“

„Ano.“

„Jste si tím jistý?“

„Ano.“

„Udělal to už někdy předtím?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Mnohokrát. Občas to odnesou i její žebra.“

„Uvědomila policajty?“

„Policajty tady nemáme. Jsme závislí na okresní policii. A ta je obvykle sto kilometrů daleko.“

„Mohla zavolat.“

„Nezažaluje ho. To nikdy neudělají. V případě, že si to nechají líbit napoprvé.“

„Kam jezdí chlap jako Duncan s přáteli na večeři?“

Doktor neodpověděl a Reacher se ho už nezeptal.

Doktor se otázal: „Jedeme zpátky do motelu?“

„Ne, vezu vás domů.“

„Děkuju. To jste hodný. Pěšky zpátky do motelu je to ale dlouhá cesta.“

„Váš problém, ne můj,“ opáčil Reacher. „Nechám si auto. Můžete si ho zítra ráno vyzvednout stopem.“

Osm kilometrů jižně od motelu se doktor opět zadíval na tři staré domy stojící opuštěně na konci příjezdové cesty a pak upřel pohled dopředu a dovedl Reachera doleva a doprava a doleva podél hranic temných prázdných polí k novému čtyřhrannému domu bungalového typu obehnanému dřevěnou ohradou.

„Máte klíč?“ zeptal se ho Reacher.

„Na kroužku.“

„Máte ještě jiný klíč?“

„Manželka mě pustí dovnitř.“

„To doufám,“ opáčil Reacher. „Dobrou noc.“

Sledoval, jak doktor překlopýtal přes prvních šest metrů své příjezdové cesty, a pak nadvakrát otočil a propletl se na sever k hlavní dvouproudé silnici. Řídil se heslem: Když si nejsi jistý, zaboč doleva, takže ujel kilometr a půl na sever a potom zastavil na krajnici a zamyslel se. Kam by šel chlap jako Seth Duncan s kamarády na večeři?

PÁTÁ KAPITOLA

REACHER DOSPĚL K ZÁVĚRU, že do restaurace specializované na stejky. Venkovská oblast, zemědělská půda, parta zbohatlíků hrajících si na hodné vesnické kluky si vyhrne rukávy, uvolní kravaty, objedná džbán domácího piva, pravý krvavý biftek a bude se posmívat pobřežním padavkům, kteří se omezují kvůli cholesterolu. Okresy v Nebrasce jsou velké a řídce osídlené, takže mezi restauracemi bude ležet přes padesát kilometrů. Ale noc je temná a vývařovny stejků mají vždycky jasně osvětlené vývěsní štíty. Patří to ke kultuře. Buď nápis Steakhouse vyvedený starodávným písmem podél hřebenu střechy, celý obtažený neonem, nebo supermoderní tabule s blikajícími světly.

Reacher zhasl přední reflektory, vystoupil ze subaru, chytil se lišt na střeše, vylezl na kapotu, přikrčil se a vytáhl na střechu. Napřímil se, oči tři metry třicet pět nad úrovní ploché části světa. Zadíval se do tmy a otočil se o plných 360 stupňů. Zahlédl přízračné modré světlo motelu na severu a pak vzdálenou růžovou svatozář přibližně patnáct kilometrů na jihozápadě. Možná jen benzinová pumpa, ale jediné místo, kde se svítilo. Tak se vypravil na jihozápad. Ještě dvakrát zastavil, aby se ujistil o směru. Jak se přibližoval, nabírala záře stále na síle. Červený neon, narůžovělý v nočním oparu. Mohlo to být cokoliv. Obchod s lihovinami, další motel, Exxon.

Byl to steakhouse. Reacher k němu přijel zezadu. K dlouhé nízké budově se svíčkami v oknech, posuvnými vraty jako ve stodole a s prohnutou střechou připomínající hřbet staré kobyly na poli. Stála osamocená na akru udusané země. Podél hřebenu střechy měla jasný nápis, ptačí hnízdo skleněných trubic a kovových opěr hlásajících slovo steakhouse, vyvedené prastarým písmem a v červeném světle. Obklopovala ji auta, všechna zaparkovaná předkem dopředu, jako sající selata nebo letadla u odbavovací budovy letiště. Sedany, dodávky, SUV, staré i nové, většinou místní.

Reacher zaparkoval doktorovo subaru o samotě u silnice. Vystoupil, zůstal na chvíli stát v zimě, zatočil rameny a pokusil se uvolnit horní půlku těla. Aspirin nikdy nebral a nechtěl s tím začínat. V nemocnici ho několikrát obvázali, dali mu nitrožilně morfium a neměl na to špatné vzpomínky. Ale mimo jednotku intenzivní péče se hodlal spolehnout na čas a sílu vůle. Jiná možnost nepřipadala v úvahu.

Došel ke dveřím restaurace. Uvnitř byl malý čtvercový vestibul s dalšími dveřmi. Za nimi se nacházel prázdný recepční pult s lampičkou na čtení a knihou na rezervace. Napravo byla malá jídelna se dvěma dojídajícími páry. Nalevo přesně to samé. Vepředu vedla krátká chodba do větší místnosti. S nízkým stropem, neopracovaným dřevem na stěnách a mosaznými detaily. Hřejivé a intimní.

Reacher prošel kolem recepčního pultu a rozhlédl se po větší místnosti. Přímo ve vyklenutí stál stůl pro dva. Jedl u něj jeden muž, v červené fotbalové bundě mužstva Cornhuskers. Nebraská univerzita. V hlavní části místnosti stál stůl pro osm. Sedělo u něj sedm mužů, saka a kravaty, tři naproti třem a v čele muž ze svatební fotografie. Trochu starší než na snímku, trochu kostnatější, ještě víc blazeovaný, ale stejný chlap. Beze sporu. Nedal se zaměnit. Na stole se povalovaly zbytky po opulentní večeři. Talíře, sklenice, vroubkované nože s dřevěnými střenkami.

Reacher vstoupil do místnosti. Osamocený muž u stolu se zároveň s ním ladně zvedl a zastoupil mu cestu. Rozhodil ruce jako dopravní policista. Pak položil Reacherovi ruku na hruď. Byl velký. Téměř stejně vysoký jako Reacher, o hodně mladší, možná trochu udělanější, v dobré kondici, s jistou němou inteligencí v očích. Síla a inteligence. Nebezpečná kombinace. Reacherovi se víc líbily staré časy, kdy se svaly snoubily s blbostí. Mohlo za to podle něj vzdělání. Způsobilo konec společenského pokroku. Lidstvo platí genetickou cenu za to, že přinutilo atlety chodit do školy.

Od velkého stolu se po nich nikdo nepodíval.

Reacher se zeptal: „Jak se jmenuješ, tlusťochu?“

Hromotluk zopakoval: „Jak se jmenuju?“

„To snad není tak těžká otázka.“

„Brett.“

Reacher prohlásil: „Takže věci se mají takhle, Brette. Buď sundáš ruku z mé hrudi, nebo ti ji urvu ze zápěstí.“

Brett spustil ruku podél těla. Ale neustoupil z cesty.

„Co se děje?“ podivil se Reacher.

Brett se zeptal: „Jdete za panem Duncanem?“

„Co je ti do toho?“

„Pracuju pro pana Duncana.“

„Vážně?“ opáčil Reacher. „Co pro něj děláš?“

„Organizuju mu schůzky.“

„A?“

„Vy s ním žádnou nemáte.“

„Kdy by si na mě mohl udělat čas?“

„Slovo jestli neznáte?“

„Moc ne, Brette.“

„Pane, musíte odejít.“

„Kdo jste, ochranka? Tělesná stráž? Co je to, krucinál, za člověka?“

„Je soukromá osoba. Já jsem jeho sekretář, to je všechno. A vy se teď musíte vrátit ke svému autu.“

„Chceš mě vyprovodit na parkoviště?“

„Pane, jenom dělám svou práci.“

Všech sedm mužů u stolu se opíralo o lokty a naklánělo dopředu, spiklenecky, šest z nich naslouchalo tomu, co vypráví Duncan, smálo se narážkám, výborně se bavilo. Odněkud odjinud se ozývaly kuchyňské zvuky, cinkání příborů na talířích a bouchání sklenic o dřevěné stoly.

Reacher se otázal: „Jsi si tím jistý?“

Mladík odpověděl: „Byl bych vám vděčný.“

Reacher pokrčil rameny.

„Dobře,“ pravil. „Tak pojďme.“ Otočil se a prošel zpátky kolem recepčního pultu, prvními dveřmi, druhými a ven na chladný noční vzduch. Hromotluk se mu držel celou cestu v patách. Reacher se protáhl mezi dvěma náklaďáky a zamířil přes volný prostor k subaru. Hromotluk se mu držel v patách. Reacher se zastavil tři metry před autem a otočil se. Hromotluk se také zastavil, tváří v tvář Reacherovi. Čekal, v pohovu, uvolněný, trpělivý, kompetentní.

Reacher se nabídl: „Mohl bych ti dát jednu radu?“

„Jakou?“

„Jsi chytrý, ale nejsi génius. Právě jsi vyměnil dobrou taktickou situaci za mnohem horší. Uvnitř byla spousta lidí, svědkové, telefony a případní zachránci, ale tady venku není vůbec nic. Právě jsi zahodil velkou výhodu. Tady venku tě můžu do libosti kopat do zadku a nikdo ti nepřijde na pomoc.“

„Dneska večer nebude kopání do zadku zapotřebí.“

„To máš pravdu. Přesto ale musím předat panu Duncanovi zprávu.“

„Jakou zprávu?“

„Bije manželku. Potřebuju mu vysvětlit, že to není dobrý nápad.“

„Určitě se mýlíte.“

„Viděl jsem důkaz. Teď musím mluvit s Duncanem.“

„Pane, vzpamatujte se. Nebudete s nikým mluvit. Dneska večer se vrátí jenom jeden z nás a vy to nebudete.“

„Pracuješ pro takového chlapa rád?“

„Nestěžuju si.“

„Později možná budeš. Někdo mi řekl, že nejbližší sanitka je sto kilometrů daleko. Mohl bys tady venku ležet celou hodinu.“

„Pane, musíte nastoupit do auta a okamžitě odjet.“

Reacher si dal ruce do kapes, aby znehybnil paže a ochránil je před dalšími škodami. Prohlásil: „Poslední šance, Brette. Pořád můžeš odejít. Nemusíš dostat kvůli takovému chlapovi nakládačku.“

„Dělám svou práci.“

Reacher přikývl a řekl velice tiše: „Dávej dobrý pozor, chlapče.“ Hromotluk se o kousek předklonil, aby si vyslechl zbytek věty, a Reacher ho zprudka nakopl do slabin, pravou nohou v těžké botě, a pak ustoupil a sledoval, jak se hromotluk sklápí o devadesát stupňů k zemi, zvrací, dáví se, lapá po dechu a plive. Potom ho Reacher znovu nakopl, pořádně do spánku, jako fotbalista posílající z voleje dlouhou přihrávku do branky. Hromotluk se zatočil na bříškách pod palci nohou a sesunul se, jako by se snažil zavrtat do země.

Reacher nechal ruce v kapsách a vydal se opět ke dveřím restaurace.

ŠESTÁ KAPITOLA

VEČÍREK V ZADNÍ MÍSTNOSTI byl stále v plném proudu. Lokty zmizely ze stolu. Všech sedm mužů se teď opíralo uvolněně o opěradla, bavilo se, roztahovalo se a vlastnilo celou restauraci. Všichni byli zarudlí v obličeji teplem a pivem, šest z nich napůl naslouchalo sedmému, který se čímsi chlubil, a chystalo se ho trumfnout další anekdotou. Reacher vešel dovnitř, postavil se za Duncanovu židli a vyndal ruce z kapes. Položil je Duncanovi na ramena. V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Reacher se opřel o ruce, zatlačil trochu dozadu a zvrátil Duncanovu židli na zadní nohy. Potom ho pustil, židle poskočila dopředu a Duncan se z ní vyhrabal, narovnal se a otočil, v obličeji vepsanou stejnou dávku strachu a hněvu, plus pokus zachovat klid před kamarády. Potom se rozhlédl a zjistil, že chybí jeho gorila, což ho poněkud připravilo o klid a hněv a znásobilo jeho strach.

Reacher se zeptal: „Seth Duncan?“

Kostnatý muž neodpověděl.

Reacher sdělil: „Mám pro vás vzkaz, kamaráde.“

Duncan se podivil: „Od koho?“

„Od Národního výboru manželských poraden.“

„Ona taková organizace existuje?“

„Patrně.“

„Co je to za vzkaz?“

„Spíš je to otázka.“

„Dobře, jaká otázka?“

„Ta otázka zní, jak se to líbí vám?“ Reacher ho udeřil, pravačkou rovně do nosu, nemilosrdně a plnou silou, prorazil mu kotníky chrupavku a kost a krásně je zploštil. Duncan se zřítil pozadu na stůl. Odrazil se, rozbil talíře, převrhl sklenice, odhodil příbory a dopadl na podlahu.

Nepokusil se vstát.

Reacher odkráčel, chodbou, kolem recepce, zpátky na parkoviště.

Na klíči od obarveného barmana stála velká šestka, tak Reacher zaparkoval vedle chatky číslo šest, vešel dovnitř a ocitl se v miniaturní verzi společenské místnosti, dokonale kulaté, až na rovnou příčku oddělující koupelnu a záchod. Strop byl vyklenutý a zalitý světlem. Postel stála u stěny, na speciálně vyrobeném vyvýšeném pódiu, které zapadalo do křivky. Vedle ní stálo křesílko s trubkovým rámem a malý kulatý stolek a opodál větší stůl se starodávnou televizí. U postele trůnil prastarý telefon s kulatým číselníkem. Koupelna byla malá, ale vyhovující, se sprchou nad vanou, a záchod byl stejné velikosti jako koupelna.

Všechno, co potřeboval, a nic, co nepotřeboval.

Reacher se svlékl, nechal oblečení na posteli a osprchoval se. Vodu nastavil na nejvyšší teplotu, jakou vydržel, a nechal si ji téct na ramena, paže a žebra. Zvedl jednu ruku, pak druhou, potom obě najednou. Hýbaly se, ale jako nově postavený stroj, který ještě potřebuje doladit. Dobrá novinka byla, že ho vůbec nebolely kotníky.

Doktor Setha Duncana sídlil přes tři sta kilometrů daleko v Denveru v Coloradu. Bezesporu prvotřídní lékař, ale zcela jasně nepraktický k poskytování první pomoci. A na nejbližší pohotovost to byla hodina jízdy. A nikdo trochu soudný by se nepřiblížil k místnímu felčarovi. Tak Duncan požádal kamaráda, aby ho odvezl ke strýci Jasperu Duncanovi. Protože jeho strýc Jasper Duncan patřil k lidem, kteří si dokážou poradit s nejpodivnějšími záležitostmi v nejpodivnější dobu. Bydlel osm kilometrů jižně od křižovatky s motelem, v nejsevernějším ze tří domů stojících osaměle na konci dlouhé společné příjezdové cesty. Dům připomínal bludiště plné věcí schovaných pro případ, že by se jednou hodily. Strýc Jasper byl šedesátník stavěný jako kmen dubu, muž nejrozličnějších tajemných dovedností, studnice lidové moudrosti a venkovských znalostí.

Jasper posadil Setha Duncana na kuchyňskou židli a prohlédl zranění. Potom odešel, chvíli hrabal v pokladech a vrátil se s injekční stříkačkou a místním anestetikem. Byl to veterinární výrobek určený pro prasata, ale savci jsou savci a anestetikum zabralo. Když bylo místo řádně umrtvené, narovnal Jasper silným palcem a ukazováčkem kost a pak se opět vzdálil, prohrabal poklady a přinesl starou hliníkovou dlahu na obličej. Přesně předmět, jaké měl vždycky po ruce. Jasper ji trochu upravil, aby seděla, a přilepil ji synovci na nos. Nozdry ucpal gázou a teplou vodou a houbou omyl krev.

Pak přistoupil k telefonu a zavolal svým sousedům.

Vedle bydlel jeho bratr Jonas Duncan a vedle Jonase jejich bratr Jacob Duncan, který byl otec Setha Duncana. O pět minut později seděli všichni čtyři muži kolem Jasperova kuchyňského stolu a začala válečná porada.

Jacob Duncan pravil: „Nejdůležitější věci napřed, synu. Kdo byl ten chlap?“

Seth Duncan odpověděl: „Nikdy předtím jsem ho neviděl.“ Jonas namítl: „Ne, nejdůležitější věci napřed, kde byl, krucinál, tvůj kluk Brett?“

„Ten chlap ho přepadl na parkovišti. Brett ho vyváděl ven. Ten chlap ho nakopl do koulí a potom do hlavy. Nechal ho tam prostě ležet.“

„Je v pořádku?“

„Má otřes mozku. Neví, co je za den. Je úplně k ničemu. Potřebuju náhradu.“

„Tam, odkud pochází, je jich spousta,“ prohlásil Jonas. Jasper se otázal: „Tak kdo byl ten chlap?“

„Byl velký a měl na sobě hnědou bundu. A na hlavě pletenou čepici. To je všechno, co jsem viděl. Všechno, co si pamatuju. Jenom vpochodoval dovnitř a uhodil mě.“

„Proč to udělal?“

„Nevím.“

„Copak nic neřekl?“

„Jenom nějakou kravinu. Ale Brett tvrdí, že přijel doktorovým autem.“

„On neví, co je dneska za den, ale pamatuje si, jakým autem přijel?“

„Otřesy mozku jsou patrně nevyzpytatelné.“

„A ty jsi si jistý, že tě nepraštil doktor?“

„Už jsem vám řekl, že jsem toho chlapa v životě neviděl. Doktora znám. A ten zatracený doktor by mě neuhodil. Neodvážil by se.“

Jacob Duncan se otázal: „Co před námi tajíš, synu?“

„Bolí mě hlava.“

„O tom nepochybuju. Ale dobře víš, že na tohle se neptám.“

„Nechci o tom mluvit.“

„Víš ale, že musíš. Nemůžeme dopustit, aby takováhle věc jen tak prošla.“

Seth Duncan pohlédl doleva, pohlédl doprava. Přiznal: „Dobře, dneska večer jsem se pohádal s Eleanor. Než jsem odjel na večeři. Nic velkého. Musel jsem jí ale dát pořádnou facku.“

„Jak pořádnou?“

„Možná jí pak tekla krev z nosu.“

„Jak moc?“

„Víš, že nic nevydrží.“

V kuchyni se na chvíli rozhostilo ticho. Jonas Duncan prohlásil: „Tak se to pokusme dát dohromady. Tvoje manželka zavolala doktora.“

„Řekl jsem jí, aby to nedělala.“

„Možná ho přesto zavolala. Protože nic nevydrží. A doktor možná nebyl doma. Možná byl jako obvykle v motelu a měl v sobě jako obvykle půlku lahve Jim Beama. Eleanor ho tam možná zastihla.“

„Doktor dostal pokyn, aby se k ní nepřibližoval.“

„Možná neposlechl. Doktoři mívají občas divné nápady. A možná byl tak opilý, že nemohl řídit. Jako obvykle. Kvůli bourbonu. Takže možná požádal, aby ho odvezl někdo jiný. Protože si dělal starosti.“

„Kdo jiný?“

„Jiný muž v motelu.“

„Nikdo by se neodvážil.“

„Nikdo z místních, to je pravda. Nikdo, kdo ví, že se to nesmí. Ale cizí člověk by to možná udělal. A je to koneckonců motel. K tomu motely slouží. Cizím lidem, kteří projíždějí.“

„Dobře, a k čemu došlo potom?“

„Tomu cizímu člověku se možná nelíbilo, co viděl u tebe doma, a našel si tě.“

„Eleanor mě prozradila?“

„Musela. Jak jinak by ten chlap věděl, kde hledat? Nevyzná se tady, není místní.“

Jonas Duncan se zeptal: „Co přesně ti ten chlap řekl?“

„Nějakou blbost o manželských poradnách.“

Jonas Duncan přikývl a pravil: „Tak vidíš. Takhle k tomu došlo. Máme tady morálně pobouřeného návštěvníka. Hosta v motelu.“

Seth Duncan zavrčel: „Chci, aby si to pěkně odnesl.“

Jeho otec ho ujistil: „Odnese si to, synu. Zaplatí za to a odtáhne. Koho máme?“

Jasper opáčil: „Bretta patrně ne.“

Jonas zopakoval: „Tam, odkud pochází, je jich spousta.“

Jacob Duncan rozhodl: „Nechte pro dva poslat, a než zaujmou postavení, ať se u mě zastaví pro rozkazy.“

SEDMÁ KAPITOLA

REACHER SE PO SPRŠE ZASE OBLÉKL, do bundy a všeho ostatního, protože v pokoji byla zima, a pak zhasl světla, posadil se do trubkového křesílka a čekal. Nepředpokládal, že Seth Duncan zavolá policajty. Policajti patřili k okresnímu oddělení sto kilometrů daleko. Nevázala je místní pouta. Místní loajalita. A kdyby zavolal policajtům, musel by poskytnout výpověď, a výpověď by se okamžitě změnila v přiznání, že bije svou manželku. Nikdo rozumný by se touhle cestou nevydal.

Ale rozumný chlap, který právě přišel o tělesného strážce, by mohl mít přístup k náhradě, možná dokonce dvojnásobné či trojnásobné. A i když je tělesná ochrana reaktivní zaměstnání, mohli by se ti dva tři náhradníci nechat přesvědčit, aby pro jednou přešli v noci do útoku, zejména pokud jsou Brettovi přátelé. A Reacher věděl, že ho nebude těžké vystopovat. Apollo Inn bylo pravděpodobně jediné veřejné ubytování v okruhu pěti set čtverečních kilometrů. A pokud se v sousedství vědělo o doktorových alkoholických zvycích, zapadnou všechny články krásně do řetězce. Telefonát, ošetření, zásah.

Tak se Reacher opět oblékl, zavázal si tkaničky u bot, zůstal sedět ve tmě a naslouchal, jestli nezapraskají na štěrku pneumatiky.

Přes sedm set kilometrů severně od místa, kde Reacher seděl, končily Spojené státy a začínala Kanada. Nejdelší hranice na světě se táhne podél 49. rovnoběžky, přes hory, silnice, řeky, potoky, města, pole a lesy, západní část téměř tři tisíce kilometrů dokonale rovná, ze státu Washington až do Minnesoty, z vojenského hlediska nechráněná, většinou neoplocená a neoznačená, ale mnohem bedlivěji sledovaná, než si lidé myslí. Mezi státem Washington a Minnesotou je čtyřiačtyřicet oficiálních přechodů, sedmnáct nepřetržitě obsazených, třicet šest obsazených jen za světla a jeden zcela opuštěný, ale vybavený telefonickým spojením na vzdálené celní úřady. Všude jinde náhodně hlídkuje tajný počet agentů a opuštěnější místa mají kamery a na dlouhých úsecích jsou v zemi zabudované pohybové senzory. Vlády na obou stranách hranice velice dobře tuší, co se na ní děje.

Dobře to tuší, ale nevědí stoprocentně. Ve státě Montana, východně od Skalistých hor, pod hranicí lesa, klesá krajina sto padesát kilometrů od rozeklaných vrcholků k mírně zvlněným pláním, většinou hustě zarostlým jehličnatým porostem porušeným jen jiskřivými potoky, křišťálovými jezery a tu a tam písečnými stezkami zasypanými jehličím. Jedna z těchhle stezek se po kilometrech a kilometrech spletitých zákrutů a zatáček napojuje na prašnou cestu pro požární vozidla, jež ubíhá na jih a napojuje se na klikatou štěrkovou silnici, která po mnoha kilometrech končí jako nenápadná odbočka doleva z vedlejší dvouproudé okresky daleko na sever od bezvýznamného městečka Hogg Parish.

Šedé dodávkové auto zahnulo na onu odbočku doleva. Vydalo se pomalu po štěrku, který tiše křupal, poskakovalo do stran ve vyjetých kolejích a na nerovném povrchu, za praskání pérování, se zhasnutými reflektory a zapnutými parkovacími světly. Nořilo se stále hlouběji do lezavé zimy a nekonečné temnoty. Pak konečně zabočilo na cestu pro požární vozidla a pokračovalo po udusané hlíně, napravo a nalevo holé zmrzlé kmeny, nad sebou úzký proužek noční oblohy, spoustu hvězd, žádný měsíc a tisíce kilometrů vysoko dokonale fungující satelity GPS, které ho vedly a ukazovaly mu hranice bezpečnosti.

Dodávkové auto se vleklo vpřed, spoustu kilometrů, a pak se cesta pro požární vozidla vytratila a začala písčitá stezka. Auto zpomalilo do kroku a najelo do kolejí, které po sobě zanechalo při předchozích cestách. Nechalo se jimi vést doprava a doleva labyrintem zákrutů a zatáček, mezi stromy zjizvenými v úsecích, kde se stezka hodně zužovala, za škrábání spodních větví na bocích. Jelo ještě přes hodinu a pak zastavilo na dávno vybraném a pečlivě vyhlédnutém místě přesně tři kilometry jižně od hranice. Nikdo přesně nevěděl, kde jsou ukryté pohybové senzory, ale všeobecně se předpokládalo, že maximum je kilometr a půl široký pás po obou stranách hranice. Jako minové pole. Další kilometr a půl přidali pro jistotu a vysekali malý kus podrostu, aby se měla dodávka kde otočit.

Dodávka zacouvala, otočila se a zastavila na písčité stezce, připravená, přesně na místě určení. Řidič vypnul motor a zhasl světla.

A pak čekal.

Reacher čekal ve tmě ve svém křesle z trubek, čtyřicet minut, hodinu, a v hlavě si přehrával zamýšlenou trasu na příští den. Na jih k dálnici a pak na východ. Na dálnici to půjde hravě. Skoro všechny už projel, samozřejmě stopem. Měly nájezdy, odpočívadla a spoustu obyvatel, cestujících za obchodem i soukromě, ze slušné části osamělých a toužících po společnosti. Problémy bude mít před dálnicí, na silnici uprostřed pustiny, která k ní vede. Od té doby, co vystoupil z auta, které ho vyhodilo na křižovatce, nezaslechl jediné vozidlo. Noc je vždycky horší než den, ale přesto ho ohromovalo, že je v Americe, blízko u silnice a neslyší projíždět auta. Vlastně neslyšel vůbec nic, žádný vítr, žádné noční zvuky, a to špicoval uši, jestli se neozvou pneumatiky na štěrku. Připadal si, jako by ohluchl. Toporně zvedl ruku a luskl si prsty u ucha, aby se přesvědčil. Neohluchl. Jenom se nacházel uprostřed noci v srdci venkova. To bylo všechno. Vstal, zašel do koupelny a zase se posadil.

Pak cosi zaslechl.

Ne projíždějící auto, ne vítr, ne noční zvuky.

Ne pneumatiky na štěrku.

Kroky na štěrku.

OSMÁ KAPITOLA

KROKY NA ŠTĚRKU. Jedny. Lehké, váhavé, blížící se. Reacher sledoval okno a zahlédl, jak se přes něj mihla postava. Malá, drobná, s hlavou zabořenou do límce kabátu.

Žena.

Ozvalo se zaklepání na dveře, jemné, zkusmé a tlumené. Malá nervózní ruka v rukavici. Možná léčka. Každý trochu rozumný muž by dokázal poslat předvoj, nevinný a mírumilovný, aby donutil svého protivníka otevřít dveře a stát se terčem ukolébaným pocitem bezpečí. Pak by nebylo divu, že návnada je nervózní a nejistá ve své roli.

Reacher přešel tiše do koupelny. Vytáhl okno, sundal síť proti hmyzu a opřel ji o vanu. Pak sehnul hlavu a vylezl ven, přehodil nohy přes parapet a postavil se na štěrk. Přešel po stříbrných trámcích lemujících cestičku, tiše, jako provazochodec. Proti směru hodinových ručiček obkroužil kulatou chatku a přistoupil k ženě zezadu.

Byla sama.

Žádná auta na silnici, nikdo na parkovišti, nikdo po stranách dveří, nikdo přikrčený pod oknem. Jenom žena, úplně osamělá. Vypadala zmrzle. Ve vlněném kabátu a šále. Bez čepice. Čtyřicátnice, malá, snědá a vyděšená. Pozvedla ruku a znovu zaklepala.

Reacher oznámil: „Jsem za vámi.“

Žena zalapala po dechu, otočila se a přitiskla si ruku na prsa. Její ústa zůstala otevřená do velkého O. Reacher se omluvil: „Je mi líto, jestli jsem vás polekal, ale nečekal jsem návštěvu.“

Žena opáčila: „Možná byste se na ni měl připravit.“

„Dobře, přiznávám, že jsem na ni byl připravený, ale ne na vás.“

„Mohli bychom dovnitř?“

„Kdo jste?“

„Promiňte,“ zadrmolila žena. „Jsem doktorova manželka.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ opáčil Reacher.

„Mohli bychom dovnitř?“

Reacher našel v kapse klíč a odemkl zvenčí dveře. Doktorova manželka vstoupila dovnitř, Reacher ji následoval a opět za nimi zamkl. Přešel přes místnost a zavřel dveře od koupelny, aby netáhlo otevřeným oknem. Otočil se a zjistil, že žena stojí uprostřed. Pokynul jí ke křeslu a vybídl ji: „Prosím.“

Žena se posadila. Kabát nechala zapnutý. Stále nervózní. Kdyby měla kabelku, tiskla by ji pevně na kolena. Oznámila: „Ušla jsem celou cestu pěšky.“

„Abyste vyzvedla auto? Měla jste to nechat udělat ráno manžela. Takhle jsme se domluvili.“

„Je tak opilý, že nemůže řídit.“

„Ráno bude určitě v pořádku.“

„Ráno by bylo příliš pozdě. Musíte odjet. Okamžitě. Hrozí vám tady nebezpečí.“

„Myslíte?“

„Manžel mi řekl, že máte namířeno na jih na dálnici. Odvezu vás tam.“

„Teď? Je to přes sto šedesát kilometrů.“

„Sto devadesát.“

„Je noc.“

„Hrozí vám tady nebezpečí. Manžel mi pověděl, k čemu došlo. Zapletl jste se s Duncanovými. Stal jste se očitým svědkem. Potrestají ho za to a domníváme se, že se budou chtít pomstít i vám.“

„Kdo?“

„Duncanovi. Jsou celkem čtyři.“

„Jak ho potrestají?“

„Ach, já nevím. Posledně mu sem zakázali na měsíc přístup.“

„Sem? Do baru v motelu?“

„Je to jeho oblíbené místo.“

„Jak mu sem mohli zakázat přístup?“

„Nařídili panu Vincentovi, aby ho neobsluhoval. Pan Vincent je majitel.“

„Proč by majitel dělal, co mu Duncanovi nařídí?“

„Duncanovi vlastní firmu provádějící dopravu. Vozí panu Vincentovi veškeré zásoby. Podepsal smlouvu. Svým způsobem musel. Takhle Duncanovi pracují. Takže kdyby pan Vincent nepřistoupil na hru, pár dodávek by se opozdilo, pár ztratilo a pár utrpělo škodu. Je si toho vědom. Musel by zavřít motel.“

Reacher se zeptal: „Co by udělali mně?“

Žena vysvětlila: „Najímají fotbalové hráče, přímo z univerzity. Z mužstva Cornhuskers. Takové, kteří jsou dostatečně dobří, aby dostali stipendium, ale ne natolik schopní, aby se dostali do NFL. Obránce a útočníky. Udělané chlapy.“

Brett, napadlo Reachera.

Doktorova manželka dodala: „Dají si všechno dohromady a přijdou na to, kde jste. Kde jinde byste ostatně mohl být? Přijedou vás navštívit. Možná jsou už na cestě.“

„Odkud?“

„Duncanovi mají třicet kilometrů odtud depo. Většina jejich lidí bydlí kousek od něj.“

„Kolik fotbalistů zaměstnávají?“

„Deset.“

Reacher na to nic neřekl.

Žena sdělila: „Manžel zaslechl, jak říkáte, že máte namířeno do Virginie.“

„Tak zní můj plán.“

„Vy tam bydlíte?“

„Stejně jako kdekoliv jinde.“

„Měli bychom vyrazit. Jste ve velkém maléru.“

„Ne pokud na mě nepošlou všech devět najednou,“ namítl Reacher.

„Jakých všech devět?“

„Všech devět fotbalistů.“

„Říkala jsem vám, že je jich deset.“

„S jedním jsem se už potkal. Je momentálně indisponovaný. Dneska v noci jich mají jen devět.“

„Jak to?“

„Připletl se mezi mě a Setha Duncana.“

„Co jste udělal Sethu Duncanovi?“

„Zlomil jsem mu nos.“

„Kristepane. Proč?“

„Proč ne?“

„Panebože na nebesích. Kde jsou klíče od auta?“

„Co se stane paní Duncanové?“

„Musíme vyrazit. Hned teď.“

„Nejdřív odpovězte na mou otázku.“

„Paní Duncanová bude také potrestána. Za to, že zavolala mému manželovi. Dostala pokyn, aby to nedělala. Tak, jako řekli jemu, aby ji neošetřoval.“

„Je doktor. Nemá jinou možnost. Složil přece přísahu.“

„Jak se jmenujete?“

„Jack Reacher.“

„Musíme jet, pane Reachere. Okamžitě.“

„Co udělají paní Duncanové?“

„S tím si nemusíte lámat hlavu,“ odpověděla doktorova manželka. Což se, takhle řečeno, velice blížilo Reacherovu názoru. Záleželo mu hlavně na tom, aby se dostal do Virginie, a právě mu bylo nabídnuto, že bude odvezen přes neobtížnější část cesty, rychle a zadarmo. I-80 čekala, dvě hodiny daleko. Nájezd, poslední z nočních řidičů, první náznaky ranního provozu. Možná snídaně. Možná je tam motorest nebo odpočívadlo s bistrem pro řidiče náklaďáků. Slanina, vajíčka, káva.

„Co jí udělají?“ zopakoval.

Žena opáčila: „Patrně nic vážného.“

„Co přesně znamená nic vážného?“

„Možná jí nasadí koagulant. Jeden ze strýců má prý dobře zásobenou lékárničku. Nebo ji přinutí, aby nebrala tolik aspirinu. Příště pak nebude tolik krvácet. A patrně dostane na měsíc zákaz vycházení. To je všechno. Nic vážného. Nic, kvůli čemu byste si musel dělat starosti. Koneckonců jsou už deset let svoji. Není vězeň. Může odejít, kdyby chtěla.“

„Až na to, že tentokrát nepřímo způsobila, že její manžel má zlomený nos. Mohl by se jí za to pomstít, když se nemůže pomstít na mně.“

Doktorova manželka neodpověděla. Ale vypadala, jako by s ním souhlasila. V kruhové místnosti se rozhostilo zvláštní ticho. Pak Reacher zaslechl pneumatiky na štěrku.

DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER SE PODÍVAL Z OKNA. Byly to celkem čtyři pneumatiky, velká terénní kola, všechna na pick-upu ford. Auto mělo zvednutý závěs, světla na liště na střeše, troubu pro přívod vzduchu a naviják na předku. V přítmí uvnitř vozu se rýsovaly dvě velké postavy. S mohutnými šíjemi a širokými rameny. Pick-up projel pomalu podél řady chatiček a zastavil šest metrů za zaparkovaným subaru. Světla zůstala rozsvícená. Motor běžel na volnoběh. Otevřely se dveře. Vystoupili dva muži.

Oba vypadali jako Brett, jenom větší. Ještě ne třicátníci, dobrý metr devadesát sedm až dva metry, každý skoro sto čtyřicet kilo, objemné pasy, avšak malé v poměru s obrovskými hrudníky, pažemi a rameny. S nakrátko ostříhanými vlasy, malýma očima a masitými obličeji. Patřili k chlápkům, kteří si dávají dvě večeře a mají potom stále hlad. Měli na sobě červené fotbalové bundy mužstva Cornhuskers, šedé v modrém světle linoucím se zpod střechy chatky.

Doktorova manželka přistoupila k Reacherovi u okna.

„Kristepane,“ zanaříkala.

Reacher nic neřekl.

Chlapi zavřeli dveře pick-upu, ustoupili společně ke korbě a otevřeli bednu na nářadí připevněnou na šířku za kabinou. Nadzvedli víko, jeden vytáhl těžké kladivo s oblým nosem a druhý oboustranný klíč na matice nejméně čtyřicet pět čísel dlouhý. Nechali víko otevřené, vešli do světla předních reflektorů a vrhli před sebe stíny. Na svou velikost kráčeli lehce a mrštně, jako většina fotbalistů. Na okamžik se zastavili, pohlédli na dveře chatky a pak se otočili.

Směrem k subaru.

S agresivní zuřivostí na něj zaútočili a předvedli totální bleskovou válku, dvě až tři minuty neřízeného ničení a mlácení. Ten hluk byl ohlušující. Rozbili celé přední sklo, postranní okna, zadní okno, přední světla a zadní světla. Rozmlátili kapotu, dveře, střechu, blatníky a zadek. Prostrčili ruce neexistujícím sklem a roztříštili budíky, vypínače a rádio.

Zatraceně, pomyslel si Reacher. Pravě jsi přišel o možnost svezení.

„Trest pro mého manžela,“ zašeptala doktorova žena. „Tentokrát horší.“

Fotbalisté přestali stejně náhle, jako začali. Zůstali stát, každý po jedné straně zdemolovaného auta, zhluboka oddechovali a otáčeli rameny, zbraně svěšené podél těla. V neonovém světle se blyštěly oblázky rozbitého automobilového skla a ozvěna dunění a zvonění prohýbající se oceli se vytratila do naprostého ticha.

Reacher si sundal bundu a odhodil ji na postel.

Fotbalisté se seřadili vedle sebe a zamířili ke dveřím chatky. Reacher otevřel a vyšel je přivítat ven. Vítězství či prohra, boj uvnitř by zničil vybavení a majitel motelu Vincent měl už i tak dost problémů.

Fotbalisté se zastavili tři metry od Reachera, bok po boku, symetricky, zbraně v rukách po vnějších stranách těl, tři kubické metry kostí a svalů, dvě stě sedmdesát kilo masa, zrůžovělého a zpoceného v nočním chladu.

Reacher prohlásil: „Kviz bez přípravy, pánové. Strávili jste čtyři roky na škole a učili jste se, jak hrát fotbal. Já jsem strávil třináct let u armády a učil jsem se, jak zabíjet lidi. Tak jak moc se bojím?“

Žádná odpověď.

„A jste tak špatní, že vás potom nevybrali. Já jsem byl tak dobrý, že jsem si vysloužil nejrůznější medaile a povýšení. Tak jak se bojíte vy?“

„Moc ne,“ odpověděl fotbalista s klíčem.

Špatná odpověď. Ale pochopitelná. Být natolik dobrým obráncem nebo útočníkem na střední škole, aby vás poslali studovat na cizí účet na univerzitu v Lincolnu, není špatný výkon. A hrát byť miniaturní roli na hřišti na stadionu Memorial znamená dostat se na dosah těm nejlepším z nejlepších. A neprobojovat se do národní fotbalové ligy není žádná velká ostuda. Dělicí čára mezi úspěchem a prohrou bývá ve sportovním světě velice úzká a důvody pro úspěch či neúspěch často závisí na okamžiku. Tihle kluci patřili přes dvacet let k elitě, k nejdůležitějším osobnostem, jaké kdy vidělo jejich sousedství, pak jejich město, pak jejich okres, možná jejich stát. Těšili se popularitě, oslavovali je, holky jim padaly k nohám. A patrně od svých osmi let neprohráli žádnou rvačku.

Až na to, že nikdy pořádně nebojovali. Ne ve smyslu boje na život a na smrt. Strkání a pošťuchování se na školním dvoře nebo na chodníku před bufetem nebo v noci po první letní pařbě má ke skutečnému boji asi stejně daleko jako dva tlusťoši házející v parku nešikovné spirály a Superbowl. Tihle kluci byli amatéři, a k tomu ještě spokojení amatéři, zvyklí vítězit za pomoci svých masivních těl a pověsti. Ve skutečném světě by byli po smrti, ještě než by stačili zasadit první ránu.

Typická ukázka: nevhodná volba zbraní. Nejlepší jsou střelné zbraně, druhé nejlepší bodné zbraně, třetí nejlepší sečné zbraně. Tupé předměty se nacházejí až dole na seznamu. Zpomalují rychlost ruky. Jejich nekontrolovatelná pohybová energie znesnadňuje přesný zásah. A: když je musíte použít, je jediná možnost backhand, abyste zrychlili a udeřili jediným náhlým, plynulým pohybem. Ale fotbalisti stáli bok po boku se zbraněmi v rukách na vnějších stranách těl, což svědčilo o útoku forhandem, a znamenalo to, že se budou muset kladivem a klíčem rozmáchnout nejprve dozadu, pak se zastavit a rozmáchnout ještě jednou dopředu. První část tohoto tahu bude jako blesková zpráva. Jako jasné varování. Bez jakéhokoliv prvku překvapení. Stejně tak by si mohli dát inzerát do novin nebo poslat poštou telegram.

Reacher se usmál. Vyrůstal na vojenských základnách po celém světě, zápolil s potomstvem tvrdého jádra námořní pěchoty, brousil své schopnosti na tlupách naštvaných místních výrostků v prašných ulicích na pobřeží Pacifiku a ve vlhkých evropských uličkách. Ať už tihle kluci vyrostli v sebevětších dírách v Texasu, Arkansasu či Nebrasce, byla to v porovnání s jeho zážitky prachová peřina. A zatímco studovali knihy diagramů útočných a obranných formací a učili se běhat, skákat a chytat, jeho drtili a zase napravovali odborníci, kteří dokázali zlomit vaz tak rychle, že jste to zaznamenali, až když jste kývli a hlava se vám odkutálela po ulici.

Kluk s klíčem oznámil: „Máme pro vás zprávu, kamaráde.“

Reacher se podivil: „Vážně?“

„Vlastně je to spíš otázka.“

„Obsahuje složitá slova? Potřebujete víc času?“ Reacher udělal krok dopředu a trochu doprava. Postavil se přesně stejně daleko před oba fotbalisty, dva metry od nich, tak, že kdyby to bylo na hodinovém ciferníku, stál by na šestce a jeho protivníci na jedenáctce a jedničce. Kluka s klíčem měl po levici a kluka s kladivem po pravici.

Kluk s klíčem se pohnul jako první. Přenesl váhu na pravou nohu a rozmáchl se krátce rozhodně dozadu. Připravil se k ráně, která se měla po čtyřiceti stupních a šedesáti číslech odrazit od napjatých svalů a vrátit se v nízkém vodorovném oblouku cíleném tak, aby zlomil Reacherovi levičku mezi ramenem a loktem. Ten kluk nebyl úplně blbý. Předvedl slušný první pokus.

Ale nedokončil ho.

Reacher měl o zlomek vteřiny později váhu na levé noze a vyrazil pravičkou za klíčem, stejným směrem a stejnou rychlostí, možná trochu rychleji, a než se klíč přestal pohybovat dozadu a začal se pohybovat dopředu, prokopl klukovi podpatkem koleno, zarazil mu čéšku hluboko do kloubu, rozdrtil ji, roztrhl vazy, přerval šlachy, vykloubil kloub, vyhodil ho do strany a ohnul ho dopředu způsobem, jakým se žádné koleno neohýbá. Kluk začal klesat k zemi, a než stačil urazit první dvě svislá čísla a vydat z hrdla první zaskučení, Reacher ho už míjel, z vnější strany, odstrkával ho ramenem, vymazával z paměti a zasouval do zapomnění. Stal se z něj pouhopouhý neozbrojený jednonohý muž, a jednonohý muž se nikdy nedostal mezi priority, které by Reachera zajímaly.

Kluk s kladivem měl zlomek vteřiny na rozhodnutí. Buď mohl přejít do forehandu, ale to by musel opsat téměř celý kruh, protože Reacher se dostal skoro za něj, a v cestě mu stejně ležel zmrzačený kamarád čekající bezmocně na čelní srážku. Nebo se mohl pokusit o backhand, rozmáchnout se slepě po cíli za sebou, doufat v překvapení a modlit se, aby zasáhl.

Kluk se rozhodl pro backhand.

S čímž Reacher napůl počítal a byl na to plně připravený. Bedlivě výpad sledoval, pohyb paže, trhnutí zápěstím dozadu, loket vytáčející se dovnitř a ven, a rozkročil se, vypjal se v pase a zarazil bříško ruky pod palcem do špičky klukova lokte. Síla jeho úderu odhodila loket jedním směrem, váha pohybujícího se kladiva druhým, praskl loketní kloub, zápěstí se natáhlo za únosnou mez, kladivo vypadlo a kluk se okamžitě zkroutil, začal tancovat, poskakovat a snažil se dostat tělo do polohy, kde by loket zůstal ohnutý správným směrem, což ho vyneslo malým kruhem po směru hodinových ručiček tváří v tvář k Reacherovi, nejistého a vratkého na nohou. Reacher nepotřeboval déle než kladivo k dopadnutí na zem a trkl kluka hlavou do obličeje, zprudka a nemilosrdně, hezky kost na kost, a pak odskočil k zdemolovanému subaru a vteřinu a půl zvažoval další tah.

Kluk, jenž držel klíč, ležel na zemi a převaloval se, podle Reacherova názoru vyřízený ani ne tak bolestí, která se ještě nedostavila s plnou silou, jako spíše probouzejícím se vědomím, že skončil důvěrně známý život a konečně se naplnily chvilkové strachy atleta po těžké srážce na poli. V budoucnosti ho od této chvíle nečeká nic jiného než hole, dlahy, kulhání, bolest, frustrace a nezaměstnanost. Kluk, který držel kladivo, stál pořád na nohou, zapřený na patách, mrkal, z nosu mu crčela krev, jednu ruku měl ochrnutou a necitlivou, oči rozostřené a v obličeji naprosto nechápavý výraz.

Stačí, řekl by člověk žijící v civilizovaném světě, ve světě filmů, televize, férové hry a slušného sebeovládání. Reacher ale v takovém světě nežil. Žil ve světě, kde nezačínáte rvačky, ale dáváte si zatracený pozor, abyste je ukončili a zároveň i vyhráli, a byl pokračovatelem generací těžce nabyté moudrosti, která hlásá, že rvačka se nejsnadněji prohraje tím, že předpokládáte, že skončila, když ještě není po ní. Tak přikročil zpátky ke klukovi, který držel kladivo, riskl své ruce a paže a uštědřil mu nízký pravý hák do kostnatého trojúhelníku pod prsním svalem a nad vypracovaným břichem, obrovskou ránu, načasovanou, prudkou, dokonale umístěnou, přímo na solar. Zafungovala jako zásah na vypínač. Kluk se zlomil dopředu a dolů a Reacher počkal, až bude dostatečně skloněný, aby ho dodělal kopancem do obličeje, tvrdým, ale do jisté míry milosrdným. Vyražené zuby a zlomená čelist jsou pořád lepší než totální poškození mozku.

Pak se otočil ke klukovi, který držel klíč, počkal, až se přetočí na záda, a uspal ho kopancem do čela. Sebral klíč, zlomil mu jím zápěstí, jedna, pak druhé zápěstí, dva, a otočil se a udělal to samé klukovi, který držel kladivo, tři, čtyři. Ti dva kluci byli čísi zbraň, úmyslně nasazená, a žádný voják nenechá na poli nepřítelovu zbraň v použitelném stavu.

Doktorova manželka se dívala ode dveří chatky, ve tváři vepsané nejrůznější druhy hrůzy.

„Co se děje?“ zeptal se jí Reacher.

DESÁTÁ KAPITOLA

PICK-UP STÁLE TRPĚLIVĚ PŘEDL. Stále měl zapnutá přední světla. Mladíci leželi jako ochablé hromady v přítmí pod jasnými paprsky a lehce se z nich kouřilo, tři kubické metry kostí a svalů, dvě stě sedmdesát kilo masa, nyní vodorovně uloženého, ne vertikálně. Doktorova manželka zoufale vydechla: „Co si teď počneme?“

Reacher se podivil: „S čím?“

„Neměl jste to udělat.“

„Proč?“

„Protože z toho nevzejde nic dobrého.“

„Proč ne? Co se tady, krucinál, děje? Co je to za lidi?“

„Už jsem vám to řekla. Fotbalisté.“

„Ty nemyslím,“ namítl Reacher. „Duncanovi. Lidé, kteří je poslali.“

„Viděli mě?“

„Tihle dva? Pochybuju.“

„To je dobře. Vážně s tím nechci mít nic společného.“

„Proč ne? Co se tady děje?“

„Do toho vám nic není.“

„To musíte vysvětlit jim.“

„Vypadal jste hrozně rozzlobeně.“

„Já?“ opáčil Reacher. „Nebyl jsem rozzlobený. V podstatě mi byli ukradení. Kdybych se zlobil, museli bychom uklízet požární hadicí. Takhle budeme potřebovat jenom vidlicový zdvižný vozík.“

„Co s nimi uděláte?“

„Povězte mi o Duncanových.“

„Prostě rodina. To je všechno. Seth, jeho otec a dva strýcové. Dřív hospodařili. Teď mají špeditérskou firmu.“

„Který z nich najímá ty fotbalisty?“

„Nevím, kdo rozhoduje. Možná většina. Nebo musí všichni souhlasit.“

„Kde bydlí?“

„Víte, kde bydlí Seth.“

„Co ti zbývající tři? Stará generace?“

„Jižně odtud. Mají tři domy úplně o samotě. Každý jeden.“

„Zahlédl jsem je. Váš manžel je probodával očima.“

„Viděl jste mu na ruce?“

„Proč?“

„Patrně držel palce. Posílal je v duchu na věčnost.“

„Proč? Co je to, krucinál, za lidi?“

„Je to sršní hnízdo. A vy jste do něj právě zašťoural a zase odjedete.“

„Co jsem měl podle vás udělat? Nechat se zmlátit nářadím?“

„My to tak děláme. Přijímáme své tresty, usmíváme se a držíme skloněné hlavy. Posloucháme a vycházíme s nimi.“

„O čem to, k čertu, mluvíte?“

Doktorova manželka se odmlčela. Zavrtěla hlavou.

„Není to nic velkého,“ odpověděla. „Vážně. Tak si to říkáme. Když hodíte žábu do horké vody, vyskočí. Když ji dáte do studené a budete ji pomalu zahřívat, uvaří se, aniž by si toho všimla.“

„A to jste vy?“

„Ano,“ potvrdila doktorova manželka. „To jsme my.“

„Seznamte mě s podrobnostmi.“

Doktorova manželka se opět odmlčela. Opět zavrtěla hlavou.

„Ne,“ prohlásila. „Ne, ne, ne. O Duncanových se ode mě nic nedozvíte. To chci do protokolu. Jsem místní holka a znám je odmalička. Jsou dobrá rodina. Není na nich nic špatného. Vůbec nic.“

Doktorova manželka se dlouze podívala na zničené subaru a pak se vydala pěšky k domovu. Reacher se nabídl, že ji sveze pick-upem, ale doktorova manželka o tom nechtěla slyšet. Reacher sledoval, jak kráčí přes motelové parkoviště a ztrácí se v temnotě. Když zmizela z dohledu, otočil se k fotbalistům na štěrku před svými dveřmi. Stotřicetipětikilovou lidskou bytost v bezvědomí nezvednete. Možná by se vám podařilo nadzvednout stotřicetipětikilové závaží na tyči. Ale ne bezvládný kus masa velikosti průmyslové lednice.

Reacher otevřel pick-up a vyhoupl se do kabiny. Páchla po borovicovém osvěžovači vzduchu a horkém oleji. Reacher nahmatal řadicí páku, stočil volant, popojel dopředu, zastavil a zacouval zadkem do zákrytu s ležícími fotbalisty. Vystoupil, obešel kapotu a prohlédl si naviják namontovaný na předku. Byl elektrický. Měl motor spojený s bubnem s navinutým tenkým ocelovým lanem. Lano mělo na konci karabinu. Naviják se spouštěl tlačítkem a uvolněním rohatky.

Reacher uvolnil rohatku a odvinul lano, tři metry, šest metrů, devět metrů. Přehodil ho přes kapotu, přes střechu kabiny, mezi dvěma světly na liště, přes korbu a dolů k místu, kde leželi za pick-upem fotbalisti. Sklopil zadní desku a připevnil prvnímu fotbalistovi na opasek karabinu. Přešel k předku auta a zmáčkl tlačítko navíjení.

Naskočil motor, buben se otočil a lano o kousek povyjelo. Potom se napjalo, rozechvělo jako tětiva, zarylo do přední hrany kapoty a promáčklo světelnou lištu na střeše. Buben zpomalil a pak zabral a pokračoval v otáčení. Pick-up připosedl v pérování. Reacher se vrátil dozadu a zjistil, že první fotbalista se pohybuje po zemi směrem ke korbě, pasem napřed, zaháknutý za karabinu. Dorazil až k okraji desky. Potom se lano zvedlo svisle nahoru, zaskřípělo na plechu, fotbalistův opasek se vyboulil a fotbalista začal stoupat, trochu se při tom otáčel, vypjatý v zádech, hlavu a končetiny svěšené dolů. Reacher počkal na nejvhodnější okamžik, zatáhl, zatlačil, zabral, přehodil ho přes hranu a sledoval, jak se sune po korbě. Obešel kapotu, chvilku počkal a pak zastavil naviják. Došel dozadu, naklonil se nad korbu, rozepnul karabinu a zopakoval to samé s druhým fotbalistou, jako zvěrolékař přivolaný ke dvěma mrtvým jalovicím.

Reacher odjel osm kilometrů na jih a zastavil těsně před společnou příjezdovou cestou vedoucí ke třem domům schouleným u sebe. Před třiceti lety je natřeli na bílo a v měsíčním světle si stále zachovaly našedlý nádech. Byly to solidní budovy postavené podél krátkého oblouku, jen s trochou místa mezi sebou. Neobklopovaly je zahrady. Jen skrovný štěrk, plevel, tři zaparkovaná auta a bytelná dřevěná ohrada, za kterou se do temnoty ztrácela holá plochá pole.

V pravém domě se svítilo za oknem v přízemí. Jinak žádné známky života.

Reacher popojel devět metrů dopředu, otočil a zacouval na příjezdovou cestu. Pod koly zapraskal a zaskřípal štěrk. Ne bezhlučný příjezd. Reacher riskl padesát metrů, přibližně do poloviny cesty. Potom zastavil, vyklouzl z kabiny a uvolnil zadní desku. Vylezl na korbu, popadl prvního fotbalistu za opasek a límec, nadzvedl ho a napůl dovlekl a napůl dovalil k okraji a pak se mu opřel podrážkou boty o kyčel a strčil do něj. Fotbalista proletěl devadesát čísel vzduchem, dopadl se zaduněním na bok a zůstal ležet na zádech.

Vráceno odesílateli.

Reacher se vrátil pro druhého fotbalistu, dostrkal ho, dovlekl a dokoulel k okraji a vyhodil přímo na kolegu. Potom zavřel zadní desku, vyskočil přes postranici na zem, usadil se zpátky za volant a rychle odjel.

Čtyři Duncanovi stále seděli kolem stolu v Jasperově kuchyni. Nebylo to plánované setkání, ale na pořadu se vyskytlo nečekané množství bodů k projednání a museli zvážit všechna pro a proti. Nejvíc je trápilo zpoždění na kanadské hranici. Jacob pravil: „Tlačí na nás náš přítel z jihu.“

„Nemůžeme uspěchat, co nejde uspěchat.“

„Zkus mu to vysvětlit.“

„Dostane svou zásilku.“

„Kdy?“

„Až dorazí.“

„Zaplatil dopředu.“

„Jako vždycky.“

„Spoustu peněz.“

„Vždycky platí spoustu peněz.“

„Tentokrát je znepokojený. Chce, aby už k něčemu došlo. A pak je tady ještě jedna věc. Hodně divná. Zavolal mi a bylo to, jako by začal v polovině rozhovoru.“

„Jak to myslíš?“

„Byl evidentně nervózní. Ale také trochu nevlídný, jako bychom ho nebrali vážně. Jako by se o tom už bavil, ale bezúspěšně. Jako bychom nedbali varování. Měl jsem pocit, že je na straně tři a já na straně jedna.“

„Začíná vyšilovat.“

„Pokud ovšem nedošlo k něčemu jinému.“

„K čemu?“

„Pokud s ním už nemluvil několikrát po telefonu jeden z nás.“

Jonas Duncan prohlásil: „Já jsem s ním nemluvil.“

„Já také ne,“ přidal se Jasper Duncan.

„Jsi si jistý?“

„Samozřejmě.“

„Protože jiné vysvětlení neexistuje. Nezapomínejte, že s tímhle chlapem si nemůžeme dovolit zahrávat. Je to vrcholně nepříjemná osoba.“

Oba Jacobovi bratři pokrčili rameny. Dva šedesátníci, větrem ošlehaní, sešlí, stavění jako požární hydranty. Jonas požádal: „Nedívej se na mě.“

„Na mě také ne,“ prohlásil Jasper.

Pouze Seth Duncan zůstal zticha. Nepronesl ani slovo. Jacobův syn. Jeho otec se otázal. „Co před námi tajíš, chlapče?“

Seth se zadíval do stolu. Potom vzhlédl, neohrabaně, na obličeji velkou hliníkovou dlahu. Jeho otec a dva strýcové ho probodávali očima. Sdělil: „Dneska večer jsem to nebyl já, kdo zlomil Eleanor nos.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

JASPER DUNCAN VYNDAL z kuchyňské skříňky načatou láhev whisky Knob Creek a zarazil tři sukovité prsty a hrubý palec do čtyř otlučených skleniček. Postavil je na stůl, vytáhl z lahve zátku a nalil čtyři štědré dávky. Posunul skleničky přes poškrábaný stůl, s lehkou obřadností, soustředěně a přesně. Opět se posadil, všichni se poprvé napili a skleničky se opět vrátily na stůl, malá nejednotná salva čtyř zadunění v nočním tichu.

Jacob Duncan nařídil: „Od začátku, synu.“

Seth Duncan prohlásil: „Mám to pod kontrolou.“

„Ale ne moc pevně, jak se zdá.“

„Je to můj zákazník.“

Jacob zavrtěl hlavou. „Navázal jsi s ním kontakt, kdysi dávno, jsme ale jedna osoba. Děláme všechno společně a nic individuálně. Něco jako vedlejší obchod nepřipadá v úvahu.“

„Nechávali jsme válet peníze na stole.“

„Nemusíme omílat starou historii. Našel jsi chlapa ochotného platit víc za ten samý obchod, což rozhodně oceňujeme. Ale výdělek přináší rizika. Neexistuje něco za nic. Oběd zadarmo. Takže k čemu došlo?“

„Máme týden zpoždění.“

„Nemáme. Nikdy jsme neurčili datum.“

Seth Duncan na to nic neřekl.

Jacob se rozčilil: „Cože? Ty jsi mu slíbil přesný termín?“

Seth Duncan přikývl.

Jacob ho poučil: „To byla hloupost, hochu. Nikdy jsme neřekli, kdy přesně. Víš, že si to nemůžeme dovolit. Ve hře je sto faktorů, na které nemáme vliv. Například počasí.“

„Vyšel jsem z analýzy pro nejhorší případ.“

„Moc přemýšlíš. Vždycky se může vyskytnout něco horšího než nejhorší případ. Vezmi na to jed. Tak k čemu došlo?“

„Zjevili se dva chlápci. U mě doma. Před dvěma dny. Jeho lidi. Drsňáci.“

„Kde byl Brett?“

„Řekl jsem mu, že je čekám.“

„Čekal jsi je?“

„Víceméně.“

„Proč jsi nám o tom nepověděl?“

„Protože to mám pod kontrolou.“

„To bych zrovna neřekl, synu. Podle toho, jak to vypadá. Co udělali?“

„Prohlásili, že přicházejí vyřídit vzkaz od šéfa. Výraz nespokojenosti. Řekl jsem jim, že chápu. Vysvětlil jsem situaci. Omluvil jsem se. Pověděli mi, že to nestačí. Dostali příkaz zanechat stopy. Bránil jsem se, že to nejde. Protože jsem hodně na cestách. Musím pracovat. Tak místo toho uhodili Eleanor. Pro názornost.“

„Prostě jenom tak?“

„Nejdřív se zeptali. Přinutili mě, abych souhlasil. Přinutili ji, aby souhlasila. Střídali se. Pak jsem se jí omluvil. Řekla mi na to, v čem spočívá rozdíl? Oni teď, nebo ty později? Protože věděla, že jsem nervózní.“

„Co se stalo potom?“

„Požádal jsem o další týden. Dali mi čtyřicet osm hodin.“

„Takže se vrátili? Dneska večer?“

„Ano. Zopakovali celý postup.“

„Tak kdo byl ten chlap v restauraci? Jeden z nich?“

„Ne, nebyl to jeden z nich. Už jsem vám říkal, že jsem ho nikdy neviděl.“

Jonas Duncan prohlásil: „Byl to kolemjdoucí. Jak jsme předpokládali. Podle toho, co řekl našemu klukovi. Kolemjdoucí, který se zapletl do něčeho, do čeho neměl.“

Jacob se zaradoval: „Alespoň toho máme z krku.“

Pak zaslechli slabé zvuky zvenčí. Pneumatiky na štěrku. Vozidlo na jejich příjezdové cestě. Blížilo se pomalu, rychlost zařazenou na jedničku. Zdálo se, že v polovině zastavilo. Motor zůstal běžet. Nastala přestávka, pak se ozvalo tupé zadunění, jako by něco do něčeho narazilo, smíšené s prudkým vydechnutím, a potom opět přestávka a další zadunění. Potom vozidlo odjelo, tentokrát rychleji, s akcelerací a přeřazením, a svět se opět ponořil do ticha.

Jonas Duncan byl jako první ze dveří. Z padesáti metrů viděl podivné zhroucené hromady v měsíčním světle. Z dvaceti metrů pochopil, o koho se jedná. Z pěti zjistil, v jakém se nacházejí stavu. Pravil: „Nemáme ho z krku. Ne tak úplně. Zatím.“

Jacob Duncan se podivil: „Co je to, krucinál, za chlapa?“

Seth Duncan a jeho strýc Jasper neřekli ani slovo.

Reacher zaparkoval pick-up vedle zničeného subaru a zjistil, že před dveřmi jeho pokoje na něj čeká majitel motelu. Pan Vincent. Jeho vlasy působily ve světle černě.

„Měníte zámky?“ zeptal se ho Reacher.

Majitel opáčil: „Doufám, že to nebude nutné.“

„Ale?“

„Nemůžu vás tady nechat.“

Reacher namítl: „Zaplatil jsem třicet dolarů.“

„Samozřejmě vám je vrátím.“

„O to nejde. Obchod je obchod. Nic jsem nezničil.“ Vincent neodpověděl.

Reacher upozornil: „Stejně už ví, že jsem tady. Kde jinde bych mohl být?“

„Předtím to nevadilo.“

„Před čím?“

„Předtím, než mi řekli, že vás tady nesmím nechat. Neznalost zákona není zločin. Teď se jim ale nemůžu postavit. Ne poté, co mě informovali.“

„Kdy vás informovali?“

„Před dvěma minutami. Po telefonu.“

„To vždycky uděláte, co vám řeknou?“ Vincent neodpověděl.

„Hloupá otázka, předpokládám,“ poznamenal Reacher. „Přišel bych o všechno, pro co jsem pracoval. A moje rodina přede mnou. Celá ta léta.“

„Od roku 1969?“ zeptal se Reacher.

„Jak jste to uhádl?“

„Prostě správný odhad. Přistání na Měsíci a všechno ostatní. Program Apollo.“

„Pamatujete se na rok 1969?“

„Mlhavě.“

„Já jsem ty časy miloval. Odehrávalo se tolik věcí. Nechápu, co se stalo potom. Opravdu mi to připadalo jako začátek nové éry.“

„Byl to začátek nové éry,“ odtušil Reacher. „Jenom ne takové, jakou jste čekal.“

„Což mě opravdu mrzí.“

„Odvezete mě teď na dálnici?“

„To také nemůžu. Nesmíme vám jakkoliv pomoct.“

„Ono je vás víc?“

„My všichni. Dali tu informaci do oběhu.“

„Dobře, jak to vypadá, zdědil jsem pick-up,“ prohlásil Reacher. „Tak se tam dovezu sám.“

„Nedělejte to,“ poradil mu Vincent. „Nahlásí ho jako ukradený. Zastaví vás okresní policie. Nedostanete se ani do půlky cesty.“

„Duncanovi ovládají i policii?“

„Ne tak úplně. Ale ukradené auto je přece ukradené auto.“

„Oni chtějí, abych tady zůstal?“

„Teď ano. Začal jste válku. Chtějí ji dokončit.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

REACHER ZŮSTAL STÁT V ZIMĚ mezi pick-upem a motelovou chatkou a rozhlédl se kolem sebe. Moc toho nezahlédl. Modrá neonová záře dosahovala jen k nepojízdnému subaru a pak se vytrácela. Nad hlavou mu svítil měsíc a miliarda ledových hvězd. Reacher se zeptal: „Máte ještě kávu?“ Vincent odpověděl: „Nesmím vás obsloužit.“

„Neprozradím vás.“

„Možná se dívají.“

„Odvážejí dva chlapy do sto kilometrů vzdálené nemocnice.“

„Ne všichni z nich.“

„Tohle je poslední místo, kam se podívají. Nařídili vám, abyste mě vyhnal. Předpokládají, že jste poslechl.“

„Nejsem si jistý.“

„Pojďme se dohodnout,“ navrhl Reacher. „Vypadnu, abych vás ušetřil maléru. Vy si můžete nechat těch třicet dolarů, protože to není vaše vina. Na oplátku chci hrnek kávy a pár odpovědí.“

Ve společenské místnosti panovala tma, až na osamělé pracovní světlo za barem.

Žádná tlumená červená a růžová. Jen ostrá zářivka, zeleně zbarvená, blikající a hlučná. Hudba zmlkla a v místnosti panovalo ticho, rušené pouze bzučením zářivky a sykotem vzduchu v topení. Vincent nalil vodu do kávovaru a nandal lžičkou mletou kávu z plechovky velikosti bubnu do papírového filtru velikosti klobouku. Spustil ho a Reacher se zaposlouchal do bublání a sykotu vody a sledoval, jak do termosky stéká drahocenná hnědá tekutina.

Reacher požádal: „Začněte od začátku.“

Vincent opáčil: „Začátek leží daleko v minulosti.“

„To tak obvykle bývá.“

„Jsou to starousedlíci.“

„Jako vždycky.“

„Nejdřív jsem poznal starého Duncana. Byl to farmář, z dlouhé linie farmářů. První patrně přišel, když vláda rozdávala veřejnou půdu. Možná po občanské válce. Pěstovali kukuřici a fazole a časem jim patřila spousta akrů. Starý Duncan je všechny zdědil. Měl tři syny, Jacoba, Jaspera a Jonase. Bylo veřejným tajemstvím, že kluci nenávidí hospodaření. Ale pokračovali, dokud starý Duncan nezemřel. Aby mu nezlomili srdce. Pak všechno prodali. Vrhli se do podnikání v dopravě. Mnohem méně práce. Rozdělili půdu a prodali ji sousedům. Což dávalo dokonalý smysl. To, co byla v dobách koní a mezků obrovská plocha, se zmenšilo s příchodem traktorů a výroby na základě skutečné potřeby. Ceny půdy byly tenkrát hodně vysoké, ale kluci obchod osladili. Nabídli slevu, když sousedé podepíší, že budou na odvoz úrody používat pouze náklaďáky Duncanových. Což také dávalo dokonalý smysl. Všichni dostali, co chtěli. Všichni byli šťastní.“

„Dokud?“

„Začalo se to kazit poměrně pomalu. Došlo k roztržce s jedním ze sousedů. Teď je to pradávná historie. Odehrálo se to tak před pětadvaceti lety. Byla to ale vypjatá situace. Hrotila se celé léto a sousedovi pak neodvezli úrodu. Duncanovi to odmítli udělat. Shnila na poli. Ten soused v tom roce nic nevydělal.“

„To si nemohl najít někoho jiného, kdo by mu úrodu odvezl?“

„Duncanovi tou dobou už ovládali celý okres. Jiné firmě by se nevyplatilo vláčet se tak daleko kvůli jednomu nákladu.“

„To si ji ten soused nemohl odvézt sám?“

„Všichni prodali náklaďáky. Mysleli si, že je nepotřebují, kvůli těm smlouvám, a potřebovali peníze na hypotéky.“

„Mohl si náklaďák pronajmout. Jenom pro jednou.“

„Nevyjel by ze vrat. Drobným písmem bylo napsáno, že z farmy smí cokoliv odvézt pouze náklaďák Duncanových. Nemělo cenu se o tom přít, ne před soudem, a rozhodně ne na místě, protože na scéně se už tenkrát objevili fotbalisté. Jejich první generace. Teď z nich musí být staříci.“

„Naprostá nadvláda.“

Vincent přikývl.

„A velice prostá,“ dodal. „Celý rok pracujete a pak potřebujete, aby vám odvezli úrodu, jinak je to stejné, jako kdybyste seděl na zadku a nic nedělal. Farmáři žijí od sezony k sezoně. Nemůžou si dovolit přijít o celou sklizeň. Duncanovi přišli na dokonalý způsob vydírání. Nevím, jestli náhodou, nebo úmyslně. Jakmile si však uvědomili, že ho mají, začali ho vychutnávat.“

„Jak?“

„Nejedná se o nic hrozného. Lidé platí o trochu víc a sekají dobrotu. To je v podstatě všechno.“

„Vy taky?“

Vincent opět přikývl. „Tenhle motel potřeboval před deseti lety pár oprav. Duncanovi mi půjčili peníze, bez úroků, musel jsem ale podepsat, že mi budou dovážet zásoby.“

„A vy pořád splácíte.“

„My všichni splácíme.“

„Proč nečinně sedíte a necháváte si to líbit?“

„To máme rozpoutat revoluci? K tomu nedojde. Musíme jíst. A Duncanovi jsou chytří. Ani jedna věc není tak strašná. Chápete?“

„Jako žába v horké vodě,“ opáčil Reacher. „Tak mi to popsala doktorova manželka.“

„Tak by to popsal každý z nás.“

„Nakonec se stejně uvaříte.“

„Za dlouhou dobu.“ Vincent se odvrátil a nalil kávu do hrnku. Další emblém NASA. Posunul ho přes pult. Sdělil: „Moje matka byla příbuzná s Neilem Armstrongem. Prvním mužem na Měsíci. Sestřenice z patnáctého kolena nebo nějak tak.“

Reacher přivoněl k páře a ochutnal kávu. Byla vynikající. Čerstvá, horká a silná. Vincent podotkl: „Prezident Nixon měl připravenou řeč, pro případ, že by tam zůstali. Pro případ, že by se jim nepodařilo odlepit se od povrchu. Dokážete si to představit? Dřepíte tam, díváte se na Zemi na obloze a čekáte, až vám dojde vzduch?“

Reacher se zeptal: „Neexistují zákony? O monopolu nebo bránění v obchodu?“

Vincent vysvětlil: „Jít k právníkovi by bylo to samé jako zbankrotovat. Soudní řízení trvají jak dlouho? Dva tři roky? Dva tři roky bez odvezení sklizně jsou sebevražda. A pracoval jste někdy na farmě? Nebo provozoval motel? Věřte mi, na konci dne se vám nechce pročítat právnické knihy. Potřebujete se pořádně vyspat.“

Reacher prohlásil: „To rozbité doktorovo auto není žádná maličkost.“

Vincent opáčil: „Souhlasím s vámi. Bylo to horší než obvykle. Všechny nás to trochu znepokojilo.“

„Všechny?“

„Komunikujeme mezi sebou. Máme něco jako tichou poštu po telefonu. Když se něco stane. Dělíme se o informace.“

„A co se povídá?“

„Panuje názor, že si to doktor možná zasloužil. Vystoupil z řady.“

„Tím, že ošetřil pacienta?“

„Nebyla nemocná. Byla to intervence.“

„Mám dojem, že jste všichni nemocní,“ odvětil Reacher. „Myslím si, že jste banda bezpáteřních zbabělců. Jak těžké by bylo něco udělat? Souhlasím, že pro osamoceného člověka by to nebylo snadné. Když se ale všichni spojíte a objednáte jiného dopravce, určitě přijede. Proč by nepřijel? Jestli je tady dost práce pro Duncanovy, bude jí tady dost i pro kohokoliv dalšího.“

„Duncanovi by nás mohli zažalovat.“

„Tak je nechte. Pak budou tři roky platit účty za právníka a zůstanou bez příjmu. Karta se obrátí.“

„Pochybuju, že by přijel jiný dopravce. Mají rozdělená území. Neodvážil by se pytlačit v takovýchhle vodách.“

„Můžete to zkusit.“

Vincent neodpověděl.

„Jak si přejete,“ prohlásil Reacher. „Je mi dost jedno, komu odvezou palice kukuřice, nebo kdy, nebo jestli, nebo jak. Nebo bušl fazolí. Nebo peck, nebo kvart, nebo na co se fazole měří. Vyřešte si to sami. Nebo ne. Je to vaše věc. Já jsem na cestě do Virginie.“

„Není to tak snadné,“ opáčil Vincent. „Ne tady. Lidé se bojí už tak dlouho, že zapomněli, jaké je to se nebát.“

Reacher na to nic neřekl.

Vincent se zeptal: „Co podniknete?“

Reacher odpověděl: „To záleží na Duncanových. Plán A zní chytit odtud stop. Jestli ale chtějí válku, pak sáhnu po plánu B a ten zní, že tu válku vyhraju. Budu jim tak dlouho vozit na příjezdovou cestu fotbalisty, až jim žádní nezbydou. Pak za nimi zajdu na návštěvu. Jejich volba.“

„Zůstaňte u plánu A. Prostě odjeďte. To je moje rada.“

„Ukažte mi nějaký dopravní prostředek a možná poslechnu.“

„Něco od vás potřebuju.“

„Co?“

„Klíč od pokoje. Je mi líto.“

Reacher zašátral v kapse a položil klíč na bar. Velký kus mosazi označený číslem šest.

Vincent se otázal: „Kde budete dneska v noci spát?“

„Lepší, když to nebudete vědět,“ odvětil Reacher. „Duncanovi by se vás mohli zeptat. A vy byste jim to určitě pověděl.“

„Musel bych,“ přiznal Vincent.

Pak už se o ničem nebavili. Reacher dopil kávu a vyšel ze společenské místnosti, zpátky k pick-upu. Lano od navijáku ohnulo světelnou lištu na střeše, takže auto zepředu vypadalo, jako by šilhalo. Ale klíček se otočil a motor naskočil. Reacher vyjel z parkoviště motelu. Když jsi na pochybách, zahni doleva, znělo jeho heslo. Tak zamířil na jih, pomalu, se zhasnutými světly, upíral pohled do noční tmy a pátral po směru, kterým se vydat.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

SILNICE SE TÁHLA jako úzká rovná stužka, s prázdnými temnými poli napravo a prázdnými temnými poli nalevo. Měsíc a hvězdy svítily natolik, že se daly rozeznat tvary, ale moc jich k rozeznání nebylo. Tu a tam osamělý strom, ale většinou jen plochá zoraná země až k horizontu. Potom po pěti kilometrech zahlédl Reacher dvě budovy daleko na západě, jednu velkou a jednu malou, obě opuštěné v poli. Dokonce i na dálku a ve tmě poznal, že jsou obě staré a dřevěné. Ne úplně pravoúhlé a napřímené, jako by je země stahovala zpátky do sebe, centimetr po centimetru a roh za rohem.

Reacher zpomalil a zahnul s autem na cestu, kterou tvořily jen jedny hluboké koleje vyježděné pneumatikami traktorů. Mezi kolejemi se zvedaly kopečky trávy. Zmrzlé a neohebné jako dráty. Pick-up se kýval, poskakoval a vrzal. Pod koly skřípaly kamínky a odletovaly do stran. Cesta ubíhala rovně dopředu, pak zahnula, opět zahnula, podél šachovnicového vzorce polí. Země byla zmrzlá na kost. Nezvedal se žádný prach. Obě budovy se přibližovaly a zvětšovaly. Jedna byla stodola. Druhá menší kůlna. Stály sto metrů od sebe. Možná sto dvacet. Obě obrostlé divokou vegetací, jak na stěny narážela semínka hnaná větrem, dopadala na zem a zapouštěla kořeny. V zimě to bylo jen pár suchých šlahounů. V létě se možná promění v džungli barevných popínavých rostlin.

Reacher si prohlédl nejdřív stodolu. Obklopovala ji popraskaná asfaltová plocha. Byla postavená z fošen, které vypadaly tvrdé jako železo, ale trouchnivěla a nakláněla se. Posuvnými vraty by projel i největší zemědělský stroj. Ale stodola se nahnula natolik, že se vrata zasekla v kolejnicích. Spodní pravý roh se zaryl hluboko do země. Železné kolo v horní kolejnici vyklouzlo z lůžka.

Vrata měla dvířka. Vsazená do velkého posuvného křídla. Zamčená. Okna chyběla.

Reacher nastoupil zpátky do pick-upu a zamířil k menší budově. Byla na jedné straně otevřená, na užším konci vedoucím směrem od stodoly. Koleje vyježděné od traktorů vedly až dovnitř. Sloužila ke skladování čehosi. Nebo alespoň kdysi, před dávnými časy. Byla dvakrát tak dlouhá jako pick-up a o něco širší.

Dokonalé.

Reacher zajel dovnitř, až dozadu, a zastavil kapotou pick-upu pod čímsi připomínajícím poloviční půdu postavenou jako police pod špičkou střechy. Vypnul motor, vystoupil, vyšel cestou, kterou přijel, ven z budovy, a ušel dalších dvacet metrů. Otočil se a podíval. Pick-up byl úplně schovaný.

Reacher se usmál.

Pomyslel si: čas na postel.

Opět vykročil.

Šel v kolejích od traktorů. Zem pod jeho nohama byla nerovná a tvrdá a postupoval pomaleji, než kdyby šel po travnatém hrbolu mezi kolejemi, ale i zmrzlá tráva se dá ohnout a může prozradit stopy, a Reacher po sobě radši žádné stopy nezanechával. Dostal se zpátky na silnici, zahnul na sever a kráčel prostředkem, kde by byla dělicí čára, kdyby se ji tam někdo obtěžoval namalovat. Obklopovala ho klidná a tichá noc, mrazivý vzduch a nad hlavou mu zářily jasné hvězdy. Nic se nehýbalo. Vepředu nesvítila modrá záře. Světla motelu byla na noc zhasnutá.

Ušel rychlých pět kilometrů, které mu po silnici trvaly méně než hodinu, a dorazil ke křižovatce z jihu. Zastavil se sto metrů před ní a rozhlédl se. Nalevo měl nedokončené základy nákupního střediska. Za nimi opuštěnou benzinovou pumpu. Napravo nic a za oním nic motel, temný a tichý, jen tvary a stíny.

Žádná zaparkovaná auta.

Žádné zaparkované náklaďáky.

Zádní pozorovatelé.

Žádná past.

Reacher pokračoval v cestě. Přiblížil se k motelu zezadu, od konce zatočené řady kabin, zpoza nejmenší z nich. Všude ticho. Zůstal mimo štěrk a přešel jako provazochodec po stříbrném obrubníku k oknu od své koupelny. Bylo stále otevřené. Síť proti hmyzu ležela stále opřená o vanu. Reacher se posadil na parapet, sehnul hlavu, přehodil nohy a seskočil dovnitř. Zavřel okno, aby jím netáhlo, otočil se a rozhlédl.

Ručníky zůstaly tam, kam je pohodil, když se osprchoval. Vincent ještě neuklidil. Reacher usoudil, že to nechal na druhý den. Nepatřilo to k naléhavým úkolům. Nebylo pravděpodobné, že se dostaví náhlý nával hostů. Ne uprostřed pustiny Nebrasky, ne uprostřed zimy.

Reacher vešel do pokoje a zjistil, že je neporušený. Všechno zůstalo, jak to zanechal. Nerozsvítil a nezatáhl závěsy. Vytáhl zastrčené okraje přikrývky a vklouzl pod ni, plně oblečený a v botách. Nespal takhle poprvé. Občas se vyplatí být připravený. Proto ty boty a vytažená přikrývka. Přetočil se na levý bok, přetočil se na pravý, udělal si co největší pohodlí a za minutu spal jako dřevo.

Probudil se o pět hodin později a zjistil, že se mýlil. Vincent nevykonával pětinásobnou roli. Jenom čtyřnásobnou. Zaměstnával pokojskou. Uklízečku. Reachera probudily její kroky na štěrku. Spatřil ji oknem. Mířila k jeho dveřím, aby po něm uklidila. Reacher odhodil přikrývku, posadil se, položil nohy na podlahu a zamrkal. Paže ho už tolik nebolely. Nebo je měl ještě omámené spánkem. Venku bylo studené šedivé světlo a mlha, ledové zimní ráno ne dlouho po úsvitu.

Lidé vidí, co čekají, že uvidí. Pokojská odemkla univerzálním klíčem, doširoka otevřela a vstoupila do místnosti, o které si myslela, že je prázdná. Očima přejela přes Reacherovo tělo na posteli, pohlédla dál a trvalo dlouhou vteřinu, než se na něj zase podívala. Nedala najevo žádnou moc velkou reakci. Žádné velké překvapení. Nevykřikla ani se nerozječela. Působila jako klidná, schopná žena. Zhruba šedesátnice, možná trochu starší, běloška, statná a zemitá, s blonďatými vlasy pomalu blednoucími do žluté a šedé. Spousta německých genů, nebo skandinávských.

„Promiňte,“ pravila. „Pan Vincent mi ale řekl, že tenhle pokoj je prázdný.“

„To měl také původně být,“ opáčil Reacher. „Je to tak pro něj lepší. To, co nevíte, vám neublíží.“

„Vy jste ten chlap, kterého měl na příkaz Duncanových vyhnat,“ řekla žena. Nezeptala se. Jen konstatovala skutečnost, o které se dozvěděla díky tiché poště po telefonu.

„Dneska odjedu,“ přislíbil Reacher. „Nechci, aby se kvůli mně dostal do maléru.“

„Obávám se, že do maléru se dostanete vy. Jak odsud chcete odjet?“

„Stopem. Stoupnu si na jih od křižovatky. Nepojedu takhle poprvé.“

„Zastaví vám první auto?“

„Možná.“

„Jak moc je to pravděpodobné?“

„Málo.“

„První auto, které uvidíte, vám nezastaví. Protože téměř určitě v něm pojede místní a okamžitě popadne telefon a sdělí Duncanovým, kde se nacházíte. Máme své příkazy. Už se o vás ví. Takže druhé auto, které uvidíte, bude plné Duncanových lidí. A třetí a čtvrté. Jste v průšvihu, pane. Okolní krajina je plochá a je zima. Nemáte se kam schovat.“

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

UKLÍZEČKA PROŠLA CELÝ POKOJ, systematicky a naučeným způsobem, navzdory tomu, že na posteli seděl zakázaný host. Nakoukla do koupelny, jako by hodnotila velikost úkolu, který ji čeká, a pak strčila stehnem do křesla z trubek a posunula ho o dvě čísla na správné místo, vyznačené důlky v koberci. Reacher se zeptal: „Máte mobil?“

Žena odpověděla: „Jasně. A mám na něm dokonce ještě pár minut.“

„Chystáte se mě prozradit?“

„Koho? Vždyť v tomhle pokoji nikdo není.“

Reacher se otázal: „Co leží na východ odtud?“

„Nic, co bývám pomohlo,“ sdělila žena. „Silnice končí po kilometru a půl štěrkem a nikam vás nedovede.“

„Na západě?“

„To samé.“

„Proč máte křižovatku, která nikam nevede, ani na východ, ani na západ?“

„Bláznivý plán,“ vysvětlila žena. „Zhruba padesát let starý. Měla tady vzniknout komerční zóna, kilometr a půl dlouhá, s domy na východě a západě. Pár farem prodali na pozemky, ale to je všechno, k čemu došlo. Dokonce i benzinová pumpa zavřela, což je polibek smrti, nemáte pocit?“

„Motel pořád funguje.“

„Drží se ale jen zuby nehty. Většina příjmů pana Vincenta pramení z whisky, kterou lije do doktora.“

„Dost velký zdroj příjmů podle toho, co jsem včera večer viděl.“

„Bar potřebuje víc než jen jednoho zákazníka.“

„Zaměstnává vás.“

Žena přikývla. „Pan Vincent je hodný člověk. Pomáhá, kde může. Já jsem ve skutečnosti farmářka. Pracuju tady v zimě, protože potřebuju peníze. V první řadě proto, abych zaplatila Duncanovým.“

„Poplatky za dopravu?“

„Moje jsou vyšší než poplatky většiny ostatních.“

„Proč?“

„Pradávná historie. Odmítla jsem ustoupit.“

„Před čím?“

„Nesmím o tom mluvit,“ sdělila žena. „Je to zakázané téma. Začalo jím všechno zlé. A stejně jsem se mýlila. Bylo to falešné obvinění.“

Reacher se zvedl z postele. Vešel do koupelny, omyl si studenou vodou obličej a vyčistil si zuby. Žena svlékla za jeho zády naučenými pohyby postel a odhodila na jednu stranu prostěradlo a na druhou povlečení. Pravila: „Máte namířeno do Virginie.“

Reacher se podivil: „To znáte i číslo mého sociálního pojištění?“

„Doktor řekl manželce, že jste byl vojenský policista.“

„Kdysi, ale už jím dlouho nejsem.“

„Co děláte teď?“

„Umírám hlady.“

„Snídaně se tady nepodávají.“

„Tak kde?“

„Hodinu na jih odtud je bistro. Ve městě. Okresní policajti tam chodí na kávu a koblihy.“

„Skvělé.“

Pokojská vyšla ven a vzala z vozíku čerstvé povlečení. Prostěradlo, povlak na deku a povlak na polštář. Reacher se jí zeptal: „Kolik vám pan Vincent platí?“

„Minimální mzdu,“ odpověděla žena. „Víc si nemůže dovolit.“

„Zaplatil bych vám víc, kdybyste mi udělala snídani.“

„Kde?“

„U vás doma.“

„To je příliš riskantní.“

„Proč? To jste tak hrozná kuchařka?“

Žena se krátce usmála. „Dáváte velké spropitné?“

„Pokud mi chutná káva.“

„Používám kávovar po matce.“

„Vařila dobrou kávu?“

„Nejlepší v širém okolí.“

„Takže jsme uzavřeli obchod.“

„Nejsem si jistá,“ zaváhala žena.

„Nebudou prohledávat dům po domu. Předpokládají, že mě najdou venku.“

„A když se jim to nepodaří?“

„Ničeho se nebojte. Tou dobou budu dávno pryč. Snídaně mám rád jako každý jiný, ale nevychutnávám je hodiny.“

Žena zůstala minutu stát, nerozhodná, na prsou přitištěný sněhobílý naškrobený povlak na polštář, jako znamení, vlajku, nebo na svou obranu. Pak prohlásila: „Dobře.“

Sedm set kilometrů severně se rozednilo o něco později, kvůli zeměpisné šířce. Šedá zavřená dodávka dřepěla na písčité stezce, schovaná, nehybná, pokrytá jinovatkou. Její řidič se za tmy probudil, vystoupil a vymočil se na strom, pak se napil vody, snědl čokoládovou tyčinku, zalezl zpátky do spacáku a pozoroval, jak se jehličím začíná prodírat bledé ranní světlo. Věděl, že v nejlepším případě tady stráví jeden dva dny a v nejhorším tři čtyři. Ale pak se mu dostane jeho dávky peněz a zábavy a to obojí stálo za čekání.

Byl od přírody trpělivý.

A poslušný.

Reacher se postavil doprostřed pokoje a pokojská kolem něj dokončila úklid. Vypjala přikrývku tak, že by se od ní odrazil čtvrťák, vyměnila ručníky, postavila na poličku novou lahvičku šamponu, novou kostku mýdla zabalenou v papíru a doplnila toaletní papír. Pak došla pro své auto. Byla to dodávka, otlučená, stará a velice prostá, s rezavými a hubenými koly a prověšenými závěsy. Objela zničené subaru a zaparkovala dveřmi spolujezdce vedle dveří chatky. Podívala se dopředu a dozadu, dlouze a pozorně, a pak se zarazila. Reacher viděl, že by na všechno nejradši zapomněla a odjela bez něj. Měla to vepsáno v obličeji. Ale neudělala to. Natáhla se přes šířku kabiny, otevřela dveře a mávla rukou. Pospěšte si.

Reacher vyšel z chatky a nastoupil do kabiny. Pokojská požádala: „Když někoho zahlédneme, skloníte se a schováte, platí?“

Reacher souhlasil, i když by to bylo jen těžko proveditelné. Byl to malý pick-up. Chevrolet, uvnitř umazaný a zaprášený, všechno ošoupaná umělá hmota a vinyl, s přístrojovou deskou těsně u jeho kolen a okýnkem vedoucím na korbu těsně za opěradlem jeho sedadla.

„Máte tašku?“ zeptal se.

„Proč?“

„Mohl bych si ji přetáhnout přes hlavu.“

„Tohle není žádná legrace,“ rozhořčila se žena. Pak sešlápla pedál, opotřebovaná převodovka po vteřině poslechla a auto se rozjelo. Pod kapotou cosi rachtalo a proděravělý tlumič tloukl jako motocykl. Žena zabočila doleva, projela přes křižovatku a zamířila na východ. Silnice zela prázdnotou. V denním světle vypadala okolní krajina plochá, jednotvárná a nekonečná. Pokrývala ji jinovatka. Obloha byla vysoká a prázdná. Po pěti minutách spatřil Reacher dvě staré budovy na západě, hroutící se stodolu a menší kůlnu s ukořistěným pick-upem. Pak projeli po třech minutách kolem tří domů Duncanových, osamělých na konci dlouhé společné příjezdové cesty. Žena sevřela volant a Reacher si všiml, že zkřížila prsty. Pick-up rachtal vpřed a žena se dívala víc do zrcátka než na silnici před sebou. Pak po kilometru a půl vydechla a uvolnila se.

Reacher upozornil: „Jsou to jenom lidé. Tři starci a jeden hubený kluk. Nemají nadpřirozené schopnosti.“

„Jsou neskutečně zlí,“ opáčila žena.

Seděli v kuchyni Jonase Duncana, snídali, zabíjeli čas a čekali, až Jacob promluví. Chystal se učinit prohlášení. Sdělit rozhodnutí. Všichni to na něm viděli. Jacob už mnohokrát tiše seděl, duchem nepřítomný, zahloubaný, a pak z něj nakonec vypadla perla moudrosti nebo analýza, která šla přímo k jádru věci, nebo návrh, kterým zabil tři až čtyři mouchy jednou ranou. Tak na to čekali, Jonas s Jasperem vychutnávali trpělivě snídani a Seth s ní trochu zápasil, protože ho bolelo žvýkání. Pod hliníkovou dlahou se mu šířila modřina. Probudil se se dvěma černými monokly velikosti a barvy shnilých hrušek.

Jacob odložil vidličku a nůž. Otřel si manžetou ústa. Složil před sebe ruce. Prohlásil: „Musíme si položit jednu otázku.“

Jonas byl hostitel, tak měl právo promluvit jako první. „Jakou otázku?“ zeptal se.

„Měli bychom zvážit, jestli by se nevyplatilo vyměnit trochu důstojnosti a sebeúcty za užitečný výsledek.“

„V jakém slova smyslu?“

„Máme na krku provokaci a hrozbu. Provokace pochází ze strany neznámého muže z motelu, který se plete do záležitostí, do kterých mu nic není. Vyhrožuje nám přítel z jihu, jenž propadl netrpělivosti. První záležitost musí být potrestána a k druhé nemělo vůbec dojít. Nemělo být přislíbeno přesné datum. Stalo se ale, tak si s tím musíme poradit, a to bez odsuzování. Seth bezpochyby udělal, co považoval za nejlepší pro nás pro všechny.“

Jonas se zeptal: „Jak si s tím poradíme?“

„Pojďme se nejprve zamyslet nad tou jinou záležitostí. Nad tím neznámým chlapem z motelu.“ Seth prohlásil: „Chci, aby si to ošklivě odnesl.“

„To chceme my všichni, synu. A pokusili jsme se, není-liž pravda? Ale moc to nevyšlo.“

„Cože, takže se ho teď bojíme?“

„Trochu ano, synu. Přišli jsme o tři muže. Byli bychom hloupí, kdybychom si nedělali starosti. A my přece nejsme hloupí, že ano? To je jedna z věcí, kterou nemůže Duncanovým nikdo vyčítat. Proto moje otázka o sebeúctě.“

„Ty ho chceš nechat jít?“

„Ne, chci povědět našemu příteli na jihu, že problém způsobil ten neznámý muž. Že on je důvodem, proč došlo ke zpoždění. Pak našeho přítele upozorníme, že už tady má své dva muže, a jestli chce uspíšit dodávku, mohl by ty své dva muže poslat na toho neznámého chlapa. To by byla přece naprostá výhra. Za prvé, Seth by měl ty muže okamžitě z krku, za druhé by ti muži zranili nebo zabili neznámého chlapa, a za třetí by se náš přítel trochu uklidnil a začal se chovat přátelštěji, protože by pochopil, že to zdržení není naše vina. Pochopil by, že jsme po tlakem vnějších sil, způsobem, kterému rozumí, protože je určitě čas od času pod stejným tlakem. Jinými slovy řečeno, poskytneme mu rozumnou omluvu.“

Chvíle ticha.

Pak Jasper Duncan oznámil: „Ten nápad se mi líbí.“

Jacob pravil: „Mně taky. Jinak bych ho nenavrhoval. Jedinou nevýhodou je, že by trochu utrpěla naše důstojnost a sebeúcta, protože bychom se tomu neznámému nepomstili vlastníma rukama a našemu příteli z jihu bychom přiznali, že na tomhle světě existují problémy, se kterými si nedokážeme sami poradit.“

„Na tom není nic špatného,“ usoudil Jonas. „Tohle je nesmírně komplikovaná záležitost.“

Seth se zeptal: „Vy si myslíte, že jeho muži jsou lepší než naši?“

„Samozřejmě že jsou, synu,“ poučil ho Jacob. „Naši muži nejsou sice špatní, ale patří do úplně jiné třídy. Nesnesou srovnání. Na což nesmíme zapomínat. Náš přítel na jihu musí zůstat přítelem, protože by z něj byl velice nepříjemný nepřítel.“

„Co se ale stane, když se tím to zpoždění nevyřeší?“ zeptal se Jasper. „Dejme tomu, že se nic nezmění. Ten neznámý chlap si to ještě dneska odnese a ta dodávka nedorazí ani za týden. Náš přítel na jihu pak pochopí, že jsme ho obelhali.“

„Nepředpokládám, že by si to ten neznámý chlap ještě dneska odnesl,“ prohlásil Jacob.

„Proč ne?“

„Protože mi připadá velice schopný. Zatím o tom všechno svědčí. Může trvat několik dní, než ho dostanou, a tou dobou bude už naše dodávka na cestě. A i kdyby nebyla, můžeme vždycky říct, že jsme považovali za rozumné nevozit ji do země, dokud se tahle záležitost úplně nevyřeší. Náš přítel tomu možná uvěří. Nebo také neuvěří.“

„Takže je to hazardní hra.“

„Ano, samozřejmě. Nic lepšího ale nemůžeme udělat. Jste pro, nebo proti?“

„Měli bychom nabídnout pomoc,“ upozornil Jasper. „A informace. Měli bychom požádat o spolupráci obyvatelstvo.“

Jacob odtušil: „Zajisté. Náš přítel nebude čekat nic jiného. Vydáme pokyny a oznámíme sankce.“

„A naši muži by měli také vyrazit do terénu. Mít oči a uši otevřené. Potřebujeme pocit, že jsme pro to také alespoň něco udělali.“

„Zajisté,“ zopakoval Jacob. „Jste tedy pro?“

V kuchyni zavládlo na dlouhou chvíli ticho. Pak Jasper pravil: „Jsem pro.“

„Já také,“ přidal se Jonas.

Jacob Duncan přikývl a rozevřel ruce.

„Takže to je většina,“ konstatoval. „Čímž se mi obrovsky ulevilo, protože jsem si dovolil našemu příteli na jihu před dvěma hodinami zavolat. Jeho a naši muži už vyrazili na lov.“

„Chci být u toho,“ prohlásil Seth. „Chci být u toho, až se do toho neznámého chlapa pustí.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

REACHER NAPŮL OČEKÁVAL cosi ztlučeného z drnů a prohnilých prken, jako na fotografiích prašné krajiny v oblasti Velkých rovin 30. let, ale žena s ním projela po dlouhé štěrkové cestě k dvoupodlažnímu domu v rohu lánů, které mohly mít dobrých tisíc akrů. Pak zaparkovala za domem, vedle řady starých rozpadajících se stodol a kůlen. Reacher zaslechl slepice v kurníku a ucítil prasata v chlívku. A půdu a vzduch a počasí. Venkov, v celé své zimní kráse. Žena pravila: „Nechci být nezdvořilá, ale kolik mi zaplatíte?“ Reacher se usmál. „Rozhodujete se, kolik jídla mi nabídnout?“

„Něco na ten způsob.“

„Na západ od Mississippi dávám za snídani v průměru patnáct dolarů plus spropitné.“ Žena se zatvářila překvapeně. A spokojeně.

„To je spousta peněz,“ pravila. „Výplata za dvě hodiny. Jako bych měla devítidenní pracovní týden.“

„Ne všechno je čistý zisk,“ varoval ji Reacher. „Nezapomínejte, že mám hlad.“

Žena ho provedla dveřmi do zadní chodby. Dům vypadal tak, jak musel vypadat dům Setha Duncana před nákladnou renovací. Nízké stropy, v oknech malé tabulky ze zvlněného skla, nerovné podlahy, všechno staré, starožitné a všemi nejmožnějšími způsoby vyšlé z módy, ale čisté, uklizené a po celých sto let dobře udržované. Kuchyň byla bez poskvrnky. Kamna studená.

„Vy jste ještě nejedla?“ podivil se Reacher.

„Nejím,“ odpověděla žena. „Alespoň ne snídani.“

„Držíte dietu?“

Žena na to nic neřekla a Reacher se okamžitě zastyděl.

„Zvu vás,“ prohlásil. „Třicet dolarů. Pojďme si oba trochu užít.“

„Nepotřebuju dobročinnost.“

„Tohle není dobročinnost. Jenom vám oplácím laskavost, nic víc. Riskovala jste krk, abyste mě sem dovezla.“

„Snažím se chovat jako slušný člověk.“

„Já taky,“ opáčil Reacher. „Berte, nebo neberte.“

Žena se rozhodla: „Beru.“

Reacher se otázal: „Jak se jmenujete? Většinou když snídám s dámou, znám alespoň její jméno.“

„Jmenuju se Dorothy.“

„Těší mě, Dorothy. Jste vdaná?“

„Byla jsem. Teď už nejsem.“

„Víte, jak se jmenuju?“

„Jmenujete se Jack Reacher. Byli jsme informováni. Už se to rozneslo.“

„Pověděl jsem to doktorově manželce.“

„A ta to pověděla Duncanovým. Nevyčítejte jí to. Je to automatické. Snaží se splatit svůj dluh, stejně jako my všichni.“

„Co jim dluží?“

„Postavila se na mou stranu, před dvaceti pěti lety.“

Roberto Cassano a Angelo Mancini ujížděli v pronajaté impale na sever. Za základnu zvolili Courtyard Marriott, jediný hotel v okresním hlavním městě, které nebylo nic jiného než síť ulic zasazených uprostřed čehosi, co působilo jako miliarda čtverečních kilometrů naprosté prázdnoty. Naučili se sledovat ukazatel stavu paliva. Nebraska je taková země. Vyplatí se natankovat u každé benzinové pumpy, kterou zahlédnete. Další může být milion kilometrů daleko.

Pocházeli z Vegas, což znamenalo, že ve skutečnosti pocházejí odněkud odjinud. Z New Yorku v Cassanově případě a z Filadelfie v případě Manciniho. Splatili své dluhy v rodných městech, pak je společně najali v Miami, což pro ně bylo něco jako výhra v první lize, a potom postoupili na velkou scénu v Nevadské poušti. Turistům se říká, že to, co se stane ve Vegas, zůstane ve Vegas, ale pro Cassana a Manciniho to neplatilo. Byli neustále na cestách, neustále v pohybu, potulovali se a měli za úkol starat se o první slabounké předzvěsti problémů dřív, než se rozbují a dovalí tam, kde žije jejich šéf.

Proto ta cesta do nekonečné zemědělské pustiny téměř tisíc tři sta kilometrů severovýchodně od lesku a slávy. Došlo k nesrovnalostem v dodavatelském řetězci a zbýval den dva, než to začne být nesmírně trapné. Jejich šéf slíbil jisté specifické věci jistým specifickým lidem a dostane se do velice nepříjemné situace, pokud nebude schopen dodávku uskutečnit. Tak Cassano a Mancini dorazili před sedmdesáti dvěma hodinami na místo činu a propleskli manželku jakéhosi burana, aby dali najevo, jaký zastávají názor. Pak jim zavolal nějaký jiný buran a sdělil, že nesrovnalosti v dodávce způsobil neznámý chlap, který strká nos do záležitostí, do kterých mu nic není. Patrně blbost. Jedno s druhým patrně vůbec nesouvisí. Použili toho chlapa jako výmluvu. Cassano s Mancinim byli ale jenom sto kilometrů daleko, tak je jejich šéf poslal na sever, aby pomohli, protože jestli ten buran lhal, je to známka zranitelnosti, a když mu poskytnou malou pomoc nyní, budou na něj mít páku později. Tah, který se nabízel. Koneckonců se jednalo o americký obchod. O hru jménem Jak srazit obchodní cenu.

Dorazili po zapadlé dvouproudé silnici, projeli zapadlou křižovatkou a zastavili u motelu. Už ho viděli. V noci vypadal dobře. Za dne to bylo horší. Za denního světla působil uboze, zflikovaně a polovičaté. U jedné z chatek spatřili zničené subaru. Celé rozmlácené. Jinak tam nebylo nic k vidění. Zaparkovali před společenskou místností, vystoupili z pronajatého auta, postavili se a protáhli. Dva městští kluci, znudění, vycídění nekonečným větrem. Cassano byl středně vysoký, snědý, svalnatý, s prázdnýma očima. Mancini se mu velice podobal. Oba nosili kvalitní boty, tmavé obleky, barevné košile bez kravat a vlněné svrchníky. Lidé si je často pletli.

Zašli dovnitř, aby vyhledali majitele motelu. Což se jim okamžitě podařilo. Našli ho za barem, jak utírá hadrem lepkavá překrývající se kolečka na dřevě. Nějaký ubožák a ztroskotanec s obarvenými vlasy.

Cassano oznámil: „Zastupujeme rodinu Duncanových,“ což mělo údajně náležitě zapůsobit. A skutečně také zapůsobilo. Ztroskotanec s obarvenými vlasy upustil hadr, ustoupil dozadu a téměř se postavil do pozoru a zasalutoval, jako by byl na vojně, jako by na něj právě zařval nadřízený důstojník.

Cassano pravil: „Včera jste tady ubytoval jednoho chlapa.“

Majitel motelu se ohradil: „Ne, neubytoval, pane. Vyhodil jsem ho.“

Mancini upozornil: „Je zima.“

Muž za barem neodpověděl, protože to nepochopil.

Cassano vysvětlil: „Jestli nespal tady, tak kde, krucinál, spal? Nemáte tady žádnou konkurenci. A nespal venku pod živým plotem. Mimo jiné proto, že v Nebrasce žádné živé ploty nerostou. A také proto, že by mu umrzl zadek.“

„Nevím, kam šel.“

„Jste si jistý?“

„Nic mi neřekl.“

„Žije tady nějaká laskavá duše, která by ubytovala neznámého chlapa?“

„Ne když nám to zakázali Duncanovi.“

„Tak musel přespat tady.“

„Pane, už jsem vám řekl, že tady nepřespal.“

„Byl jste se podívat v jeho pokoji?“

„Před odchodem mi vrátil klíč.“

„Do pokoje se dá dostat i jinými způsoby, pitomče. Byl jste se tam podívat?“

„Pokojská už ten pokoj uklidila.“

„Zmínila se o něčem?“

„Ne.“

„Kde je?“

„Dokončila práci. Odjela. Vrátila se domů.“

„Jak se jmenuje?“

„Dorothy.“

Mancini nařídil: „Povězte nám, kde Dorothy bydlí.“

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

UKÁZALO SE, ŽE DOROTHYINA PŘEDSTAVA o snídani za patnáct dolarů se rovná hostině. Nejprve káva, zatímco se vařil zbytek. Ovesná kaše, slanina, vajíčka, toast, velké vrchovaté porce, spousta ode všeho, všechny druhy potravin, velice horké, servírované na porcelánových, nejméně padesát let starých talířích a konzumované prastarými příbory s těžkými hranatými georgiánskými střenkami.

„Výtečné,“ vyslovil pochvalu Reacher. „Mockrát děkuju.“

„Není zač. Já děkuju za svou snídani.“

„Není to správné. Aby lidé kvůli Duncanovým nejedli.“

„Lidé dělají kvůli Duncanovým nejrůznější věci.“

„Vím, co bych udělal já.“

Dorothy se usmála. „Takhle jsme mluvili všichni, kdysi dávno, před mnoha lety. Drželi nás ale na uzdě, chudé a unavené, a zestárli jsme.“

„Co tady dělají mladí?“

„Odcházejí, co nejdřív mohou. Ti dobrodružnější na nejrůznější místa. Tohle je velký okres. Ostatní zůstávají blíž u domova, v Lincolnu nebo Omaze.“

„Čím se živí?“

„Najdou si zaměstnání. Někteří kluci u státní policie. To je dost oblíbené.“

„Někdo by měl těmhle klukům zavolat.“ Dorothy neodpověděla.

Reacher se zeptal: „K čemu tady před dvaceti pěti lety došlo?“

„Nemůžu o tom mluvit.“

„Se mnou můžete. Nikdo se o tom nedozví. I kdybych se s Duncanovými setkal, budeme si povídat o současnosti, ne o minulosti.“

„Stejně jsem se mýlila.“

„V čem?“

Dorothy neodpověděla.

Reacher se otázal: „Jste ta sousedka, která se s nimi nepohodla?“ Dorothy neodpověděla.

Reacher se nabídl: „Chcete, abych vám pomohl s nádobím?“ Dorothy zavrtěla hlavou: „V restauraci přece nádobí nemyjete.“

„Ne, to nemyju.“

„Kde jste byl před dvaceti pěti lety?“

„Nepamatuju se,“ odpověděl Reacher. „Někde ve světě.“

„Sloužil jste tenkrát u armády?“

„Patrně.“

„Povídá se, že jste včera zmlátil tři fotbalisty.“

„Ne všechny najednou,“ vysvětlil Reacher. „Dáte si ještě kávu?“

„Jasně,“ přijal Reacher nabídku a Dorothy znovu naplnila kávovar a zapnula ho. Reacher se zeptal: „Kolik farem podepsalo smlouvu s Duncanovými?“

„Všechny,“ sdělila Dorothy. „Celý kout okresu. Čtyřicet farem.“

„To je spousta kukuřice.“

„A sójových bobů a vojtěšky. Osíváme pole střídavě.“

„Koupila jste část pozemků Duncanových?“

„Sto akrů. Hezký malý pozemek. Vyrovnal se jím roh. Dávalo to smysl.“

„Kdy to bylo?“

„Před třiceti lety.“

„Takže prvních pět let bylo všechno v pořádku?“

„Neprozradím vám, co se stalo.“

„Myslím, že byste měla,“ prohlásil Reacher. „Myslím, že chcete.“

„Proč to chcete vědět?“

„Jak jste sama řekla, poslali na mě tři fotbalisty. Chtěl bych alespoň porozumět tomu proč.“

„Udělali to proto, že jste rozbil nos Sethu Duncanovi.“

„Rozbil jsem spoustu nosů. Nikdo se mi za to ale ještě nepomstil vysloužilými atlety.“

Dorothy nalila kávu. Postavila před Reachera jeho hrneček. Kamna zahřála kuchyni. Vypadalo to, že v ní zůstane teplo celý den. Dorothy pravila: „Sethovi Duncanovi bylo před dvaceti pěti lety osm.“

„Je to důležité?“

„Tenhle kout okresu byl jako jedno malé společenství. Bydleli jsme všichni roztroušení a osamocení, ale spojoval nás školní autobus. Každý znal každého. Děti si spolu hrály, ve velkých skupinách, v jednom domě a pak v dalším.“

„A dál?“

„Nikdo si nechtěl hrát u Duncanových. Hlavně holky. A Seth si hrál s holkami hodně často. Víc než s kluky.“

„Proč si tam nechtěly hrát?“

„Nikdo to nevyslovil nahlas. V takovýchhle končinách a v takové době se o podobných věcech nemluvilo. Odehrávalo se tam ale něco nedobrého. Nebo téměř odehrávalo. Viselo to ve vzduchu. Mé dceři bylo tenkrát osm. Byla stejně stará jako Seth. V podstatě se narodili ve stejný den. Nechtěla si tam hrát. Dala to jasně najevo.“

„Co se tam odehrávalo?“

„Už jsem vám řekla, že to nikdo nevyslovil nahlas.“

„Vy jste to ale věděla,“ podotkl Reacher. „Že je to tak? Měla jste dceru. Možná jste nemohla nic dokázat, ale věděla jste o tom.“

„Máte děti?“

„Pokud je mi známo, tak nemám. Třináct let jsem ale dělal policajta. A celý život jsem lidská bytost. Lidé občas prostě vědí.“

Dorothy přikývla. Šedesátnice, neuhlazená a obyčejná, obličej rozpálený horkem od kamen a jídlem. Pravila: „Dneska by se to pravděpodobně jmenovalo nevhodné dotýkání.“

„Ze Sethovy strany?“

Dorothy opět přikývla. „A ze strany jeho otce a obou strýců.“

„To je odporné.“

„Ano, bylo to odporné.“

„Co jste udělala?“

„Moje dcera tam už nikdy nešla.“

„Mluvila jste s ostatními?“

„Zpočátku ne,“ odpověděla Dorothy. „Pak se rozpoutala smršť. Každý mluvil s každým. Nechtěla tam ničí dcera.“

„Promluvil někdo se Sethovou matkou?“

„Seth neměl matku.“

Reacher se podivil: „Jak to, že ne? Ona odešla?“

„Ne.“

„Tak umřela?“

„Nikdy neexistovala.“

„Musela existovat.“

„Biologicky patrně ano. Ale Jacob Duncan nebyl nikdy ženatý. Nikdo ho nikdy neviděl s nějakou ženou. S ženou neviděl nikdo nikoho z nich. Jejich matka zemřela dlouhá léta předtím. Zůstal jen starý Duncan a oni tři. Pak oni tři sami. Potom začal najednou Jacob vodit do školky malého kluka.“

„To se nikdo nezeptal, kde se tady ten kluk sebral?“

„Lidé trochu klevetili, ale nikdo se nezeptal. Byli jsme příliš zdvořilí. Příliš civilizovaní. Patrně jsme si všichni mysleli, že je to Jacobův příbuzný. Sirotek nebo něco podobného.“

„K čemu došlo potom? Zakázali jste vašim dětem, aby si tam chodily hrát, a to způsobilo ony problémy?“

„Tím všechno začalo. Hodně se povídalo a šuškalo. Duncanovi žili sami na svém malém pozemku. Lidé se jim vyhýbali. Zasloužili si to.“

„Tak se pomstili?“

„Zpočátku ne.“

„Tak kdy?“

„Když se ztratila malá holčička.“

Roberto Cassano a Angelo Mancini nastoupili zpátky do pronajaté impaly a nastartovali motor. Auto mělo zabudovanou navigaci, která je stála pár dolarů za den navíc, ale byla k ničemu. Na obrazovce se objevily pouze tenké červené čáry, jako bezmyšlenkovitá kresba v bloku. Žádná z cest neměla jméno. Jenom čísla nebo vůbec nic. Většina mapy ukazovala jen prázdnotu. A stejně byla nepřesná nebo neúplná. Křižovatka na ní zcela chyběla. Podobně jako ve Vegas, upřímně řečeno. Vegas se rozrůstalo tak rychle, že s ním společnost GPS nestačila držet krok. Takže se Cassano s Mancinim uměli orientovat starým způsobem, což znamenalo postupovat krok za krokem podle pokynů, které jim dobrovolně poskytl zdroj, jenž si dal záležet na přesnosti, aby se vyhnul horšímu bití, než doprovázelo počáteční otázky. A majitel motelu se snažil víc než většina ostatních, hned po dvou prvních ranách. Nebyl to žádný hrdina. Zcela očividně.

„Z parkoviště nalevo,“ zopakoval Mancini nahlas.

Cassano vyjel z parkoviště a zahnul doleva.

Pokojská Dorothy udělala třetí várku kávy. Otřela kávovar, znovu ho naplnila a spustila. Pravila: „Seth Duncan to neměl lehké ve škole. Ostatní mu ubližovali. Osmiletí kluci se dokážou chovat jako smečka. Patrně měli pocit, že ho mají právo terorizovat, kvůli těm pověstem doma. A stranily se ho všechny holky. Žádná by ho nenavštívila, žádná by s ním nepromluvila. Děti jsou prostě takové. Až na jednu dívku. Rodiče ji vychovali k tomu, aby byla slušná a soucítila s druhými. Odmítala ho navštívit doma, ale pořád se s ním bavila. Pak ta dívka jednoho dne prostě zmizela.“

„Jak to pokračovalo?“ zeptal se Reacher.

„Je to hrozné, když se něco takového stane. Nedokážete si to představit. Nejdřív nastane bláznivé období, kdy každý šílí a dělá si starosti, ale nedokáže uvěřit v nejhorší. Pár hodin, tři až čtyři, si myslíte, že si někde hraje, možná trhá květiny, ztratila přehled o čase a brzy se vrátí domů, v naprostém pořádku. Nikdo tenkrát samozřejmě neměl mobilní telefon. Někteří lidé neměli ani pevnou linku. Pak vás napadne, že se ta dívka ztratila, a začnete jezdit okolo a hledat ji. Potom se setmí a zavoláte policajtům.“

Reacher se zeptal: „Co ti policajti udělali?“

„Všechno, co bylo v jejich silách. Odvedli dobrou práci. Postupovali dům od domu, svítili si baterkami, megafonem rozhlašovali, že má každý prohledat stodolu a přístavky, celou noc jezdili po okolí, za prvního svítání zapojili psy, povolali státní policii a státní policie povolala Národní gardu a vrtulník.“

„Nic?“

Dorothy zavrtěla hlavou.

„Nic,“ potvrdila. „Pak jsem jim pověděla o Duncanových.“

„Právě vy?“

„Někdo to udělat musel. A jakmile jsem promluvila, přidali se ke mně ostatní. Všichni ukazovali prstem. Státní policie nás brala velice vážně. Patrně si nemohla dovolit jednat jinak. Odvezli Duncanovy do budovy státní policie poblíž Lincolnu a několik dní je vyslýchali. Prohledali jejich domy. Dostalo se jim pomoci od FBI. Hemžilo se to tam nejrůznějšími lidmi z laboratoře.“

„Našli něco?“

„Ani stopu.“

„Vůbec nic?“

„Všechny testy dopadly negativně. Tvrdili, že tam ta dívka nebyla.“

„Co se stalo potom?“

„Nic. Všechno vyšumělo. Duncanovi se vrátili domů. Tu holčičku už nikdo nespatřil. Případ zůstal nevyřešený. Duncanovi velice zatrpkli. Žádali, abych se omluvila za to, že jsem je označila za viníky, ale neudělala jsem to. Odmítla jsem se vzdát. Stejně jako můj manžel. Pár lidí stálo na naší straně, například doktorova manželka. Ale většina se od nás odvrátila. Pochopili, kterým směrem vane vítr. Duncanovi se stáhli. Pak nás začali trestat. Aby se pomstili. Ten rok nám neodvezli úrodu. O celou jsme přišli. Můj manžel spáchal sebevraždu. Sedl si právě na tu židli, na které sedíte, a zastrčil si brokovnici pod bradu.“

„To je mi moc líto.“

Dorothy na to nic neřekla.

Reacher se zeptal: „Kdo byla ta holčička?“

Žádná odpověď.

„Vaše dcera, viďte?“

„Ano,“ potvrdila Dorothy. „Byla to moje dcera. Bylo jí osm let. A víc jí nikdy nebude.“ Dorothy se rozplakala a pak jí začal zvonit telefon.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

JEJÍ TELEFON BYLA STARÁ humpolácká nokia. Ležela na kuchyňském pultu. Poskakovala, bzučela a vyhrávala starý tón nokií, který Reacher slyšel už tisíckrát předtím, v barech, autobusech a na ulici. Dorothy ji popadla a stiskla zelené tlačítko. Řekla haló, pak naslouchala čemusi, co znělo jako rychlá zalykavá zpráva, a pak telefon odhodila, jako by ji pálil do dlaně. „To byl pan Vincent,“ sdělila. „Z motelu.“

Reacher se zeptal: „Co se děje?“

„Navštívili ho dva muži. Jedou sem. Právě teď.“

„Kdo to je?“

„Nevíme. Nikdy jsme je tady předtím neviděli.“ Dorothy otevřela kuchyňské dveře a pohlédla chodbou k předním dveřím. Na okamžik se rozhostilo ticho a pak Reacher zaslechl vzdálené šustění pneumatik na asfaltu, nářek zpomalujícího motoru, zaskřípání brzd, zapraskání jednoho kola na štěrku, potom druhého, potom obou najednou, jak na cestu zabočilo auto a rozjelo se po ní.

Doroty požádala: „Běžte pryč. Prosím. Nesmí se dozvědět, že jste tady.“

„Nevíme, kdo to je.“

„Určitě Duncanovi lidi. Kdo jiný by to mohl být? Nemůžu dopustit, aby vás tady našli. Ošklivě bych si to odnesla. Můj život by ztratil jakoukoliv cenu.“

Reacher namítl: „Nemůžu odejít. Už jsou na příjezdové cestě.“

„Schovejte se vzadu. Prosím. Snažně vás prosím. Nemůžou vás tady najít. Myslím to vážně.“ Dorothy vyšla do chodby, aby se s nimi setkala u předních dveří. Auto se rychle blížilo. Štěrk hlasitě praskal. Dorothy požádala: „Možná prohledají dům. Kdyby vás našli, řekněte jim, že jste se připlížil zezadu. Přes pole. Prosím. Povězte jim, že jsem o tom neměla tušení. Přimějte je, aby vám uvěřili. Odpřísáhněte, že se mnou nemáte nic společného.“ Pak za sebou zavřela a zmizela.

Angelo Mancini složil lístek s napsanými pokyny a zastrčil si ho do kapsy. Ocitli se na nějaké hnusné rozmlácené příjezdové cestě a blížili se ke staré polorozpadlé barabizně, která patřila do muzea nebo učebnice dějepisu. Obrazovka navigace neukazovala vůbec nic. Jen prázdný prostor. Roberto Cassano seděl za volantem a bral to nemilosrdně přes díry. Proč by se obtěžoval? Pneumatiky patřily Hertzu, ne jemu. Vepředu před nimi se otevřely přední dveře a na prahu stanula stará žena, ruku opřenou o zárubeň, jako by se bála, že upadne.

Mancini prohodil: „Koukej, ženská se špatným svědomím. Klidně se s tebou vsadím.“

„Vypadá tak,“ potvrdil Cassano.

Reacher pohlédl na dvůr za domem. Zhruba dvacet metrů k zaparkovanému pick-upu, dalších dvacet k řadě stodol, kůlen, kurníků a chlívků. Otevřel dveře. Otočil se a podíval se na dveře do přední chodby. Byly zavřené, ale slyšel auto. Se skřípáním zastavovalo. Bouchla dvířka. Cítil, jak Dorothy stojí na prahu, vyděšená a na pokraji paniky. Pokrčil rameny a opět se otočil k odchodu. Pohled mu padl na kuchyňský stůl.

Ne moc dobré.

Možná prohledají dům.

Povězte jim, že jsem neměla tušení.

Na stole zůstaly zbytky po dvou snídaních.

Dvě misky od ovesné kaše, dva talíře umazané od vajíček, dva talíře plné drobků od toastů, dvě lžíce, dva nože, dvě vidličky, dva hrnky od kávy.

Reacher položil svůj talíř od toastů na svůj talíř od vajec, položil na něj svou misku od ovesné kaše, postavil do ní svůj hrnek od kávy a zastrčil si do kapsy svůj nůž, vidličku a lžíci. Popadl nestabilní porcelánovou hraničku a vzal ji s sebou, přes kuchyň, ven ze dveří. Uchopil ji do jedné ruky, zavřel za sebou a vyrazil přes dvůr. Zem byla z hlíny smíšené s drcenými kameny porostlými zimním plevelem. Nepraskala mu moc pod nohama. Ale ruce se mu pořád třásly natolik, že hrníček poskakoval v misce. Při každém kroku zazvonil. Reacherovi připadalo, že s hlasitostí poplašného zařízení. Minul pick-up. Zamířil ke stodole. Ke staré budově z tenkých prken natřených dehtem a s prohnutou střechou. Byla v zuboženém stavu. Měla dvoukřídlá vrata, zavěšená obvyklým způsobem v pantech, ne posuvná. Panty byly poškozené a vrata pokroucená. Reacher zastrčil patu za jedno křídlo, nacpal do škvíry zadek, zatlačil kyčlí a prodral se dovnitř, nejdřív zády, pak rameny a nakonec vtáhl dovnitř hraničku nádobí.

Uvnitř panovala tma. Jediné světlo proudilo v oslepujících proužcích štěrbinami v prknech. Vytvářelo úzké čáry a tečky na podlaze. Zem byla hliněná, nasáklá starým olejem a posypaná vločkami rzi. Ve vzduchu páchl kreozot. Reacher odložil na zem hraničku nádobí. Všude kolem něj stály staré stroje, jednotně hnědé a oprýskané věkem. Reacher netušil, k čemu slouží. Připadaly mu jen jako změť hrotů, čepelí, kol a kovu ohnutého a svařeného do prapodivných tvarů. Farmářské vybavení. Ne oblast jeho odborných znalostí. Ani vzdáleně.

Přistoupil zpátky k zprohýbaným vratům, nakoukl škvírou, zaposlouchal se a zadíval. V hlavě si připravoval další kroky. Na ty chlapy nemůžeš, ne pokud nebudeš připravený dotáhnout to až do konce a nechat je navždycky zmizet, společně s jejich autem, a pak přinutit v motelu Vincenta, aby držel jazyk za zuby, také navždycky. Kdybys to nedotáhl do tohohle naprostého konce, dříve či později se bumerang vrátí zpátky k Dorothy. Takže musíš zůstat zticha a z dohledu, což je proveditelné, ale záleží na tom, co zaslechneš z domu. Jeden výkřik můžou vyvolat nervy nebo strach. Když se ozvou dva výkřiky, vyrazíš, ať to stojí co stojí.

Nic se neozvalo.

A deset dlouhých minut Reacher také nic neviděl. Pak se objevil v zadních dveřích jeden muž, vyšel na dvůr a za ním se vynořil druhý. Ušli deset kroků, zastavili se a zůstali stát bok po boku, jako by jim patřila celá farma. Pohlédli doleva, pohlédli dopředu, pohlédli doprava. Městští kluci. V naleštěných botách, vlněných kalhotách a vlněných převlečnících. Oba měřili necelých sto osmdesát čísel, měli mohutné hrudníky a ramena, oba byli snědí. Klasičtí drsňáci, jako vystřižení z televizního seriálu.

Popošli kousek doleva, směrem k pick-upu. Podívali se na korbu. Otevřeli dveře a podívali se do kabiny. Pak postoupili dál, směrem k řadě stodol, kůlen, kurníků a chlívků.

Směrem přímo k Reacherovi. Přiblížili se téměř na dosah.

Reacher zatočil rameny, ohnul lokty, protřepal zápěstí a pokusil se probudit k životu své ztuhlé paže. Sevřel pravou pěst a pak levou.

Oba muži se stále přibližovali.

Pohlédli doleva. Pohlédli doprava. Nasáli vzduch.

Zastavili se.

Nablýskané boty, vlněné převlečníky. Městští kluci. Nechtěli se brodit prasečími výkaly, slepičím peřím a hrabat se ve starých odpadcích. Podívali se na sebe a pak se jeden z nich otočil k domu a zavolal: „Hej, babo, pohni zadkem a pojď sem.“

O čtyřicet metrů dál vyšla ze dveří Dorothy. Na okamžik se zarazila a pak zamířila k oběma mužům, pomalu a váhavě. Muži se vydali zpátky k ní, stejně pomalu. Setkali se u pick-upu. Muž na levé straně se zastavil. Muž na pravé straně chytil Dorothy jednou rukou za nadloktí a druhou rukou vytáhl zpod kabátu pistoli. Náramenní pouzdro. Pistole byla nějaký poniklovaný poloautomat. Nebo z nerezavějící oceli. Reacher byl příliš daleko, aby rozeznal značku. Možná kolt. Nebo možná napodobenina. Muž ji pozvedl napříč před svým tělem a přitiskl hlaveň Dorothy na spánek. Držel pistoli rovně jako gangster ve filmu. Palcem a třemi prsty svíral pažbičku. Čtvrtý měl na spoušti. Dorothy ucukla. Muž si ji přitáhl zpátky.

Zavolal: „Reachere? Tak se jmenujete? Jste tady? Schováváte se někde? Slyšíte mě? Budu počítat do tří. Pak vylezete. Když to neuděláte, zastřelím tuhle starou krávu. Mířím jí na hlavu. Pověz mu to, babko.“

Dorothy pravila: „Nikdo tady není.“

Na dvoře se rozhostilo ticho. Tři lidé, osamělí na tisíci akrech.

Reacher klidně stál, na svém místě, sám ve své vlastní temnotě.

Viděl, jak Dorothy zavřela oči.

Muž s pistolí řekl: „Jedna.“

Reacher se ani nepohnul.

Muž řekl: „Dva.“

Reacher se ani nepohnul.

Muž řekl: „Tři.“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

REACHER KLIDNĚ STÁL a díval se škvírou. Následovala vteřinová pauza. Potom muž, který počítal, sklonil ruku a zastrčil pistoli zpátky pod kabát. Pustil Dorothyino nadloktí. Dorothy se zapotácela a ustoupila o krok od něj. Oba muži pohlédli doprava, pohlédli doleva, podívali se na sebe. Pokrčili rameny. Zkouška, úspěšně složena. Obezřetnost, náležitě dotažená do konce. Otočili se, vydali se podél domu a zmizeli z dohledu. O minutu později bouchly dveře, naskočil motor a po cestě se s praskotem rozjelo auto. Dostalo se na asfaltový povrch, naskočil vyšší rychlostní stupeň a zvuk motoru odezněl v dálce. Svět se opět ponořil do ticha.

Reacher zůstal stát na svém místě, ve své vlastní temnotě. Nebyl hloupý. Nejjednodušší věc na světě je schovat se za domem a nechat svého parťáka odjet. Akustická past. Reacher všechny tyhle triky znal. Většinu z nich sám mnohokrát použil. Některé z nich sám vynalezl.

Dorothy stála na dvoře a jednou rukou se opírala o pick-up. Reacher ji pozoroval. Odhadoval, že bude potřebovat třicet vteřin, aby se vzpamatovala, nadechla a zavolala, že ti chlapi odjeli a on může vyjít ven. Pak viděl, jak zvítězila její opatrnost nacvičená pětadvaceti lety područí. Odstrčila se od pick-upu a vykročila stejnou cestou, jakou odešli oba muži. Zmizela na celou minutu. Pak se vynořila z druhé strany domu.

Plný kruh. Plochá krajina všude okolo. Zima. Žádné místo, kam by se dalo schovat. Zavolala: „Jsou pryč.“

Reacher popadl hraničku nádobí a prodral se ramenem napřed mezi pokroucenými křídly vrat. Zamrkal v jasném světle a zachvěl se zimou. Vykročil a setkal se s Dorothy u pick-upu. Dorothy mu vzala nádobí. Reacher se zeptal: „Jste v pořádku?“

Dorothy odpověděla: „Minutu jsem měla trochu strach.“

„Neměl tu pistoli odjištěnou. Nepohnul palcem. Dával jsem dobrý pozor. Byl to bluf.“

„A co kdyby to nebyl bluf? Vyšel byste ven?“

„Patrně,“ řekl Reacher.

„S těmi talíři jste mi moc pomohl. Najednou jsem si na ně vzpomněla a myslela jsem si, že je po mně. Ti chlapi vypadali, že jim toho moc neujde.“

„Jak ještě vypadali?“

„Drsně,“ sdělila Dorothy. „Zlověstně. Tvrdili, že zastupují Duncanovy. Zastupují, ne že pro ně pracují. To je něco nového. Duncanovi nikdy předtím nepoužili lidi zvenku.“

„Kam pojedou teď?“

„Nevím. A myslím, že to nevědí ani oni. Když se není kam schovat, není ani kde hledat.“

„Možná k doktorovi?“

„Možná. Duncanovi vědí, že jste se setkali.“

„Patrně bych se tam měl vypravit.“

„A já bych se patrně měla vypravit do motelu. Bojím se, že panu Vincentovi ublížili. Nezněl po telefonu moc dobře.“

„Jižně od motelu stojí stará stodola a kůlna. Na západ od silnice. Jsou ze dřeva. Opuštěné v poli. Komu patří?“

„Nikomu. Patřily k jedné z farem, která byla prodána na tu průmyslovou zónu, která se nikdy neuskutečnila. Před padesáti lety.“

„Mám tam auto. Vzal jsem ho minulý večer fotbalistům. Odvezete mě tam?“

„Ne,“ odmítla Dorothy. „Nepovezu vás ještě jednou kolem Duncanových.“

„Nemají rentgen.“

„Mají. Mají sto párů očí.“

„Takže vy chcete, abych kolem nich šel pěšky?“

„To nemusíte. Vezměte to na západ přes pole, až k vysílačce. Jeden z mých sousedů pronajímá půl akru telefonní společnosti. Splácí tak hypotéku. Tam zahněte na sever, obejděte Duncanovy ze strany, kam nevidí, a pak se dostanete ke stodolám.“

„Jak je to daleko?“

„Ranní procházka.“

„Spálím celou snídani.“

„Od toho snídaně jsou. Dávejte si ale pozor, abyste zahnul na sever. Kdybyste zahnul na jih, dostal byste se k domu Setha Duncana, a tam určitě nechcete. Poznáte rozdíl mezi severem a jihem?“

„Když půjdu na jih, bude mi tepleji. Když půjdu na sever, větší zima. To, myslím, poznám.“

„Nedělám si legraci.“

„Jak se jmenovala vaše dcera?“

„Margaret,“ odpověděla Dorothy. „Jmenovala se Margaret.“

Tak Reacher obešel zezadu stodoly, kůlny, kurníky a chlívky a vydal se do polí. Slunce teď byla jen jasná skvrna na vysokém nebi, ale stačila, aby se podle ní orientoval. V deset hodin ráno v zimě v Nebrasce ho měl hodně na jihovýchodě, za levým ramenem. Držel si ho tam čtyřicet minut a pak zahlédl v oparu nehmotný přelud vysílačky. Vysokou kostru s mikrovlnným receptorem velikosti basového bubnu a s anténami tvaru baseballových pálek. Dole byla obrostlá uschlým hnědým plevelem a ohraničoval ji ostnatý drát. V dálce se rýsovala farma podobná farmě Dorothy. Patrně soused. Pod nohama měl zmrzlé hroudy velikosti softballového míčku, pozůstatky minulé sklizně. Kutálely se do stran, nebo je drtil za chůze patou.

U vysílačky zahnul na sever. Slunce se posunulo. Teď stálo vysoko a téměř za ním, hodinu před ubohou zimní verzí měsíce. Nevydávalo žádné teplo. Jen světlo, o něco jasnější než okolní den. Daleko napravo zahlédl čmouhu na obzoru. Pravděpodobně tři domy Duncanových, ve skupince na konci dlouhé společné příjezdové cesty. Nedokázal rozeznat podrobnosti. Rozhodně nic ve velikosti člověka. Což znamenalo, že něco ve velikosti člověka nedokážou rozeznat ani oni. Stejný počet kilometrů z východu na západ jako ze západu na východ, stejné šedivé pošmourné světlo, stejný opar. Ale přesto přešel o něco doleva a začal opisovat oblouk, v bezpečné vzdálenosti, jen pro jistotu.

* * *

Pokojská Dorothy usadila pana Vincenta do červeného sametového křesla a omyla mu krev z obličeje. Pan Vincent měl rozražený ret, roztržené obočí a pod okem bouli velikosti vejce. Omluvil se, že zavolal tak pozdě. Omdlel a sluchátka se chopil, jakmile se probral. Dorothy mu pověděla, aby byl zticha.

Na druhé straně kruhové místnosti ležela převrácená barová stolička a jedno ze zrcadel za barem bylo roztříštěné. Úlomky stříbrného skla zapadaly mezi lahve jako dýky. Škodu utrpěl i jeden z hrnečků s emblémem NASA. Měl ulomené ouško.

Angelo Mancini držel doktora levičkou za límec košile a pravičku měl sevřenou v pěst. Doktorova manželka seděla na klíně Roberta Cassana. Robert jí to nařídil a ona odmítla. Tak Mancini udeřil jejího manžela zprudka do obličeje. Ona opět odmítla. Mancini opět udeřil jejího manžela, ještě prudčeji. Doktorova manželka uposlechla. Cassano jí položil ruku na stehno a zastrčil jí palec dvě čísla pod sukni. Doktorova manželka seděla strnulá strachy a chvěla se odporem.

„Povídej si se mnou, kočko,“ zašeptal jí Cassano do ucha. „Kam jsi Reacherovi poradila, aby se schoval?“

„Nic jsem mu neporadila.“

„Strávila jsi s ním dvacet minut. Včera večer. Pověděl nám to ten pošuk z motelu.“

„Nic jsem mu neporadila.“

„Tak co jsi tam s ním celých těch dvacet minut dělala? Šoustala jsi s ním?“

„Ne.“

„Chceš šoustat se mnou?“

Doktorova manželka neodpověděla.

„Nesmělá?“ protáhl Cassano. „Upejpavá? Zapomněla jsi mluvit?“

Posunul o kousek ruku, směrem nahoru. Olízl doktorově manželce ucho. Doktorova manželka ucukla. Otočila se v pase a odtáhla se od něj.

Cassano ji vyzval: „Pojď ke mně, kočko.“

Doktorova manželka se nepohnula.

Cassano zopakoval: „Pojď ke mně, kočko,“ tentokrát hlasitěji.

Doktorova manželka se napřímila. Cassano měl dojem, že se brzy pozvrací. To nechtěl. Ne na jeho dobré oblečení. Přesto jí ještě jednou olízl ucho, jenom aby předvedl, kdo je tady pánem. Mancini uhodil ještě jednou doktora, jen tak pro zábavu. Muži na cestách, potulující se po kraji, vykonávající svou práci. V Nebrasce však mrhali časem, to bylo jasné. Nikdo nic nevěděl. Ocitli se v končinách pustých jako povrch Měsíce. Kdo by tady zůstával? Ten chlap Reacher je dávno pryč, zcela očividně, vypařil se, za úsvitu už byl na půl cestě do Omahy, uháněl v ukradeném autě, aniž by si ho okresní policajti vůbec všimli, protože seděli jako obvykle celou noc na zadku a dloubali se v nose. Copak nepromeškali všechny dodávky valící se z Kanady do Vegas? Po celé měsíce? Neprojely jim přímo pod nosem? Úplně všechny?

Pitomci.

Burani.

Omezenci.

Všichni v tomhle kraji.

Cassano vyskočil na nohy a shodil doktorovu manželku z klína. Doktorova manželka se rozplácla na podlaze. Mancini uhodil ještě jednou doktora a potom odešli, zpátky k vypůjčené impale zaparkované venku.

Reacher pokračoval v cestě, tři nejasné tvary po své pravici. Na chození pěšky byl zvyklý. Jako každý voják. Občas se dá velká vzdálenost překonat jen rychlou chůzí pěšky, tak na to vojáky cvičí. Bylo tomu tak již od dob starého Říma a vždycky tomu tak bude. Kráčel vpřed, spokojený, jak postupuje, a vychutnával malé radosti, které přináší čerstvý vzduch a vůně venkova. Pak ucítil něco jiného.

Vepředu rostla skupinka nízkých keřů, jako miniaturní lesík. Divoké ostružiny nebo růže, zbytek, kterému se kupodivu vyhnul pluh, holý a ve vegetačním klidu, ale stále hustý a plný trnů. Vycházel z nich úzký proužek kouře, přímo zprostředka, vodorovný a téměř neviditelný ve větru. Výrazně voněl. Ne jako lesní požár. Ne jako cigareta.

Voněl po marihuaně.

Reacher tu vůni dobře znal. Jako všichni policisté, dokonce i vojenští. Vojáci fetují jako každý jiný, mimo službu. Někdy dokonce i ve službě. Reacher měl pocit, že to, co cítí, je kvalitní tráva, ne podřadné svinstvo dovezené z Mexika, patrně vypěstovaná pěkně doma. A proč ne, v Nebrasce? Kukuřičný kraj je pro malou tajnou výrobu ideální. Kukuřice vyrůstá do výšky sloních očí, je hustá, a šestimetrová mýtinka sto metrů od okraje pole se dá vysekat kdekoliv. A také je to výnosnější než kukuřice, i přes všechny federální dotace. A místní musejí splácet své hypotéky. Někdo možná ochutnává nejnovější sklizeň, zkouší kvalitu, stanovuje v duchu cenu.

Bylo to dítě. Kluk. Patnácti– až šestnáctiletý. Reacher došel ke křoví, nakoukl dovnitř a našel ho tam. Byl poměrně vysoký, hubený, s dlouhou pěšinkou uprostřed vlasů, jaká se u kluků dneska jen tak nevidí. Měl na sobě silné kalhoty a vojenskou bundu západoněmecké armády. Seděl na rozložené igelitové tašce, s pokrčenými koleny, a opíral se o velký žulový kámen trčící ze země. Kámen měl klínový tvar, jako by se odlomil od větší skály a odvalil se daleko od místa svého původu. A ten kámen byl důvodem, proč pluhy ušetřily křovisko. Velké traktory s nepřesným řízením se mu zeširoka vyhnuly a příroda využila příležitosti. A teď využíval zase příležitosti ten kluk, schovaný před okolním světem, ponořený do svého. Možná vůbec ne poloprofesionální pěstitel. Možná jen amatérský nadšenec, který si objednal semínka poštou z Boulderu nebo San Franciska.

„Nazdar,“ pozdravil ho Reacher.

„Turista,“ opáčil kluk. Zněl vyrovnaně. Ne úplně zhuleně. Jen se příjemně vznášel pár centimetrů nad zemí. Zkušený uživatel, který ví, kolik je příliš a kolik je málo. Měl zpomalený myšlenkový proces a odrážel se mu zřetelně v obličeji. Nejdřív: Jsem v maléru? Potom: V žádném případě.

„Turista,“ zopakoval. „Vy jste ten chlap. Ten chlap, kterého hledají Duncanovi.“

Reacher opáčil: „Vážně?“

Kluk přikývl. „Jste Jack Reacher. Sto devadesát pět centimetrů, sto deset kilo, hnědá bunda. Jdou po vás. Chtějí vás za každou cenu dostat.“

„Opravdu?“

„Dneska ráno nás přišli navštívit fotbalisti. Máme mít oči na stopkách. A teď jste se vynořil tady. Načapal jste mě. Oči na stopkách máte vy, ne já. Nemám pravdu?“ Pak se kluk neovladatelně rozchichotal. Možná byl zkouřenější, než si Reacher myslel.

Reacher se ho zeptal: „Máš mobil?“

„Jasně že mám. Pošlu esemesku kámošům. Povím jim, že jsem vás viděl, obrovského jako hora a dvojitého. Možná bych vám mohl půjčit telefon, abyste jim zavolal. To by byla přece sranda. Co říkáte? Promluvil byste s nimi? Aby věděli, že nekecám?“

„Ne,“ pravil Reacher.

Kluk okamžitě zvážněl. „Jsem na vaší straně, člověče. Musíte zůstat schovaný. To je mi jasné. Ale nebojte. Neprozradíme vás. Já a moji kámošové. Fandíme vám. Dáváte zabrat Duncanovým, tak vám držíme palce.“

Reacher neodpověděl. Kluk se hluboce soustředil, zvedl ruku z křoví a podržel ve vzduchu joint.

„Nechcete?“ nabídl. „To by byla také sranda. Zakouřit si s hledaným turistou.“

„Ne, děkuju,“ odmítl Reacher.

„Všichni je nenávidí,“ řekl kluk. „Myslím Duncanovy. Ovládají celý okres.“

„Ukaž mi okres, který nikdo neovládá.“

„To je fakt. Celý tenhle systém smrdí. V tom s vámi plně souhlasím. Ale Duncanovi jsou horší, než je obvyklé. Zabili dítě. Víte o tom? Malou holčičku. Osmiletou. Unesli ji, ošklivě si s ní pohráli a zabili ji.“

„Opravdu?“

„Jo, opravdu.“

„Jsi si jistý?“

„Stoprocentně.“

„Stalo se to před pětadvaceti lety. Kolik ti je, patnáct?“

„Udělali to.“

„FBI tvrdila opak.“

„Vy jim věříte?“

„A komu jinému bych měl věřit? Feťákovi, který tenkrát nebyl na světě?“

„FBI neslyšela to, co slyším já.“

„Co slyšíš?“

„Jejího ducha. Pořád tady je, po pětadvaceti letech. V noci tady sedávám a slyším, jak ten nebohý duch ječí, naříká, úpí a pláče, přímo tady ve tmě.“

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Naše loď dorazila do přístavu. Stará, prastará věta z dob starých námořníků, plná naděje a údivu. Investor utratil všechno, co měl, aby postavil loď, vybavil ji a najal posádku, nebo víc než měl, když si půjčil. Pak loď vyplula do roční prázdnoty, nepředstavitelně daleko, přes bezedné hlubiny, do nevypočitatelných nebezpečí. Neexistovalo s ní žádné spojení. Žádné rádio, žádný telefon, žádný telegraf, žádná pošta. Vůbec žádné zprávy. Pak se při velkém štěstí, při hodně velkém štěstí, jednoho náhodného dne vrátila, vynořila se s napjatými plachtami na obzoru, ponořená hluboko do vod kanálu, naložená kořením z Indie nebo hedvábím z Číny nebo čajem nebo kávou nebo rumem nebo cukrem. Přivezla dostatečný zisk, aby majitel jedním tahem splatil náklady a půjčky a deset let bezstarostně žil. Další plavby byly všechny ziskové a dalo se na nich pohádkově zbohatnout. Naše loď dorazila do přístavu.

Jacob Duncan tu větu použil v půl dvanácté toho dopoledne. Byl se svými bratry v malé tmavé místnosti vzadu v domě. Jeho syn Seth odešel domů. Zůstali jen tři staří Duncanové, stoičtí, trpěliví a zadumaní.

„Obdržel jsem telefonát z Vancouveru,“ oznámil Jacob. „Od našeho muže v přístavu. Naše loď dorazila. Zpoždění způsobilo počasí v Luzonské úžině.“

„Kde to je?“ zeptal se Jasper.

„V místě, kde se setkává Jihočínské moře s Tichým oceánem. Teď ale zboží dorazilo. Jsou tam. Naše dodávka bude moct v noci vyjet. Úplně nejpozději zítra ráno.“

„To je dobře,“ zaradoval se Jasper.

„Myslíš?“

„Proč by to nemělo být dobře?“

„Dělal sis starosti, co se stane, když toho neznámého chlapa dostanou dřív, než se vyřeší zpoždění. Tvrdil jsi, že by tím vyšlo najevo, že jsme lhali.“

„To je pravda. Teď je ale po problému.“

„Opravdu? Mně přijde, že se jen obrátil naruby. Co když dodávka dorazí před tím, než toho chlapa dostanou? Tím také vyjde najevo, že jsme lhali.“

„Můžeme tam dodávku pozdržet.“

„To nemůžeme. Vlastníme dopravní firmu, ne sklady. Chybí nám vybavení.“

„Tak co podnikneme?“

„Budeme uvažovat. Přesně to podnikneme. Kde je ten chlap?“

„Nevíme.“

„Víme, že od včerejška nespal a nejedl. Víme, že naši kluci jezdí celé ráno po cestách a nikde ho nezahlédli. Tak kde vězí?“

Jonas Duncan navrhl: „Buď se schoval někde do kurníku, nebo chodí po polích.“

„Přesně tak,“ potvrdil Jacob. „Řekl bych, že je načase, abychom naše kluky odvolali z hezky upravených silnic. Řekl bych, že je načase, aby vyrazili do terénu a začali opisovat velké kruhy a pročesávat prostor.“

„Zbylo nám jich jenom sedm.“

„Všichni mají mobily. Stačí, aby toho chlapa zahlédli, zavolali těm chlapům z jihu a předali problém do rukou profesionálů. Pokud bude zapotřebí. Nebo se alespoň můžou domluvit na koordinované akci. Pojďme je vypustit.“

Tou dobou začal Reacher spěchat. Ocitl se čtyři sta metrů západně od tří domů Duncanových a víc se nehodlal přiblížit. Šel souběžně se silnicí. Před sebou už viděl dřevěné budovy. Vypadaly jako hnědé špendlíkové hlavičky na vzdáleném horizontu. Nic ho od nich nedělilo. Jen plochá krajina. Reacher dával pozor na dodávková auta. Věděl, že se objeví. Honci už projezdili silnice a nic nenašli. Proto vyrazí do terénu. Vyrazí auty do polí, brzy, pokud to už neudělali. S tím se dalo počítat. Rychlé, pohyblivé patroly, komunikace přes mobilní telefony, možná dokonce rádia. Ne moc dobré.

Plahočil se dál, dalších pět minut, pak deset, pak dvacet. Domy Duncanových mu zmizely za ramenem. Dřevěné budovy zůstaly neúprosně na horizontu, ale trochu se zvětšily, protože se přiblížily. O čtyři sta metrů dál rostla další ostružinová houština dosahující do výšky pasu a roztažená do šířky, ale kromě ní nebylo na dohled nic vyššího než dvě čísla. Reacher kráčel nebezpečně odhalený a dobře si to uvědomoval.

V Las Vegas vzal Libanonec jménem Safir telefon a vytočil číslo. O šest bloků dál ho zvedl Ital jménem Rossi. Nevyměnili si žádné zdvořilosti. Na to nezbýval čas. Safir jako první vypálil: „Začínám se na vás pěkně zlobit.“

Rossi neodpověděl. Nemohl si to dovolit. Jednalo se o otázku protokolu. Stál na naprostém vrcholku svého vlastního stromu, a byl to velký strom, vysoký, košatý a hezký, s kořeny a větvemi roztaženými do všech stran, ale v lese rostly ještě větší stromy, a Safir byl jedním z nich.

Safir: „Svěřil jsem vám svůj obchod.“

Rossi odpověděl: „Jsem vám za to vděčný.“

„Uvedl jste mě ale do nepříjemné situace,“ postěžoval si Safir. Což Rossimu přišlo jako chyba. Safir tím přiznal slabost. Dal najevo, že je sice velký šéf, ale bojí se ještě někoho většího. Potravinový řetězec. Na spodním konci se nacházejí Duncanové, pak přijde Rossi, pak Safir a na horním konci je ještě někdo jiný. Nezáleží na tom kdo. Už jeho pouhá existence znamená, že Rossi sedí se Safirem na jedné lodi. Protože jsou pouzí zprostředkovatelé, i přes veškerou rostoucí moc, sílu a bohatství. Oba jsou nádeníci. Prostý lid.

Rossi upozornil: „Dobře víte, že tak kvalitní zboží se jen velice těžce shání.“

Safir prohlásil: „Očekávám, že se plní sliby.“

„Já taky. Oba jsme v tomhle případě oběti. Rozdíl mezi námi ale spočívá v tom, že já s tím něco dělám. Poslal jsem do Nebrasky své lidi.“

„V čem spočívá problém?“

„Tvrdí, že tam čmuchá nějaký chlap.“

„Cože, policajt?“

„Ne,“ ujistil Safira Rossi. „Rozhodně ne policajt. Řetěz je bezpečný jako vždycky. Je to jenom nějaký neznámý chlap, který tamtudy projíždí.“

„Kdo přesně to je?“

„Bezvýznamná nula. Jenom nějaký všetečka.“

„Tak jak je možné, že ten bezvýznamný všetečka všechno pozdržel?“

„Myslím si, že to není pravda. Že mě obelhali. Našli si výmluvu. Mají zpoždění, a to je všechno.“

„Neuspokojivé.“

„Já vím. Tohle je ale trh řídící se nabídkou.“

„Koho jste tam poslal?“

„Své dva kluky.“

„Tak já taky pošlu své dva.“

„To je zbytečné,“ namítl Rossi. „Už to tam mám pod kontrolou.“

„Ne do Nebrasky, pitomče. Pošlu je přes město k vám, aby na vás dávali pozor. Aby neklesl tlak. Chci, abyste si dobře uvědomil, co se stane lidem, kteří mě nechají ve štychu.“

Přístav Vancouver vznikl spojením částí Fraser River a North Fraser a ve své nové nablýskané kráse dostal nové jméno Port Metro Vancouver. Je to největší přístav v Kanadě, největší přístav v severozápadním Tichém oceánu, čtvrtý největší přístav na západním pobřeží Severní Ameriky a pátý největší přístav v celé Severní Americe. Zabírá šest set kilometrů pobřeží, má dvacet pět samostatných terminálů a připlují do něj ročně tři tisíce lodí, s celkovým ročním nákladem sto milionů tun, což dělá víc než čtvrt milionu tuny na každý den. Téměř většina těchto tun připlouvá v přepravních kontejnerech, které pocházejí, podobně jako mnoho jiných věcí, z nákresů Ministerstva obrany Spojených států padesátých let, protože v padesátých letech bylo Ministerstvo obrany Spojených států jednou z mála institucí na světě, které měly vůli a energii dělat vůbec nákresy, a jedinou institucí, která měla moc je uskutečnit.

Lodní přepravní kontejnery jsou krabice z vlnitého plechu. Dají se jednoduše převážet různými druhy dopravy, jako například lodí, vlakem nebo na návěsech náklaďáků. Proto se jim říká přepravní. Jsou zhruba dva a půl metru vysoké a dva a půl metru široké. Nejkratší a nejméně obvyklé jsou šest metrů dlouhé. Většinou mají dvanáct, čtrnáct, patnáct nebo šestnáct metrů. Doprava se ale měří podle základní minimální délky, v jednotkách po šesti metrech zvaných TEU. Šestimetrový kontejner je jedna jednotka, dvanáctimetrový dvě jednotky a tak dále. Přístavem Port Metro Vancouver projdou dva miliony TEU ročně.

Zásilka pro Duncanovy dorazila v šestimetrovém kontejneru. V nejmenším možném. Velikost jeden TEU. Hrubá váha 2750 kilo, čistá váha 2180 kilo, což znamenalo, že uvnitř byl náklad těžký 570 kilo, v prostoru určeném pro více než 27 000 kilo. Jinými slovy řečeno, kontejner byl z devadesáti osmi procent prázdný. Přesto ta zásilka nebyla tak neefektivní a ztrátová, jak by se zdálo. Každý kilogram v kontejneru měl větší cenu než zlato.

Z jihokorejské lodi ho zvedl portálový jeřáb, postavil ho jemně na kanadskou půdu a pak se ho automaticky chopil další jeřáb, který ho přemístil na stranu, kde se prováděla prohlídka a kde kamera přečetla jeho kód BIC. BIC znamená Bureau International des Containers, který má hlavní sídlo v Paříži ve Francii, a kód sestává ze čtyř písmen latinky a sedmi čísel. Písmena a čísla společně sdělila počítačům v Port Metro Vancouver, kdo je majitelem kontejneru, odkud kontejner pochází a co obsahuje, a že tento obsah byl už dopředu proclen kanadskými celníky, ale ani jedna z těchto informací nebyla pravdivá. Kód počítačům také sdělil, kam má kontejner namířeno a kdy, což byla do jisté míry pravda. Měl pokračovat do vnitrozemí Kanady a měl být okamžitě naložen, bez prodlení, na náklaďák, který na něj už čekal. Tak ho přesunuli dál, přes detektor na odhalování radioaktivního materiálu, což byla zkouška, kterou snadno přestál, a pak ven na seřaďovací nádraží. Tou dobou už přístavní počítače automaticky vytvořily zprávu pro čekajícího řidiče, který nastartoval náklaďák a zajel na určené místo. Kontejner spustili na korbu a zajistili. O minutu později se dal do pohybu a za deset minut projel branou přístavu a vyrazil na východ, usazený vysoko, hrdě a osamoceně na návěsu dvakrát delším než on, tak lehký, že ho řvoucí diesel motor sotva zaznamenal.

Reacher pokračoval v cestě po poli, ušel dalších sto metrů a pak se zastavil, otočil kolem své osy a rozhlédl se všude dokola. Vepředu se nic nedělo. Ani na západě se nic nedělo. Ani na východě. Jen plochá prázdná krajina. Ale za sebou, o dost dál na jihu, zahlédl auto. Kilometr až dva daleko. Ujíždělo přes pole, poskakovalo, kymácelo se a natřásalo na nerovném povrchu a od jeho matného nárazníku se nepatrně odráželo světlo.

DVACÁTÁ KAPITOLA

REACHER SE PŘIKRČIL. Měl na sobě olivovou, hnědou a světle hnědou barvu a akry zimního pole kolem něj byly také olivové, hnědé a světle hnědé. Rozkládající se stonky a listy, hroudy úrodné půdy, některé popraskané a rozdrobené mrazem a větrem. Ve vzduchu se stále vznášel opar. Visel nehybně a neviditelně, atmosférická vrstva jako nejjemnější gáza.

Auto kilometr a půl odtud na jih se stále pohybovalo. Pole bylo obrovské a obdélníkové a auto se dostalo zhruba doprostřed. Vykrajovalo nekonečnou řadu zatáček ve tvaru S, střídavě napůl doleva, rovně, napůl doprava, rovně a napůl doleva. Rytmicky, pravidelně a neoblomně, oči řidiče upřené do krajiny jako přední reflektory.

Reacher zůstal přikrčený. Nehybné cíle upoutají pozornost méně než cíle, které se pohybují. Věděl však, že dříve nebo později dojede auto až k němu. To bylo nevyhnutelné. V jistou chvíli bude muset vyrazit. Ale kam? Pole nenabízelo žádný přirozený úkryt. Nebyly tam kopce, lesy, potoky ani řeky. Nebylo tam vůbec nic. A on nepatřil k rychlým a mrštným běžcům. Ne že by však někdo mohl v ploché a nekonečně rozlehlé krajině vyhrát závod člověk proti autu.

Auto se stále blížilo, malé v dálce, pomalé, trpělivé a metodické. Napůl doleva, rovně dopředu, napůl doprava. Otočky napůl doprava mířily přímo na Reachera. Bylo tisíc metrů daleko. Reacher nedokázal rozeznat řidiče. Proto nemohl řidič rozeznat jeho. Alespoň zatím. Jednalo se ale o otázku času. Ze vzdálenosti dvě stě metrů rozezná řidič jeho přikrčený obrys. Možná ze sto padesáti metrů, jestli má špinavé přední sklo. Možná ze sta, jestli je krátkozraký, znuděný nebo líný. Pak nastane okamžik, kdy to poznání bude zpracovávat, a pak šlápne na plyn. Přes pole pojede nejrychleji padesátkou. Zhruba sedm až patnáct minut, mezi startem a příjezdem.

To není mnoho.

Raději vyrazit teď než později.

Ale kam?

Reacher se otočil, pomalu a obezřetně. Nic na východě. Nic na západě. Ale tři sta metrů na severu rostly ostružiny, kterých si všiml už předtím. Druhé křoví, na které během tří kilometrů narazil. Změť šlahounů sahající do výšky prsou, miniaturní lesík, hustý a plný trnů. Zachráněný před pluhy. První křovisko ušetřily pluhy kvůli kamenu uprostřed. Bylo velice nepravděpodobné, že druhé zůstalo stát z jiného důvodu. Žádný farmář na světě by nešetřil sezonu po sezoně, po dlouhých sto let, divoké rostliny jen ze sentimentálního důvodu.

Křovisko bylo to správné místo.

Tři sta metrů daleko od Reachera. Při jeho pomalosti zhruba šedesát vteřin. Náklaďák byl tisíc metrů daleko. Při jeho rychlosti zhruba sedmdesát vteřin. Jasné jako facka. Reacher vyrazil.

Zvedl se a vystartoval, ztuhlými neohrabanými kroky, ruce jako písty, otevřená ústa, zrychlený dech. Deset metrů, dvacet, třicet. Pak čtyřicet, padesát. Daleko za sebou zaslechl tlumený řev motoru. Neohlédl se. Jen pokračoval v běhu, zakopával, klouzal a připadal si zoufale pomalý.

Zbývalo dvě stě metrů.

Reacher pokračoval v běhu, maximální rychlostí. Celou dobu za sebou slyšel auto. Stále tlumeně. Stále dostatečně daleko. Ale rychle se blížící. Kvílející motor, hvízdající řemeny, nasávaný vzduch, vibrující pera, poskakující kola.

Zbývalo sto metrů.

Reacher risknul pohled za sebe. Auto mělo očividně zpoždění. Bylo dál, než mělo být. Ale přesto se rychle blížilo. Bylo to SUV, ne dodávka. Domácí, ne cizí. Možná GMC. Tmavě červené. Ne nové. S vysokým tupým čumákem a pochromovaným nárazníkem velikosti vany.

Zbývalo padesát metrů. Deset vteřin. Reacher se zastavil dvacet metrů před křovím a otočil se. Směrem na jih. Zůstal stát a lapal po dechu. Pozvedl paže do úrovně ramen.

Pojď si pro mě.

Auto ujíždělo vpřed. Přímo na něj. Reacher ustoupil bokem doleva, jeden dlouhý krok, druhý, třetí. Postavil se do dokonalého zákrytu. Přímo před sebou auto, přímo za sebou skrytý kámen. Auto se stále blížilo. Reacher vykročil pozadu, pak se rozběhl pozadu, po prstech na nohou, elegantně, a celou dobu se díval. Auto se blížilo, nadskakovalo, houpalo se, kývalo a řvalo. Dvacet metrů daleko, pak deset, pak pět. Reacher kopíroval jeho pohyb. Když potom ucítil vzadu na nohou první šlahouny ostružin, vrhl se do strany, mimo dráhu ženoucího se auta, odkutálel se pryč a čekal, že auto rozrazí křovisko a rozbije se o kámen.

K čemuž nedošlo.

Muž za volantem zprudka zabrzdil a zastavil nárazníkem metr od porostu. Místní kluk. Věděl, co se v křoví skrývá. Reacher zaslechl, jak převodovka přeskočila na zpátečku, auto zacouvalo, řidič opět přeřadil a auto vyrazilo přímo na něj. Mělo velké terénní pneumatiky se špinavými bílými písmeny a hrubým vzorkem. Otáčely se jako zběsilé a odhazovaly hroudy země. Náhon na všechna čtyři kola. Motor řval. Velký osmiválec. Reacher ležel na zemi a viděl závěsy, tlumiče, výfuk a kryty diferenciálu velikosti fotbalových míčů. Postavil se, naznačil pohyb doprava a skočil doleva. Odkutálel se, auto k němu zahnulo, ale minulo ho a přeskřípalo přes hroudy třicet čísel od jeho obličeje. Reacher ucítil horký olej, benzin a výfukové plyny. Ohlušila ho kakofonie zvuků. Motor, nářek rychlostních stupňů, vrzání per. Opět naskočila zpátečka a auto zaútočila na Reachera pozadu. V tu chvíli už Reacher klečel a rozhodoval se. Co dál? Dovnitř, nebo ven? Dovnitř do křoví, nebo ven do otevřeného prostoru?

Vůbec žádná volba.

Vydat se do volného prostoru by byla sebevražda. Při útoku zblízka je auto poměrně neohrabané, ale nemůžeš věčně utíkat, kličkovat a uskakovat. To by nedokázal nikdo. Nakonec by zvítězila únava.

Tak se Reacher postavil a začal se brodit ostružiním. Trny mu trhaly kalhoty. Auto mířilo za ním, couvalo a zužovalo rádius. Řidič se díval přes rameno. Velký chlap. Mohutný krk. Široká šíje. Krátké vlasy. Reacher se prodíral přímo do středu křoví. Dlouhé pichlavé šlahouny mu obtáčely kotníky. Probojovával se vpřed. Řidič otočil na doraz volantem. Rádius auta se zúžil, ale ne dostatečně. Reacher uhnul dovnitř jeho otočky a prodíral se dál. Dostal se ke kamenu.

Byl to skutečně pořádný kámen. Mnohem větší než ten první. První měl klínovitý tvar, jako by se odštípl od větší skály. Druhý spíš vypadal jako ta skála. Tvarovaný jako koláč, s velkým ulomeným kusem, ale ne tak plochý jako koláč. Byl hrbatý a zakulacený. Jako pomeranč bez třech až čtyřech dílků, napůl zapuštěný do země. Před padesáti tisíci lety ho možná nějaký ledovec doby ledové dovalil až z Kanady, váha milionů tun sněhu ho rozlomila a menší úlomek urazil ještě tři kilometry, než se zadrhl a zastavil, a pak nekonečná staletí statečně čelil větru, dešti. Větší část zůstala tady, po pás hluboko v bohaté prsti, vystavená také napospas počasí, velká žulová koule s mělkým trojúhelníkovým zářezem jako kousanec, jako otevřená ústa směřující na jih směrem k menšímu příbuznému. Ten kousanec byl tři metry široký v ústí a zužoval se sto padesát centimetrů ke konci.

Reacher se opřel zády o balvan, na jeho východní straně, vykousnutou část čtvrt kruhu od sebe, za svým pravým ramenem. Auto otočilo, vyjelo z křoví a Reacher měl najeden bláznivý okamžik dojem, že to řidič vzdal a vrací se domů, ale auto opět otočilo, v širokém lenivém kruhu na poli, a začalo se vracet, pomalu a zlověstně, popředu, přímo na Reachera. Řidič za předním sklem se vítězoslavně usmíval. Pod pochromovaným nárazníkem se prohnuly první ostružiny. Řidič držel opatrně volant oběma rukama a přesně mířil.

Mířil, aby přitiskl Reachera nohama k balvanu.

Reacher povylezl po žulové stěně, opřený zády, dlaněmi a chodidly jako krab. Pachtil se, posouval a dostal se až na vrcholek kupole metr a půl nad zemí, kde se nejistě postavil. Auto zůstalo stát předním nárazníkem dvě čísla od balvanu, kapotu kousek pod úrovní Reacherových nohou a střechu trochu nad ním. Motor se rozpředl na volnoběh a Reacher zaslechl čtyři trhaná cvaknutí, jak se zevnitř zamkly dveře. Řidič měl strach. Nechtěl, aby ho Reacher vytáhl ze sedadla a pustil se s ním do souboje pěstmi. Chytrý kluk. Teď měl Reacher omezené možnosti. Buď sestoupit na kapotu a pokusit se vykopnout přední okno, ale automobilové sklo je pevnější, než vypadá, a řidiči by stačilo nečekaně se rozjet, a Reacher by odletěl na zem, pokud by se nechytil tyčí na střeše, ale paže ho bolely příliš na to, aby přežil divokou jízdu Nebraskou, zachycený o střechu auta ženoucího se padesátkou nebo ještě možná rychleji.

Slepá ulička.

Nebo možná ne. Kluk za volantem zcela jasně odhalil svou taktiku. Nepoužil mobilní telefon. Chtěl chytit Reachera úplně sám, aby si vysloužil slávu. Zamýšlel použít auto jako kladivo a balvan jako kovadlinu. Nebude však čekat věčně. Jakmile se ho zmocní zoufalství a beznaděj, zavolá svým kamarádům.

Čas jednat.

Reacher slezl po odvrácené straně kamene a ponořil se do ostružiní. Slyšel, jak auto vycouvalo a rozjelo se za ním. Vynořilo se po jeho pravici, prodíralo se křovím, opisovalo sevřenou křivku, jako by jelo po kruhovém objezdu, pomalu a stále odhodlaně. Reacher naznačil falešný pokus o útěk do otevřené krajiny a řidič mu na to skočil a vybočil zhruba o deset stupňů z opisované křivky. Reacher uhnul zpátky k balvanu, protáhl se kolem jeho žulového obvodu a zasunul se do mělkého trojúhelníkovitého kousance, až do konce jeho špičky, ramena těsně přitištěná na sbíhající se stěny. Auto na vteřinu zastavilo a pak poskočilo dopředu, vybralo na poli těsnou smyčku a vyrazilo za Reacherem, opět popředu, na stejný nízký rychlostní stupeň, stejnou pomalou zlověstnou rychlostí, blíž a stále blíž, tři metry, metr, šedesát čísel.

Pak narazilo oběma konci nárazníku zároveň do zužujících se stěn balvanu a zůstalo stát, nehybné, přesně na místě, kde ho chtěl Reacher mít, velký pochromovaný nárazník jako nová hranice třicet čísel od Reacherových stehen. Reacher cítil teplo z chladiče a v hrudi mu rezonoval tlukot motoru běžícího na volnoběh. Cítil olej, benzin, gumu a výfukové plyny. Chytil se rukama baňatého chrómu a začal se sunout dopředu. Měl v plánu zajet nohama pod auto a protáhnout se po zádech pod ním.

Jeho plán nevyšel.

Řidič ho chtěl víc než neponičený nárazník.

Reacher se dostal na půl cesty k zemi a pak uslyšel lupnutí a chřupnutí, jak převodovka přeskočila na nízké stupně. Ideální na vytahování pařezů. Nebo na mačkání chrómu. Zařval motor, všechna čtyři kola se pevně zakousla a auto se začalo sunout dopředu, pouze proti odporu svého vlastního plechu. Oba konce nárazníku zaskřípěly, prohnuly se a pak se stlačily, zploštily a auto se sunulo dál, dvě čísla, čtyři čísla, šest. Kola se pomalu, ale neochvějně otáčela, výstupek po výstupku na vzorku. Nárazník se zbortil dovnitř, za hlasitého skřípění a drhnutí, jak masivní osmiválec proměňoval baňatou okrasnou součástku v placatý kus šrotu.

Střed nárazníku se přiblížil na patnáct čísel k Reacherově hrudi.

A stále se blížil. Nárazník se přitiskl až na ocelové úchyty v rámu. Pevnější materiál. Motor se rozeřval ještě hlasitěji, kola zabrala a auto přidřeplo a napjalo se v závěsu. Jedno přední kolo ztratilo na vteřinu kontakt se zemí, divoce se protočilo a odhodilo kamínky a hlínu a rozdrcené šlahouny ostružiní. Celé auto se kolébalo, vzpínalo se a tančilo na místě. Pak se kolo zase zakouslo do země, zahřměly zadní výfukové trubky, ocelové úchytky povolily o dvě čísla a auto zaútočilo dopředu.

Deset čísel od Reacherovy hrudi.

Pak sedm čísel.

Pak úchytky ještě víc povolily a Reacherovy bundy se dotkl horký kov.

Čas zmizet.

Reacher otočil hlavu do strany, odstrčil se rukama od chrómu a násilím se posunul dopředu, jako by se nořil do vody. Dostal se do poloviny a pak se začal bortit plech za nárazníkem, se skřípotem se ohýbal a mačkal, obracely se na rub křivky, zplošťovaly se kontury. Motor se rozeřval a výfukové trubky rozhučely ještě hlasitěji, auto poskočilo o další dvě čísla a střed nárazníku klepl Reachera do tváře. Reacher se sunul dál dolů, jedno ucho na horkém kovu a druhé na studené žule. Kopl nohama, zahrabal patami, natáhl nohy, prodral se zadkem ostružiním a dolehl na záda. Přímo nad obličejem mu mizel poslední trojúhelníček oblohy, jak podlehl blatník a zbytek nárazníku se zprudka ohnul do ostré špičky a narazil do žuly.

Řidič se nehodlal vzdát.

Držel nohu pevně na plynu. Očividně nevěděl přesně, kde Reacher je. Protože ho neviděl. Očividně doufal, že ho drží přimáčknutého za hruď. Auto se vzpínalo, připosedávalo k zemi a tlačilo. Reacher ležel na zádech pod ním, namáhající se pneumatiky po levé straně, namáhající se pneumatiky po pravé straně, nad sebou dunící výfukové trubky, kousek od obličeje nejrůznější žebrované a kovové součástky obalené špínou. Některé součástky se rychle otáčely a hlasitě vířily. Matice, šrouby, trubky a řemeny. Reacher toho o autech moc nevěděl. Nevěděl, jak se opravují, nevěděl, jak se ničí. A stejně neměl žádné nářadí.

Nebo snad ano?

Poplácal se po kapsách, ze zvyku a ze zoufalství, a nahmatal uvnitř tvrdý kov. Dorothyiny příbory. Od snídaně. Nůž, vidlička, lžíce. Staré těžké náčiní, ve spěchu zastrčené a pak zapomenuté. Reacher ho vytáhl. Příbory měly dlouhé silné střenky z prvního typu nerezavějící oceli.

Přímo nad nosem měl širokou plochou pánev, na dolní straně bloku motoru. Zespodu vypadala jako mělký čtverhranný kontejner. Černý a špinavý. Patrně spodek klikové skříně. Na olej do motoru. Přímo uprostřed zahlédl šestihranný šroub. Na výměnu oleje. Mechanik v servisu uvolní šroub a olej vyteče. Nový olej se nalije vrchem.

Mechanici v servisu používají klíč.

Ten Reacher neměl.

Motor řval a namáhal se. Auto se třáslo a vibrovalo. Reacher se posunul o metr dozadu, natáhl ruce nad hlavu a přitiskl na jednu stranu šestihranného šroubu střenku nože a na druhou střenku vidličky. Pevně ho chytil palci a ukazováčky, půlku síly vynaložil na to, aby všechno podržel u sebe, a druhou půlku síly na otočení proti směru hodinových ručiček.

Nic se nestalo.

Reacher se nadechl, stiskl zuby, obrnil se proti bolesti v pažích a zkusil to ještě jednou. Pořád nic. Zvolil novou techniku. Sevřel šroub úplnými konci střenek, podržel je pravým palcem a prsty a levou rukou zatočil celou konstrukcí.

Šroub se pohnul.

O kousek. Reacher se znovu nadechl, sevřel ho tak pevně, že mu zbělely prsty, a zatlačil do vidličky a nože. Šroub seděl hodně pevně, otáčel se jen velice ztěžka a neochotně a hrozilo, že ho zadřou písek a špína v ústí závitu, ale Reacher pokračoval, plynule a vytrvale, ztěžka oddechoval, plně soustředěný. Po dvou a půl otočkách musel do závitu proniknout olej z vany, protože šroub se najednou přestál bránit a začal se ochotně, hladce a snadno otáčet. Reacher pustil příbory, uhnul z cesty a špičkami prstů šroub úplně vyšrouboval. Motor se stále usilovně namáhal, a jakmile byl šroub venku, nesmírný tlak uvnitř vany vystřelil olej v gejzíru na zem. Gejzír syčel, tryskal, rozstřikoval se o zmrzlou zem, odrážel se a pokrýval okolní ostružiny černým mazlavým filmem, horký a kouřící.

Reacher připažil ruce a vysunul se zpod zadku auta, nohama napřed, po zádech, hustým porostem, který ho škrábal a trhal mu oblečení. Pak se chytil zadního nárazníku, vytáhl se s námahou na nohy a přikrčil se. Pátral po rozumně velkém kamenu, kterým by rozbil zadní okénko, ale žádný nenašel, tak na okénko jen zabouchal pěstí, jednou, dvakrát, zprudka a ještě prudčeji, a pak se otočil a rozběhl.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

REACHER UBĚHL TŘICET METRŮ přes zimní pole a zastavil se. Řidič uvnitř auta seděl otočený na sedadle, zíral na něj a zápasil a škubal poslepu s volantem a řadicí pákou. Auto se znovu rozjelo, s námahou, stále se zařazeným nízkým stupněm, motor se rychle otáčel, ale rychlost zůstávala pomalá. Reacher netušil, kolik času bude těžce pracující motor bez oleje potřebovat, aby se zadřel a chcípnul. Doufal, že ne moc dlouho.

Uskočil do strany, doleva a doleva a doleva, a auto ho následovalo, celou cestu, pomalu se blížilo, zdemolovaný nárazník vepředu jako ošklivá velká náplast, diferenciál zamčený na maximální tah, a otáčející se a poskakující pneumatiky vyrývaly nové koleje v zemi. Řidič přidal plyn, trhl volantem doleva, odhodlaný nenechat se přelstít Reacherovým šálivým tancem a zasáhnout ho při další nevyhnutelné změně směru, ale Reacher provedl dvojitý bluf, skočil na svou levou stranu a auto ho o tři metry minulo.

Pak auto zastavilo a Reacher viděl, jak řidič tahá za páčky, a zaslechl, jak přeskočilo na normální silniční rychlost. Opsalo velkou dvanáctimetrovou smyčku a zamířilo zpátky. Reacher zůstal klidně stát, pozoroval ho a pak uskočil doprava, doprava a doprava a pak předvedl trojitý bluf a uskočil ještě jednou doprava, zatímco auto zahnulo doleva a znovu ho minulo. Skončilo předkem hluboko v ostružiní. Ozývaly se z něj nejrůznější nepříjemné zvuky. Hluboký tlukot, jako nemelodické kostelní zvony. Ložiska, usoudil Reacher. Důležitá součástka. Nějakou terminologii znal. Slyšel, jak se na základnách bavili kluci od aut. Viděl, jak se řidiči vyděsili, když zahlédli na přístrojové desce červené varovné světlo. Vzduchem stoupala pára. A modrý kouř.

Auto ještě jednou couvlo.

Pak přestalo fungovat.

Opsalo pozadu krátký oblouk a zastavilo se, aby mohl řidič přeřadit, což také udělal, ale auto se už nerozjelo. Jen se zhouplo o třicet čísel dopředu a znehybnělo. Ustal zvuk motoru, ozvalo se pískání, sykot a tikání a vyrazila pára a jemná černá tříšť zespodu, jako zakašlání, jako smrtelné zachroptění.

Řidič zůstal na svém místě, na sedadle za zamčenými dveřmi.

Reacher se znovu rozhlédl, jestli nenajde kámen, ale nikde žádný nezahlédl.

Slepá ulička.

Ale ne na dlouho.

Reacher je uviděl první. Měl lepší úhel pohledu. Plameny, které vyšlehly ze spáry mezi kapotou a blatníky, nízko dole vepředu. Nejprve malé a bezbarvé, ale rychle se šířily, rozechvívaly vzduch nad sebou a vytvářely puchýře na laku kolem sebe. Pak zmohutněly, zbarvily se do modra a do žlutá a začaly na koncích plivat černý kouř. Kapota byla z velkého čtverce lisovaného kovu a během minuty oživly všechny čtyři švy kolem ní plameny a lak okolo se vařil, bublal a praskal teplem zespodu.

Řidič tam jen seděl.

Reacher k němu doběhl a zkusil dveře. Stále zamčené. Zabušil pěstí na okénko a ukázal naléhavě na kapotu. Nebylo však možné, že by řidič o tom požáru ještě nevěděl. Planuly mu stěrače. Stoupal z nich černý kouř a kroužil v kotoučích za předním sklem. Řidič se na ně zadíval, pak pohlédl na Reachera, podíval se zpátky na kouř a zase na Reachera, paniku v očích.

Bál se Reachera stejně jako ohně.

Tak Reacher o tři metry ustoupil, dveře se otevřely a řidič vyskočil, obrovský, ne příliš tlustý bílý kluk, velice mladý, dobrých sto devadesát sedm čísel a přes sto třicet kilo. Uběhl metr a půl a zastavil se na místě. Sevřel ruce v pěst. Za zády mu začaly vystřelovat plameny zpod krytů předních kol, šlehaly k zemi, stáčely se zpátky kolem plechu a prudce plály. Přední pneumatiky kouřily. Kluk tam jen stál, jako by zapustil kořeny. Tak k němu Reacher zase přeběhl, kluk se po něm rozehnal a minul. Reacher uhnul před jeho ranou, udeřil ho do žaludku a popadl za límec. Kluk se okamžitě schoulil a zakryl si rukama hlavu. Reacher ho vytáhl zase na nohy a odvlekl ho rychle přes pole, deset metrů, dvanáct, patnáct. Zastavil se a kluk se po něm opět rozehnal a opět minul. Reacher naznačil krátký úder levičkou a uštědřil mu prudký pravý hák přes ucho. Kluk se zapotácel a pak se sesunul na zadek. Zůstal tam sedět a jen mrkal, uprostřed pole, uprostřed pustiny. Auto dvacet metrů za nimi hořelo jasným plamenem, až ke sloupkům předního skla. Přední pneumatiky se vznítily a kapota se prohnula.

Reacher se zeptal: „Kolik benzinu je v nádrži?“

Kluk požádal: „Už mě nebijte.“

„Odpověz na mou otázku.“

„Dneska ráno jsem natankoval.“

Tak ho Reacher znovu popadl a odtáhl ještě dál, o dalších deset metrů a pak ještě o tři. Kluk celou cestu klopýtal a nakonec se vzepřel a zaškemral: „Prosím, už mě netlučte.“

„Proč bych tě neměl tlouct? Právě ses mě pokusil zabít autem.“

„Moc se za to omlouvám.“

„Ty se za to omlouváš?“

„Musel jsem to udělat.“

„Jen ses řídil rozkazy?“

„Vzdávám se, dobře? Jsem vyřazen z boje. Jako válečný zajatec.“

„Jsi větší než já. A mladší.“

„Jste ale šílenec.“

„Odkud to víš?“

„Pověděli nám to. Včera večer. Poslal jste tři z nás do nemocnice.“

Reacher se zeptal: „Jak se jmenuješ?“

Kluk sdělil: „Brett.“

„Kde jsem se to octnul? V oblasti ozářené po výbuchu atomové bomby? To tady máte všichni stejná jména?“

„Jenom tři z nás.“

„Celkem z deseti?“

„Ano.“

„Třicet procent. To ti připadá normální?“ Kluk na to nic neřekl. Reacher se zeptal: „Kdo tady má velení?“

„Nevím, jak to myslíte.“

„Kdo dneska ráno nakázal, že máš vyjet a zabít mě autem?“

„Jacob Duncan.“

„Otec Setha Duncana?“

„Ano.“

„Víš, kde bydlí?“

Kluk přikývl a ukázal do dálky, na jihovýchod, za hořící auto. Plameny se přesunuly do vnitřku. Roztříštilo se sklo a vznítila se sedadla. K nebi stoupal sloupec kouře, hustého a nezdravě černého. Došplhá se až k nejnižší vrstvě atmosféry a roztáhne se do stran. Jako miniaturní hřibovitý mrak.

Pak explodovala palivová nádrž.

Zadek auta nadzvedla oranžová ohnivá koule a o zlomek vteřiny později se po poli převalilo tupé zadunění, doprovázené tak silnou tlakovou vlnou, že se Reacher zapotácel, a tak horkou, že před ní ucukl. Plameny vystřelily čtyři a půl metru vysoko a okamžitě zhasly a SUV dosedlo na zem, nyní jen černá kostra uvnitř nového žhavého ohně vířícího třicet metrů nad ní.

Reacher se vteřinu díval. Pak prohlásil: „Dobře, Brette, provedeš následující. Doklušeš k Jacobu Duncanovi a vyřídíš mu tři vzkazy. Dáváš dobrý pozor?“

Obrovský Brett odvrátil pohled od ohně a řekl: „Ano.“

„Tak poslouchej. Za prvé, jestli Duncan chce, může na mě poslat svých zbývajících šest fotbalistů a každý z nich mě na pár minut zdrží, ale pak se vypravím rovnou za ním a nakopu ho do zadku. Jasné?“

„Ano.“

„Za druhé, jestli chce, může taky těch šest kluků ušetřit zranění, vylézt z nory a postavit se mi tváří v tvář. Je ti jasné i tohle?“

„Ano.“

„A za třetí, jestli ještě jednou potkám ty nafoukaný městský kluky, pošlu je domů v kýblu. Je ti to všechno jasné? Pochopil jsi to?“

„Ano.“

„Máš mobilní telefon?“

„Ano,“ potvrdil Brett.

„Dej mi ho.“

Brett zajel rukou do kapsy a vytáhl telefon, černý a mrňavý v jeho obrovské červené pracce. Podal ho Reacherovi a Reacher ho rozebral. Už viděl mobilní telefony upuštěné na chodník a věděl, z čeho se skládají. Z baterie a SIM karty. Otevřel obal, vyndal baterii a odhodil ji šest metrů jedním směrem, vyjmul SIM kartu a odhodil zbytek telefonu šest metrů druhým směrem. Podržel SIM kartu na dlani a napřáhl ji, malinkou silikonovou placičku se zlatými stopami.

„Sněz ji,“ rozkázal.

Brett se vyděsil: „Cože?“

„Sněz ji. To je tvůj trest. Za to, že jsi neužitečná bečka sádla.“

Brett na okamžik zaváhal a pak si od něj SIM kartu vzal, jemně, prstem a palcem, otevřel ústa a položil si ji na jazyk, zavřel ústa, vyrobil něco slin a polkl.

„Ukaž,“ nařídil Reacher.

Brett otevřel znovu ústa a vystrčil jazyk. Jako dítě u doktora. Karta zmizela.

„Teď si sedni,“ poručil mu Reacher. „Proč?“

„Jako jsi seděl předtím.“

„Myslel jsem, že chcete, abych došel k Duncanovým.“

„To také chci,“ potvrdil Reacher. „Ale až za chvíli. Až se nebudu potulovat po sousedství.“

Brett se posadil, poněkud znepokojený, obličejem na jih, nohy natažené dopředu, ruce na kolenou, horní část těla trochu přikrčenou.

„Ruce za záda,“ nařídil Reacher. „Opři se o ně.“

„Proč?“

Nepřátelský arzenál.

„Prostě to udělej,“ zavelel Reacher.

Brett dal ruce za záda a přenesl na ně váhu. Reacher si stoupl za něj a nakopl ho podrážkou boty do pravého lokte. Brett se zřítil na záda, zaječel, přetočil se a rozkňučel se. Pak se znovu posadil, sevřel si zlomenou ruku a podíval se vyčítavě na Reachera. Reacher se postavil zase za něj a nakopl ho zprudka do zátylku. Brett se pomalu sesunul, nejprve dopředu a pak se přetočil do strany, když mu v dalším pohybu zabránilo břicho. Rozvalil se, dopadl měkce na rameno a zůstal ležet, jako velké L na špinavém hnědém papíře. Reacher se odvrátil a vykročil na sever, směrem k dvěma dřevěným budovám na horizontu.

DVACÁTÁ DRUHA KAPITOLA

KANADSKÝ NÁKLAĎÁK s kontejnerem Duncanových na palubě měl dobrý čas a směřoval na východ po silnici číslo 3 v Britské Kolumbii, většinou souběžně s dokonale rovnou mezistátní hranicí, směrem na Albertu. Trojka je osamělá silnice, hornatá, s prudkými svahy a úzkými zatáčkami. Ne ideální pro velké vozidlo. Většina řidičů jezdí po silnici číslo 1, která se stáčí na sever od Vancouveru a teprve potom zahýbá na východ. Lepší trasa, z mnoha hledisek. Trojka je v porovnání s ní opuštěnější. Jezdí po ní jen málo aut a má dlouhé úseky asfaltové stužky bez čehokoliv jiného než divoké scenerie. A občas štěrkové odbočky k odpočinku a osvěžení.

Jedna z těch štěrkových odboček leží zhruba dva kilometry před národním parkem Waterton Lakes. Z pohledu ze Spojených států přímo nad hranicí mezi státy Washington a Idaho, zhruba na půl cestě mezi Spokane a Coeur d’Alene, asi tak sto šedesát kilometrů severně od nich. Z odbočky se otvírá úchvatný výhled na nekonečné lesy na jihu, zasněžené hřebeny Skalistých hor na východě a nádherná jezera na severu. Řidič sjel ze silnice a zaparkoval tam, ne kvůli výhledu. Zaparkoval tam, protože to bylo domluvené místo a protože na něj stále čekala bílá dodávka. Duncanovi podnikali v téhle oblasti už velice dlouho, jelikož jim přálo štěstí a byli opatrní, a k jednomu z bezpečnostních opatření patřila zásada přeložit náklad z jednoho vozidla do druhého co nejdřív po importu. Dopravní kontejnery se dají vystopovat. Vlastně jsou určeny k tomu, aby se daly vystopovat podle kódu BIC. Lépe neriskovat opožděný poplach, který vyvolá nějaký podezíravý celník. Lépe dopravit zboží co nejrychleji pryč, do něčeho anonymního, zapomenutelného a nevystopovatelného, a bílé dodávky jsou nejanonymnější, nejzapomenutelnější a nejnevystopovatelnější vozidla na světě.

Náklaďák zaparkoval a dodávka se nadvakrát otočila na štěrku, zacouvala a zastavila zadkem k zadku náklaďáku. Oba řidiči vystoupili. Ani jeden z nich nepromluvil. Jen vstoupili do vozovky, natáhli krky a podívali se, jestli něco nejede, z východu či ze západu. Nic nejelo, což nebylo na silnici číslo 3 nic neobvyklého, tak přeběhli ke svým autům a pustili se do práce. Řidič dodávky otevřel zadní dveře a řidič náklaďáku vylezl na návěs, přeřízl umělohmotnou bezpečnostní plombu, vypáčil z úchytů šrouby a páky a otevřel kontejner.

O minutu později byl náklad přeložen, všech 570 kilo, dodávka se nadvakrát otočila a o další minutu později ujížděla na východ, s náklaďákem v závěsu, protože jeho řidič se chystal zabočit po chvíli na sever na 95, na lepší silnici, zpátky do Vancouveru za další prací, tentokrát s největší pravděpodobností legální, tudíž výhodnější pro jeho krevní tlak, ale méně výhodnou pro jeho peněženku.

V Las Vegas vybral Libanonec jménem Safir své dva nejlepší muže a poslal je hlídat Itala jménem Rossi. Nemoudré rozhodnutí, jak se ukázalo. Jeho nerozumnost vyšla najevo během hodiny. Safiroví zazvonil telefon a ozval se Íránec jménem Mahmeini. Mahmeini byl Safirův zákazník, ale nebyli rovnocenní obchodní partneři. Mahmeini byl Safirův zákazník asi stejně, jako by byl král zákazníkem ševce. Mnohem mocnější, panovačný, nadřazený, přezíravý a se vší pravděpodobností smrtelně nebezpečný, kdyby ho rozhněvaly nekvalitní boty. Nebo boty dodané se zpožděním.

Mahmeini oznámil: „Před týdnem jsem měl dostat své zboží.“

Safirovi se nepodařilo promluvit. Úplně mu vyschlo v ústech.

Mahmeini požádal: „Podívejte se na to prosím z mého úhlu pohledu. To zboží už má své příjemce, určené lidi na určených místech v určený den. Jestli nedorazí včas, utrpím ztrátu.“

„Postarám se o nápravu,“ přislíbil Safir.

„Vím, že se o ni postaráte. Proto vám volám. Musíme si promluvit o spoustě věcí. Protože moje ztráta by nebyla jednorázová. Odrazila by se i na dalších obchodech. Utrpěla by moje pověst. Proč by mi moje kontakty zase věřily? Přišel bych navždy o jejich zakázky. Což znamená, že byste mi musel do konce života splácet náhradu. A já bych byl po zbytek života vaším věřitelem. Chápete, jak to myslím?“

Safir ze sebe dokázal vypravit pouze: „Jsem přesvědčený, že dodávka je už na cestě, právě v tuto chvíli.“

„O týden později.“

„I pro mne je to nepříjemné. A snažím se s tím něco dělat. Zařídil jsem, aby tam můj kontakt poslal své dva muže. A poslal jsem své dva muže k němu, abych měl jistotu, že si dává záležet.“

„Muže?“ podotkl Mahmeini. „Vy zaměstnáváte muže? Nebo kluky?“

„Jsou to dobří lidé.“

„Brzy zjistíte, co slovo muži znamená. Posílám své dva. K vám. Abych měl jistotu, že se snažíte vy.“

Pak se v telefonu rozhostilo hluché ticho a Safir zůstal sedět, v očekávání příjezdu dvou drsných Íránců, v kanceláři, která právě před hodinou přišla o lepší polovinu ochranky.

Reacher se dostal bez dalších problémů ke dvěma dřevěným budovám, což ho moc nepřekvapilo. Šest zbývajících fotbalistů a dva městští kluci tvořili dohromady osm akceschopných mužů, přitom oba městští kluci budou jezdit spolu, takže ho hledalo jenom sedm aut, kroužících v krajině pokrývající mnoho stovek čtverečních kilometrů. Jedno náhodné setkání hraničilo s nesmírným štěstím. Druhé bylo vrcholně nepravděpodobné.

Stará stodola byla stále zamčená a nakloněná a pick-up stále ukrytý v menší kůlně. Neodhalený a netknutý, pokud mohl Reacher posoudit. Studený a nehybný. Vzduch v kůlně byl suchý a páchl po myším trusu. Prázdná krajina okolo se nořila do ticha.

Reacher otevřel skříňku na nářadí na korbě auta a prohlédl si obsah. Největší předmět byl třicet čísel dlouhý francouzský klíč. Z nějaké lesklé ocelové slitiny. Vážil zhruba sedm set gramů. Vyrobený ve Spojených státech. Ne zrovna nejlepší zbraň na světě, ale lepší než nic. Reacher si ho zastrčil do kapsy bundy a ještě jednou zahrabal v bedně. Vytáhl dva šroubováky, jeden křížový od firmy Phillips s gumovou rukojetí a jeden dlouhý štíhlý s normální hlavou na normální šroub. Dal si je do druhé kapsy, zavřel bednu a vlezl do kabiny. Nastartoval, vycouval a ve vyjetých kolejích dojel na východ až k silnici, kde zabočil na sever a vyrazil do motelu.

Safirovi ostří hoši se dostavili do Rossiho kanceláře se zbraněmi v náramenních pouzdrech a s černými nylonovými taškami v rukách. Vybalili je na Rossiho psacím stole, přímo před ním. Jedna taška obsahovala jeden předmět a druhá dva. Z první vyndali pásovou brusku, už s nasazeným novým pásem. Z druhé vyndali propanovou pájecí lampu a kotouč izolepy. Pracovní nářadí.

A tudíž nezaměnitelná zpráva pro chlapa z Rossiho světa. V Rossiho světě se oběti přilepovaly nahé k židlím a zapnuté brusné pásy se přikládaly ke kolenům, loktům a hrudím. Nebo dokonce k obličejům. Pak přišly na řadu pájecí lampy, jen tak pro trochu dodatečné legrace.

Nikdo nepromluvil.

Rossi vytočil číslo. Tři zazvonění a ozval se Roberto Cassano, z Nebrasky. Rossi se otázal: „Co se to tam, krucinál, děje? Ta záležitost nemůže počkat.“ Cassano sdělil: „Honíme se za přízrakem.“

„Tak zvyšte úsilí.“

„O co kráčí? Kdo ví, jestli s tím má ten chlap něco společného? Řekl jste nám, že je to jenom výmluva. Takže ať se s ním stane cokoliv, neurychlí se tím dodávka.“

„Už jsi někdy lhal?“

„Ne vám, šéfe.“

„Někomu jinému?“

„Jasně.“

„Takže víš, jak to chodí. Zařídíš, aby tě nenačapali. A já si myslím, že přesně to ti zmetkové Duncanovi mají v plánu. Pozdrží dodávku, dokud nechytíme toho chlapa. Aby to vypadalo, že nám celou dobu povídali pravdu. Jako příčina a následek. Takže ať chceme nebo ne, musíme hrát jejich hru. Takže najděte toho kreténa, jasné? A pěkně rychle. Tahle záležitost nesnese odkladu.“

Rossi ukončil hovor. Jeden z Libanonců už měl rozbalenou šňůru od pásové brusky. Teď se sklonil a zastrčil ji do zásuvky. Stiskl vypínač, jen na okamžik, na vteřinu, a přístroj se probudil k životu, zapředl a zastavil se.

Zkouška.

Zpráva.

* * *

Reacher dojel do motelu a zaparkoval vedle doktorova zničeného subaru. Pořád tam stálo, před chatkou číslo šest. Reacher vystoupil, přidřepl k předku pick-upu, odšrouboval ukořistěným šroubovákem poznávací značku a to samé udělal vzadu. Pak odmontoval poznávací značky ze subaru a přidělal je na pick-up. Odhodil poznávací značky pick-upu na korbu, zastrčil šroubovák do kapsy a vypravil se do společenské místnosti.

Vincent byl na svém místě za barem a otíral ho hadrem. Měl monokl, nateklý ret a na tváři otok velikosti myšího hřbetu. Jedno ze zrcadel za ním bylo rozbité. Vysypaly se z něj střepy připomínající blesky. Odhalila se stěna polepená páskou a zažloutlá, prozaická a pozemská. Místnost přišla o svou radostnou iluzi.

Reacher pravil: „Omlouvám se, že jsem vás dostal do maléru.“

Vincent se zeptal: „Přespal jste tady?“

„Chcete to opravdu vědět?“

„Ne, myslím, že nechci.“

Reacher se na sebe podíval do rozbitého zrcadla. Na jednom uchu měl strup, jak si ho odřel o balvan. Obličej měl poškrábaný od trnů. Také ruce a záda, na místě, kde se mu vyhrnula bunda, košile a svetr. Otázal se: „Měli ti chlapi seznam míst, kde hledat?“

Vincent odpověděl: „Řekl bych, že postupovali dům od domu.“

„Čím přijeli?“

„Autem z půjčovny.“

„Barva?“

„Tmavá. Nejspíš tmavomodrá. Mám pocit, že chevrolet.“

„Sdělili, kdo jsou?“

„Jenom řekli, že zastupují Duncanovy. Tak to formulovali. Moc mě mrzí, že jsem jim pověděl o Dorothy.“

„Je v pořádku,“ uklidnil ho Reacher. „Nedělejte si kvůli tomu starosti. V životě ji už postihly mnohem horší věci.“

„Já vím.“

„Domníváte se, že Duncanovi zabili tu holčičku?“

„Dokázal bych si to velice dobře představit. Odpovídalo by to obrazu, který jsme si o nich udělali.“

„Ale?“

„Neexistuje důkaz. Vůbec žádný. A vyšetřování bylo nesmírně důkladné. Prováděla ho spousta různých úřadů. Velice odborně. Pochybuju, že by jim něco uniklo.“

„Takže to byla souhra náhod?“

„Musela být.“

Reacher na to nic neřekl.

Vincent se zeptal: „Co se chystáte podniknout?“

„Pár věcí,“ opáčil Reacher. „Možná tři. Pak odsud vypadnu. Mám namířeno do Virginie.“

S tím vyšel na parkoviště a nastoupil do pick-upu. Nastartoval jej a rozjel se, zpátky k silnici, k doktorovu domu.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

MAHMEINIHO DVA DRSNÍ HOŠI dorazili do Safirovy kanceláře v Las Vegas hodinu poté, co ji Safirovi vlastní dva drsní hoši opustili. Mahmeiniho hoši nebyli fyzicky působiví. Žádné napjaté límce, žádné hroudy svalů. Byli malí a drátovití, snědí, s chladnýma očima, pomačkaní a ne zrovna nejčistší. Safir byl Libanonec a znal spoustu Íránců. Většina z nich byli nejmilejší lidé na světě, zejména když žili někde jinde. Někteří z nich byli ale nejhorší. Tihle s sebou nic nepřinesli. Žádné tašky, žádné nástroje, žádné vybavení. Nepotřebovali je. Safir věděl, že mají v podpaží zbraně a v kapsách nože. Ty mu dělaly starosti. Zbraně jsou rychlé. Nože pomalé. A tihle Íránci dokázali pracovat s noži velice pomalu. A velice vynalézavě. Safir to věděl moc dobře. Viděl jednu z jejich obětí, venku v poušti. Trochu rozloženou, ale i tak trvalo policajtům déle než obvykle, než určili její pohlaví. Což nebylo divu. Chyběly vnější pohlavní znaky. Naprosto všechny.

Safir vytočil telefonní číslo. Tři zazvonění a ozval se jeden z jeho mužů, o šest bloků dál. Safir nařídil: „Podej mi zprávu o vývoji situace.“ Jeho muž odpověděl: „Je to jeden velký zmatek.“

„To už jsem pochopil. Potřebuju znát podrobnosti.“

„Dobře, vyšlo najevo, že Rossiho kontakt je parta venkovanů v Nebrasce, kteří se jmenují Duncanovi. Ti vyšilují kvůli nějakému chlapovi, který čmuchá po okolí. Nemá pravděpodobně vůbec s ničím cokoliv společného, ale Rossi se domnívá, že Duncanovi vyčkávají, dokud nebude ten chlap zlikvidovaný, aby si zachránili tvář, protože tvrdí, že ten chlap způsobil to zpoždění. Což Rossi považuje za pitomost, ale celá záležitost se dokonale zacyklila. Rossi si myslí, že k ničemu nedojde, dokud toho chlapa nechytí. Má tam muže, kteří na tom pracují.“

„Jak usilovně?“

„Nejspíš co nejusilovněji dokážou.“

„Vyřiď Rossimu, že mají pracovat ještě usilovněji. Mnohem, mnohem usilovněji. A dejte si záležet na tom, aby věděl, že to myslím vážně. Povězte mu, že mám u sebe v kanceláři také návštěvu, a jestli mi kvůli tomu zdržení ublíží, utrpí újmu na zdraví také on, dvakrát horší než já.“

Reacher si pamatoval cestu k doktorovu domu z předešlého večera. Za denního světla vypadaly silnice jinak. Otevřenější a méně skryté. Více vystavené. Byly to jen úzké stužky asfaltu, postavené o něco výš než okolní pole, nechráněné živými ploty a nezastíněné stromy. Ranní opar se zvedl a vytvořil nízké mraky sto padesát metrů nad zemí. Celá obloha připomínala plochou desku vydávající zlověstné osvětlení. Bez záře a bez stínů.

Reacher ale dojel v pořádku. Prostý čtyřhranný dům, pár plochých akrů, dřevěná ohrada. Za dne působil dům nově a neopracovaně. Na střeše měl parabolickou anténu na satelit. Na příjezdové cestě nestála žádná auta. Žádný tmavý chevrolet. Ani žádné auto sousedů. Nejbližší dům se musel nacházet kilometr a půl daleko. Na třech stranách neleželo za doktorovou ohradou nic jiného než pole, unavená a ponořená do zimního spánku, čekající na pluhy a osivo na jaře. Na čtvrté straně se táhla silnice a další pole, rovná a monotónní až k horizontu. Doktor s manželkou nebyli zahradníci. Zcela očividně. Na pozemku rostla jen tráva, od ohrady až k domu. Žádné keře, žádné stále zelené rostliny, žádné květinové záhony.

Reacher zaparkoval na příjezdové cestě a došel ke dveřím. Měly kukátko. Malou skleněnou čočku, jako tlustou kapku vody. Běžnou ve velkoměstě. Neobvyklou na venkově. Reacher zazvonil. Dlouho se nic nedělo. Patrně nebyl ten den prvním návštěvníkem. Proto ta neochota ze strany doktora a jeho manželky. Dveře se však nakonec otevřely. Kukátko potemnělo, pak se v něm zase rozjasnilo, dveře se pomalu posunuly dovnitř a na prahu stanula žena, kterou Reacher potkal předešlý večer, poněkud překvapená a s obrovskou úlevou.

„Vy,“ řekla.

„Ano, já,“ potvrdil Reacher. „Ne oni.“

„Zaplaťpánbůh.“

„Kdy sem přišli?“

„Dneska ráno.“

„Co se stalo?“

Žena neodpověděla. Jen ustoupila dozadu. Němé pozvání. Reacher vstoupil dovnitř, prošel chodbou a velice dobře poznal, co se stalo, když se setkal s doktorem. Doktor utrpěl drobná zranění, podobně jako Vincent v motelu. Modřiny kolem očí, otoky, krev v nosních dírkách, rozražené rty. Patrně i uvolněné zuby, protože špulil ústa a pohyboval jazykem, jako by je tlačil zpátky nebo počítal, kolik mu jich zbylo. Čtyři rány, usoudil Reacher, každá prudká, ale mířená malinko jinam. Odborná práce.

Reacher se zeptal: „Víte, kdo to byl?“

Doktor odpověděl: „Ne. Nejsou odsud.“ Mluvil s obtížemi, nezřetelně a bylo mu špatně rozumět. Uvolněné zuby, rozražené rty. A patrně kocovina. „Tvrdili, že zastupují Duncanovy. Ne že pro ně pracují. Takže si je nenajali. Nevíme, kdo to je, ani s kým jsou ve spojení.“

„Co chtěli?“

„Vás, samozřejmě.“

Reacher pravil: „Je mi moc líto, že jste si to kvůli mně odnesli.“

Doktor opáčil: „Co se stalo, nedá se odestát.“

Reacher se obrátil zpátky k jeho manželce: „Jste v pořádku?“

Doktorova manželka odpověděla: „Neuhodili mě.“

„Ale?“

„Nechci o tom mluvit. Proč jste přišel?“

„Potřebuju ošetřit,“ vysvětlil Reacher. „Co se vám stalo?“

„Poškrábal jsem se o trny. Chtěl bych, abyste mi ty škrábance vyčistili.“

„Opravdu?“

„Ne, ne opravdu,“ přiznal Reacher. „Potřebuju nějaké prášky proti bolesti, to je všechno. Nepodařilo se mi dopřát rukám odpočinek, jaký jsem si představoval.“

„Co chcete doopravdy?“

„Chci si popovídat,“ sdělil Reacher.

* * *

Začali v kuchyni. Vyčistili škrábance, jen aby se něčím zabavili. Doktorova manželka objasnila, že je vyučená zdravotní sestra. Nalila do mísy jakousi řídkou pálivou tekutinu a použila smotky vaty. Začala na obličeji a krku a pak se přesunula na ruce. Požádala Reachera, aby si sundal košili. Záda měl poškrábaná seshora až dolů, jak se protahoval pod útočícím autem. Sdělil: „Dneska ráno jsem si dal snídani s Dorothy. U ní doma.“

Doktorova manželka ho napomenula: „Neměl byste nám to říkat. Mohlo by jí to způsobit potíže.“

„Jenom když ji prozradíte Duncanovým.“

„Možná budeme muset.“

„Tvrdila, že jste její přítelkyně.“

„Ne přímo přítelkyně. Je o hodně starší.“

„Prý jste zůstala na její straně, před pětadvaceti lety.“

Doktorova manželka neodpověděla. Jen Reacherovi dál ošetřovala záda. Velice pečlivě. Palcem a ukazováčkem otvírala každý škrábanec a důkladně ho otírala. Doktor se zeptal: „Nedal byste si něco k pití?“

„To je na mě moc brzy,“ odmítl Reacher.

„Myslel jsem kávu,“ objasnil doktor. „Včera večer jste si ji dal.“

Reacher se usmál. Doktor se snažil dokázat, že si něco pamatuje. Snažil se dokázat, že nebyl úplně opilý, že není úplně mimo.

„Šálek kávy je vždycky vítaný,“ přijal Reacher.

Doktor přistoupil ke dřezu a uvedl do chodu kávovar. Pak se vrátil a vzal Reachera za paži, typickým doktorským způsobem, špičky prstů na Reacherově dlani, a začal ji zvedat, otáčet a zkoumat. Doktor byl malý a Reacherova paže velká. Doktor s ní zápasil jako řezník s půlkou krávy. Zastrčil prsty druhé ruky hluboko do Reacherova ramenního kloubu a chvíli do něj píchal, osahával ho a prohmatával.

„Mohl bych vám dát trochu kortizonu,“ navrhl.

„Potřebuju ho?“

„Pomohl by vám.“

„Jak moc?“

„Trochu. Možná víc než trochu. Měl byste to zvážit. Ulevilo by se vám. Právě teď vás ty paže dost souží. Patrně jste kvůli nim unavený.“

„Dobře,“ rozhodl se Reacher. „Pusťte se do toho.“

„Udělám to,“ souhlasil doktor. „Výměnou za jednu informaci.“

„Jakou?“

„Jak jste k tomu zranění přišel?“

„Proč to chcete vědět?“

„Řekněme, že z profesionálního zájmu.“

Doktorova manželka dokončila práci. Odhodila na stůl poslední smotek vaty a podala Reacherovi košili. Reacher si ji oblékl a začal si ji zapínat. Prohlásil: „Bylo to, jak jste říkal. Uvízl jsem v hurikánu.“

Doktor opáčil: „To vám nevěřím.“

„Ne v přirozené přírodní události. Byl jsem v podzemní komoře. Vypukl v ní požár. Z komory vedla schodišťová šachta a dvě ventilační. Měl jsem štěstí. Plameny se prohnaly ventilačními šachtami. Já jsem byl ve schodišťové. Tak jsem neshořel. Ale vzduch sytící oheň se dral schodišťovou šachtou stejně prudce jako plameny ventilačními šachtami. Takže to bylo, jako kdybych stoupal proti hurikánu. Dvakrát mě srazil dolů. Neudržel jsem se na nohou. Nakonec jsem se musel vytahovat pažemi.“

„Jak daleko?“

„Dvě stě osmdesát schodů.“

„Páni. Tím se všechno vysvětluje. Kde se to stalo?“

„To už nespadá do oblasti vašeho profesionálního zájmu.“

„Nedávná událost, není-liž pravda?“

„Připadá mi to jako včera,“ odpověděl Reacher. „Teď se chopte stříkačky.“

Byla to stříkačka s dlouhou jehlou. Doktor se vzdálil a přišel se stříkačkou, která by stačila na koně. Reacher si opět sundal košili, posadil se a položil loket na stůl. Doktor mu zabodl jehlu zezadu hluboko do kloubu. Reacher cítil, jak proniká nejrůznějšími šlachami a svaly. Doktor stiskl píst, pomalu a plynule. Reacherovi se rozlila kolem kloubu tekutina. Kloub se uvolnil a povolil, ve skutečném čase, okamžitě, jako by se uzdravování šíleným tempem urychlilo. Doktor zopakoval to samé s druhým ramenem. Stejná procedura. Stejný výsledek.

„Nádhera,“ vyslovil pochvalu Reacher.

Doktor se otázal: „O čem jste si to chtěl promluvit?“

„O dávných časech,“ odpověděl Reacher. „Když byla vaše manželka ještě malé dítě.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER SE ZASE OBLÉKL a všichni tři si odnesli hrnky s kávou do obývacího pokoje, což byl úzký obdélníkový prostor s nábytkem postaveným do L podél dvou stěn a obrovskou plochou televizní obrazovkou na třetí stěně. Pod obrazovkou byla polička s nejrůznějšími audiovizuálními součástkami propojenými navzájem silnými kabely. Vedle obrazovky stály dva velice silně vypadající reproduktory. Do čtvrté stěny bylo zasazené velké okno s jedinou střední tabulí bez závěsů, ze kterého se otvíral nádherný výhled na tisíc akrů naprosté prázdnoty. Trávník uložený do zimního spánku, dřevěný plot a pak pole až k obzoru. Žádné kopce, žádná údolí, žádné stromy, žádné potoky. Reacher si postavil křeslo na místo, odkud viděl na dveře a zároveň i z okna. Doktor se posadil na pohovku. Manželka si sedla vedle něj. Nevypadala, že by se jí chtělo povídat. Reacher se jí zeptal: „Kolik vám bylo, když zmizela Dorothyina dcera?“ Doktorova manželka sdělila: „Čtrnáct.“

„O šest let starší než Seth Duncan.“

„Přibližně.“

„Ne úplně jeho generace.“

„Ne tak úplně.“

„Pamatujete se, kdy se tady poprvé objevil?“

„Moc ne. Bylo mi deset nebo jedenáct. Povídalo se o tom. Pamatuji si spíš ty řeči než skutečnou událost.“

„Co se povídalo?“

„Co by se mohlo povídat? Nikdo nic nevěděl. Chyběly informace. Lidé usoudili, že je příbuzný. Možná sirotek. V nějakém jiném státě možná došlo k automobilové nehodě.“

„A Duncanovi nic nevysvětlili?“

„Proč by to dělali? Nikomu jinému do toho nic nebylo.“

„Co se stalo, když zmizela Dorothyina malá dcera?“

„Bylo to příšerné. Téměř jako zrada. Hodně to lidi změnilo. Když se něco takového stane, zanechá to na vás jizvy, ale mělo by to mít šťastný konec. Mělo by dojít k nápravě. K té ale nedošlo.“

„Dorothy se domnívá, že to udělali Duncanovi.“

„Já vím.“

„Prý jste se postavila na její stranu.“

„Ano, postavila.“

„Proč?“

„Proč ne?“

Reacher pravil: „Bylo vám čtrnáct. Jí bylo kolik? Třicet? Třicet pět? Víc než dvakrát tolik co vám. Takže nešlo o solidaritu mezi dvěma ženami nebo dvěma matkami nebo dvěma sousedkami. Ne v pravém slova smyslu. Bylo to proto, že jste něco věděla, že je to tak?“

„Proč se ptáte?“

„Nazvěme to profesionálním zájmem.“

„Stalo se to před čtvrt stoletím.“

„Stalo se to včera, rozhodně tak to vidí Dorothy.“

„Nejste odsud.“

„Já vím,“ potvrdil Reacher. „Jsem na cestě do Virginie.“

„Tak se tam vypravte.“

„Nemůžu. Zatím. Ne když si myslím, že to Duncanovi udělali a unikli bez potrestání.“

„Proč vám na tom záleží?“

„Nevím. Nedokážu to vysvětlit. Záleží mi ale na tom.“

„Duncanovým prošla už spousta věcí, to mi můžete věřit. Každý den jim něco projde.“

„To ostatní je mi ukradené. Je mi jedno, komu odvezou sklizeň, nebo kdy nebo kolik za ni dostane dotyčný zaplaceno. O to se můžete postarat sami. Není to žádná věda.“

Doktorova manželka sdělila: „Pracovala jsem ten rok u Duncanových jako dívka na hlídání.“

„A?“

„Vlastně mě vůbec nepotřebovali. Sotva chodili ven. Nebo jinak řečeno, chodili hodně ven, ale hned se zase vrátili. Jako trik nebo lest. Pak mě vozili hodně pomalu domů. Jako by mi platili za to, že jsem s nimi. Se všemi čtyřmi, ne jenom se Sethem.“

„Jak často jste pro ně pracovala?“

„Byla jsem tam zhruba šestkrát.“

„A co se stalo?“

„Jak to myslíte?“

„Něco špatného?“

Doktorova manželka pohlédla zpříma na Reachera. „Ptáte se na to, jestli se mě pokusili znásilnit?“

Reacher se otázal: „Pokusili se o to?“

„Ne.“

„Připadala jste si v nebezpečí?“

„Trochu.“

„Došlo vůbec k nějakému nepřístojnému chování?“

„Ne skutečně.“

„Tak proč jste se postavila na Dorothyinu stranu, když zmizela ta holčička?“

„Prostě pocit.“

„Jaký pocit?“

„Bylo mi čtrnáct, chápete? Moc jsem ničemu nerozuměla. Věděla jsem ale, že mi tam bylo nepříjemně.“

„Věděla jste proč?“

„Pomalu mi to začalo docházet.“

„Co vám začalo docházet?“

„Zklamalo je, že nejsem mladší. Vzbudili ve mně pocit, že jsem pro ně moc stará. To mě vyhnalo.“

„Vy jste si pro ně připadala ve čtrnácti moc stará?“

„Ano. A to jsem nebyla moc vyspělá. Byla jsem drobná holka.“

„Co si myslíte, že by se stalo, kdybyste byla mladší?“

„Na to nechci vůbec myslet.“

„A pověděla jste o tom svém pocitu policajtům?“

„Samozřejmě. Všichni jsme jim všechno pověděli. Policajti se chovali skvěle. Stalo se to před pětadvaceti lety, ale byli hodně moderní. Brali nás velice vážně, dokonce i děti. Každého si vyslechli. Povzbudili nás, že můžeme povědět úplně všechno, závažné věci i maličkosti, důležité i nedůležité, pravdu i pověsti. Tak se všechno provalilo.“

„Nic se ale nepodařilo dokázat.“

Doktorova manželka zavrtěla hlavou. „Duncanovi byli čistí jako čerstvě napadlý sníh. Nevinnost sama. Překvapuje mě, že nedostali Nobelovu cenu.“

„Přesto jste pořád stála na straně Dorothy.“

„Věděla jsem, co jsem cítila.“

„Myslíte si, že vyšetřování bylo v pořádku?“

„Bylo mi čtrnáct. Jak to mám vědět? Viděla jsem psy a muže v bundách FBI. Bylo to jako v televizi. Takže ano, myslela jsem, že bylo v pořádku.“

„A nyní? Při pohledu zpátky?“

„Nikdy nenašli její kolo.“

Doktorova manželka vysvětlila, že většina farmářských dětí začne v patnácti řídit otlučené dodávky rodičů, nebo ještě dřív, když jsou dost vysoké.

Mladší a menší jezdí na kolech. Na velkých starých silničních modelech Schwinn, s baseballovými kartičkami v paprscích a střapci na řídítkách. Je to velký okres. Chození pěšky trvá příliš dlouho. Osmiletá Margaret odjela z domu, který Reacher viděl, po cestě, kterou Reacher znal, samé koleno, samá noha, plná nadšení, na růžovém kole větším než ona sama.

Doktorova manželka pravila: „Doufala jsem, že to kolo najdou. Třeba někde v příkopě. Ve vysoké trávě. Pohozené. Jak to chodí v televizi. S nějakým vodítkem. S otiskem nohy nebo třeba papírkem, který ztratil pachatel. Nedošlo však k tomu. Všechno skončilo v slepé uličce.“

„Tak co jste si tenkrát myslela?“ zeptal se Reacher. „O Duncanových. Vinni, či nevinni?“

„Nevinni,“ odpověděla doktorova manželka. „Protože fakta jsou fakta, nemáte pocit?“

„Přesto jste zůstala na straně Dorothy.“

„Částečně kvůli tomu, co jsem cítila. Pocity jsou jiné než fakta. A částečně kvůli tomu, k čemu došlo potom. Bylo to pro ni strašné. Duncanovi vzali spravedlnost do vlastních rukou. A lidé si začali uvědomovat, jakou nad nimi mají moc. Bylo to jako cenzura. Dorothy se měla nejdřív omluvit, což odmítla udělat, a pak měla být zticha a chovat se, jako by se nic nestalo. Nemohla ani truchlit, protože by to bylo, jako by Duncanovy znovu obvinila. Celý okres měl strach. Bylo to, jako by se měla Dorothy obětovat za celé družstvo. Jako ve starých legendách, když matka obětuje své dítě netvorovi pro dobro vesnice.“

Víc se už nebavili. Reacher posbíral tři prázdné hrnky od kávy a odnesl je do kuchyně, částečně ze zdvořilosti a částečně proto, aby se podíval z jiného okna. Stále čistý vzduch. Nikdo se neblížil. Nic se nedělo. Po minutě se vedle něj postavil doktor a zeptal se: „Tak co máte v plánu teď?“

Reacher opáčil: „Vypravím se do Virginie.“

„Dobře.“

„Po cestě udělám dvě zastávky.“

„Kde?“

„Zastavím se u okresních policajtů. Sto kilometrů odtud. Chci vidět jejich protokoly.“

„Budou je pořád mít?“

Reacher přikývl. „V takovéhle záležitosti, když spolupracují různá oddělení a snaží se o co nejlepší výkon, vznikne spousta složek. A určitě je ještě nevyhodili. Protože teoreticky vzato je to otevřený případ. Někde budou mít uskladněné poznámky. Patrně celý kubický metr.“

„Nechají vás do nich nahlédnout? Jenom tak?“

„Sám jsem byl něco jako policista, celých třináct let. Obvykle se mi podaří úředníky v archivu přesvědčit.“

„Proč chcete ty záznamy vidět?“

„Abych se podíval, jestli jsou v nich mezery. Pokud budou v pořádku, budu pokračovat v cestě. Pokud ne, možná se vrátím.“

„Abyste udělal co?“

„Abych zaplnil ty mezery.“

„Jak se tam dostanete?“

„Autem.“

„Nepomůže vám, když se tam objevíte v ukradeném pick-upu.“

„Má teď vaše poznávací značky. Nepoznají ho.“

„Moje značky?“

„Nebojte. Zase vám je vrátím. Jestli jsou ty protokoly v pořádku, nechám pick-up u policejní stanice, s původními značkami, a dříve nebo později někoho napadne, komu patří, dá vědět Duncanovým a těm dojde, že jsem nadobro odjel, a přestanou vás otravovat.“

„To by bylo hezké. Kde chcete udělat druhou zastávku?“

„Policajti budou druhá zastávka. První zastávka bude blíž u domova.“

„Kde?“

„Navštívíme manželku Setha Duncana. Vy a já. Domácí lékařská prohlídka. Abychom se ujistili, že se uzdravuje.“

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

DOKTOR SE OKAMŽITĚ proti tomu nápadu rezolutně postavil. Byla to domácí návštěva, kterou nehodlal vykonat. Odvrátil pohled, začal přecházet po kuchyni, prsty si osahával zranění na obličeji, špulil rty a přejížděl si jazykem po zubech. Nakonec namítl: „Vždyť by tam mohl být Seth.“

Reacher opáčil: „To doufám. Zkontrolujeme, jestli se také zotavuje. A jestli se zotavuje, můžu ho zase praštit.“

„Bude mít u sebe fotbalisty.“

„Nebude. Jsou v polích a hledají mě. Zbytek, který mu zůstal.“

„Vůbec se mi to nelíbí.“

„Jste doktor. Složil jste přísahu. Máte povinnosti.“

„Je to nebezpečné.“

„Nebezpečné je vstát ráno z postele.“

„Jste šílenec, víte o tom?“

„Spíš bych se označil za svědomitého.“

Reacher s doktorem nastoupili do pick-upu, zamířili zpátky na dvouproudou okresku a zabočili doprava. Na silnici vyjeli několik kilometrů jižně od motelu a několik kilometrů severně od tří domů Duncanových. Doktor se na ně o dvě minuty později zadíval, když kolem nich projížděli. Reacher po nich také vrhl pohledem. Nepřátelské území. Tři bílé domy, tři zaparkovaná auta, žádná viditelná činnost. Reacher usoudil, že Brett tou dobou už vyřídil zprávu. Duncanovi si ji nejspíš vyslechli a zavrhli ji jako silácké řeči. I když vyhořelé auto v poli by jim mělo něco napovědět. Prohrávali, průběžně a výrazně, a muselo jim to být jasné.

Reacher zahnul doleva, na stejném místě jako předešlý večer v doktorově subaru, pak se propletl zatáčkami a po pravé straně se vynořil dům Setha Duncana. Za denního světla vypadal téměř stejně jako za umělého osvětlení. Bílá poštovní schránka s nápisem Duncan, trávník ponořený do zimního spánku, starodávná lehká bryčka. Dlouhá rovná příjezdová cesta, hospodářské stavení, troje vrata. Tentokrát dvoje otevřená. V příšeří uvnitř se rýsovaly zadky dvou aut. Jedno malé červené sportovní, možná mazda, velice ženské, a druhé velký černý cadillac, velice mužský.

Doktor sdělil: „To je Sethovo auto.“

Reacher se usmál. „Které?“

„Ten cadillac.“

„Hezké auto,“ utrousil Reacher. „Možná bych ho měl rozmlátit. Mám teď svůj vlastní klíč. Chcete, abych to udělal?“

„Ne,“ zaúpěl doktor. „Proboha, jenom to ne.“

Reacher se opět usmál, zaparkoval na stejném místě jako předešlý večer, společně s doktorem vystoupili a na chvíli zůstali stát v chladu. Ploché mraky se držely stále nízko nad zemí, zespodu se od nich odlupovala lehká mlha a snášela se zpátky k zemi, připravená na odpoledne, připravená na večer. Vzduch působil díky mlze viditelně, šedivě a perleťově a tetelil se jako tekutina.

„Představení začíná,“ prohlásil Reacher a zamířil ke dveřím. Doktor šel metr dva za ním. Reacher zaklepal a čekal. Po dlouhé minutě zaslechl kroky na prknech uvnitř. Lehké kroky, pomalé a trochu váhavé. Eleanor.

Otevřela a zůstala stát na prahu. Levou rukou svírala okraj dveří a pravou se s roztaženými prsty opírala o stěnu, jako by se potřebovala zachytit, aby neupadla, nebo jako by si myslela, že nataženou paží ochrání vnitřek domu před nebezpečím zvenčí. Měla na sobě černou sukni a černý svetr. Bez náhrdelníku. Na rtech se jí udělal strup, temný a silný, a otekl jí nos, bílá pokožka napjatá přes žluté pohmožděniny, které se jí ne tak zcela podařilo zakrýt make-upem.

„Vy,“ pravila.

„Přivedl jsem doktora,“ sdělil Reacher. „Aby se podíval, jak se vám hojí zranění.“

Eleanor se podívala na doktorův obličej a řekla: „Vypadá stejně hrozně jako já. Udělal mu to Seth? Nebo jeden z fotbalistů? V každém případě se omlouvám.“

„Nebyl to ani jeden z nich,“ opáčil Reacher. „Jak to vypadá, operuje tady dvojice drsných chlápků.“

Eleanor Duncanová na to nic neřekla. Jenom sundala pravou ruku ze stěny, zdvořile jim pokynula a pozvala je dovnitř. Reacher se zeptal: „Je Seth doma?“

„Zaplaťpánbůh není,“ odpověděla Eleanor.

„Má tady auto,“ upozornil doktor.

„Vyzvedl ho jeho otec.“

Reacher se otázal: „Jak dlouho bude pryč?“

„Nevím,“ pravila Eleanor. „Připadá mi ale, že toho mají hodně k projednávání.“ Uvedla je do kuchyně, kde ji doktor předešlý večer ošetřil, a možná už při mnoha jiných příležitostech. Posadila se na židli a nastavila obličej do světla. Doktor k ní přistoupil a vyšetřil ji. Zlehka se dotkl zranění a zeptal se na příznaky, bolest hlavy a zuby. Eleanor mu dala odpovědi, které Reacher slyšel od spousty lidí v její situaci. Byla statečná a působila, jako by jí na sobě nezáleželo. Řekla ano, nos a ústa stále trochu bolí, a ano, také ji trochu bolí hlava, a ne, zuby nejsou úplně v pořádku. Mluvila ale dostatečně zřetelně, netrpěla ztrátou paměti, její zorničky reagovaly správně na světlo, tak se doktor uklidnil. Sdělil jí, že bude v pořádku.

„A jak se daří Sethovi?“ zeptal se Reacher.

„Hrozně se na vás zlobí,“ prozradila Eleanor.

„S čím kdo zachází, tím také schází.“

„Jste mnohem větší než on.“

„On je mnohem větší než vy.“

Eleanor neodpověděla. Jen se na Reachera na další dlouhou vteřinu zadívala a pak uhnula očima. Působila velice nejistě, v obličeji naprostou nerozhodnost, ve výrazu daném jen rty znehybnělými strupem a ztuhlém bolestí v nose. Měla velké bolesti, pochopil Reacher. Schytala dvě rány, první patrně na nos a druhou namířenou níž, na ústa. První byla přesně tak silná, aby ublížila, ale nezlomila kost, a druhá natolik prudká, aby způsobila krvácení, ale nevyrazila zuby.

Dvě rány, pečlivě mířené, pečlivě vypočítané, pečlivě uštědřené.

Odborná práce.

Reacher se zeptal: „To nebyl Seth, že je to tak?“

Eleanor odpověděla: „Ne, nebyl.“

„Tak kdo vám to udělal?“

„Jak jste řekl předtím. Operuje tady dvojice drsných chlápků.“

„Oni za vámi přišli?“

„Dvakrát.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Kdo to je?“

„Nevím.“

„Tvrdí, že zastupují Duncanovy.“

„Tak to tedy nezastupují. Duncanovi si nemusejí najímat lidi, aby mě mlátili. Zvládnou to bez nejmenších problémů sami.“

„Kolikrát vás Seth uhodil?“

„Patrně tisíckrát.“

„To je dobře. Samozřejmě ne z vašeho pohledu.“

„Ale dobře co se týče vašeho čistého svědomí?“

„Něco na ten způsob.“

Eleanor prohlásila: „Klidně si Setha vychutnejte. Celý den, každý den. Nadělejte z něj řezanku. Zlámejte mu všechny kosti v těle. Zvu vás. Myslím to vážně.“

„Proč neodejdete?“

„Nevím,“ řekla Eleanor. „Na tohle téma byla už napsána spousta knih. Většinu z nich jsem přečetla. Kromě toho, kam bych šla?“

„Kamkoliv jinam.“

„To není tak jednoduché. Nikdy to není jednoduché.“

„Proč ne?“

„Prostě mi to věřte.“

„Tak co se stalo?“

Eleanor objasnila: „Před čtyřmi dny se tady zjevili dva chlápci. Mluvili s přízvukem východního pobřeží. Vypadali na Italy. Měli na sobě drahé obleky a kašmírové převlečníky. Seth je vzal k sobě do pracovny. Neslyšela jsem, o čem se baví. Pochopila jsem ale, že jsme v maléru. Po celém domě se rozlil skutečný zvířecí zápach. Za dvacet minut vypochodovali. Seth se tvářil sklíčeně. Jeden z těch chlápků prohlásil, že dostali za úkol Sethovi ublížit, ale Seth je přemluvil, aby ublížili mně. Nejdřív jsem si myslela, že se mě chystají znásilnit před manželem. Taková atmosféra tu panovala. Ten zvířecí zápach. Ale ne, Seth mě podržel před sebou a oba chlápci mě uhodili. Každý jednou. Do nosu a do úst. Pak se včera vrátili a udělali úplně to samé. Potom odjel Seth na stejk. To je to, co se stalo.“

„To je mi moc líto,“ vyslovil Reacher soustrast.

„Mně taky.“

„Pověděl vám Seth, kdo to byl? Nebo co chtěli?“

„Ne. Seth mi neříká vůbec nic.“

„Nějaké tušení?“

„Byli to investoři,“ pravila Eleanor. „Chci říct, přišli jménem investorů. To je jediné, co mě napadá.“

„Speditérská firma Duncanových má investory?“

„Patrně ano. Dokážu si představit, že to není žádný zázračně výdělečný podnik. Ceny benzinu se vyšplhaly v poslední době hodně vysoko. Nebo nafty nebo na co to jezdí. A je zima, což se musí odrazit na jejich příjmech. Nemají co vozit. Ale co já vím? Jedině to, že si pořád na něco stěžují. A ve zprávách jsem slyšela, že banky nejsou v poslední době zrovna velkorysé, rozhodně ne vůči malým firmám. Takže možná získali úvěr z nekonvenčního zdroje.“

„Z velice nekonvenčního,“ podotkl Reacher. „Jestli se ale jedná o finanční záležitost firmy Duncanových, proč jdou ti chlápci po mně?“

„Oni jdou po vás?“

„Ano,“ potvrdil doktor. „Jdou po něm. Dneska ráno přišli ke mně domů. Čtyřikrát mě uhodili a vyhrožovali, že mé manželce udělají ještě něco horšího. A ptali se jenom na to, kde je Reacher. V motelu došlo údajně k tomu samému. Navštívili pana Vincenta. A Dorothy, tu ženu, která pro něj pracuje. Jeho pokojskou.“

„To je hrozné,“ vyděsila se Eleanor. „Je v pořádku?“

„Přežila to.“

„Je v pořádku vaše manželka?“

„Trochu to s ní otřáslo.“

„Nedokážu si to vysvětlit,“ pravila Eleanor. „O Sethových obchodech vůbec nic nevím.“ Reacher se zeptal: „Víte něco o Sethovi?“

„Co například?“

„Kdo je a odkud pochází.“

„Nechcete se, pánové, něčeho napít?“

„Ne, děkuju,“ odmítl Reacher. „Povězte mi, odkud pochází Seth.“

„Pořád ta stará otázka? Je adoptovaný, jako spousta lidí.“

„Odkud?“

„To nevím a myslím, že to neví pořádně ani jeho otec. Zařídila to jakási dobročinná síť. Pod podmínkou zachování anonymity.“

„Vůbec žádné pověsti?“

„Vůbec žádné.“

„Seth si na nic nepamatuje? Slyšel jsem, že byl v předškolním věku, když sem přišel. Měl by si pamatovat něco z toho, co se stalo předtím.“

„Nemluví o tom.“

„Co ta zmizelá dívka?“

„Druhá stará otázka? Rozhodně nejsem slepá vůči Sethovým chybám, ani k chybám jeho rodiny, ale pokud vím, federální úřad je po vyšetřování zprostil viny. Copak to lidem nestačí?“

„Vy jste tady v té době nebyla?“

„Ne, vyrostla jsem v Illinois. Kousek od Chicaga. Sethovi bylo dvacet dva, když jsme se poznali. Pokoušela jsem se stát novinářkou. Jediná práce, kterou se mi podařilo najít, byla pro jedny noviny blízko Lincolnu. Pracovala jsem na článku o kukuřici. O ničem jiném ty noviny kromě sportu na vyšší škole nepsaly. Seth se stal novým výkonným ředitelem speditérské firmy Duncanových. Udělala jsem s ním pro ten článek rozhovor. Pak mě pozval na koktejl. Nejdřív jsem byla uchvácená. Později už méně.“

„Budete v pořádku?“

„Budete v pořádku vy? Se dvěma drsnými chlápky v závěsu?“

„Odjíždím,“ sdělil Reacher. „Mám namířeno na jihovýchod do Virginie. Nechcete jet se mnou? Mohla byste mě dovézt na dálnici a už se nikdy nevrátit.“

Eleanor Duncanová opáčila: „Ne.“

„Jste si jistá?“

„Jsem.“

„V tom případě vám nemůžu pomoct.“

„Už jste mi pomohl. Víc, než si dokážete představit. Zlomil jste mu nos. Měla jsem z toho obrovskou radost.“

Reacher prohlásil: „Měla byste jet se mnou. Vypadnout tady z toho pekla. Je šílenství, abyste zůstávala, když takhle mluvíte. Když máte takovéhle pocity.“

„Přežiju ho,“ řekla Eleanor. „To je můj životní úkol. Přežiju je úplně všechny.“

Reacher už na to nic neřekl. Jen se rozhlédl po kuchyni, po předmětech, které Eleanor zdědí, jestli se jí podaří splnit životní úkol. Byla to spousta předmětů, bez výjimky drahých a velice kvalitních, italských, německých i amerických. Včetně klíčku od cadillaku ve skleněné míse.

„To je Sethův klíček?“ zeptal se Reacher.

Eleanor potvrdila: „Ano, je.“

„Mívá jeho auto plnou nádrž?“

„Obvykle ano. Proč?“

„Hodlám ho ukradnout,“ oznámil Reacher.

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER PRAVIL: „Mám před sebou nejméně hodinu cesty. Bude se mi hodit něco pohodlnějšího než pick-up. A doktor by si jej měl stejně nechat. Potřebuje být mobilní. Kvůli své práci.“ Eleanor Duncanová upozornila: „Nedostanete se daleko. Budete projíždět v ukradeném autě přímo kolem stanice okresní policie.“

„Policie nebude vědět, že je ukradené. Ne když jim to nepoví Seth.“

„On to ale udělá.“

„Povězte mu, aby to nedělal. Povězte mu, že když neposlechne, vrátím se a zpřerážím mu ruce. Vyřiďte mu, ať je pěkně zticha a vyzvedne si auto ráno. Nechám ho stát někde u silnice.“

„Neposlechne mě.“

„Ale poslechne.“

„Neposlouchá vůbec nikoho.“

„Poslechl ty dva chlápky z města.“

„Protože z nich měl hrůzu.“

„Ze mě má také hrůzu. Má hrůzu z každého. Věřte mi, přesně takový Seth je.“

Nikdo nepromluvil. Reacher si vzal z mísy klíček od cadillaku, dal doktorovi klíček od pick-upu a zamířil ke dveřím.

* * *

Seth Duncan seděl u kuchyňského stolu svého otce, loket vedle lokte strýce Jonase na jedné straně a strýce Jaspera na druhé. Všichni čtyři muži pokorně mlčeli, protože nebyli v kuchyni sami. O dřez se opíral Roberto Cassano a o dveře Angelo Mancini. Cassano si demonstrativně uhladil košili, i když ji měl dokonale zastrčenou do kalhot, a Mancini si rozepnul kabát a dal si ruce na zátylek, jako by byl rozlámaný z auta, ale obě gesta měla posloužit k tomu, aby předvedla pistole v náramenních pouzdrech. Pistole byly kolty Double Eagle. Poloautomatické, z nerezavějící oceli. Hezký párek. Duncanovi zahlédli zbraně, pochopili, co znamenají, a nehybně a mlčky teď seděli.

Cassano požádal: „Povězte mi to ještě jednou. Vysvětlete mi to. Přesvědčete mě. Jakým způsobem ten neznámý chlap pozdržel dodávku?“

Jacob Duncan se ohradil: „Radím snad vašemu šéfovi, jak řídit obchod?“

„Patrně ne.“

„Protože je to jeho obchod. Patrně k němu patří tisíc věcí, kterým plně nerozumím. Nepletu se do nich.“

„A pan Rossi se neplete do vašeho obchodu. Pokud nepůsobíte nepříjemnosti.“

„Klidně si může najít jiný zdroj.“

„To určitě udělá. Právě v tuhle chvíli ale máte platnou smlouvu.“

„Splníme dodávku.“

„Kdy?“

„Jakmile budeme mít z krku toho chlapa.“ Cassano jen zavrtěl nešťastně hlavou.

Mancini poradil: „Musíte změnit taktiku. Ten chlap byl v polích, to je bez diskuse, ale teď už tam není. Nasedl zpátky do pick-upu, který ukradl včera v noci těm blbcům. Měl ho někde schovaný. Musíte ho najít. Musíte zase střežit silnice.“

Cadillac Setha Duncana byl natolik nový, aby měl všechny vymoženosti, ale natolik starý, aby zůstal korábem rovných dálnic. Nesoutěžil s BMW a mercedesy za peníze mladých úspěšných podnikatelů jako současné modely. Soutěžil s letadly a vlaky, kdo nabídne větší pohodlí na dlouhé vzdálenosti, přesně jak to cadillaky vždycky dělaly. Reacherovi se moc líbil. Bylo to skvělé auto. Dlouhé, široké a vážilo zhruba dvě tuny. Ujíždělo hladce a tiše. Řidič se v něm mohl krásně uvolnit. Dalo se ovládat jedním prstem na ruce a jedním na noze a bylo určené k rozvalování. Mělo černý lak, černou kůži a černá skla. A rádio s příjemným teplým zvukem a do tří čtvrtin plnou nádrž.

Reacher do něj nastoupil, posunul si dozadu sedadlo, vyjel z garáže, nadvakrát se za domem otočil a opatrně zamířil zpátky k dvouproudé silnici. Zahnul doleva, na jih, a plul v pohybujícím se kokonu klidu a ticha. Krajina se vůbec nezměnila. Rovná silnice vepředu, pole napravo, pole nalevo, mraky nad hlavou. Nezahlédl jediné jiné auto. Šestnáct kilometrů od místa, odkud vyjel, stál na zarostlém zbytku parkoviště z udusané hlíny starý zavřený hostinec. Měl zatlučená okna, špatnou střechu a na stěnách prastaré nápisy Pabst Blue Ribbon a Miller High Life, sotva viditelné pod nánosy špíny. Za ním už nebylo vůbec nic, až daleko k horizontu.

Roberto Cassano vyšel ze zadních dveří Jacoba Duncana a zamířil dál přes zaplevelený štěrk, aby ho nebylo slyšet. V dálce na severu stoupal úzký proužek kouře. Shořelé SUV, stále kouřící. Dílo toho neznámého chlapa.

Cassano vytáhl mobil, vymačkal číslo a po třech zazvoněních se ozval Rossi. Cassano oznámil: „Drží se své verze, šéfe. Tu dodávku nedostaneme, dokud nedostaneme toho chlapa.“

Rossi namítl: „To nedává smysl.“

„Povídejte mi o tom. Připadám si jako Alenka v říši divů.“

„Jak velký nátlak jste použili?“

„Na samotné Duncanovy? To je moje další otázka. Jak velký nátlak chcete, abychom použili?“

Nastala dlouhá odmlka a pak se ozvalo cosi jako rezignovaný povzdech. Rossi sdělil: „Problém spočívá v tom, že prodávají skvělé zboží. Lepší nenajdeme. Nenajdeme ani z poloviny tak dobré. Tak je nemůžeme zlikvidovat. Protože je budeme v budoucnosti potřebovat. Znovu a znovu. Naprosto nutně.“

„Takže?“

„Přistupte na jejich hru. Najděte toho zatraceného chlapa.“

Doktor vyšel ze dveří Eleanor Duncanové a zahleděl se upřeně na pick-up. Nechtělo se mu do něj nastoupit. Nechtělo se mu ho řídit. Nechtěl, aby ho v něm někdo zahlédl. Nechtěl se k němu vůbec přiblížit. Patřil Duncanovým. Byl jim odcizen, a to nesmírně ponižujícím způsobem. Dva fotbalisté odhození v bezvědomí na zem. Takže zaplést se jakkoliv s tím autem by byla provokace. Šílenství. Vysloužil by si trest, krutý a trvalý.

Byl ale doktor.

A naneštěstí střízlivý.

Proto s jasnou hlavou.

Máš pacienty. Máš zodpovědnost. Vůči Vincentovi z motelu. A také vůči pokojské Dorothy. Oba jsou otřesení. A ty ženatý muž. Tvoje manželka je třináct kilometrů daleko, vyděšená a sama.

Doktor pohlédl na klíček ve své ruce a na pick-up na příjezdové cestě. Představil si trasu. Mohl bys zaparkovat za Dorothyiným domem a nechat pick-up z dohledu. Můžeš zaparkovat na nesprávné straně motelové recepce a dosáhnout stejného výsledku. Pak odstavíš pick-up na severu a dojdeš domů pěšky přes pole.

Naprosto odhalený, něco přes tři kilometry po vedlejších cestách a šest po dvouproudé silnici.

Deset minut.

Víc ne.

Nic se nestane. Možná.

Doktor nastoupil do kabiny a nastartoval motor.

Anonymní bílá dodávka ujížděla stále po silnici číslo tři, stále v Kanadě, ale opustila Britskou Kolumbii a vjela do Alberty. Postupovala rovnoměrně vpřed, směrem na východ, aniž by si jí kdokoliv všiml. Její řidič nikomu nezavolal. Měl vypnutý telefon. Tvrdilo se, že vysílačky mobilních společností blízko 49. rovnoběžky monitorují činnost v okolí. Možná nahrávají a analyzují hovory. Oddělení Homeland Security na obou stranách hranice mají počítače se sofistikovaným softwarem. Jednotlivá slova můžou spustit poplach. Dokonce i bez kompromitující konverzace může vzniknout elektronický záznam, kde a kdy se člověk pohyboval, čemuž je lepší se vyhnout. Ze stejného důvodu platil řidič při tankování hotovostí, v místní měně, a při každé zastávce si vyhrnul límec a stáhl čepici do čela, pro případ, že by tam byly kamery napojené na digitální nahrávače nebo na vzdálené pozorovatelny. Dodávka ujížděla vpřed, rovnoměrně postupovala směrem na východ.

Rossi ukončil hovor s Cassanem, na pět minut se hluboce zamyslel a pak zavolal Safirovi o šest bloků dál. Zhluboka se nadechl, zadržel dech a zeptal se: „Už jste se někdy setkal s lepším zbožím?“

Safir opáčil: „Nemusíte si hrát na obchodního zástupce. Už jsem vám jednou sedl na lep.“

„A byl jste spokojený, není-liž pravda?“

„Teď spokojený nejsem.“

„Chápu,“ pravil Rossi. „Chtěl bych si s vámi ale o něčem promluvit.“

„Promlouvají si rovnocenní partneři,“ upozornil Safir. „My nejsme rovnocenní partneři. Já dávám příkazy a vy žádáte.“

„Dobře, chtěl bych vás o něco požádat. Chtěl bych, abyste o krok ustoupil a něco zvážil.“

„Co například?“

„Potřebuju tuhle dodávku, vy ji potřebujete a potřebuje ji i někdo další. Tak bych vás chtěl požádat, abyste zapomněl na naše neshody a začal se mnou spolupracovat. Jen na den dva.“

„Jakým způsobem?“

„Moje kontakty v Nebrasce mají osinu v zadku.“

„Všechno o tom vím,“ opáčil Safir. „Moji muži mi podali vyčerpávající zprávu.“

„Chci, abyste je tam poslal, aby pomohli.“

„Poslal koho? Poslal kam?“

„Své muže. Do Nebrasky. Nemá cenu, aby se poflakovali u mě v kanceláři. Vaše zájmy jsou mé zájmy a já už nějakou dobu dělám, co můžu. Takže si myslím, že vaši muži by mohli pomoct mým, a tím bychom vyřešili tenhle problém společnými silami.“

Doktor dojel nezpozorován na Dorothyinu farmu a zaparkoval na dvoře za ní, předkem k zadku Dorothyina pick-upu. Našel ji v kuchyni, jak myje nádobí. Patrně nádobí od snídaně. Její a Reacherovy. Což bylo šíleně riskantní.

Zeptal se jí: „Jak se vám daří?“

Dorothy odvětila: „Jsem v pořádku. Vy vypadáte hůř než já.“

„Přežiju to.“

„Přijel jste v pick-upu Duncanových.“

„Já vím.“

„To nebyl chytrý tah.“

„Stejně chytrý jako uvařit snídani pro toho chlapa.“

„Měl hlad.“

Doktor se zeptal: „Nepotřebujete něco?“

„Potřebuju vědět, jak tohle skončí.“

„Patrně ne moc dobře. Je jenom jeden, odkázaný sám na sebe. A nemáme záruku, že tady vůbec zůstane.“

„Víte, kde přesně je teď?“

„Ano. Víceméně.“

„Neprozrazujte mi to.“

„Nechám si to pro sebe.“

Dorothy požádala: „Měl byste se podívat na pana Vincenta. Ošklivě si to odnesl.“

„Přesně tam mám namířeno,“ sdělil doktor.

Safir ukončil hovor s Rossim, na dlouhých deset minut se hluboce zamyslel a pak vytočil číslo svého zákazníka Mahmeiniho, o osm bloků dál přes město. Zhluboka se nadechl, zadržel dech a zeptal se: „Už jste se někdy setkal s lepším zbožím?“

Mahmeini nakázal: „Přejděte, sakra, k věci.“

„V řetězu se vyskytla zadrhlina.“

„Řetězy nemají zadrhliny. Zadrhliny mají provazy. Řetězy mají slabé články. Přiznáváte se? Jste ten slabý článek?“

„Jenom vás informuju. Udělal se tam retardér na silnici. Hlava 22. Je to k zbláznění, ale je tomu tak.“

„A co má být?“

„Sledujeme všichni společný cíl. Všichni chceme tu dodávku. A nedostaneme ji, dokud nebude odstraněn ten retardér. Taková je bohužel skutečnost. Nikdo z nás ji nemůže změnit. Všichni jsme se stali oběťmi. Tak bych vás chtěl požádat, abyste zapomněl na naše neshody a začal se mnou spolupracovat. Jen na den dva.“

„Jakým způsobem?“

„Odvolejte své muže z mé kanceláře a pošlete je nahoru do Nebrasky. Já posílám své muže. Můžeme pracovat společně a vyřešit tenhle problém.“

Mahmeini se odmlčel. Pravdou bylo, že on sám nebyl nic víc než článek v řetězu, stejně jako Safir, stejně jako Rossi, o kterém všechno věděl, stejně jako Duncanovi, o kterých také všechno věděl, a Vancouver. Věděl, jak vypadá situace. Dal si patřičně záležet. Provedl průzkum. Všichni byli články v řetězu, až na to, že on byl předposlední, druhý od konce, a proto se ocitl pod největším tlakem. Protože přímo nad ním stáli Arabové ze Saúdské Arábie, neuvěřitelně bohatí a nepředstavitelně nemilosrdní. Smrtonosná kombinace.

Mahmeini navrhl: „Desetiprocentní sleva.“

Safir souhlasil: „Samozřejmě.“

Mahmeini požádal: „Zavolejte mi, jak vypadá plán.“

Doktor zaparkoval za společenskou místností motelu, mezi její zaoblenou stěnou a kulatou ohradou na popelnice a nádrže s propanem, předkem k zadku Vincentova sedanu, starého pontiaku. Ne dokonalé místo. Pick-up byl z jistých úhlů jasně vidět, jak ze severu, tak z jihu. Bylo to však nejlepší místo, kam ho mohl postavit. Vystoupil, zůstal stát v zimě a zkontroloval silnici. Nic po ní nejelo.

Na Vincenta narazil ve společenské místnosti, jak sedí v jednom ze svých červených sametových křesel a vůbec nic nedělá. Měl modřinu kolem oka, rozražený ret a na tváři otok velikosti slepičího vejce. Vypadal úplně stejně jako on sám. Krásně se k sobě hodili. Jako by se na sebe dívali do zrcadla.

Doktor se zeptal: „Potřebujete něco?“

Vincent si postěžoval: „Hrozně mě bolí hlava.“

„Chcete prášky proti bolesti?“

„Prášky nepomůžou. Chci, aby bylo po všem. Přesně to si přeju. Chci, aby ten chlap dokončil, co začal.“

„Je na cestě do Virginie.“

„Skvělé.“

„Tvrdil, že se zastaví na stanici okresní policie. Prý se vrátí, jestli najde nějaké nesrovnalosti v tom případu, ke kterému došlo před pětadvaceti lety.“

„Prastará historie. Už ty protokoly vyhodili.“

„Říká, že ne.“

„Tak ho do nich nenechají nahlédnout.“

„Prý nechají.“

„Copak teď může objevit něco, co neobjevili před dvaceti pěti lety? Spíš bych řekl, že se už nechce vrátit. Jenom to nepřiznal přímo, aby nás tolik neranil. Vzal roha a vymyslel si výmluvu. Nechal nás ve štychu.“

V podivné kulaté místnosti se rozhostilo ticho.

„Potřebujete něco?“ zeptal se znovu doktor.

„A co vy?“ odpověděl Vincent otázkou. „Nechcete se napít?“

„Máte povoleno mě obsluhovat?“

„Na takovéhle starosti je trochu pozdě, nemáte pocit? Dáte si panáka?“

„Ne,“ odmítl doktor. „Radši ne.“ Pak se zarazil a dodal: „Dobře, tak jednoho, na cestu.“

Safir zavolal zpátky Rossimu a oznámil: „Chci dvacetiprocentní slevu.“ Rossi se otázal: „Výměnou za co?“

„Za to, že vám pomůžu. Že pošlu své muže do Nebrasky.“

„Patnáct procent. Protože pomáháte i sám sobě.“

„Dvacet,“ trval Safir na svém. „Protože tam pošlu víc mužů než jen svoje.“

„Jak to?“

„Také mě hlídají. Dva muži. Mám je právě teď u sebe v kanceláři. To už jsem vám ostatně říkal. Copak si myslíte, že odvolám své dva muže z kanceláře a ty druhé dva v ní nechám? Na to zapomeňte. Ujišťuju vás, že k tomu nedojde. Proto jsem svého zákazníka přesvědčil, aby také poslal své dva muže. Něco jako sdílená oběť. A stejně v tom chceme mít všichni prsty, za takovéhle situace.“

Rossi se odmlčel.

„Dobře,“ pravil. „To je v pořádku. Opravdu v pořádku. Společně tam budeme mít šest mužů. Můžeme to rychle vyřídit. Ani se nenadějeme a budeme z lesa venku.“

„Jak zní plán?“

Rossi objasnil: „Nejbližší civilizace je sto kilometrů jižně. Tam, kde sídlí okresní úřady. Ubytovat se dá pouze v Courtyard Marriottu. Moji muži tam rozbili stan. Nařídím jim, aby se tam okamžitě stáhli, a zamluvím pár dalších pokojů. Pak se tam můžou všichni co nejdřív sejít a pustit se do akce.“

Dvouproudá silnice zůstala celou cestu naprosto rovná. Reacher po ní ujížděl rovnoměrnou stovkou, ukrajoval málo přes kilometr a půl za minutu, v pohodě a bez stresu. Po padesáti minutách minul osamělý bar na pravé krajnici. Malou přikrčenou budovu ze dřeva se špinavými okny polepenými reklamami na pivo, třemi auty na parkovišti a tabulí s názvem Cell Block, Vězeňský blok, který mu přišel poměrně příhodný. Dokázal si představit, že kdyby přimhouřil oči, bar by připomínal vězení ze starého westernu. Projel okolo a po kilometru a půl se horizont změnil. V odpoledním přítmí se vynořila vodárenská věž a nápis Texaco. Civilizace. Ale moc jí zase nebylo. Město vypadalo malé. Byla to jen šachovnice z tuctu nízkých bloků pohozených uprostřed pustiny.

Po osmi stech metrech narazil na billboard obchodní komory, který vypočítával pět různých způsobů, jak může cestovatel utratit peníze. Kdyby se chtěl najíst, mohl by zavítat do dvou restaurací. Jedna byla při silnici, jedna nebyla. Jména mu nic neřekla. Žádný řetězec. Když by cestovatel potřeboval spravit auto, mohl zajet do opravny a pneuservisu. Kdyby se chtěl vyspat, nabízela se jediná možnost, Courtyard Marriott.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

REACHER SE PROHNAL kolem billboardu a pak zpomalil a zadíval se dopředu. Ze zkušenosti věděl, že většina měst má na hlavním tahu obchody a různé podniky. Městské úřady jako policie a radnice bývají o jeden až dva bloky dál. Možná i o víc. Má to něco společného s příjmem z daní. Města si nemůžou účtovat moc za pozemek v odlehlé ulici.

Reacher zpomalil o trochu víc a minul první budovu. Na levé straně. Bylo to hliníkové bistro inzerované na billboardu, o kterém se zmínila pokojská Dorothy. Místo, kam chodí okresní policajti na kávu a koblihy. A očividně i na odpolední svačiny. Venku parkoval černobílý policejní dodge. Plus dva pracovní pick-upy, oba farmářské, oba pomačkané a špinavé. Dalším článkem infrastruktury byla benzinová pumpa Texaco na druhé straně ulice, se třemi vjezdy ke stojanům. Pak přišla dlouhá řada rozmanitých obchodů, napravo a nalevo, železářství, lihoviny, banka, pneuservis, značkový John Deer, potraviny, lékárna. Ulice byla široká, zablácená a měla po obou stranách šikmá místa na parkování.

Reacher projel celým městem. Na konci narazil na skutečnou křižovatku, s ukazatelem doleva k továrně na etanol, doprava k nemocnici a rovně k I-80 dalších sto kilometrů daleko. Reacher otočil přes šířku ulice a rozjel se zase zpátky, na sever po hlavním tahu. Vedly z něj tři boční ulice napravo a tři boční ulice nalevo. Všechny se jmenovaly po nějakých lidech. Možná po původních osadnících Nebrasky, známých fotbalistech, trenérech nebo nejúspěšnějších pěstitelích kukuřice. Reacher zabočil do první ulice napravo, která se jmenovala McNally, a spatřil před sebou hotel Marriott. Byly čtyři hodiny odpoledne, což se Reacherovi moc nehodilo. Staré protokoly budou na policejní stanici nebo v okresním archivu a úředníci budou mít v pět padla. Zbývala mu hodina. Ani o chvíli víc. Už samotné úvodní jednání bude trvat třicet minut a protokoly jsou patrně tak obsáhlé, že bude potřebovat víc než třicet minut, aby si je přečetl. Rozhodl se, že počká do rána.

Pak to rozhodnutí přehodnotil.

Stojí to za zkoušku.

Pokračoval rovně dopředu a po cestě si prohlédl hotel. Nebyl si jistý, jaký je rozdíl mezi skutečným hotelem Marriott a Courtyard Marriott. První je možná výškový a druhý nízký. Tenhle byl nízký, jen dvoupatrový, do tvaru H, který tvořil vestibul se dvěma skromnými křídly pokojů. Vepředu měl parkoviště s označenými místy pro dvacet aut, z nichž byla jen dvě obsazená. To samé vzadu. Dvacet míst na parkování, jen dvě obsazená. Spousta volného prostoru. Zima, uprostřed pustiny.

Reacher zahnul doleva a rozjel se zase zpátky na sever, souběžně s hlavním tahem, tři bloky od něj. Zahlédl druhou restauraci. Pyšnila se žebírky podle originálního kansaského receptu bez omáčky, jen s kořením. Reacher zahnul hned za ní opět doleva, vrátil se na hlavní tah a zastavil u bistra. Policejní auto tam pořád stálo. Pořád zaparkované. Bistro bylo skoro prázdné. Reacher do něj viděl oknem. Dva policajti, tři civilisté, servírka a kuchař za servírovacím okénkem.

Reacher zamkl cadillac a vešel dovnitř. Policajti seděli naproti sobě v boxu, širocí a udělaní, takže každý zabíral místo pro dva. Jeden byl přibližně Reacherova věku a druhý mladší. Měli na sobě šedivé uniformy s odznaky, insigniemi a jmenovkami. Starší se jmenoval Hoag. Reacher kolem něj prošel, zastavil se, předvedl opožděnou reakci a vykřikl: „Vy jste přece Hoag! To snad není možné.“

Policista se podivil: „Prosím?“

„Pamatuju si vás z Pouštní bouře. Že je to tak? Perský záliv v roce 1991. Nemám pravdu?“

Policista pravil: „Je mi líto, kamaráde, ale budete mi muset trochu pomoct. Od roku 1991 uplynula spousta vody.“

Reacher mu podal ruku. Představil se: „Reacher, ze sto desáté jednotky vojenské policie.“

Policista si otřel ruku o kalhoty a potřásl si s ním. Řekl: „Nejsem si jistý, jestli jsem měl s vojenskou policií někdy něco do činění.“

„Opravdu? Přísahal bych, že vás znám. Možná ze Saúdské Arábie? Krátce předtím? Během Pouštního štítu?“

„Krátce předtím jsem sloužil v Německu.“

„Nemyslím, že bych vás potkal v Německu. Ale pamatuju si vaše jméno. A obličej. Neměl jste v Perském zálivu bratra? Nebo nějakého příbuzného?“

„Měl jsem tam bratrance.“

„Je vám podobný?“

„Tenkrát asi ano. Trochu.“

„Tak je to jasné. Prima kluk, že ano?“

„Poměrně ano.“

„A dobrý voják, jak si vzpomínám.“

„Vrátil se domů s Bronzovou hvězdou.“

„Já jsem to hned věděl. Sedmý armádní sbor, správně?“

„Druhá těžká kavalerie.“

„Třetí prapor?“

„Přesně tak.“

„Já jsem to hned věděl,“ zopakoval Reacher. Starý, prastarý proces, využívaný všemi hadači osudu. Naveďte člověka do nekonečné řady otázek ano-ne, správně-špatně, a během chvilky vznikne přesvědčivá iluze intimity. Jednoduchý psychologický trik, který jen potřebuje pečlivě naslouchat odpovědím, vcítit se do druhého člověka a správně tipovat. Většina lidí, kteří nosí každý den jmenovku, zapomene, že ji mají, alespoň na začátku. A spousta policistů ve vnitrozemí Ameriky sloužila dřív v armádě. Nadprůměrné množství. A i když v ní nesloužili, většina z nich má velké rodiny. Spoustu bratrů a příbuzných. Téměř s jistotou se dá vsadit na to, že alespoň jeden z nich byl v armádě. A Pouštní bouře byla hlavní vojenské nasazení pro celou tuhle generaci, sedmý sbor její zdaleka největší složka a nositel Bronzové hvězdy z druhé těžké kavalerie sloužil téměř jistě v třetím praporu, který byl špičkou oštěpu. Algoritmus. Správný tip. Vůbec žádná věda.

Reacher se zeptal: „Tak co dělá váš bratranec teď?“

„Tony? Vrátil se do Lincolnu. Odešel, zaplaťpánbůh, před druhým kolem. Pracuje pro železnici. Má dvě děti, jedno na nižší střední škole a jedno na vyšší.“

„To je skvělé. Vídáte se často?“

„Tu a tam.“

„Nezapomeňte ho ode mě pozdravovat. Jack Reacher, ze sto desáté jednotky vojenské policie. Pozdravy od jedné pouštní krysy druhé.“

„A co teď děláte vy? Určitě se bude ptát.“

„Já? Ach, pořád to samé, úplně to samé.“

„Cože, vy jste pořád v armádě?“

„Ne, myslel jsem to tak, že jsem byl vyšetřovatelem a pořád ho dělám. Teď ale soukromě. Pracuju na sebe, ne pro strýčka Sama.“

„Tady v Nebrasce?“

„Jenom přechodně,“ odpověděl Reacher. Pak se zarazil. „Víte co? Možná byste mi mohl pomoct. Jestli by vám to nevadilo.“

„Co potřebujete?“

„Jste vy dva ve službě, nebo mimo službu?“

„Jedeme do práce. Čeká nás noční směna.“

„Smím si přisednout?“

Policajt jménem Hoag se posunul, za svištění vinylu a praskání kůže. Reacher se posadil na místo, které mu uvolnil. Bylo teplé. Sdělil: „Znal jsem toho McNallyho. Jen tak bokem, také sloužil v druhé těžké. Vyšlo najevo, že má kamaráda, který má kamaráda, který má tetu v tomhle okrese. Je farmářka. Před pětadvaceti lety zmizela její dcera. Osmiletá, nikdo ji už nespatřil. Ta žena se z toho nikdy nevzpamatovala. Vyšetřovalo to vaše oddělení, s FBI jako třešničkou na dortu. McNallyho kamarád kamaráda se domnívá, že to FBI zvorala. Tak mě McNally najal, abych se podíval do protokolů.“

„Před dvaceti pěti lety?“ zopakoval Hoag. „To bylo před mou dobou.“

„Správně,“ odsouhlasil Reacher. „Oba jsme si tehdy ještě málem hráli na písku.“

„A to dítě se nikdy nenašlo? To znamená, že je to neuzavřený případ. Studený, ale otevřený. Což znamená, že by ty protokoly měly stále existovat. A někdo by si na ně měl pamatovat.“

„To je přesně to, v co McNally doufá.“

„A on chce znemožnit FBI? Ne nás?“

„Prý jste odvedli skvělou práci.“

„A co udělala FBI špatně?“

„Nenašla to dítě.“

„K čemu to bude všechno dobré?“

„Nevím,“ odpověděl Reacher. „To byste měl vědět vy. Znáte lidi. Ta žena by patrně konečně došla klidu.“

„Dobře,“ prohlásil Hoag. „Poptám se na stanici. Někdo vás pustí dovnitř, zítra brzy ráno.“

„Nedalo by se s tím něco udělat ještě dneska večer? Kdybych to zvládl do půlnoci, mohl bych McNallymu naúčtovat o den míň. Nemá moc peněz.“

„Vám se nechce přijmout tučnější šek?“

„Jeden veterán pro druhého. Víte, jak to chodí. Kromě toho mám práci někde jinde. Musím se dostat co nejrychleji do Virginie.“

Hoag se podíval na hodinky. Čtyři hodiny dvacet minut. Řekl: „Všechny tyhle staré papíry jsou ve sklepě pod radnicí. V pět hodin se tam zavírá.“

„Nešly by nějak vynést ven?“

„Panebože, to už chcete opravdu hodně.“

„Nepotřebuju důkazy pro soud. Nežádám fyzické důkazy, pokud tam nějaké jsou. Chci jenom papíry.“

„Mohl bych to pěkně schytat.“

„Jenom si je chci přečíst. Co je na tom špatného? Ven a dovnitř během jedné noci, kdo by na to přišel?“

„Patrně toho bude spousta. Krabice a krabice.“

„Pomůžu s nejtěžší prací.“

„McNally sloužil v druhé těžké? Stejně jako Tony?“

Reacher přikývl. „Ale v druhém praporu, ne ve třetím. Ne úplně Tonyho třída.“

„Kde jste se ubytoval?“

„V hotelu Marriott. Kde jinde?“

Následovala dlouhá pauza. Mladý policista sledoval situaci. Reacher pozoroval, jak se rozvíjí dynamika. Hoag se vrátil v kruhu od řádné civilní ostražitosti ke staré nostalgické bezstarostnosti co-by-neudělal-voják-pro-vojáka. Pohlédl na Reachera a pravil: „Dobře, mám jednoho známého. Zařídím to. Bude ale lepší, když tam s námi nepůjdete. Počkejte na nás. Přivezeme vám to.“

Tak Reacher odjel zpátky ke Courtyard Marriottu a zaparkoval cadillac dozadu za budovu hotelu, kde nebyl zepředu vidět. Bezpečnější pro případ, že by se Seth Duncan nenechal odradit, chopil se telefonu a rozhlásil zprávu o svém autu do světa. Pak se pěšky vrátil a počkal ve vestibulu, až recepční dokončí telefonický hovor. Jak to vypadalo, někdo si u něj zamlouval pár pokojů. Když dohovořil, Reacher si koupil noc v pokoji v přízemí, který, jak se ukázalo, ležel v zadní části H, velice tichý, velice adekvátní, velice čistý a velice dobře zařízený, celý zelený a hnědý, s mosaznými prvky a světlým dřevem. Pak o čtyřicet minut později dorazil Hoag se svým partnerem, v zapůjčeném dodávkovém autě naloženém jedenácti lepenkovými krabicemi s protokoly. Pět minut poté bylo všech jedenáct krabic v Reacherově pokoji.

A pět minut poté, ale sto kilometrů severně, opustil doktor společenskou místnost motelu. Trochu si povídal s Vincentem, jen tak pro formu, hlavně se však věnoval třem trojitým Jim Beamům. Devět dávek bourbonu za necelou hodinu. A bylo zataženo a stmívalo se, což znamenalo, že když se rozhlédne na silnici doprava a doleva, neuvidí to, co by viděl za jasného světla. Nastoupil do pick-upu, nastartoval a vycouval ze skrýše. Otočil volantem, projel přes parkoviště a zahnul doprava na dvouproudou silnici.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

ZBÝVAJÍCÍCH ŠEST FOTBALISTŮ se rozdělilo a operovalo odděleně. Dva zaparkovali na severu na dvouproudé silnici, dva zaparkovali na jihu, pátý projížděl změtí úzkých venkovských cest na jihovýchodě a šestý projížděl změtí cest na jihozápadě. Doktor narazil na ty dva na severu.

Téměř doslova. Měl v plánu odstavit pick-up co nejdřív na nějakém neutrálním území nikoho a pak dojít přes pole domů. Orientoval se, rozhlížel se za jízdy kolem sebe, díval se doprava a doleva, zpomalený a otupělý bourbonem. Pohled mu padl na jízdní pruh a zjistil, že ho dělí pouze vteřina od čelní srážky s jiným pick-upem zaparkovaným napůl na krajnici a napůl ve vozovce. Jen tam seděl, otočený nesprávným směrem, se zhasnutými světly. Oči, mozek, ruce, vše zahalené bourbonovou mlhou, reakce opožděná o zlomek vteřiny, trhnutí volantem, a najednou se řítil napříč přes silnici k dalšímu pick-upu zaparkovanému na druhé krajnici, o třicet metrů dál. Doktor dupnul na brzdu, zablokoval všechna čtyři kola, dostal smyk a zůstal stát víceméně bokem.

Druhý pick-up se odlepil z místa a zablokoval cestu před ním.

První pick-up se odlepil z místa a zablokoval cestu za ním.

V Las Vegas vytočil Mahmeini telefonní číslo. Ozval se jeho hlavní muž, o osm bloků dál, v Safirově kanceláři. Mahmeini oznámil: „Změna plánu. Oba dva se přesouváte do Nebrasky, hned teď. Poletíte firemním letadlem. Pilot bude mít pokyny.“

Jeho muž odpověděl: „Dobře.“

Mahmeini upozornil: „Ta mise se skládá za dvou částí. Za prvé, najděte toho chlapa, o kterém všichni mluví, a zlikvidujte ho. Za druhé, sbližte se s těmi Duncanovými. Vybudujte důvěru. Pak zlikvidujte Safirovy a Rossiho muže, abychom mohli v budoucnu vynechat dva články řetězu. Od této chvíle budeme obchodovat přímo. Budeme tak mít mnohem větší zisky. A také větší kontrolu.“

Jeho muž zopakoval: „Dobře.“

Doktor zůstal sedět strnule za volantem a třásl se šokem, strachem a adrenalinem. Fotbalisté vystoupili ze svých aut. Velcí chlapi. Červené bundy. Došli k doktorovu polapenému autu, pomalu a nonšalantně, jeden zleva a jeden zprava. Na vteřinu zůstali stát, po obou stranách kabiny, stále tiší a klidní v odpoledním přítmí. Pak otevřel první fotbalista dveře spolujezdce a druhý dveře řidiče. Fotbalista u dveří spolujezdce se rozkročil, aby zabránil úniku, a fotbalista u dveří řidiče se naklonil dovnitř a vytáhl doktora za límec kabátu. Doktor vypadl jako pytel brambor, rovnou na vozovku, a fotbalista ho postavil na nohy, dal mu pěstí do žaludku, otočil ho a zasadil mu další dvě rány, nízko do zad, přímo na ledviny. Doktor se zhroutil na kolena a vyzvracel na silnici bourbon.

Fotbalista, který čekal u dveří spolujezdce, se vrátil ke svému autu a zaparkoval ho tam, kde stálo původně. Pak za něj postavil doktorův pick-up. Přidal se ke svému parťákovi a společně nacpali doktora do kabiny auta prvního fotbalisty. Sevřeli ho mezi sebe na sedadle pro tři, rozechvělého, roztřeseného, s bradou na prsou, a rozjeli se.

V Las Vegas vytočil Safir číslo a ozval se jeho muž v Rossiho kanceláři o šest bloků dál. „Nový vývoj situace. Posílám vás oba do Nebrasky. Podrobné údaje pošlu faxem na letiště.“

Jeho muž odpověděl: „Rozumím.“

Safir sdělil: „V hotelu se s vámi setkají Rossiho muži. Mahmeini tam také posílá dva muže. Budete pracovat společně v šesti, dokud nezlikvidujete toho chlapa. V mezičase se pokuste sblížit se s Duncanovými. Vybudujte vztah. Pak odstraňte Rossiho muže. Přiblížíme se tím o jeden článek k mateřské žíle. Zdvojnásobíme zisk.“

Jeho muž zopakoval: „Rozumím.“

„A kdybyste měli možnost, odstraňte i Mahmeiniho muže. Myslím, že by se mi podařilo spojit se s jeho zákazníkem. Protože kde jinde by sehnal takové zboží? Náš zisk by se tím zečtyřnásobil.“

Jeho muž odvětil: „Rozumím, šéfe.“

Fotbalisté ujeli osm rychlých kilometrů na jih a pak zpomalili a zahnuli na společnou příjezdovou cestu Duncanových. Doktor zaregistroval změnu rychlosti a směru, vzhlédl, neartikulovaně přiškrceně zaúpěl, zavřel oči a opět sklonil hlavu. Fotbalista po jeho pravé straně ho šťouchl loktem do žeber. Poradil: „Měl byste si dát do pořádku hlas, kamaráde. Protože vás čeká dost vysvětlování.“

Pomalu dojeli až k domům, obřadně a slavnostně, mise splněna, zaparkovali a vytáhli z kabiny kořist. Dovlekli ji ke dveřím Jacoba Duncana a zaklepali. Jacob Duncan o minutu později otevřel a jeden z fotbalistů položil doktorovi dlaň na záda, strčil ho dovnitř a oznámil: „Našli jsme ho v našem ztraceném pick-upu. Měl tu drzost, že si na něj namontoval své poznávací značky.“

Jacob Duncan se zadíval na dlouhých deset vteřin na doktora. Zvedl ruku a poklepal ho jemně po tváři. Bledá pokožka, vlhká a lepkavá, otoky a modřiny. Pak popadl do pěsti předek jeho košile a odvlekl ho dál do chodby. Otočil se a prostrkal ho temnými hlubinami domu do kuchyně v zadní části. Jejich vězeň, v jejich systému.

Jacob Duncan se otočil zpátky k fotbalistům.

„Dobrá práce, kluci,“ pochválil je. „Teď dokončete, co máte za úkol. Najděte Reachera. Očividně se opět pohybuje pěšky. Jestli doktor ví, kde vězí, určitě nám to brzy prozradí, a já vám dám vědět. Zatím ale pokračujte v pátrání.“

Roberto Cassano byl stále v kuchyni Jacoba Duncana. Angelo Mancini tam byl stále s ním. Viděli, jak se ten ubožák doktor vpotácel do kuchyně, opilý, rozcuchaný a vyděšený, s Manciniho dílem stále zřetelně viditelným na obličeji. Pak Cassanovi zazvonil telefon. Cassano se podíval na displej, zjistil, že mu volá Rossi, vyšel zadními dveřmi a vykročil přes zaplevelený štěrk. Stiskl tlačítko, pozvedl telefon k uchu a Rossi mu sdělil: „Komplikace.“

Cassano se podivil: „Jaké?“

„Musel jsem tady uklidnit situaci. Začínala se vymykat z rukou. Musel jsem si promluvit s pár lidmi a pozměnit pár bodů. Stručně řečeno, dorazí k vám posila. Dva Safiroví muži a dva Mahmeiniho muži.“

„Tím by se mohlo všechno urychlit.“

„Na začátku ano,“ opáčil Rossi. „Pak se ale situace nesmírně zkomplikuje. Vsadím se o poslední pětník, že tam jedou s příkazem vytrhnout nás ze řetězu. Mahmeini chce patrně udělat to samé s Rossim. Tak nedopusťte, aby se kdokoliv z nich přiblížil k Duncanovým. Ani na minutu. Nesmí se s Duncanovými spřátelit. A jakmile bude zlikvidován ten cizinec, začněte si na sebe dávat zvýšený pozor. Půjdou po vás čtyři muži.“

„Co chcete, abychom udělali?“

„Chci, abyste zůstali naživu. A měli všechno pod kontrolou.“

„Pravidla střetnutí?“

„Odstraňte Safirovy muže. Tím se zbavíme článku nad námi. Budeme moct prodávat přímo Mahmeinimu, za Safirovy ceny.“

„Rozumím.“

„A kdybyste v sebeobraně museli, odstraňte i Mahmeiniho muže. Ale postarejte se o to, aby to vypadalo, že to udělali Safirovi muži nebo ti Duncanovi. Mahmeiniho pořád potřebuju. Neobejdu se bez něj. Nemám bez něj přístup ke konečnému kupci.“

„Rozumím.“

„Takže teď odjeďte. Vraťte se do hotelu a odpočiňte si. Setkáte se tam s ostatními, patrně velice brzy. Spojte se spolu a vypracujte plán.“

„Kdo má velení?“

„Íránci budou tvrdit, že oni. Můžou si ten názor ale strčit někam. Vy znáte místní a terén. Tak se chopte velení a dávejte si velký pozor.“

„Rozumím, šéfe,“ řekl Cassano. A o dvě minuty později už ujížděli s Mancinim v pronajaté modré impale po úzké dvouproudé silnici na jih, do sto kilometrů vzdáleného hotelu.

Bílá dodávka se stále pohybovala po silnici číslo 3, stále v Kanadě, stále směrem na východ, za sebou přes polovinu Alberty, před sebou Saskatchewan. Jenom minula odbočku doprava na silnici číslo 4 vedoucí k hranici, kde se skromná kanadská asfaltová stužka mění na majestátní americkou mezistátní dálnici I-15, která se táhne až do Las Vegas a pak do Los Angeles. Změna statusu kdysi té samé koňské stezky symbolizuje pohled na své vlastní já obou národů, a zároveň se tato historická stezka považuje za velice nebezpečnou trasu. Je to hlavní dopravní tah se dvěma významnými body na konci, proto se velice pečlivě monitoruje. A právě z tohoto důvodu se dodávka vzdala šance na pohodlí a rychlost, zůstala na vedlejší silnici a propracovávala se k městečku Medicine Hat, kde se chystala zahnout konečně na jih a ztratit se v divoké krajině okolo Pakowki Lake, než najde bezejmenné vyježděné koleje proplétající se hlubokým lesem až do Ameriky.

Duncanovi přinutili doktora postavit se v pozoru do čela stolu. Zůstali sedět a mlčky se na něj minutu dívali. Jacob a Seth na jedné straně a Jasper a Jonas na druhé. Jacob se nakonec otázal: „Byl to čin úmyslné rebelie?“

Doktor neodpověděl. Bolelo ho v krku a měl ho oteklý po zvracení a stejně tu otázku nepochopil.

Jacob dodal: „Nebo jste si namluvil, že na to máte právo?“

Doktor neodpověděl.

„Musíme to vědět,“ pokračoval Jacob. „Musíte nám to povědět. Je to fascinující téma. Je ho zapotřebí důkladně prozkoumat.“ Doktor pravil: „Nevím, o čem mluvíte.“

„Vaše manželka by to možná věděla,“ upozornil Jacob. „Máme ji sem přivézt a zeptat se jí?“

„Vynechejte ji z toho.“

„Co jste to říkal?“

„Prosím. Prosím, nechte ji na pokoji.“

„Mohla by nás pobavit. Dříve to dělala, jak je vám patrně známo. Známe ji mnohem déle než vy. Byla u nás šestkrát. Přesně v tomhle domě. Moc se jí tady líbilo. Samozřejmě, platili jsme jí, což mohlo trochu ovlivnit její přístup. Měl byste se jí zeptat, co všechno dělala za peníze.“

„Hlídala dítě.“

„To je to, co vám tvrdí? Co jiného by ale ostatně mohla říct.“

„Nic jiného tady nedělala.“

„Zeptejte se jí někdy ještě jednou. Zastihněte ji v nestřeženém okamžiku. Byla to dívka mnoha talentů, ta vaše manželka, kdysi dávno. Možná vám o tom všechno poví. Třeba se vám to bude líbit.“

„Co chcete?“

Jacob Duncan objasnil: „Chceme znát psychologické pozadí toho, co jste provedl.“

„Co jsem provedl?“

„Namontoval jste svoje poznávací značky na naše auto.“

Doktor na to nic neřekl.

Jacob Duncan ho vybídl: „Chceme vědět proč. To je všechno. Nežádáme toho od vás mnoho. Byla to jenom drzost? Nebo to byla zpráva? Chtěl jste se pomstít za to, že jsme vám zničili auto? Uplatnit nárok na své právo? Dát nám to okatě najevo? Pokárat nás, že jsme tentokrát zašli příliš daleko?“

„Já nevím,“ zopakoval doktor.

„Nebo ty značky vyměnil někdo jiný?“

„Nevím, kdo je vyměnil.“

„Vy jste to ale nebyl?“

„Ne.“

„Kde jste našel tem pick-up?“

„U motelu. Dneska odpoledne. Stál vedle mého auta. Měl na sobě moje značky.“

„Proč jste je zase nevyměnil?“

„Nevím.“

„Jezdit s cizími značkami je zločin, uvědomujete si to? Při nejlepším přečin. Copak se lékař může chovat jako kriminálník?“

„Patrně ne.“

„Vy jste to ale udělal.“

„Omlouvám se.“

„Nám se neomlouvejte. Nejsme soudní dvůr. Ani státní úřad. Měl byste si ale nacvičit výmluvu. Mohl byste přijít o zaměstnání. Odkud by pak vaše manželka dostávala peníze? Mohla by se vrátit ke starým praktikám. Navrátit se svým způsobem do minulosti. Ne že bychom ji vzali zpátky. Kdo by to, probůh, udělal? Kdo by chtěl takovou starou našminkovanou kurvu?“

Doktor nic neřekl.

„A taky jste ošetřil mou snachu,“ pokračoval Jacob Duncan. „Poté, co jsme vám řekli, abyste to nedělal.“

„Jsem lékař. Musel jsem.“

„Hippokratova přísaha?“

„Přesně tak.“

„V té jde v první řadě o to, že nemáte ubližovat.“

„Nikomu jsem neublížil.“

„Podívejte se na obličej mého syna.“

Doktor se podíval.

„To jste udělal vy,“ vyčetl mu Jacob.

„Neudělal.“

„Způsobil jste, že se to stalo. Což je to samé. Ublížil jste.“

„To jsem nebyl já.“

„Tak kdo to byl?“

„Já nevím.“

„Ale víte. Už se to rozkřiklo. Určitě jste se o tom doslechl. Víme, že se o nás neustále bavíte. Je to jako tichá pošta po telefonu. To jste si mysleli, že je to tajemství?“

„Byl to Reacher.“

„Konečně,“ zajásal Jacob. „Konečně jsme se dostali k jádru věci. A vy jste byl jeho spolupachatel.“

„Nebyl.“

„Požádal jste ho, aby vás odvezl do domu mého syna.“

„Nepožádal jsem ho. Přinutil mě, abych tam zajel.“

„To je stejně jedno,“ rozhodl Jacob. „Nemá cenu plakat nad rozlitým mlékem. Chtěli bychom se vás ale na něco zeptat.“

„Na co?“

„Kde je Reacher teď?“

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER BYL VE SVÉM POKOJI v přízemí v Courtyard Marriottu, po kolena ve starých policejních zprávách. Plochým šroubovákem rozřízl lepenku na všech jedenácti krabicích a z každé vzal první stránku, aby krabice seřadil podle posloupnosti. Naskládal je do řady a pak je začal rychle, nahrubo procházet, přímo od samého začátku.

Záznamy byly, přesně jak očekával, velice podrobné. Jednalo se o velice citlivý případ, který vzbudil velkou pozornost, a podílely se na něm tři úřady, státní policie, Národní garda a FBI. Okresní policejní oddělení si dalo nesmírně záležet na tom, aby postupovalo profesionálně. Když se na případu podílí víc složek, zákonitě spolu soutěží a okresní policejní oddělení nechtělo prohrát. Zaznamenalo každý krok, pokrylo všechna vodítka, chránilo si pečlivě záda. Ty záznamy byly jako tenounké kousky historie. Vznikly v době, kdy se nepoužívaly počítače. Byly psané na stroji, patrně na starém elektrickém IBM. Měly nevyrovnané řádky a chyby zamazané bílou vodičkou. Samotný papír byl skvrnitý, zahnědlý, tenký, křehký a zatuchlý. Chyběly stohy údajů o voláních z mobilních telefonů, protože tenkrát nikdo mobilní telefony neměl, dokonce ani policie. Stejně tak chyběly i vzorky DNA. A souřadnice GPS.

Ty záznamy vypadaly úplně stejně jako záznamy, které Reacher kdysi sám vytvářel, na začátku své vojenské kariéry. Dorothy zavolala na policii z domu souseda, v osm hodin večer, v neděli na počátku léta. Ne 911, ale na místní centrálu. Svědčil o tom zápis telefonátu, patrně ne z nahrávky. Nejspíš zrekonstruovaný podle toho, co si pamatoval seržant na příjmu. Dorothy se jmenovala příjmením Coeová. Její jediná dcera Margaret byla naposledy viděna více než šest hodin předtím. Byla to hodná holka. Bezproblémová. Neměli s ní žádné potíže. Nebylo proč. Měla na sobě zelené šaty a odjela na růžovém kole.

Seržant na příjmu zavolal kapitánovi a kapitán zavolal detektivovi, kterému právě skončila denní směna. Detektiv se jmenoval Miles Carson. Carson vyslal na sever hlídkové vozy a začalo pátrání. Bylo hezké počasí, hodinu se stmívalo a pak padla tma. Samotný Carson dorazil během čtyřiceti minut. Následujících dvanáct hodin proběhlo velice podobně, jak vylíčila Dorothy u snídaně. Obcházení domů, pátrači s baterkami, výzvy megafonem, aby obyvatelé prohledali každou stodolu a přístavek, celonoční motorizované hlídky, za prvního ranního světla příjezd psů, podpora státní policie, vrtulník zapůjčený od Národní gardy.

Miles Carson byl velice pečlivý detektiv, ale nedosáhl žádného výsledku.

Reacher by ze zásady zkritizoval pár věcí. Například neviděl důvod, proč povolali psy teprve za svítání. Psi můžou pracovat ve tmě. Ale tahle otázka byla stejně sporná, protože Margaretin pach zmizel v okamžiku, kdy nasedla na kolo, rozplynul se ve vzduchu, odnesl ho vítr, gumová kola ho oddělila od země. Psi ji vystopovali k vlastní příjezdové cestě a to bylo všechno. Výzvy megafonem, aby obyvatelé prohledali své pozemky, byly také podivně absurdní. Protože co měl podniknout viník? Sám se udat? I když na Carsonovu obranu musel Reacher uznat, že tenkrát se ještě nepředpokládalo, že by se mohlo jednat o nekalou hru. Carson se o místním podezření poprvé dozvěděl v devět hodin následujícího rána, když se Dorothy Coeová zhroutila a vysypala všechno na Duncanovy. Výslech trval hodinu a pokryl devět stránek. Pak se do toho Carson pustil s plnou vervou.

Duncanovi ale vypadali od počátku nevinně.

Dokonce měli alibi. Pět let předtím prodali rodinnou farmu a nechali si jen akr pozemku ve tvaru T, který obklopoval jejich tři domy a příjezdovou cestu, a jak už to tak na venkově bývá, nikdy se nedostali k tomu, aby vyznačili své nové hranice. Jejich území končilo tam, kde soused vyoral poslední brázdu. Nakonec se však rozhodli, že kolem svého pozemku postaví dřevěnou ohradu. Velkou, bytelnou a mnohem mohutnější, než bývalo zvykem. Najali si na ni čtyři místní výrostky. Čtyři kluky, kteří u nich pracovali celou neděli, od úsvitu do soumraku, měřili, pilovali a kopali hluboké díry pro sloupky. Tři Duncanové a osmiletý Seth tam byli s nimi, celý den, od úsvitu do soumraku, dohlíželi na ně, vydávali pokyny, kontrolovali a pomáhali. Ti čtyři kluci potvrdili, že Duncanovi neopustili ani na chvíli pozemek a nikdo se u nich nezastavil, rozhodně ne holčička v zelených šatech na růžovém kole.

Přesto Carson povolal Duncanovy k výslechu. Tou dobou už visel ve vzduchu náznak, že jde o nekalou hru, tak se zapojila státní policie, vzhledem k otázce pravomoci, a Duncanovy odvezli do státní policejní budovy blízko Lincolnu. Setha odvezli s nimi a byl vyslechnut policistkami, nic se však od něj nedozvěděly. Tři dospělé natahovali na skřipec několik dní. Nebraska v osmdesátých letech minulého století. Pravidla a postupy byly hodně volné, když se jednalo o podezření z únosu dítěte. Duncanovi však nic nepřiznali. Dobrovolně se nabídli, že policie může prohledat jejich území. Pouhý akr půdy ve tvaru T, ohraničený nedokončenou ohradou, a tři domy. Carsonovi lidé nic nenašli. Carson povolal FBI, která vyslala tým vybavený nejnovější technikou osmdesátých let minulého století. FBI nic nenašla. Duncanovi byli propuštěni, odvezeni domů a případ vychladl.

Reacher přelezl přes pokoj zpátky k první krabici, po rukou a kolenou, první hrubé ohledání dokončeno, čas na podrobnosti.

Doktor neodpověděl. Jen tam stál, pohmožděný, rozbolavělý, roztřesený, zpocený. Jacob Duncan zopakoval otázku: „Kde je Reacher teď?“

Doktor požádal: „Rád bych si sednul.“

„Pil jste?“

„Trochu.“

„V motelu?“

„Ne,“ zalhal doktor. „Myslel jsem si, že by mě pan Vincent neobsloužil.“

„Tak kde jste pil?“

„Doma.“

„A pak jste došel pěšky k motelu?“

„Ano.“

„Proč?“

„Potřeboval jsem něco ze svého auta. Lékařské vybavení.“

„Takže když jste ukradl náš pick-up, byl jste už opilý?“

„Ano. Kdybych byl střízlivý, tak bych to neudělal.“

„Kde je Reacher nyní?“

„Nevím.“

„Chtěl byste panáka?“

Doktor se podivil: „Panáka?“

„Myslím, že to pro vás není nic neznámého.“

„Ano, dal bych si panáka.“

Jacob Duncan se zvedl a přešel přes kuchyni ke skříňce na stěně. Otevřel ji a vytáhl láhev Wild Turkey, téměř plnou. Z druhé skříňky vyndal skleničku. Postavil obojí na stůl. Odklidil věci ze židle v rohu, pár bot, starou poštu, klubko provazu, odnesl je přes místnost a odložil za doktora.

Pravil: „Posaďte se, prosím. A nalijte si.“

Doktor se posadil, přisunul židli ke stolu a otevřel láhev. Nalil si štědrou dávku a naráz ji vypil. Nalil si druhou skleničku.

Jacob Duncan se zeptal: „Kde je Reacher nyní?“

Doktor odpověděl: „Nevím.“

„Ale víte. A je načase, abyste se rozhodl. Můžete tady sedět, popíjet můj kvalitní bourbon a strávit zbytek dne příjemnou konverzací. Nebo to uděláme jinak. Například bychom mohli požádat Setha, aby vám zlomil nos. Určitě by se mu to moc líbilo. Nebo bychom mohli přivézt vaši manželku a hezky ji před vámi ponížit. Myslím, že by se moc nebránila, když nás celá ta léta zná. Žádné viditelné známky, žádné škody. Ale ta společná zkušenost by mohla mít dopad na vaše manželství v budoucích letech, protože jste ji nedokázal ochránit. Protože by vás považovala za neschopného slabocha. Měl byste se nad tím zamyslet.“

„Reacher odjel,“ sdělil doktor.

„Odjel?“

„Dneska odpoledne.“

„Jak?“

„Chytil stop.“

„To není možné,“ prohlásil Jacob. „Zablokovali jsme silnici, na severu i na jihu.“

„Příliš pozdě.“

„Viděl jste ho odjíždět?“

„Byl u motelu. Myslím, že vyměnil značky, protože si chtěl vzít váš pick-up. Ale vynořil se někdo jiný a Reacher ho zastavil, což pro něj bylo lepší.“

„Kdo se vynořil?“

„Nikdo z nás. Prostě nějaký člověk, který projížděl okolo.“

„V jakém autě?“

„V autech se moc nevyznám. Mám pocit, že bylo bílé.“

„Řekl, kam má namířeno?“

Doktor vypil většinu obsahu druhé skleničky. Hlt, polknutí, hlt, polknutí. Sdělil: „Má namířeno do Virginie.“

„Proč?“

„Nevím,“ odpověděl doktor. Opět si nalil. „Ale to je všechno, co řekl, hned na začátku. Je na cestě do Virginie a hodlá tam také dorazit.“

„Proč do Virginie?“

„To neprozradil. Patrně kvůli nějaké ženě. Alespoň takový dojem jsem získal.“

„Na základě čeho?“

„Prostě pocit.“

Jacob Duncan konstatoval: „Jste nervózní.“

Doktor opáčil: „Samozřejmě že jsem nervózní.“

„Proč? Právě popíjíte se sousedy.“

Doktor na to nic neřekl.

Jacob Duncan konstatoval: „Vy se domníváte, že se vrátí.“

„Nedomnívám.“

„Vrátí se?“

Doktor neodpověděl.

„Prozraďte nám to.“

Doktor sdělil: „Býval vojenský policista. Vyzná se v tom.“

„V čem se vyzná?“

„Chce navštívit okresní policii. Nejspíš zítra ráno. Prý se chce podívat na pětadvacet let staré protokoly. Když budou v pořádku, bude pokračovat do Virginie. Když nebudou, vrátí se sem.“

„Proč by to dělal?“

„Aby vás dostal, kvůli tomu.“

V Kanadě zabočila bílá dodávka těsně před městem Medicine Hat doprava a zamířila na jih po osamělé cestě vedoucí k Pakowki Lake. Už se tam úplně setmělo. Nesvítila vůbec žádná světla, ani měsíc a hvězdy, protože bylo zataženo. Cesta byla v hrozném stavu. Plná výmolů. Kroutila se a stáčela, zvedala se a klesala. Jelo se po ní hodně špatně a nebylo to úplně bezpečné. Dokonce to bylo nebezpečné, protože zlomená osa nebo hřídel by všechno překazila. Tak řidič zahnul doleva na nerovnou travnatou stezku, kterou již znal, a doskákal dvě stě metrů k odpočívadlu pro letní návštěvníky. V zimě bylo opuštěné. Řidič tady viděl medvědy, kojoty, lišky a losy, dvakrát si myslel, že zahlédl jelena vapiti, i když to byl možná jenom stín, a jednou si myslel, že vidí vlka, ale možná to byl jen další kojot. Nikdy však neviděl lidi. Ne v zimě. Ani jedinkrát. Zastavil pod vysokou borovicí a vypnul motor na noc.

Roberto Cassano a Angelo Mancini zajeli s vypůjčenou impalou dozadu za Marriott a zaparkovali ji vedle černého cadillaku, osamělého na konci parkoviště. Vystoupili, protáhli se a podívali na hodinky. Usoudili, že mají čas na rychlou večeři, než dorazí posily. Bistro, nebo restaurace specializovaná na žebírka? Nezamlouvala se jim ani jedna možnost. Jak by také mohla? Měli vkus a místní retardovaní burani určitě ne. Umírali ale hlady a někde se najíst museli.

Vteřinu uvažovali a pak se rozhodli pro bistro. Odvrátili se od vestibulu hotelu a zamířili k hlavnímu tahu.

Duncanovi nechali doktora dopít třetí skleničku Wild Turkey a pak ho poslali domů. Vystrčili ho ze dveří a popřáli mu, aby se pěkně prošel. Pozorovali ho, jak se vzdaluje po příjezdové cestě, a pak se otočili, vrátili do domu a přeskupili v kuchyni. Jacob uložil láhev zpátky do skříňky, postavil skleničku do dřezu a odsunul židli zpátky do rohu. Jeho bratr Jasper se zeptal: „Tak co si o tom myslíš?“

Jacob opáčil: „O čem?“

„Máme zavolat na okres a zakázat jim, aby ukázali Reacherovi ty protokoly?“

„Nevím, jak bychom to měli provést.“

„Mohli bychom se pokusit.“

„Vyvolali bychom pozornost.“

Jonas se zeptal: „Neměli bychom povolat Eldridge Tylera? Pouze jako zálohu?“

„Pak bychom mu byli zavázáni.“

„Byla by to moudrá investice, pokud se Reacher vrátí.“

„Nemyslím, že se vrátí,“ pravil Jacob. „Jsem o tom dost přesvědčený.“

„Ale?“

„Patrně záleží na tom, co v těch protokolech najde a co v nich nenajde.“

TŘICÁTÁ KAPITOLA

REACHER NAŠEL PROHLÁŠENÍ otce holčičky. Dlouhé a podrobné. Policajti nejsou hloupí. Když zmizí malá holčička, automaticky podezírají otce. Margaretin otec se jmenoval Arthur Coe, ale všichni mu říkali Artie. Bylo mu tenkrát třicet sedm. Což bylo v osmdesátých letech minulého století na otce osmileté holčičky poměrně dost. Byl místní. Bojoval ve Vietnamu. Odmítl úlevu z všeobecné branné povinnosti, kterou by dostal, kdyby označil své farmaření za nezbytnou činnost. Sloužil a vrátil se. Statečný muž. Patriot. Když Margaret odjížděla, opravoval stroje ve stodole, a stále je ještě opravoval, když za ním o čtyři hodiny později přišla manželka a řekla mu, že dcera se ještě nevrátila domů. Artie všeho nechal a pustil se do hledání. Jeho výpověď byla plná stejných pocitů, které Dorothy popsala u snídaně. Nevíra, marná naděje, přesvědčení, že si dcera někde hraje, možná trhá květiny, ztratila přehled o čase a brzy se vrátí, v naprostém pořádku. I po pětadvaceti letech z těch řádků vyzařoval šok, bolest a utrpení. Arthur Coe je nevinný člověk, prolétlo Reacherovi hlavou. Postoupil dál k balíčku označenému Životopis Margaret Coeové. Jen obyčejná obálka z manilového papíru, poměrně tenká, tloušťkou odpovídající krátkému osmiletému životnímu příběhu. Nikdy nebyla zalepená, jen zastrčená dovnitř, ale slepila se vlhkostí ve skladu. Reacher ji opatrně otevřel. Obsahovala listy papíru a fotografii v zažloutlém průsvitném papíru. Reacher ji vytáhl. A dočkal se překvapení.

Margaret Coeová byla Asijka.

Patrně Vietnamka nebo Thajka nebo Kambodžanka nebo Číňanka nebo Japonka nebo Korejka. Dorothy nebyla. A nejspíš ani Arthur. Ne farmář narozený v Nebrasce. Proto museli Margaret adoptovat. Byla to roztomilá holčička. Fotografie měla na zadní straně datum a ženskou rukou připsáno: Skoro osm! Krásná jako vždycky! Byla to barevná fotografie, nejspíš amatérská, ale zdařilá. Lepší než momentka. Promyšlená, měla kompozici a byla udělaná slušným fotoaparátem. Očividně dobrá podoba, jako stvořená pro policii. Stála na ní asijská holčička, pózovala a usmívala se. Malá, drobná a štíhlá. V očích se jí zračila důvěra a veselí. Měla na sobě kostkovanou sukni a bílou blůzku.

Bylo to krásné dítě.

Reacherovi zazněl v uších hlas zkouřeného kluka, z rána toho samého dne: V noci slyším, jak její nebohý duch ječí, naříká, úpí a pláče, přímo tady ve tmě. V tom okamžiku se Reacher zhluboka nadechl.

Sto kilometrů severně vyndala Dorothy Coeová z mrazáku vepřovou kotletu. Ta kotleta byla část prasete, které zabil o kilometr a půl dál její přítel, součást volné spolupráce určené k tomu, aby lidé přečkali nejhorší časy. Dorothy ořízla tlusté, trochu maso opepřila, potřela ho trochou hořčice a posypala trochou hnědého cukru. Položila kotletu do otevřeného pekáčku a zastrčila pekáček do trouby. Prostřela stůl pro jednoho, vidličku, nůž a talíř. Vzala skleničku, natočila do ní vodu a postavila ji vedle talíře. Složila čtverec papírového ručníku jako ubrousek. Večeře pro jednoho.

Reacher měl hlad. Vynechal oběd. Zavolal na recepci, požádal o donášku na pokoj, a recepční, jenž ho ubytoval, mu sdělil, že se u nich jídlo na pokoj nepodává. Omluvil se za ten nedostatek. Pak pokračoval a zmínil se o dvou restauracích uvedených na billboardu, který Reacher zahlédl. Recepční přislíbil, že v obou výborně vaří. Možná byl členem obchodní komory.

Reacher si oblékl bundu a vykročil chodbou do vestibulu. Právě se ubytovávali dva další hosté. Patrně Íránci. Malí, pomačkaní, neoholení a ne zrovna čistí. Jeden z nich pohlédl na Reachera a Reacher kývl zdvořile hlavou a zamířil ke dveřím. Venku byla tma a zima. Reacher usoudil, že v bistru si může dát snídani, a večeři si proto dá v restauraci specializované na žebírka. Tak zahnul doprava do postranní ulice a přidal do kroku.

* * *

Doktor šel rychle, aby se zahřál, a domů dorazil za hodinu. Jeho manželka na něj čekala. Dělala si starosti. Požadovala vysvětlení. Doktor se rozhovořil a vylíčil všechno, co se stalo, aniž by ho manželka přerušila jediným slovem. Na konci se odmlčel a manželka řekla: „Takže je to hazardní hra, že ano? To se mi snažíš sdělit? Jako koňský dostih. Vrátí se Reacher dřív, než přijde Seth domů a zjistí, že jsi tam v poklidu seděl a nečinně přihlížel, jak mu kradou auto?“

Doktor podotkl: „Vrátí se Reacher vůbec?“

„Myslím, že vrátí.“

„Proč by to dělal?“

„Protože Duncanovi zavraždili to dítě. Kdo jiný by to mohl udělat?“

„Nevím. Nebyl jsem tady. Byl jsem v Idaho. Sám ještě dítě. Stejně jako ty.“

„Věř mi.“

„Věřím ti. Byl bych ale rád, kdybys mi přesně vysvětlila, proč ti mám věřit.“

Doktorova manželka nic neřekla.

Doktor pravil: „Seth třeba vůbec nepůjde domů. Možná přespí u otce.“

„To je možné. Prý to dělá dost často. Neměli bychom se na to ale spoléhat.“ Doktorova manželka začala přecházet po domě a kontrolovat, jestli jsou zavřená okna a zamčené dveře, vepředu i vzadu. Navrhla: „Měli bychom zatarasit dveře nábytkem.“

„Pak vlezou oknem.“

„Sklo odolné vůči tornádům. Pěkně silné.“

„Tihle chlapi váží přes sto třicet kilo. Viděla jsi, co udělali s mým autem.“

„Něco musíme podniknout.“

„Vypálí nás. Nebo se postaví na schod a nakážou nám, abychom otevřeli. Co uděláme potom? Neuposlechneme?“

„Den dva bychom vydrželi. Možná napořád. I když máš pravdu, že nemáme záruku, že Reacher najde důkaz. Patrně tam žádný důkaz není. Jak by tam mohl být? FBI by na něj tenkrát přišla.“

„Musíme doufat.“

Reacher si objednal žebírka se zelným salátem a šálek kávy. V restauraci panovalo přítmí, byla špinavá a stěny pokrývaly staré nápisy a reklamy. Patrně falešné. Dodali je nejspíš se zbytkem zařízení restaurace, vyrobili je v nějaké tchajwanské továrně a pomačkal je, poškrábal a otrhal další dělník na lince. Žebírka však chutnala dobře. Koření na ochucení bylo jemné a maso měkké. Zelný salát křupavý. Káva horká. A účet zanedbatelný. Spropitné jako v každém podniku na východ od Mississippi nebo na jih od Sacramenta.

Reacher zaplatil, odešel a vrátil se k hotelu. Na parkovišti vyndávali dva muži zavazadla z kufru červeného fordu taurus. Další hosté. Marriott zažíval skutečnou zimní konjunkturu. Taurus byl nový a bez příkras. Patrně z půjčovny. Muži byli velcí. Nějací Arabové. Možná Syřani nebo Libanonci. Reacher tuhle část světa dobře znal. Muži na něj pohlédli, když kolem nich procházel, a Reacher kývl zdvořile hlavou a pokračoval v cestě. O minutu později byl zpátky ve svém pokoji, s vybledlým a křehkým papírem v ruce.

Ten večer si dali Duncanové jehněčí, v Jonasově kuchyni. Jonas se považoval za fantastického kuchaře. A ve skutečnosti vařil poměrně obstojně. Jeho pečené se obvykle docela povedly a podával je s brambory, zeleninou a spoustou omáčky, což pomáhalo. A se spoustou alkoholu, což pomáhalo ještě víc. Všichni Duncanové společně povečeřeli a popili, usazení dva naproti dvěma, pak společně uklidili a potom se Jasper podíval na svého bratra Jacoba a pravil: „Pořád máme šest mužů schopných chodit a mluvit. Musíme se rozhodnout, jak je dneska v noci rozmístit.“

Jacob namítl: „Reacher se dneska v noci nevrátí.“

„Můžeme na to vzít jed?“

„V podstatě nemůžeme vzít jed vůbec na nic, až na to, že slunce vyjde na východě a zapadne na západě.“

„Proto bychom měli být hodně opatrní.“

„Dobře,“ prohlásil Jacob. „Postavíme jednoho na jih a povíme ostatním pěti, že si mají trochu odpočinout.“

Jasper se chopil telefonu a vydal pokyny. Pak zavěsil a v místnosti se rozhostilo ticho. Seth Duncan pohlédl na svého otce a požádal: „Odvezeš mě domů?“

Jeho otec odpověděl: „Ne, zůstaň ještě chvíli tady, synu. Máme pár věcí k projednání. Naše dodávka by mohla dorazit už zítra. Což znamená, že se musíme pustit do příprav.“

Cassano a Mancini se vrátili z bistra a zamířili rovnou do Cassanova pokoje. Cassano zavolal na recepci a zeptal se, jestli nedorazila nějaká dvojice hostů. Dozvěděl se, že ano, dorazily dvě dvojice hostů, odděleně, jedna po druhé. Cassano požádal, aby ho spojili s jejich pokoji. Nejdřív hovořil s Mahmeiniho muži a pak se Safirovými a domluvil okamžitou schůzku ve svém pokoji. Usoudil, že by se mu mohlo podařit nastolit nadvládu, když ostatní trochu rozhodí tím, že jim nedopřeje čas na přemýšlení a pozve je do svého rajonu, přestože zaplivaný pokoj v obskurním hotýlku v Nebrasce rozhodně nepatřil k místům, která by považoval za své prostředí. Vyznal se však v psychologii a věděl, že nikdo nezíská navrch bez práce na detailech.

Íránci se dostavili jako první. Mahmeiniho muži. Mluvil pouze jeden z nich, což Cassanovi připadalo v pořádku, protože on mluvil za Rossiho, a Mancini nikoliv. Neproběhlo žádné představení. Opět v pořádku. Takhle to v jejich světě chodí. Íránci nebyli fyzicky působiví. Byli malí, odrbaní, pomačkaní a působili tiše, záludně a tajnůstkářsky. A divně. Cassano otevřel dvířka minibaru a nabídl jim, ať si vezmou, na co mají chuť. Ani jeden z Íránců však nabídku nepřijal.

Libanonci dorazili o pět minut později. Rozhodně Arabové, ale velcí a od pohledu drsní. Opět mluvil pouze jeden z nich a nikoho nepředstavil. Cassano pokynul, aby si sedli na postel, ale neposlechli. Místo toho se opřeli o stěnu. Patrně aby působili zlověstně, usoudil Cassano. A téměř se jim to povedlo. Trocha jejich vlastní psychologie. Cassano počkal, až se v místnosti rozhostí naprosté ticho, celou minutu se na ně na všechny díval, klouzal po nich pohledem, po čtyřech mužích, které právě potkal a kteří se ho brzy budou snažit zabít.

Prohlásil: „Je to poměrně snadná práce. Sto kilometrů odtud leží roh okresu se čtyřiceti farmami. Okolo pobíhá muž, který působí problémy. Pravdou je, že není moc důležitý, ale náš dodavatel si bere jeho vměšování osobně. Obchod neproběhne, dokud nebude po tom chlapovi.“

Mahmeiniho muž upozornil: „Tohle všechno víme. Co dalšího?“

„Dobře,“ opáčil Cassano. „Naším dalším krokem bude to, že se tam rozjedeme, budeme spolupracovat a vyřešíme ten problém společně.“

„Kdy vyrazíme?“

„Navrhuju zítra ráno, za prvního světla.“

„Viděli jste toho chlapa?“

„Zatím ne.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Reacher.“

„Co je to za jméno?“

„Americké. Jak se jmenujete vy?“

„Moje jméno není důležité. Máte popis?“

„Velký chlap, modré oči, běloch, sto devadesát pět centimetrů, sto deset kilo, hnědá bunda.“

Mahmeiniho muž si postěžoval: „To je k ničemu. Jsme v Americe. Ve farmářském okrese. Plném osídlenců a venkovanů. Takhle vypadají všichni. Právě jsme potkali přesně takového chlapa.“

Safirův muž se přidal: „Má pravdu. Také jsme jednoho viděli. Budeme potřebovat mnohem lepší popis.“

Cassano odvětil: „Žádný jiný nemáme. Bude to ale snazší, až se tam dostaneme. Údajně vyčnívá z davu. A místní obyvatelstvo je nám ochotno pomoct. Dostali příkaz, aby zatelefonovali, jakmile toho chlapa zahlédnou. A není se tam kam schovat.“

Mahmeiniho muž se otázal: „Tak kde se skrývá?“

„Nevíme. Je tam motel, ale není v něm. Možná spí pod širým nebem.“

„V tomhle počasí? Je to pravděpodobné?“

„Jsou tam stodoly a kůlny. Určitě ho najdeme.“

„A pak uděláme co?“

„Zlikvidujeme ho.“

„To je riskantní.“

„Já vím. Je surový. Už zneškodnil čtyři místní lidi.“

Mahmeiniho muž prohlásil: „Je mi úplně jedno, jak je surový. A je mi jedno, kolik místních zneškodnil. Protože jsem si jistý, že jsou tam všichni idioti. Ta akce je riskantní, protože už nežijeme na Divokém západě. Máme bezpečnou únikovou strategii?“

Cassano objasnil: „Prý je něco jako tulák. Takže ho nikdo nebude postrádat. Nedojde k vyšetřování. Nemají tam dokonce ani policajty.“

„To pomůže.“

„A je to farmářský okres. Jak jste už řekl. Každý musí mít motyku. Zakopáme ho. Pokud možno zaživa, podle toho, co náš dodavatel říká.“

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

FYZICKÉ PROHLEDÁVÁNÍ OBLASTI bylo popsáno čtyřmi oddělenými způsoby, ve čtyřech oddělených zprávách. První vypracovalo okresní policejní oddělení, druhou státní policie, třetí posádka vrtulníku Národní gardy a čtvrtou FBI. Zpráva od posádky vrtulníku byla tenká a na nic. Margaret Coeová na sobě měla zelené šaty, což v kukuřičném okrese na začátku léta moc nepomohlo. A pilot zůstal tři sta metrů nad zemí, aby spodním tahem nezničil mladé rostliny. Ve farmářském státě platí zaběhnuté priority, dokonce i když se ztratí dítě. Nezahlédli ze vzduchu nic významného. Žádnou čerstvě rozrytou prsť, žádný růžový nebo chromový záblesk kola, žádné pošlapané stonky na poli. Nezahlédli vůbec nic, jen oceán kukuřice. Ztráta času a leteckého paliva.

Jak okresní policejní oddělení, tak i státní policie si vzali na starost čtyřicet farem na zemi. Nejprve požádali v noci megafonem o spolupráci a následující den navštívili každou farmu a zeptali se každého obyvatele, jestli holčičku neviděl a jestli pečlivě prohledal své venkovní budovy. Téměř všichni výzvy do puntíku uposlechli. Jen jeden starý pár přiznal, že se nepodíval pořádně, tak to policisté udělali za něj. Nic nenašli. Navštívili motel, prohledali každou chatičku, vyprázdnili popelnice, pročesali okolí. Nic nenašli.

Pozemek Duncanových se dostal do tří zpráv. Navštívili ho všichni kromě posádky vrtulníku. Nejprve okresní policejní oddělení, pak okresní policejní oddělení a státní policie společně, pak státní policie sama a nakonec FBI, což byla spousta návštěv a lidí na tak malé místo. Policisté si dali na pátrání hodně záležet, protože už samotná malost toho místa jim připadala podezřelá. Reacher to stále četl mezi řádky, poměrně jasně, i po čtvrt století. Venkovští policisté. Zmatení a celí nesví. Jako by Duncanovi nenáviděli půdu. Zbavili se každého kousku, kterého mohli. Nechali si jen jedny koleje s krajnicemi jako příjezdovou cestu a ubohých pět až deset metrů za svými třemi domy. Víc nic. To byly jejich veškeré pozemky.

Ale malost onoho místa zjednodušila pátrání. Zprávy byly úzkostlivě pečlivé. Policisté rozebrali a ohledali těžká břevna na nedokončenou ohradu. Shrabali štěrk. V řadě, pomalu a se skloněnými hlavami, pročesali pozemek. Psi doslova desetkrát očuchali každý čtvereční centimetr.

Nic se nenašlo.

Pátrání se přesunulo dovnitř. Venku bylo velice intenzivní a uvnitř ještě dvakrát takové. Nesmírně horlivé. Reacher už prohledal spoustu míst, mnohokrát, a věděl, jak si dali záležet. Čtyřikrát po sobě, v rychlém sledu, prohledali, co se dalo, a nešetřili námahou. Rozebrali zařízení, otevřeli výklenky ve stěnách, vytrhali podlahy. Reacher věděl proč. Ve zprávě to nestálo černé na bílém a nikdo to nevyslovil nahlas, ale i zde četl mezi řádky. Hledali samozřejmě dítě, ale tou dobou už i jeho části.

Nic nenašli.

FBI přispěla plnou škálou zajišťování stop, ve stylu osmdesátých let minulého století. Zdokumentovala ji a podrobně popsala na spoustě svého hlavičkového papíru, který okopírovala, utřídila, sešila a poslala ze zdvořilosti dál. Byly sesbírány vlasy a vlákna, ze všech rovných ploch sňaty otisky prstů, posloužily nejrůznější zázračné lampy, přístroje a vymoženosti. Z Denveru dopravili psy vycvičené na pátrání po mrtvolách a pak je po nulovém výsledku zase poslali zpátky. Nepřetržitých dvanáct hodin tam pracovali technici s desítkou nejrůznějších specializací.

Nic se nenašlo.

Reacher zavřel složku. Slyšel to ve své hlavě, stejně, jak to museli slyšet všichni před těmi lety: zvuky chladnoucího případu.

O sto kilometrů dál na severu stála Dorothy Coeová u dřezu, myla svůj talíř, nůž, vidličku a sklenici a drhla pekáček, ve kterém připravila kotletu. Pak všechno utřela tenkou lněnou utěrkou a uklidila, talíř a skleničku do skříňky, příbory do zásuvky, pekáček do jiné skříňky. Vyhodila do koše ubrousek, otřela hadrem stůl a přisunula k němu úhledně svou židli. Pak vyšla do předního obývacího pokoje. Chtěla si na chvilku sednout, jít pak do postele, brzy vstát a zajet do motelu. Třeba by mohla pomoct panu Vincentovi opravit zrcadlo za barem. Možná by se jí dokonce podařilo přilepit ouško hrníčku s emblémem NASA.

Reacher zůstal chvíli sedět na podlaze svého pokoje v Marriottu a zamyslel se. Bylo deset hodin večer. Byl hotový, dvě hodiny před předpokládaným půlnočním limitem. Postavil se, zabalil všech jedenáct krabic a zastrkal do sebe jejich chlopně. Vyrovnal je úhledně doprostřed pokoje, dva stohy po čtyřech a jeden po třech. Na telefonu na nočním stolku vytočil devítku pro volání z hotelu a pak vytočil číslo na centrálu, které si pamatoval ze záznamu prvního poplašného telefonátu Dorothy Coeové před pětadvaceti lety. Stále fungovalo. Na druhém konci se ozval hlas. Reacher požádal o Hoaga, i když moc nečekal, že ho s ním spojí. V telefonu však cvaklo, na vteřinu se rozhostilo mrtvé ticho a pak se ohlásil Hoag.

„Jsem hotový,“ sdělil mu Reacher.

„Našel jste něco?“

„Odvedli jste dobrou práci. Nemáte se čeho bát. Přesouvám se dál.“

„Tak brzy? To si nechcete užít zdejšího nočního života?“

„Jsem prostý člověk. Dávám přednost klidu a tichu.“

„Dobře, nechte ty krabice u sebe v pokoji. Zajedu tam a vyzvednu je. Až přijdou ráno do práce ti šaškové z archivu, budou dávno ve sklepě. Nic nezjistí. Mise splněna.“

„Jsem vaším dlužníkem,“ pravil Reacher.

„Zapomeňte na to,“ opáčil Hoag. „Lidé si mají pomáhat.“

„Kéž by tomu tak bylo,“ rozloučil se Reacher. Pak zavěsil, popadl bundu a zamířil ke dveřím. Byl v zadní části tvaru H, a když se chtěl dostat ven a vyzvednout si ze zadního parkoviště auto, musel projít až do vestibulu. Před vestibulem končilo schodiště z prvního patra, v místě, kam by se vešel další pokoj, kdyby byl hotel pouze jednopatrový. Reacher došel právě k úpatí schodiště, když z posledního schodu sestoupil jakýsi člověk a zařadil se vedle něj, protože měl namířeno stejným směrem, do vestibulu a ven. Byl to jeden z mužů, které Reacher zahlédl, jak se ubytovávají na recepci. Malý a pomačkaný. Neoholený. Patrně Íránec. Muž po něm střelil pohledem.

Reacher kývl zdvořile na pozdrav. Muž také kývl. Kráčeli bok po boku. Muž pohupoval klíčkem od auta navlečeným na prstu. Červený přívěsek. Avis. Muž přejel znovu pohledem po Reacherovi, seshora dolů a napříč. Reacher opětoval jeho pohled. Podržel dveře. Muž vyšel ven. Reacher vyšel za ním. Muž na něj znovu pohlédl. V očích se mu zračilo cosi jako úvaha. Cosi jako hluboká zvědavost.

Reacher zabočil doleva, aby obešel zvenčí hotel. Íránec s ním držel krok. Což dávalo smysl, usoudil Reacher, když se podíval dopředu a spatřil dvě zaparkovaná auta. Cadillac Setha Duncana a tmavomodrý chevrolet. Klasické auto z půjčovny. Avis pravděpodobně vlastní tisíce podobných.

Tmavomodrý chevrolet.

Reacher se zastavil.

Jeho společník taky.

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

NIKDO NEVÍ, JAK DLOUHO TRVÁ, než se zformují myšlenky. Mluví se o elektrických impulzech ženoucích se rychlostí světla nervy, ale to je pouhý přenos. Doručení pošty. Dopis se přepíše do mozku a k životu ho probudí jakási náhlá chemická reakce, dvě sloučeniny opíší oblouk přes synapse a zareagují jako olovo a kyselina v autobaterii, ale místo toho, aby vyslaly dvanáct prostoduchých voltů ke startéru, mozek zaplaví tělo úplně najednou nejrůznějšími drobnými pokyny, protože myšlenky se nerodí jedna za druhou, ale přicházejí jako ohňostroje, jako vodopády a jako exploze, a pádí vedle sebe po souběžných drahách, zápolí, soutěží, bojují o svrchovanost.

Reacher zahlédl tmavomodrý chevrolet a okamžitě si vzpomněl na svědectví, které pan Vincent podal v motelu dvěma mužům, které on viděl ze stodoly Dorothy Coeové, a zároveň tu spojitost podrobil kritice, protože chevrolety jsou velice běžná auta a tmavomodrá je velice běžná barva, a zároveň si vzpomněl na dvojici Íránců a dvojici Arabů, na které narazil, a položil si otázku, jestli může být setkání dvou odlišných dvojic cizinců v zimě v hotelu v Nebrasce náhoda, a pokud to náhoda není, jestli není také přítomna třetí dvojice mužů, kteří by mohli být oni drsní chlápci z Dorothyiny farmy, ať už je spojitost mezi těmito šesti muži sebezáhadnější, ať už je sebezáhadnější důvod jejich setkání, a zároveň sledoval, jak muž před ním pouští klíče od auta, pohybuje paží, strká si ruku do kapsy, a zároveň si uvědomil, že muži z Dorothyiny farmy se neubytovali ve Vincentově motelu, takže se nemohli ubytovat nikde jinde než tady, sto kilometrů jižně v Marriottu, což znamená, že ten chevrolet je patrně jejich, alespoň v rámci rozumné pravděpodobnosti, což znamená, že ten Íránec, který pohybuje rukou, je s nimi nějakým způsobem ve spojení, a tudíž je nepřítel, i když bůhví jak nebo proč, a zároveň si uvědomoval, že slovo pravděpodobně nemá v terminologii občanského právnictví žádný význam, a zároveň si vzpomněl na dlouhými léty tvrdě nabytou zkušenost, že Íránci sahají do kapes na tmavých parkovištích pouze ze čtyř důvodů: aby vytáhli mobilní telefon a zavolali o pomoc, aby vytáhli náprsní tašku, pas nebo občanský průkaz a dokázali svou nevinnost či zmocnění, aby vytáhli nůž, nebo aby vytáhli zbraň. Reacher tohle všechno věděl a zároveň mu bylo jasné, že násilná reakce na první dva důvody by byla neomluvitelná, ale násilná reakce v předstihu před dvěma druhými je jediná možnost, jak si zachránit život.

Ohňostroje, vodopády, exploze.

Reacher zareagoval. S prudkým trhnutím se otočil v pase a rozmáchl se k nízké boční ráně mířené na střed Íráncovy hrudi. Chemická reakce v jeho mozku, okamžitý přenos impulzu, chemická reakce ve všech svalových systémech od levé nohy k pravé pěsti, celková časová prodleva nepatrný zlomek vteřiny, celková vzdálenost k cílové osobě méně než metr, celkový čas na zamíření další malý zlomek vteřiny, což všechno bylo dobré vědět, protože muž měl tou dobou zastrčenou ruku hluboko v kapse, jeho nervový systém reagoval stejně rychle jako Reacherův, trhal už loktem a snažil se uvolnit to, pro co sáhl, nůž, zbraň, telefon, řidičský průkaz, pas, vládní zmocnění nebo dokonale nevinný dopis z teheránské univerzity, dokazující, že dotyčný je světový odborník na genetiku rostlin a vážený host Nebrasky, jen pár dnů vzdálený od toho, aby stonásobně zvýšil místní výnosy a zároveň vymýtil celosvětový hlad. Ať tak či onak, Reacherova pěst se nemilosrdně blížila a muž rozevřel v přítmí vyděšeně oči, trhl ještě prudčeji a nad lemem kapsy se objevila snědá kůže s černými chlupy a potom kotníky, všech pět sevřených a zatnutých, protože všech pět prstů svíralo cosi velkého a černého.

Reacherova rána dopadla.

Sto deset kilo pohybující se masy, obrovská pěst, obrovský účinek, mužovi se zaryl do hrudi zip od bundy, jeho hrudní kost do hrudní dutiny, přirozená elastičnost hrudního koše ji popustila o několik celých čísel, způsobila prudkou kompresi, která mu vyrazila dech z plic, hydrostatický šok mu nahnal krev zpátky do srdce, hlava mu klesla jako figuríně na testování dopravních nehod, vystrčil ramena, nadzvedl se ze země, hlava mu poskočila pro změnu dozadu, udeřila s dutým zaduněním malého bubnu do skleněné tabule za ním, muž se sesunul jako hadrová panenka a rozplácl se na zem, s polykarbonátovým klapotem a rachocením čehosi, co se odkutálelo stranou. Reacher ten předmět sledoval celou cestu koutkem oka. Ne náprsní taška, ne telefon, ne nůž, ale poloautomatická pistole Glock 17, tmavá, hranatá a zlověstná. Skončila necelé dva metry od zhrouceného muže, mimo jeho dosah, v bezpečí, nezachranitelná, částečně kvůli vzdálenosti a částečně proto, že muž se vůbec nehýbal.

A vypadal, že už se nikdy nepohne.

Reacher už o něčem takovém slyšel, ale nikdy to neviděl na vlastní oči.

Jeho kamarádi zdravotníci v armádě tomu říkali commotio cordis, otřes srdce vyvolaný nevelkým nárazem do stěny hrudní. Nevelkým v tom smyslu, že ho nezpůsobila automobilová nehoda ani zásah ze střelné zbraně, ale míč z čáry při baseballu, srážka při fotbale, rána uštědřená ve rvačce nebo nešťastný pád na tupý předmět. Příšerné výzkumy na laboratorních zvířatech prokázaly, že jde o smůlu a načasování. Na elektrokardiogramech jsou vidět vlny spojené s tlukotem srdce, z nichž jedna se jmenuje vlna T, a pokusy se zjistilo, že pokud rána dopadne v okamžiku, kdy je vlna T mezi patnácti až třiceti milisekundami před svým vrcholem, může dojít k smrtelné srdeční arytmii, která zastaví srdce stejně jako skutečný infarkt. A ve stresové situaci jako při konfrontaci na parkovišti začne bít srdce prudčeji a vlny T dosahují tudíž vrcholu rychleji než normálně, dvakrát až třikrát za vteřinu, takže se dramaticky zvýší šance, že načasování bude špatné.

Íránec ležel úplně nehybně.

Nedýchal.

Žádný viditelný pulz.

Žádná známka života.

Základní poučka první pomoci, kterou hlásají vojenští zdravotníci, nakazuje dělat umělé dýchání a masáž srdce, osmdesát stlačení za minutu, tak dlouho, jak je zapotřebí, ale Reacher se řídil osobním pravidlem nikdy neoživuj chlapa, jenž na tebe vytáhl zbraň. Byl v téhle otázce velice neflexibilní. Tak nechal minutu na přírodě, aby si sama poradila, a pak jí trochu pomohl přitlačením prstu a palce na velkou krční arterii. Čtyři minuty bez kyslíku se považují za faktický limit. Reacher tiskl mužovu arterii pro jistotu pět minut, dřepěl u něj, rozhlížel se, pečlivě naslouchal. Nikdo nezareagoval. Nikdo nepřišel. Íránec zemřel. Pominulo mdlé napětí hlubokého bezvědomí a nahradila ho naprostá měkká ochablost nedávné smrti. Reacher se postavil, našel klíč od auta a sebral glock. Klíč měl na sobě emblém chevroletu, ale nebyl od modrého auta. Reacher stiskl tlačítko na otvírání a nic se nestalo. Glock byl téměř nový a plně nabitý, sedmnáct zářivých devítimilimetrových nábojů parabellum v zásobníku a jeden v komoře. Reacher ho přidal ke šroubovákům v kapse.

Přešel zpátky na přední parkoviště a zkusil ještě jednou klíč. Probudil se žlutý chevy malibu. Zamrkal všemi čtyřmi blinkry a otevřel své čtverý dveře. Byl nový, nepřikrášlený a čistý. Očividně z půjčovny. Reacher nasedl, posunul dozadu přední sedadlo a nastartoval. Nádrž byla téměř plná. V kapse na dveřích byly papíry z půjčovny. Vystavené v ten samý den, na lasvegaskou firmu s nicneříkajícím jménem. V držácích stály lahve s vodou, jedna načatá a jedna neotevřená. Reacher vycouval z parkovacího místa, objel hotel a zastavil tak, aby měl mrtvého muže mezi stěnou a autem. Stiskl tlačítko dálkového ovládání a otevřel kufr. Vystoupil a rozhlédl se. Kufr byl malý, víko se otevřelo jen o nevelký kus, ale Íránec naštěstí nepatřil k obrům.

Reacher se předklonil a prohledal Íránci kapsy. Našel telefon, nůž, náprsní tašku, kapesník a zhruba dolar v drobných. Nechal mince mincemi, vyndal baterii z telefonu, zasunul ji zpátky do jedné kapsy a zbytek telefonu do druhé. Nůž byl vyskakovací s perleťovou střenkou. Těžký, bytelný a ostrý. Solidní nástroj. Reacher si ho zastrčil do vlastní kapsy, k francouzskému klíči. Podíval se do náprsní tašky. Obsahovala téměř čtyři sta dolarů, tři kreditní karty a nevadský řidičský průkaz na jméno Asghar Arad Sepehr bydlištěm v Las Vegas. Fotografie působila hodnověrně. Kreditní karty byly na stejné jméno. Hotovost většinou v dvacetidolarovkách, šustivých, čerstvých a voňavých, přímo z bankomatu. Reacher si nechal hotovost, otřel náprsní tašku kapesníkem a vrátil ji mrtvému muži do kapsy. Pak ho zvedl, za obě ruce, límec a pásek, otočil ho a smáčkl, aby ho nacpal do kufru.

Potom se zarazil.

Dostal lepší nápad.

Přenesl mrtvolu ke cadillaku Setha Duncana a položil ji jemně na zem. Zašátral v kapse po klíči od cadillaku, otevřel kufr, popadl opět mrtvolu a položil ji dovnitř. Staromódní koráb dálnic. Velký kufr. Spousta místa.

Zavřel víko. Otevřel kapesníkem dveře u řidiče, otřel všechno, čeho se ten den dotkl, volant, řadicí páku, zrcátko, knoflíky rádia, vnější a vnitřní kliky na dveřích. Potom cvaknul dálkovým ovládáním, znovu zamkl a přešel zpátky k malibu. Byl žlutý, ale kromě toho nenápadný. Domácí výrobek, místní poznávací značky, tradiční tvar. Na otevřené silnici patrně méně podezřelý než cadillac, i přes křiklavou barvu. A daleko méně hrozilo, že ho nahlásí jako ukradený. Muži z jiného státu s pistolemi a noži v kapsách obvykle nevyvádějí tolik jako rozčilení místní občané.

Reacher se podíval doleva, podíval se doprava, podíval se za sebe, podíval se před sebe. Všude klid. Jen studený vzduch, ticho, nehybnost a padající noční opar. Nasedl zpátky do malibu, nechal zhasnutá světla, otočil se a vyplížil se popředu z parkoviště. Projel ulicí McNallyho a přibrzdil. Nalevo se nacházela I-80, sto kilometrů jižně, rychlá šestiproudá dálnice, přímá spojka na východ až do Virginie. Napravo se nacházelo čtyřicet farem, Duncanovi, motorest Apollo Inn, Eleanor, doktor, jeho manželka a Dorothy Coeová, všichni sto kilometrů severně.

Čas na rozhodnutí.

Doleva, nebo doprava? Na jih, nebo na sever?

Reacher zapnul reflektory, zabočil doprava a vyrazil zpátky na sever.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DUNCANOVI SE PŘESUNULI z Jonášovy kuchyně do Jasperovy, protože Jasper měl pořád ve skříňce téměř plnou láhev Knob Creeku. Všichni čtyři muži se usadili kolem stolu, loket vedle loktu, před sebou silné oprýskané sklenice s centimetrem jantarového bourbonu. Pomalu usrkávali a tiše hovořili. Jejich poslední dodávka se nacházela dvacet až čtyřiadvacet hodin daleko. Touhle dobou obvykle slavili. Jako o Vánocích. Tentokrát však byli trochu zaražení. Jonas se zeptal: „Kde si myslíte, že je teď?“

„Zaparkovaná na noc,“ opáčil Jacob. „Alespoň doufám. Těsně u hranice, ale čeká na denní světlo. Teď všechno záleží na opatrnosti.“

„Osm set kilometrů,“ podotkl Jonas. „Přejezd přes hranici plus deset hodin. Plus nepředvídané události.“

Jasper se otázal: „Jak dlouho trvá přečíst policejní zprávu?“

„Dobrá otázka,“ pochválil ho Jacob. „Samozřejmě jsem o tom krapet přemýšlel. Musí to být hodně obsáhlá zpráva. A musí být někde uskladněná. Řekněme, že státní úředníci začínají v devět ráno. A končí v pět. Dostat se k té zprávě bude spojené s byrokracií. Takže Reacher začne zítra kolem poledne. Bude na to mít pět hodin a pozítří celých osm. To by mu mělo stačit.“

„Takže se nevrátí dřív než za čtyřicet osm hodin.“

„Je to jenom můj odhad. Nemůžu si být jistý.“

„Přesto. Máme spoustu volného prostoru.“

Seth Duncan namítl: „Vůbec se nevrátí. Proč by to dělal? Tu zprávu si přečetla stovka lidí a tvrdí, že je naprosto v pořádku. A ten chlap není stokrát chytřejší než kdokoliv jiný. To není možné.“

Na to nikdo nic neřekl.

Seth se podivil: „Cože?“

Jeho otec objasnil: „Nemusí být chytřejší než kdokoliv jiný, synu. Rozhodně ne stokrát. Stačí, aby byl chytřejší trochu jiným způsobem. Myslel laterálně, tak se tomu říká.“

„Neexistuje ale žádný důkaz. To všichni víme.“

„V tom s tebou souhlasím,“ potvrdil Jacob. „Ale právě o to jde. Ne o to, co je v té zprávě. Ale o to, co v ní není.“

Malibu bylo jako poloviční cadillac. Čtyři válce místo osmi, jedna tuna místo dvou a polovičně dlouhý. Ale fungovalo. Krásně ujíždělo. Reacher to ale moc nevnímal. Přemýšlel o mrtvém Íránci a pravděpodobnosti, že se člověk trefí do správného okamžiku vlny T. Íránec byl malý, stavěný jako ptáček, Reacher si však představoval, že lidé, kteří v porovnání s ním stojí na opačném konci fyzického spektra, stojí zároveň i na opačném konci spektra osobnosti, takže Íránec nebyl na rozdíl od něj vyrovnaný, ale rozrušený a nervózní, a srdce mu tím pádem bilo na parkovišti rychlostí sto osmdesát úderů za minutu a vlny T se zvedaly bouřlivě a rychle, třikrát za vteřinu, což znamenalo, že šance trefit se do oněch rozhodujících patnácti milisekund před vrcholem byla čtyřicet pět k tisíci, nebo lépe řečeno jedna ku dvaceti.

Smůla. Rozhodně pro Íránce. Ale ne důvod k nějaké velké lítosti. Reacher by ho musel stejně nejspíš odrovnat, buď tak, nebo onak, dříve nebo později, pravděpodobně během několika dalších srdečních tepů. Vlastně by se tomu nevyhnul. Jakmile se ve hře objeví vytasená střelná zbraň, nezbývá moc jiných možností. Ale pořád to pro něj bylo poprvé. A nejspíš naposledy. Protože si byl dost jistý, že další muž, na kterého narazí, bude fotbalista. Duncanovi se určitě dozvěděli, že odjel, možná na den, možná navždy. Určitě si už dávno podali doktora a vymáčkli to z něho. A jsou realističtí, ale opatrní. Pět svých kluků na noc odvolali, ale jednoho nechali držet hlídku na jihu. A s touto jednou osamělou stráží si bude muset poradit. Ale ne za pomoci commotio cordis. Reacher nehodlal udeřit fotbalistu pěstí do středu hrudníku. Ani náhodou. Zlomí mu ruku.

Nechal malibu poklidně příst, třináct kilometrů, patnáct, a pak začal vepředu vyhlížet bar, kterého si všiml na krajnici. Malou dřevěnou budovu. Připomínající vězení. Patrně hned za hranicí města. Na území nezapsaném do obchodního rejstříku. Možná kvůli licenci nebo předpisům. Ve vzduchu se vznášel opar a světla malibu v něm vytvářela malé jiskřivé tunely. Pak jim odpověděla záře na obzoru, daleko vepředu po levé straně. Neonové světlo, světle zelené, červené a modré. Reklamy na pivo. A žlutý wolfram z několika bodových světel na parkovišti.

Reacher zpomalil, sjel z vozovky a zaparkoval své žluté auto vedle dodávky, která byla skoro celá zrezivělá. Vystoupil, zamkl a vykročil ke dveřím. Zblízka se bar vězení vůbec nepodobal. Byla to jen obyčejná barabizna. Kdysi možná dům nebo obchod. Dokonce i název Cell Block byl napsaný špatně. Jako poznámka šablonou na modráku elektrikáře. Jako něco technického. Zevnitř se ozýval hluk, tlumená nejasná změť hlasů a povyk poloprázdného baru v plném rozjezdu pozdě večer, podmalované tichou hudbou, patrně z hrací skříně, melodií, kterou Reacher nepoznával, ale byl připravený přijmout za svou.

Vstoupil dovnitř. Dveře se otvíraly přímo do levého předního rohu hlavní místnosti. Po pravé straně se táhl zepředu dozadu barový pult a nalevo stály stoly a židle. V místnosti se nacházelo dvacet lidí, většinou mužů. Výzdobě chyběla jakákoliv fantazie. Jen dřevěné stoly, židle s kulatými opěradly, barové stoličky a prkenná podlaha. Ani náznak vězeňského motivu. Naopak, elektronické vizuální efekty se opakovaly i uvnitř. Slova Cell Block vyvedená šablonou se skvěla i vzadu za barem, olemovaná věžemi vysílaček vystříhanými z lesklé fólie, ze kterých šlehaly blesky.

Reacher se protáhl bokem mezi stoly, zachytil barmanův pohled a barman se posunul doleva, aby ho přivítal. Byl mladý, s přátelským a otevřeným obličejem. Pravil: „Vypadáte zmateně.“

Reacher objasnil: „Čekal jsem mříže v oknech a boxy ve starých celách. Myslel jsem si, že na sobě budete mít pruhované oblečení.“

Barman neodpověděl.

„Jako ve starém vězení,“ dodal Reacher. „Jako ve vězeňském bloku.“ Barman se tvářil vteřinu nechápavě a pak se usmál. „O vězeňský blok vůbec nejde,“ pravil. „Ten název Cell Block se vztahuje k mobilnímu telefonu. Podívejte se na svůj.“

„Žádný nevlastním.“

„Dobře, kdybyste ho vlastnil, zjistil byste, že tady nefunguje. Je zablokovaný, protože tady není signál. Ocitl jste se asi v kilometr a půl široké nulové zóně. Proto sem lidé chodí. Aby si trochu užili nerušeného klidu.“

„To prostě nemůžou telefon ignorovat?“

„To nemají lidé v povaze. Nedokážou ignorovat zvonící telefon. Má to něco společného se špatným svědomím. Však víte, manželky a šéfové. Nejrůznější obtíže. Je pro ně lepší, když telefon vůbec nezvoní.“

„Takže tady máte telefon na zdi? Pro případ nouze?“

Barman ukázal prstem: „Vzadu v chodbě.“

„Děkuju,“ opáčil Reacher. „Proto jsem přišel.“

Propletl se podél stoliček, některých obsazených, některých prázdných, a narazil na východ vedoucí k toaletám a zadním dveřím. Na stěně proti dámským záchodům visel telefonní automat. Přimontovaný na korkové desce ztmavlé a skvrnité věkem a poničené telefonními čísly načmáranými vybledlým inkoustem. Zašátral v kapse po čtvrťácích a našel jich pět. Zalitoval, že si nenechal Íráncovy drobné. Vytočil stejné číslo jako před hodinou a jako Dorothy Coeová před čtvrt stoletím. Ozval se hlas, Reacher požádal o Hoaga a během krátkých deseti minut byl přepojen dovnitř.

„Ještě jedna prosba o laskavost,“ sdělil. „Předpokládám, že máte telefonní seznam celého okresu.“

„To je pravda,“ potvrdil Hoag.

„Potřebuju číslo na jistého Setha Duncana zhruba sto kilometrů odtud.“

„Malý moment,“ požádal Hoag. Reacher zaslechl cvaknutí a ťukání klávesnice. Počítačová databáze, ne papírový seznam. Hoag oznámil: „Je to tajné číslo.“

„Tajné v tom směru, že ho nemáte, nebo ho vidíte a nemůžete mi ho prozradit?“

„Prostě tajné a na víc se mě už, prosím, neptejte, protože byste mě dostal do maléru.“

„Dobře, nebudu se vás vyptávat. Co číslo na Eleanor Duncanovou?“

„Žádné tady nemám. Jen na čtyři Duncany, na čtyři mužská jména. A všechna čísla jsou tajná.“

„Tak mi dejte číslo na doktora.“

„Na jakého doktora?“

„Na jejich místního.“

„Jak se jmenuje?“

„To nevím,“ přiznal Reacher. „Jeho jméno neznám.“

„V tom případě vám nemůžu pomoct. Ten seznam je čistě abecední podle příjmení. Bude v něm stát Smith, Dr. Bill nebo něco podobného. Velice malým písmem.“

„Musí v něm být kontakt na lékaře. Kdyby došlo k nehodě. Nějak se to číslo musí dát zjistit.“

„Nic tady nevidím.“

„Počkejte,“ dostal Reacher nápad. „Už vím, jak na to. Dejte mi Apollo Inn.“

„Apollo jako ta kosmická raketa?“

„Přesně jako ta raketa.“

Klávesnice se opět rozťukala a Hoag přečetl číslo, volací kód 308 pro západní část státu a pak sedm dalších číslic. Reacher si je zopakoval jednou v hlavě, pravil: „Děkuju,“ zavěsil a znovu vytočil číslo.

O patnáct kilometrů dál vytáčel číslo i Mahmeiniho muž, volal mu domů na mobil. Mahmeini se ozval a jeho muž mu oznámil: „Vyskytl se problém.“

Mahmeini se otázal: „Jaký konkrétně?“

„Zdrhnul Asghar.“

„To není možné.“

„Přesto to udělal. Poslal jsem ho k autu, aby mi přinesl láhev vody. Nevrátil se, tak jsem se šel podívat. Auto je pryč a Asghar taky.“

„Zavolej mu.“

„Už jsem to zkoušel desetkrát. Má vypnutý mobil.“

„Tomu nevěřím.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Chci, abys ho našel.“

„Netuším, kde hledat.“

Mahmeini upozornil: „Víš, že pije.“

„To vím. Ale tady ve městě není žádný bar. Jenom obchod s lihovinami. A ten má teď zavřeno. A do obchodu s lihovinami by nejel autem. Šel by pěšky. Je jenom tři bloky odtud.“

„Musí tam být bar. Jsi v Americe. Zeptej se vrátného.“

„Vrátného tady nemají. Není to Bellagio. Dokonce ani nedávají vodu na pokoj.“

„Někdo musí být na recepci. Zeptej se tam.“

„Nikam se nedostanu. Nemám auto. A nemůžu požádat o pomoc ostatní. Ne teď. Přiznal bych tím slabost.“

„Něco vymysli,“ nařídil Mahmeini. „Najdi bar, najdi způsob, jak se tam dostat. Je to rozkaz.“

Reacher naslouchal vyzváněcímu tónu. Hlasitě a zněle mu rezonoval v uchu, zvuk ze staromódního sluchátka přes tři čísla v průměru, zabudovaného hluboko ve velkém staromódním držadle z umělé hmoty. Představoval si, jak v motelu zvoní dva telefony, osmdesát kilometrů severně, jeden na recepčním pultu a druhý za barem. Další linka možná v zadní kanceláři a čtvrtá v soukromém bytě pana Vincenta. Celé to místo je možná protkané hustou sítí drátů, jako skutečný měsíční modul. Ať už tam ale bylo telefonů, kolik chtělo, zvonily dost dlouho, než pan Vincent jeden zvedl. „Apollo Inn,“ ohlásil se stejně, jak ho už Reacher jednou slyšel, velice jasně a nadšeně, jako by bral první volání první večer po otevření zbrusu nového zařízení.

Reacher oznámil: „Potřebuju telefonní číslo na Eleanor Duncanovou.“

Vincent se podivil: „Reacher? Kde jste?“

„Pořád ve městě. Potřebuju Eleanořino číslo.“

„Vrátíte se?“

„Proč bych se neměl vrátit?“

„Máte přece namířeno do Virginie.“

„Doufám, že se tam nakonec dostanu.“

„Číslo na Eleanor nemám.“

„Ona není ve vaší tiché telefonní poště?“

„Ne, jak by mohla? Kdybychom zavolali, vzal by to Seth.“

„Dobře, je u vás doktor?“

„V tuhle chvíli ne.“

„Takže nemáte co dělat.“

„Bohužel.“

„Máte jeho číslo?“

„Počkejte,“ požádal Vincent. Pak se ozvalo bouchnutí, jak odložil sluchátko, možná na bar, následovala přestávka natolik dlouhá, aby přešel přes společenskou místnost, a potom zase sluchátko zvedl, možná na recepci. Dvě otevřené, navzájem propojené linky. Reacher slyšel, jak se od kulaté klenuté střechy s tichým syčením odráží pomalá ozvěna místnosti. Vincent přečetl číslo, volací kód a sedm dalších číslic, Reacher si je jednou zopakoval v hlavě, pravil: „Děkuju,“ zavěsil a vytočil další číslo.

* * *

Recepční na recepci v Marriottu pověděl Mahmeiniho muži ano, máme tady bar, ne přímo ve městě, ale patnáct kilometrů severně, kousek za hranicí města, na levé krajnici dvouproudé silnice, jmenuje se Cell Block, je příjemný, ceny jsou rozumné, a ano, má obvykle otevřeno dlouho do noci, a ano, z města se tam dá dojet taxíkem, a ano, s radostí vám ho zavolám.

A tak se Mahmeiniho muž za necelých pět minut sunul přes potřísněný vinyl zadního sedadla prastarého chevy caprice a řidič vyjížděl z parkoviště, směrem k ulici McNallyho, a na jejím konci pak zahnul doprava.

Doktor se ozval mnohem rychleji než Vincent. Reacher oznámil: „Potřebuju číslo Eleanor Duncanové.“

Doktor se podivil: „Reacher? Kde jste?“

„Pořád ve městě.“

„Vrátíte se?“

„Cože, vám se po mně stýská?“

„Nepověděl jsem Duncanovým o tom cadillaku.“

„To jste moc hodný. Vrátil se už Seth Duncan domů?“

„Když jsem odcházel, byl pořád u otce.“

„Zůstane u něho?“

„Prý do dělá často.“

„Jste v pořádku?“

„Poměrně ano. Jel jsem pick-upem. Fotbalisté mě v něm nachytali.“

„A co se stalo?“

„Nic hrozného. Víceméně se mi dostalo jen slovního pokárání.“

Reacher si doktora představil, jak stojí v chodbě nebo v kuchyni, klepe se, chvěje, dívá se z okna, dívá se na dveře. Zeptal se ho: „Jste střízlivý?“

Doktor sdělil: „Docela to ujde.“

„Docela?“

„Lepší to v těchhle dnech bohužel nebude.“

„Potřebuju číslo Eleanor Duncanové.“

„Její číslo je tajné.“

„Já vím.“

„Není členkou tiché pošty.“

„Je ale vaše pacientka.“

„Nemůžu vám to číslo dát.“

„Do jak velkého průšvihu byste se kvůli tomu dostal?“

„Nejde jenom o tohle. Je to důvěrná informace. Jsem doktor. Jak jste říkal, složil jsem přísahu.“

„Kácíme les,“ upozornil Reacher. „Tak musejí létat třísky.“

„Dojde jim, že to číslo máte ode mě.“

„Kdyby došlo na lámání chleba, povím jim, že ho mám od někoho jiného.“

Doktor se odmlčel, pak si povzdechl a odrecitoval číslo.

„Děkuju,“ pravil Reacher. „Dávejte na sebe pozor. Pozdravujte manželku.“ S tím zavěsil, vytočil znovu číslo a naslouchal dalšímu vyzváněcímu tónu, stejnému lenivému elektronickému předení, tentokrát ale z jiného místa, odněkud z vnitřku zrestaurované farmy s pastelovými barvami, módními koberečky a olejomalbami. Usoudil, že pokud je Seth doma, zvedne telefon on. Tak mu to manželství přišlo uspořádané. Předpokládal ale, že Seth doma nebude. Duncanovi čelili dvěma problémům a ze zkušenosti věděl, že se budou držet v hloučku při sobě, dokud ty problémy nepominou. Takže Eleanor je patrně sama doma a zvedne telefon. Nebo možná nezvedne. Možná ho bude ignorovat, ať už si barman devět metrů od něj myslí o lidské povaze cokoliv.

Eleanor zvedla telefon.

„Haló?“ pravila.

Reacher se zeptal: „Je doma Seth?“

„Reachere? Kde jste?“

„Na tom vůbec nezáleží. Kde je Seth?“

„U otce. Nepředpokládám, že přijde dneska v noci domů.“

„To je dobře. Jste pořád vzhůru a oblečená?“

„Proč?“

„Potřebuju, abyste pro mě něco udělala.“

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

ZADNÍ SEDADLO STARÉHO CAPRICE bylo tvarované jako dvě samostatná nízká křesla s kulatým opěradlem, ne záměrně, ale věkem a nekonečným používáním. Mahmeiniho muž se usadil do pravé prohlubně za přední sedadlo spolujezdce a naklonil hlavu doleva, aby viděl z okénka. Ve světle z reflektorů zahlédl prázdnou zadní stranu billboardu a pak už neviděl vůbec nic. Silnice byla rovná a pustá. Neblížila se po ní z protisměru žádná světla, což ho zklamalo. Jedna sklenička by se dala Asgharovi odpustit. Možná i dvě. Možná i tři, kdyby se po nich vrátil. Ale celonoční nepřítomnost bude považována za dezerci.

Dýchavičný starý motor udržoval rozechvělou ručičku na stovce. Něco přes kilometr a půl za minutu. Zbývalo čtrnáct kilometrů. Necelých deset minut.

Reacher pravil: „Chtěl bych, abyste se za hodinu a deset minut jela projet. Ve svém malém červeném sporťáku.“

Eleanor Duncanová se podivila: „Jela projet? Kam?“

„Na jih po dvouproudé silnici,“ vysvětlil Reacher. „Jenom na chvíli. Osmnáct kilometrů. Co nerychleji můžete. Pak se otočila a vrátila domů.“

„Osmnáct kilometrů?“

„Nebo dvacet. Nebo víc. Ale ne méně než osmnáct.“

„Proč?“

„Na tom nezáleží. Uděláte to pro mě?“

„Chystáte se něco provést v domě. Chcete se mě proto zbavit?“

„K domu se vůbec nepřiblížím. Slibuju. Nikdo se o tom nedozví. Uděláte to?“

„Nemůžu. Seth mi sebral klíče od auta. Jsem tady v pasti.“

„Nemáte náhradní?“

„Ty mi také vzal.“

Reacher prohlásil: „Netahá je u sebe v kapse. Ne když svůj vlastní klíč dává do mísy v kuchyni.“ Eleanor na to nic neřekla. Reacher se zeptal: „Víte, kde ty klíče jsou?“

„Ano. Na jeho psacím stole.“

„Na stole, nebo ve stole?“

„Na stole. Prostě tam leží. Jako kdyby mě zkoušel. Řekl, že poslušnost bez pokušení není žádná poslušnost.“

„Proč tady, krucinál, pořád trčíte?“

„Kam jinam bych šla?“

„Koukejte popadnout ty klíče. Postavte se mu na odpor.“

„Ublíží mu to?“

„Nevím, jak chcete, abych odpověděl.“

„Chci, abyste odpověděl upřímně.“

„Nepřímo mu to možná ublíží. A časem. Třeba.“

Následovala dlouhá odmlka. Pak Eleanor pravila: „Dobře, udělám to. Projedu se osmnáct kilometrů po dvouproudé silnici a pak se vrátím. Od teď za hodinu a deset minut.“

„Ne,“ opravil ji Reacher. „Od teď za hodinu a šest minut. Povídali jsme si celé čtyři minuty.“

S tím zavěsil a vešel do hlavní místnosti. Muž za barem se činil jako dobrý barman, rychlými úspornými pohyby, myslel dopředu, pozoroval místnost. Zachytil Reacherův pohled, Reacher k němu zamířil a barman prohlásil: „Měl bych vás požádat, abyste mi podepsal ubrousek. Na památku. Jste první člověk, který si sem přišel zatelefonovat, a ne před telefonem utéct. Dáte si něco k pití?“

Reacher přejel očima po nabídce. Nejrůznější lihoviny, točené pivo, lahvové pivo, několik druhů sodovky. Nikde známka po kávě. Odmítl: „Ne, děkuju, nic si nedám. Musím jet dál.“ Vykročil, protáhl se bokem mezi stoly, strčil do dveří a došel ke svému autu. Nastoupil, nastartoval, vycouval a vyrazil na sever.

* * *

Mahmeiniho muž zahlédl záři na obzoru, daleko po levé straně. Neon, zelený, červený a modrý. Řidič tiskl ještě minutu plynový pedál a pak ho pustil a pokračoval setrvačností. Motor zakašlal, výfuk vystřelil a taxík zpomalil. V dálce na silnici probleskovala červená koncová světla. Hodně nejasně a daleko. Téměř neviditelná. Taxík zabrzdil. Mahmeiniho muž spatřil bar. Prostou dřevěnou budovu. Se dvěma nejasnými bodovými světly pod předním okapem. Vrhala dvě zlaté louže na parkoviště. Na parkovišti stála spousta aut. Ale žádné žluté z půjčovny.

Taxík zajel na parkoviště a zastavil. Řidič se ohlédl přes rameno. Mahmeiniho muž požádal: „Počkejte na mě.“

Řidič se otázal: „Jak dlouho?“

„Minutu.“ Mahmeiniho muž vystoupil a zůstal stát. Zadní světla na severu zmizela. Mahmeiniho muž se zadíval do temnoty, kde je zahlédl, jen na vteřinu. Potom vykročil ke dveřím dřevěné budovy. Vešel dovnitř. Ocitl se ve velké místnosti se židlemi a stoly po levé straně a barem napravo. V místnosti popíjelo zhruba dvacet zákazníků, většinou muži, žádný z nich Asghar Arad Sepehr. Za barem stál barman, obsluhoval zákazníka, chystal se na dalšího ve frontě a zároveň zaznamenal i nově příchozího. Mahmeiniho muž se k němu propletl mezi stoly. Cítil, jak ho všichni pozorují. Malý muž, cizinec, neoholený, pomačkaný, ne příliš čistý. Dva barmanovi zákazníci se odlepili od baru, v rukou sklenice s čepicemi piva. Barman se přesunul k dalšímu zákazníkovi, obsloužil ho, ale díval se na dalšího v řadě, jako by uvažoval o dva tahy napřed.

Mahmeiniho muž mu sdělil: „Někoho hledám.“

Barman opáčil: „To, myslím, děláme všichni. Máme to v povaze. Věčně něco hledáme.“

„Ne, já hledám někoho, koho znám.“

„Dámu, nebo pána?“

„Svého přítele. Je mi podobný.“

„Toho jsem neviděl. Je mi líto.“

„Má žluté auto.“

„Auta stojí venku. Já jsem uvnitř.“

Mahmeiniho muž se otočil, přejel očima po místnosti, zamyslel se nad červenými koncovými světly na severu, otočil se zpátky k barmanovi a zeptal se: „Jste si jistý?“

Barman opáčil: „Nechci být nezdvořilý, pane, ale vážně, kdybyste se tady dneska večer objevili oba dva, někdo by už zavolal Homeland Security. Nemyslíte?“

Mahmeiniho muž na to nic neřekl.

„Nemějte mi to za zlé,“ dodal barman. „Jsme ale v Nebrasce. Máme tady vojenská zařízení.“

Mahmeiniho muž se zeptal: „Byl tady před chvílí někdo jiný?“

„Tohle je bar, kamaráde. Lidé odcházejí a přicházejí celou noc. K tomu jsou bary určeny.“

S tím se barman obrátil ke svému dalšímu zákazníkovi. Rozhovor u konce. Mahmeiniho muž se ještě jednou otočil a přejel očima po místnosti. Pak to vzdal a dal se na ústup, mezi stoly zpátky ke dveřím. Vyšel na parkoviště a vytáhl telefon. Žádný signál. Vteřinu zůstal stát, pohlédl na sever, kde zmizela červená světla, a pak nastoupil zpátky do taxíku. Zavřel se zaskřípáním dveře a pravil: „Děkuju, že jste počkal.“

Řidič se ohlédl přes rameno a zeptal se: „Kam teď?“

Mahmeiniho muž požádal: „Nechte mě o tom minutu uvažovat.“

Reacher udržoval malibu na neměnné stovce. Přes kilometr a půl za minutu. Hypnotické. Míhající se sloupy elektrického vedení, zpěv pneumatik, hukot motoru. Reacher vytáhl z držáku nenačatou láhev vody, otevřel ji a jednou rukou se napil. Přepnul světla na dálková. Nic před sebou nespatřil. Jen rovnou silnici, opar a temnotu. Podíval se do zrcátka. Nic za ním. Podíval se na budíky a ukazatele. Všechno v pořádku.

Eleanor Duncanová se podívala na hodinky. Na malé rolexky, dárek od Setha, ale patrně pravé. Odpočítala hodinu a šest minut od okamžiku, kdy položila telefon, a zjistila, že jí zbývá čtyřicet pět minut. Vyšla z obývacího pokoje do chodby a vstoupila z chodby do manželovy pracovny. Netušila, k čemu původně sloužila. Patrně na ukládání zbraní. Nyní byla zařízená jako kancelář, ale s důrazem na džentlmenský styl, ne na kancelářskou funkci. Stálo v ní kožené křeslo a psací stůl z tisového dřeva. S lampou se zeleným stínítkem. Na stěnách byly police. Na zemi koberec. Celá místnost voněla po Sethovi.

Na psacím stole stála mělká mísa. Z Murana u Benátek v Itálii. Zelená. Suvenýr. Ležely v ní svorky na papíry. A klíče od auta, hezky uprostřed, dvě malé zoubkované krajky s velkými černými hlavami. Od její mazdy miata. Malého červeného dvousedadlového auta se sklápěcí střechou. Auta pro zábavu. Bezstarostnou jízdu. Jako bývaly staré britské MG a lotusy, jenom spolehlivější. Vzala si jeden z klíčů.

Vrátila se do haly. Osmnáct kilometrů. Měla pocit, že ví, o co Reacherovi jde. Tak otevřela skříň a vzala si z ní hedvábný šátek. Celý bílý. Složila ho do trojúhelníku a zavázala si ho kolem hlavy. Podívala se do zrcadla. Jako starodávná filmová hvězda. Nebo jako starodávná filmová hvězda po prohraném kole se starodávným šampiónem těžké váhy.

Opustila dům zadními dveřmi a došla zimou ke garáži, Sethovo prázdné oddělení po pravé straně, své uprostřed, všechny dveře otevřené. Nastoupila do auta, uvolnila klipsy nad předním sklem a stáhla střechu. Nastartovala, vycouvala, otočila se a zastavila na příjezdové cestě, s běžícím motorem, zapnutým topením a divoce bušícím srdcem. Podívala se na hodinky. Ještě dvacet devět minut.

Reacher pokračoval v cestě plynulou stovkou, další tři minuty, a pak zpomalil a zapnul opět dálková světla. Podíval se na pravou krajnici. Rýsoval se tam starý hostinec, hezky na dosah, polapený ve světle z reflektorů. Propadlá střecha, reklamy na pivo pod špínou na zdech, výmoly všude tam, kde dříve parkovala auta. Reacher sjel ze silnice. Pod koly mu praskaly, křupaly a odstřelovaly kamínky. Objel celou budovu.

Byla dlouhá, nízká a obyčejná, jako stodola uříznutá v kolenou. Pravoúhlá, až na dva hranaté oddělené přístavky vzadu. V jednom bývala patrně kuchyně a v druhém záchody. Výhodné, co se týče instalačních trubek. Mezi přístavky byl mělký výklenek ve tvaru U, jako zátoka, prázdný až na odpadky naváté větrem, ze tří stran zavřený, otevřený jen do pustých polí na východě. Zhruba devět metrů dlouhý a tři a půl metru hluboký.

Dokonalé, na později.

Reacher se vrátil podél jižní štítové zdi a zaparkoval deset metrů od ní, neviditelný ze severu, předkem mírně šikmo k silnici, jako policajt číhající s radarem na neukázněné řidiče. Zhasl světla a nechal běžet motor. Vystoupil do zimy, obešel kapotu a opřel se o stará prkna na rohu budovy. Byla tenká a popraskaná, promrzlá stovkami zim a upečená stovkami let. Páchla prachem a věkem. Reacher sledoval temnotu na jihu, kde byla silnice.

Čekal.

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

REACHER ČEKAL dlouhých dvacet minut a pak zahlédl na severu světlo. Velice slabé, přibližně osm až deset kilometrů daleko, jen polokulovitou vysokou záři v oparu, trochu roztřesenou, poskakující, slábnoucí, zesilující a opět slábnoucí. Pohybující se bublina světla. Hodně bílá. Téměř modrá. Auto, blížící se k němu z jihu, velice rychle. Patrně Eleanor Duncanová, přesně načas. Reacher čekal.

O dvě minuty později se přiblížila o víc než tři kilometry, vysoká polokulovitá záře se zvětšila a zesílila, stále poskakující, stále rozechvělá, ale nyní s podivným asynchronním pulzem uvnitř, poskakujícím dvěma způsoby najednou, zesilování a slábnutí náhodné a mimo rytmus.

Blížila se dvě auta, ne jedno.

Reacher se usmál. Hlídka. Fotbalista umístěný na jihu. Absolvent vysoké školy. Ne hloupý. Ví, že jeho pět kolegů poslali domů do postele, protože se nemá absolutně nic stát. Ví, že ho tam umístili jen pro jistotu, aby se neřeklo. Ví, že ho čeká dlouhá nudná noc, pohled upřený do tmy, žádná naděje na slávu. Tak co udělá, když se kolem něj znenadání zezadu prožene Eleanor Duncanová ve svém malém červeném sporťáku? Uvidí body za snaživost, vyložené přímo na stole. Zapomene na neutěšené nezáživné hodiny, které má před sebou, šlápne na plyn a vyrazí za ní, v hlavě sen o povýšení do vnitřního kruhu, před očima představu, jak si bere hned druhý den ráno stranou Setha Duncana, velice diskrétně, jako starý přítel nebo důvěrník, a šeptá mu do ucha nacvičený proslov: Ano, pane, jel jsem celou dobu za ní a můžu vám přesně ukázat, kam měla namířeno. Pak dodá: Ne, pane, nikomu jsem o tom neřekl, ale myslel jsem si, že byste o tom měl vědět. Pak poskočí, přešlápne skromně a pokorně z nohy na nohu a řekne: Považoval jsem to, pane, za mnohem důležitější, než zůstat na stráži, a jsem rád, že souhlasíte, že jsem udělal dobře.

Reacher se opět usmál.

Lidská přirozenost.

Reacher čekal. Další dvě minuty a cestující bublina světla se přiblížila o další tři kilometry, nyní mnohem plošší a prodloužená. Dvě auta, ne moc daleko od sebe. Lovec a kořist, které dělí pár stovek metrů. V bublině neprosvítala žádná červená. Fotbalistovy reflektory dopadaly kousek za červený lak mazdy. Fotbalista se držel čtyři sta metrů za jejími zadními světly a bezpochyby si myslel, že je nenápadný. Možná přece jen ne tak chytrý absolvent vysoké školy. Mazda měla zrcátko a přední halogenové reflektory jsou v Nebrasce vidět patrně až z vesmíru.

Reacher se pohnul.

Odlepil se od rohu budovy, obešel kapotu malibu a posadil se na sedadlo řidiče. Posunul řadicí páku na jedničku, stiskl levou nohou brzdu a pravou plyn. Sešlápl je až na podlahu a celé auto se napjalo a připravilo ke skoku. Reacher nechal jednu ruku na volantu a druhou položil na vypínač vnitřního osvětlení.

Čekal.

Šedesát vteřin. Devadesát vteřin.

Pak se mazda prohnala okolo, zprava doleva, jako blesk, mrňavý tmavý obrys pronásledující obrovskou louži jasného světla, stažená střecha, za volantem žena v šátku a za nimi hukot pneumatik, zvuk motoru a červená záře koncových světel. Pak zmizela. Reacher odpočítal jedna, zapnul vnitřní osvětlení, pustil nohu z brzdy, dupnul na plyn, vystřelil dopředu, zprudka zabrzdil a zastavil napříč přes střed vozovky. Otevřel trhnutím dveře, vyklouzl ven a uskočil ke kufru malibu, zpátky ke krajnici, ze které právě odjel. Dvě stě metrů napravo od něj zahájilo velké SUV prudké brždění. Jeho přední reflektory se žlutě odrazily od laku malibu a pak se zabořily do vozovky, jak zabraly silné brzdy. Zakvílely obrovské pneumatiky, SUV ztratilo směr, ustřelilo doprava, sklouzlo se na všech čtyřech poháněných kolech, jeho levá kola připosedla, přitažlivost ho naklonila do strany a pravá kola se vyhoupla nahoru. Potom dopadla s bouchnutím zpátky na zem, zadek SUV odletěl o plných devadesát stupňů do strany a auto se otočilo a zůstalo stát vodorovně vedle malibu, necelé tři metry od něj, nehybné a tiché. V ledovém nočním vzduchu zůstala jen ozvěna kvílející gumy a kotouče modrého kouře odplouvající do dálky.

Reacher vytáhl z kapsy Íráncův glock, vrhl se ke dveřím řidiče, zprudka je otevřel, uskočil dozadu a namířil zbraň. Dramatická zatčení v podstatě nikdy nemiloval, ale z dlouholeté zkušenosti věděl, co na otřesené nevypočitatelné objekty platí a co neplatí, a tak zaječel VYSTUPTE Z AUTA VYSTUPTE Z AUTA VYSTUPTE Z AUTA, co nejhlasitěji dokázal, což bylo hodně hlasitě, a muž za volantem víceméně vypadl ven, Reacher se na něj vrhl, strhnul ho k zemi, otočil ho, přitlačil mu obličej do vozovky, klekl si mu na záda, zarazil mu hlaveň glocku do krku a celou dobu při tom křičel ZŮSTAŇTE LEŽET ZŮSTAŇTE LEŽET ZŮSTAŇTE LEŽET a zároveň pozoroval přes rameno oblohu, jestli se neobjeví další světla.

Žádná světla se neobjevila. Nikdo se neblížil. Žádná posila. Fotbalista ji nepovolal. Chystal se na sólový výstup. Chtěl urvat veškerou slávu pro sebe. Přesně, jak se dalo čekat.

Reacher se usmál.

Lidská povaha.

Na scéně se rozhostilo ticho. Nebylo nic slyšet, až na motor malibu předoucí trpělivě na volnoběh. Nebylo nic vidět, až na čtyři vysoké paprsky zapíchnuté do opačné krajnice. Ve vzduchu se stále vznášel zápach spálené gumy, horkých brzd, benzinu a oleje. Fotbalista ležel naprosto nehybně. Což nebylo divu, když měl na zádech sto deset kilo, u hlavy zbraň a před očima televizní obrazy ze zatýkání jednotkami SWAT. Možná skutečné obrazy. Venkovské kluky čas od času zatknou, stejně jako každého jiného. A ke všemu došlo rychle, za tmy, hluku, zmatku a paniky, takže fotbalista možná ještě nezaregistroval Reacherův obličej, nebo ho nepoznal z varovného popisu Duncanových. Možná si nedal dvě a dvě dohromady. Možná čekal jako civilista, připravený vysvětlit policajtovi, že je nevinný, jak to lidé dělávají. Což působilo Reacherovi hlavní problém. Chystal se přejít z toho, co fotbalista možná považoval za zákonný policejní zásah, k naprosto nezákonnému pokusu o únos. A fotbalista byl obrovský. Měřil skoro dva metry a vážil přes sto třicet kilo. Měl na sobě velikou červenou fotbalovou bundu a pytlovité džíny. Jeho nohy připomínaly čluny. Reacher ho vyzval: „Pověz mi, jak se jmenuješ.“

Fotbalista měl bradu, rty a nos narvané do asfaltu. Jako prostý vojín zahuhlal: „John,“ jen jemné vydechnutí, tiché a nejasné.

„Ne Brett?“ ujistil se Reacher.

„Ne.“

„To je dobře.“ Reacher posunul váhu těla, otočil fotbalistovi hlavu, zarazil mu glock do ucha a zahlédl jeho bělma. „Víš, kdo jsem?“

Fotbalista na zemi odpověděl: „Ano, vím.“

„Víš, které dvě věci ti musejí být naprosto jasné?“

„Jaké dvě věci?“

„Ať už se považuješ za jakéhokoliv, jsem brutálnější a bezohlednější než ty. Nedokážeš si to vůbec představit. Jsem horší než tvoje nejhorší noční můra. Věříš mi?“

„Ano.“

„Opravdu mi věříš? Jako věříš v mámu a v jablečný koláč?“

„Ano.“

„Víš, co jsem udělal tvým kámošům?“

„Ano.“

„Co jsem jim udělal?“

„Vyřídil jste je.“

„Správně. Jde ale o tohle, Johne. Jsem připravený s tebou spolupracovat, zachránit ti život. Může se nám to podařit, když to zkusíme. Když ale vystoupíš jen o kousíček z řady, zabiju tě, odejdu, už si na tebe nikdy nevzpomenu a budu spát po zbytek života jako mimino. Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Chceš to tedy zkusit?“

„Ano.“

„Neuvažuješ o nějakém stupidním tahu? Nechystáš nějakou obrannou akci? Nemáš v plánu počkat, až opadne moje pozornost?“

„Ne.“

„Správná odpověď, Johne. Protože moje pozornost nikdy neopadá. Už jsi viděl, jak někoho zastřelili?“

„Ne.“

„Není to jako ve filmech, Johne. Vyletí velké kusy nejrůznějších nechutností. Dokonce ani po ráně, která zasáhne jen maso, se nikdy pořádně nezotavíš. Ne stoprocentně. Zanítí se. Oslabí tě a bude navždycky bolet.“

„Chápu.“

„Tak se teď postav.“ Reacher se narovnal, ustoupil a namířil zbraň, pro zvýšení efektu napřaženýma rukama, a sledoval ústím hlavu, velký bledý cíl. Fotbalista se na vteřinu stočil do fetální polohy a pak se vzchopil, zastrčil pod sebe ruce a vytáhl se na kolena. Reacher se zeptal: „Vidíš to žluté auto? Postavíš se k dveřím řidiče.“

Fotbalista opáčil: „Dobře,“ a zvedl se, nejprve trochu nejistě, pak pevněji, a vytáhl se do výšky a do šířky. Reacher se otázal: „Cítíš se teď dobře, Johne? Připadáš si statečný? Připravuješ se? Chystáš se na mě vrhnout a zneškodnit mě?“

Fotbalista odpověděl: „Ne.“

„Správná odpověď, Johne. Ještě než bys napjal první sval, napral bych do tebe dvě rány. Věř mi, nebylo by to poprvé. Dřív mi za to platili. Umím to velice dobře. Tak se přesuň k tomu žlutému autu a zůstaň stát u dveří řidiče.“ Reacher ho sledoval hlavní po celou cestu kolem kapoty malibu. Dveře u řidiče byly stále otevřené. Reacher je tak nechal pro případ rychlého odchodu ze scény. Fotbalista se postavil do zákrytu s nimi. Reacher namířil přes střechu auta a otevřel dveře u spolujezdce. Oba muži tam stáli každý po jedné straně, oboje dveře rozpjaté jako křídla.

Reacher přikázal: „Teď si nastup.“

Fotbalista se sklonil, ohnul a nacpal se na sedadlo. Reacher udělal krok dozadu, namířil dolů do auta, nízká dráha přímo na fotbalistovy kyčle a stehna. Nakázal: „Nedotýkej se volantu. Nedotýkej se pedálů. Nezapínej si bezpečnostní pás.“

Fotbalista zůstal nehybně sedět, s rukama v klíně.

Reacher nařídil: „Teď zavři dveře.“

Fotbalista zavřel dveře.

Reacher se zeptal: „Ještě pořád se necítíš jako hrdina, Johne?“

Fotbalista odpověděl: „Necítím.“

„Správná odpověď, kamaráde. Můžeme to dokázat. Jenom měj na paměti, že chevrolet malibu je kvalitní výrobek střední třídy, rozhodně na Detroit, ale nemá zrovna nejlepší akceleraci. Rozhodně ne tak dobrou jako kulka. Tahle moje zbraň je plná devítimilimetrových parabellumů. Z hlavně lítají rychlostí tisíc čtyři sta čtyřicet kilometrů v hodině. Myslíš, že čtyřválcový motor od GM by je předhonil?“

„Ne.“

„Správně, Johne,“ pravil Reacher. „Rád slyším, že všechno to vzdělání nebylo nanic.“

Pak pohlédl přes střechu a zahlédl světlo v oparu na jihu. Vysokou polokulovitou záři, trochu roztřesenou, poskakující, slábnoucí, zesilující a opět slábnoucí. Hodně bílou. Téměř modrou.

Auto, ujíždějící na sever k němu, velice rychle.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

BLÍŽÍCÍ SE AUTO bylo zhruba tři kilometry daleko. Jelo stovkou. Stovka byla na dvouproudou silnici ideální. Dvě minuty, usoudil Reacher. „Zůstaň sedět, Johne,“ rozkázal. „Přestaň uvažovat. Nastala pro tebe doba vrcholného nebezpečí. Budu postupovat s největší opatrností. Nejprve budu střílet a pak klást otázky. Nemysli si, že to neudělám.“

Fotbalista seděl nehybně za volantem malibu. Reacher se díval přes střechu auta. Bublina světla na jihu se stále pohybovala, stále poskakovala, třásla se, slábla a sílila, ale tentokrát souvisle, přirozeně, v rytmu. Jenom jedno auto. Nyní zhruba kilometr a půl daleko. Jedna minuta.

Reacher čekal. Záře se přelila do jednoho pronikavého paprsku nízko nad povrchem vozovky, potom do dvou pronikavých paprsků třicet čísel od sebe, oba oválné, oba nízko při zemi, oba modrobílé a ostré. Stále se blížily. Chvěly se, nadnášely a kmitaly, před pevným závěsem předních kol a rychlým motokárovým řízením, nejprve malá kvůli vzdálenosti a pak malá sama o sobě, protože byla namontovaná nízko na malém nízkém autě, na mazdě miata, mrňavé a červené, v tu chvíli zpomalující a zastavující, odraz jejích reflektorů jasný na žlutém laku malibu.

Pak Eleanor Duncanová zhasla světla, objela kufr malibu, napůl po silnici a napůl po krajnici, a zastavila s loktem na dveřích a hlavou otočenou k Reacherovi. Zeptala se: „Udělala jsem to správně?“ Reacher ji pochválil: „Úplně dokonale. Ten šátek tomu ještě krásně pomohl.“

„Usoudila jsem, že bude lepší než sluneční brýle. Ty by byly v noci příliš nebezpečné.“

„Patrně.“

„Vy jste se ale vystavil nebezpečí. Bezesporu. Mohl jste si to tady ošklivě odnést.“

„Je atlet. A mladý. Má dobrý zrak, dobrou koordinaci očí a rukou, rychlé svalové reakce. Měl bych čas uskočit.“

„Přesto. Mohl zničit obě auta. Co byste udělal potom?“

„Plán B zněl zastřelit ho a odjet s vámi.“

Eleanor Duncanová se na chvíli odmlčela. Pak se zeptala: „Potřebujete ještě něco?“

„Ne, děkuju. Vraťte se domů.“

„Doufám, že je vám jasné, že tenhle kluk poví všechno Sethovi. O tom, co jsem udělala.“

„Nepoví,“ přislíbil Reacher. „Nějak se spolu dohodneme.“

Eleanor Duncanová už nic neřekla. Jenom rozsvítila znovu světla, zařadila rychlost a odjela, rychle a bez zaváhání, noční vzduch rozechvělý ozvěnou jejího výfuku. Reacher se dvakrát ohlédl. Jednou, když byla kilometr daleko, a jednou, když úplně zmizela. Pak vklouzl na sedadlo spolujezdce do malibu, vedle fotbalisty Johna, a zavřel dveře. Glock držel pravičkou napříč přes své tělo. Nařídil: „Teď zaparkuješ vzadu za tou starou hospodou. Když se tachometr přehoupne přes osm kilometrů v hodině, střelím tě do boku. Bez okamžité lékařské pomoci budeš žít ještě dvacet minut. Potom zemřeš, v příšerných bolestech. Věř, na vlastní oči jsem to viděl. A musím přiznat, že víc než jednou. Je ti to jasné, Johne?“

„Ano.“

„Zopakuj to celé, Johne. Řekni, že je ti to jasné.“

„Je mi to jasné.“

„Jak moc je ti to jasné?“

„Nevím, co chcete slyšet.“

„Chci, abys mi řekl, že je ti to nad slunce jasnější.“

„Jak si přejete. Je mi to nad slunce jasnější.“

„Dobře, tak se do toho pusťme.“

Fotbalista zařadil rychlost, otočil volantem a opsal široký kruh, přehnaně pomalu, přehoupl se přes vzdálenější krajnici, přehoupl se přes přilehlou krajnici, přeskákal přes udusanou zem na starém parkovišti, projel podél jižní štítové stěny a pak zahnul ostře za budovu. Reacher nakázal: „Jeď rovně a pak zacouvej, mezi ty dva přístavky, jako bys parkoval napříč k chodníku. Požadují to v Nebrasce při řidičských zkouškách?“

Fotbalista odpověděl: „Řidičák jsem získal v Kentucky. Na střední škole.“

„Takže potřebuješ, abych ti vysvětlil, jak se to dělá?“

„Vím, jak se to dělá.“

„Dobře, tak mi to předveď.“

Fotbalista zajel před druhý přístavek, zarovnal s ním zadek auta a zacouval do mělkého výklenku ve tvaru U. Reacher nařídil: „Ještě o kousek dál. Chci, abys zajel zadním nárazníkem těsně na dřevo a svou stranou těsně k budově. Chci, aby sis ohnul zpětné zrcátko. Úplně ho ulomil. Uděláš to pro mě, Johne?“

Fotbalista se zarazil a pak otočil naplno volantem. Docela slušně se mu to povedlo. Najel zadním nárazníkem těsně k přístěnku a urval zpětné zrcátko na svých dveřích, ale nechal zhruba dvě čísla mezi bokem auta a zadní stranou budovy. Podíval se za sebe, podíval se doleva a pak pohlédl na Reachera, jako by čekal, že ho pochválí.

„To stačí,“ usoudil Reacher. „Teď zhasni světla a vypni motor.“

Fotbalista zhasl světla a vypnul motor.

Reacher přikázal: „Klíč nech v zapalování.“

Fotbalista si postěžoval: „Nemůžu vystoupit. Nemůžu otevřít dveře.“

Reacher mu poradil: „Vylez za mnou.“ Pak otevřel svoje dveře, vyklouzl ven, ustoupil dozadu, zastavil se a namířil oběma rukama pistoli. Fotbalista vylezl za ním, ruce a kolena, obrovský a neohrabaný, nohama napřed, zadek vysoko ve vzduchu. Narovnal se, otočil a zeptal se: „Mám zavřít dveře?“

Reacher opáčil: „Zase přemýšlíš, Johne, že je to tak? Napadlo tě, že je tady teď tma, když jsi zhasl světla, a já možná špatně vidím. Usoudil jsi, že nastala vhodná příležitost. Ale nenastala. Vidím velice dobře. Co se zraku týče, nezadala by si se mnou ani sova. Dokonce ani sova s brýlemi na noční vidění. Můžeš mi věřit, chlapče. Pusť takové myšlenky z hlavy. Zapomeň na ně a třeba se ti podaří vyváznout se zdravou kůží.“

„Na nic nemyslím,“ ohradil se fotbalista.

„Tak zavři ty dveře.“

Fotbalista zavřel dveře.

„Ustup od auta.“

Fotbalista ustoupil od auta. Bylo nacpané v zadní jihozápadní čtvrtině mělkého výklenku, na místě čtyři a půl metru na metr osmdesát z celkového prostoru devět metrů na tři metry šedesát. Neviditelné ze silnice, ani ze severu, ani z jihu, a do polí na východě se do jarní orby nikdo nevypraví. Dostatečně bezpečné.

Reacher rozkázal: „Přesuň se doprava.“

„Kam?“

„Tak, abych na tebe mířil rovnoběžně se silnicí.“

Fotbalista se pohnul, dva kroky, tři, a pak se zastavil a otočil obličejem dopředu, zády k šedesáti pěti prázdným kilometrům, které ho dělily od baru Cell Block.

Reacher se ho zeptal: „Jak daleko je nejbližší dům?“

Fotbalista sdělil: „Kilometry daleko.“

„Dostatečně blízko, aby tam zaslechli v noci výstřel?“

„Patrně.“

„Co si budou myslet, když ho zaslechnou?“

„Škodná. Tohle je zemědělský kraj.“

Reacher pravil: „Byl bych radši, kdybys tu pistoli slyšel vystřelit. Alespoň jednou. Abys věděl, jaké to je, když na tebe letí kulka. Mohlo by ti to pomoct se vším tím přemýšlením. Nasměrovat tě k rozumnému závěru.“

„O nic se nepokusím.“

„Mám na to tvé slovo?“

„Samozřejmě.“

„Takže jsme se dohodli, Johne. Věřím ti. Je to ode mě moudré?“

„Naprosto.“

„Dobře, otoč se a běž ke svému autu.“ Reacher šel tři metry za ním, celou cestu kolem rohu hospody, podél jižní štítové stěny, přes staré parkoviště, zpátky k dvouproudé silnici. Nařídil: „Teď si nastup, stejným způsobem, jakým jsi vystoupil z mého auta.“

Fotbalista zavřel dveře u řidiče, obešel kapotu a otevřel dveře u spolujezdce. Reacher ho celou dobu bedlivě sledoval. Fotbalista se posadil na sedadlo spolujezdce, nacpal dovnitř nohy, nadzvedl se na rukách a se sehnutou hlavou se prodral a prosoukal přes konzolu mezi sedadly. Reacher ho celou dobu bedlivě sledoval. Když byl fotbalista usazený, nastoupil za ním a zavřel dveře. Na vteřinu přendal pistoli do levé ruky a zapnul si bezpečnostní pás. Pak vzal pistoli zase do pravé ruky a oznámil: „Budu mít zapnutý bezpečnostní pás, ale ty zůstaneš nepřipoutaný. Pro případ, že bys měl hloupý nápad. Pro případ, že by sis vzpomněl, že chceš najet do telegrafního sloupu. Chápeš? Když to uděláš, nic se mi nestane, ale ty se ošklivě zraníš a pak tě stejně zastřelím. Je ti to jasné?“

Fotbalista odpověděl: „Ano.“

„Odpověz celou větou, Johne.“

„Je mi to jasné.“

„Jak moc je ti to jasné?“

„Nad slunce jasnější.“

„Takže si rozumíme? Mám tvé slovo?“

„Ano.“

„Slibuješ?“

„Ano.“

„Kde bydlíš?“

„V depu speditérské firmy Duncanových.“

„Jak je to depo daleko?“

„Odtud? Zhruba padesát kilometrů, nejdřív na sever a pak na západ.“

„Dobře, Johne,“ opáčil Reacher. „Tak mě tam odvez.“

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

MAHMEINIHO MUŽ se nacházel ve svém pokoji v Courtyard Marriottu. Telefonoval se samotným Mahmeinim. Rozhovor nezačal dobře. Mahmeini odmítl přijmout skutečnost, že Sepehr vzal roha. Bylo to pro něj nepochopitelné. Jako zpráva, že Sepehrovi narostla třetí ruka. Prostě lidsky nemožné. Mahmeiniho muž sdělil: „V tom baru rozhodně nebyl.“

„V době, když jsi tam přijel.“

„Nebyl tam ani předtím. Je to velice nepříjemný podnik. Vůbec se mi tam nelíbilo. Dívali se na mě jako na vraha. Jako na teroristu. Pochybuju, že by mě vůbec obsloužili. Na Asghara by se tam do pěti minut vrhli. A nezahlédl jsem žádné stopy po rvačce. Žádnou krev na podlaze. A ta by tam určitě zůstala. Asghar je ozbrojený a rychlý. A nesnáší idioty.“

Mahmeini navrhl: „Tak odjel někam jinam.“

„Prohledal jsem celé město. Což mi netrvalo moc dlouho. Zvedají po setmění chodníky. Není se kam schovat. Ve městě není.“

„Ženské?“

„Děláte si legraci? Tady?“

„Zkoušel ses mu znovu dovolat?“

„Pořád a pořád.“

Nastala dlouhá, velice dlouhá odmlka. Mahmeini, ve své kanceláři v Las Vegas, zpracovávání údajů, třídění, přeřazování, improvizace. Pravil:

„Dobře, musíme se pohnout z místa. Tahle záležitost je důležitá. Zítra se musí vyřídit. Tak to budeš muset zvládnout sám. Dokážeš to. Jsi dostatečně dobrý.“

„Nemám ale auto.“

„Ať tě svezou Safirovi kluci.“

„Už jsem o tom uvažoval. Změnila by se tím dynamika. Neměl bych velení. Stal by se ze mě doslova pasažér. A jak bych jim vysvětlil, že jsem dopustil, aby Asghar odjel a nechal mě na holičkách? Nemůžeme si dovolit vypadat jako blbci. Nebo slaboši. Ne před těmihle lidmi.“

„Tak sežeň jiné auto. Pověz ostatním, že jsi Asgharovi řekl, aby jel napřed, nebo někam úplně jinam, za jiným úkolem.“

„Sehnat jiné auto? Kde?“

Mahmeini poradil: „V půjčovně.“

„Šéfe, tohle není Vegas. Nenosí tady ani jídlo na pokoj. Nejbližší Hertz je na letišti. Do rána má určitě zavřeno. A stejně bych se tam nedostal.“

Další dlouhá, velice dlouhá odmlka. Mahmeini uvažoval, přehodnocoval, měnil plán za chodu. Zeptal se: „Viděli ostatní to auto, kterým jste přijeli?“

Jeho muž odpověděl: „Neviděli. Tím jsem si jistý. Dorazili jsme odděleně, v různou dobu.“

Mahmeini rozhodl: „Dobře. S tou dynamikou máš pravdu. Musíme mít jasné velení. A udržovat je v nejistotě. Takže provedeš následující. Do hodiny najdeš vhodné auto. Když budeš muset, tak ho ukradni. Pak zavolej ostatním na pokoj. Je mi úplně jedno, v kolik hodin. O půlnoci, v jednu, kdykoliv. Pověz jim, že jsme se rozhodli začít brzy. Řekni jim, že vyrážíš na sever. Dej jim pět minut, nebo odjeď bez nich. Bezhlavě naházejí věci do tašek a vyběhnou na parkoviště. Ty na ně budeš čekat v novém autě. Oni ale nebudou vědět, že je nové. A nevšimnou si, že chybí Asghar. Ne ve tmě. Ne ve všem tom zmatku. Pak dupni na plyn. Plnou parou. Abys tam dojel jako první. Až dorazí ostatní, povíš jim, že jsi vysadil Asghara za frontou a pohybuje se teď pěšky. To je ještě víc rozhodí. Budou se celou dobu ohlížet přes rameno. Přesně tak to uděláš. Upleteš z písku provaz.“

Mahmeiniho muž si oblékl kabát a odnesl svou tašku do vestibulu. Recepčnímu skončila směna. V zadní kanceláři se měl údajně zdržovat noční portýr, ale Mahmeiniho muž žádného nezahlédl. Prostě vyšel ven, s taškou v ruce, a začal se rozhlížet po autu, které by mohl ukrást. Což byl v mnoha směrech krok zpátky a potupa důstojnosti. Muži v jeho postavení měli krádeže aut dávno za sebou. Nic jiného mu ale nezbývalo. A pořád si pamatoval jak na to. Nečekaly ho žádné technické obtíže. Musel jen použít svou obvyklou preciznost. Problém spočíval v omezeném počtu výběru.

Měl dva požadavky. Za prvé, potřeboval alespoň trochu důstojné vozidlo. Ne příliš, ale alespoň trochu reprezentativní. Nemohl se například ukázat ve zrezavělé odepsané dodávce. Pošpinil by tím Mahmeiniho pověst a hlavně by ho snížil v očích Duncanových. Dojem není všechno, ale hodně toho urychlí. Lidé vidí, co chtějí, a částečně se podle toho chovají.

Za druhé, potřeboval auto, které není zbrusu nové. Nejnovější modely mají nejrůznější zabezpečení. Počítače, mikročipy v klíčích, odpovídající mikročipy v zámcích. Nic není samozřejmě nedobytelné, ale rychlé pouliční krádeže mají své hranice. Novější auta se nejlépe odtahují nebo převážejí na korbě a pracné dobývání se odehrává potajmu za pomoci ethernetových kabelů a laptopů. Osamělý muž v noci potřebuje něco jednoduššího.

Takže pohledný sedan od tradičního výrobce, ne nový, ale ani ne starý. Hračka ve Vegas. Nanejvýš pět minut. Ale ne ve venkovské Nebrasce. Ne v zemědělské oblasti. Mahmeiniho muž se právě vrátil z procházky po městě, kde hledal Asghara, a devadesát procent z aut, která zahlédl, byly pick-upy nebo prastaré terénní vozy, z devadesáti devíti procent opotřebované, pomlácené, zrezivělé a rozpadající se. Nebrasčané očividně neměli moc peněz, a i kdyby je měli, dávali nejspíš ostentativně přednost životu modrých límečků.

Mahmeiniho muž se zastavil, zachvěl se zimou a prošel své možnosti. Přehrál si v hlavě bloky, které předtím pročesal, pokusil se určit potřebnou hustotu, ale nedošel k žádnému výsledku. Zahlédl ukazatel k nemocnici, a nemocniční parkoviště jsou obvykle dobrá, protože doktoři si kupují nová auta a prodávají je mírně ojetá sestřičkám a studentům medicíny, ale pokud věděl, nemocnice se nacházela kilometry daleko, rozhodně příliš daleko, aby se tam vydal pěšky bez záruky na úspěch.

Tak začal na parkovišti Marriottu.

A také tam skončil.

Obešel hotel a narazil na tři pick-upy, dva se zabudovanými polními lůžky, na starý vyšisovaný chrysler s arizonskou poznávací značkou a promáčklým blatníkem, na modrý chevrolet impala, na červený ford taurus a na černý cadillac. Dodávky a starý chrysler nepřipadaly z daných důvodů v úvahu. Impala a taurus nepřipadaly v úvahu, protože byly příliš nové a jednoznačně z půjčovny, jelikož měly na zadních oknech čárové kódy, což téměř s naprostou jistotou znamenalo, že patří Safirovým a Rossiho mužům, a kdyby je povolal na parkoviště, načapali by ho, jak sedí v jednom z jejich vozů.

Zbýval tudíž cadillac. Správné stáří, správný styl. Místní, důstojný, ne přehnaně okázalý, čistý a naleštěný. Černá skla. V podstatě dokonalý. Na první pohled. Mahmeiniho muž si vedle něj postavil tašku, lehl si na zem a zasunul se hlavou pod motor. Na klíčích měl malou baterku. Rozsvítil ji a pustil se do práce. Auta téhle generace mají na rámu modul, který se aktivuje při čelním nárazu. Má dvě funkce. V nejhorším případě vystřelí airbagy. V lepším případě odemkne dveře, aby se omámený řidič mohl vypotácet do bezpečí. Obrovský dar pro všechny zloděje aut, tudíž ne příliš propagovaný a téměř okamžitě nahrazený důmyslnějším systémem.

Mahmeiniho muž našel modul. Obyčejnou plechovku, hranatou a malou, levnou a primitivní, obalenou zaschlým blátem, s dráty vycházejícími z ní. Mahmeiniho muž vytáhl nůž a šťouchl koncem střenky do modulu. Odloupla se trocha bláta, ale nic jiného se nestalo. Mahmeiniho muž usoudil, že bláto tlumí dopad, tak vyhodil čepel a modul zepředu oškrábal. Pak nůž zase zavřel a zkusil to znovu. Nic se nestalo. Mahmeiniho muž se rozhodl, že je jedno, jestli ho někdo uslyší, a zkusil to potřetí, s hlasitým bouchnutím, které zabralo. Omezený elektronický mozek cadillaku přijal zprávu a pochopil, že došlo k čelní srážce, příliš mírné na airbagy, ale závažné natolik, aby spustil druhou funkci. Seshora se ozvala čtyři trhaná cvaknutí a odemkly se dveře.

Technika. Nádherná věc.

Mahmeiniho muž se vysoukal zpod auta a postavil se. O minutu později měl tašku na zadním sedadle a seděl na předním pro řidiče. Bylo posunuté hodně dozadu. Místo na nohy by měl i obr. Nic jiného ostatně nečekal. Přesně, jak řekl Rossiho muž. Američtí burani jsou obrovští. Nahmatal tlačítko, posunul sedadlo dopředu, o kousek a další kousek, o celých třicet čísel, a pak narovnal opěradlo a pokračoval v započatém díle. Špičkou nože vypáčil zámek řízení, sundal kryt, stáhl izolaci z drátů, které potřeboval, a spojil je. Naskočil motor a zazvonění oznámilo, že není zapnutý bezpečnostní pás. Mahmeiniho muž si ho zapnul, vycouval, otočil a zastavil v úzkém pruhu rovnoběžném s dlouhou stranou H, motor běžící tiše na volnoběh, topení zahřívající vnitřek.

Pak vytáhl svůj telefon a zavolal přes centrálu Marriottu na pokoje, nejdřív Safirovým mužům a pak Rossiho. Pověděl jim přesně to, co mu nařídil Mahmeini. Změnil se plán, akce začíná dřív, přesouvá se s Asgharem okamžitě na sever a mají pět minut, aby si zabalili, a když to nestihnou, odjedou bez nich.

SUV byl GMC yukon se zlatou metalízou a několika kusy nadstandardního vybavení. Uvnitř měl béžovou kůži. Bylo to hezké auto. Kluk John na něj byl očividně hrdý a Reacher chápal proč. Těšil se, až s ním bude nadcházejících dvanáct hodin jezdit, nebo jak dlouho jeho zbývající pobyt v Nebrasce ještě potrvá.

Zeptal se ho: „Máš mobil, Johne?“

John na klíčový okamžik zaváhal a odpověděl: „Ne.“

Reacher ho pokáral: „A vedl sis tak dobře. Teď jsi to ale pokazil. Samozřejmě že máš mobil. Jsi součástí organizace. Měl jsi hlídku. A není ti ještě třicet, což znamená, že ses nejspíš narodil s mobilem v ruce.“

Fotbalista pravil: „Uděláte se mnou to samé, co jste udělal s ostatními.“

„Co jsem udělal?“

„Zmrzačil jste je.“

„Co udělali oni mně?“

Fotbalista neodpověděl. Nacházeli se na dvouproudé silnici, severně od motelu, v monotónní zemědělské krajině, ukrajovali rovnoměrně vzdálenost, před sebou nic jiného než světlo z reflektorů. Reacher seděl natočený bokem, levičku na koleni, pravé zápěstí opřené o levé předloktí, glock zlehka v pravé ruce.

Požádal: „Dej mi svůj mobil, Johne.“ Zahlédl pohyb ve fotbalistových očích, záblesk úvahy, zúžení víček. Férové varování. Fotbalista nadzvedl zadek ze sedadla, sundal ruku z volantu a sáhl si do kapsy kalhot. Vytáhl telefon, úzký a černý, jako čokoládová tyčinka. Přendal si ho do druhé ruky, ale vyklouzl mu a spadl Reacherovi k nohám. Reacher se usmál. „Dobrý pokus, Johne,“ pravil. „Teď se sehneš, abys ho zvednul, není-liž pravda? A dáš mi pravou pěstí do zátylku. Nejsem včerejší, abys věděl.“

Fotbalista na to nic neřekl.

Reacher dodal: „Takže ho necháme, kde je. Kdyby začal zvonit, necháme naskočit hlasovou schránku.“

„Musel jsem se pokusit.“

„To má být omluva? Dal jsi mi slovo.“

„Zlámete mi nohy a vyhodíte mě na okraj silnice.“

„To je trochu pesimistické. Proč bych ti lámal obě?“

„Nedělám si legraci. Ti čtyři kluci, které jste zranil, už nebudou nikdy pracovat.“

„Nebudou nikdy pracovat pro Duncanovy. Existují ale i jiné druhy práce. Daleko lepší.“

„Například?“

„Můžou kydat hnůj na slepičí farmě. Můžou se kurvit v Tijuaně. S oslem. Obojí je lepší než pracovat pro Duncanovy.“ Fotbalista na to nic neřekl. Jen pokračoval v cestě. Reacher se zeptal: „Kolik ti Duncanovi platí?“

„Víc, než kolik bych vydělával doma v Kentucky.“

„Za co konkrétně?“

„Hlavně za to, že jsem prostě tady.“

Reacher se otázal: „Kdo jsou ti Italové v převlečnících?“

„Nevím.“

„Co chtějí?“

„Nevím.“

„Kde jsou teď?“

„Nevím.“

Byli v modré impale, už šestnáct kilometrů od Marriottu, Roberto Cassano za volantem, Angelo Mancini vedle něj. Cassano měl co dělat, aby neztratil Safirovy kluky v červeném fordu, a obě auta měla co dělat, aby neztratila z dohledu Mahmeiniho muže. Velký černý cadillac se hnal jako o závod. Skoro sto třicítkou. O hodně víc než pohodlnou rychlostí. Řítil se, kolébal a plul. Byl na něj uchvacující pohled. Angelo Mancini z něj nedokázal odtrhnout oči. „Je z půjčovny?“ zeptal se.

Cassano byl daleko tišší. Samozřejmě zaměstnaný řízením, rozhodně soustředěný na šílenou jízdu po úzké silnici, ale také uvažoval. Usilovně uvažoval.

Pravil: „Myslím, že není z půjčovny.“

„Tak odkud je? Jak se sem dostal? To mají ti chlapi v každém státě vlastní auta? Jenom pro jistotu? Jak je to možné?“

„Nevím,“ odvětil Cassano.

„Nejdřív jsem si myslel, že je to limuzína. Objednaná se šoférem. Ale není. Za volantem sedí ten skrček. Zahlédl jsem ho jen na chvíli, ale je to on. Ten, jak si na tebe dovoloval.“

Cassano podotkl: „Nebyl mi sympatický.“

„Mně také ne. A teď je mi ještě nesympatičtější. Jsou větší než my. Větší, než jsme si mysleli. Mají ve všech státech připravená auta. Přiletí firemním letadlem a na letišti na ně čeká vlastní auto. Co to má znamenat?“

„Nevím,“ zopakoval Cassano.

„Je to pohřební auto? Vlastní teď Íránci pohřební služby? Tak by to přece mohlo fungovat. Mahmeini zavolá na nejbližší pohřební službu a poručí, přistavte mi jedno z vašich aut.“

„Neřekl bych, že Íránci převzali podnikání v pohřebnictví.“

„Tak jak to mají zařízené? Kolik máme států? Padesát, správně? To znamená nejméně padesát připravených aut.“

„Dokonce ani Mahmeini nemůže operovat ve všech padesáti státech.“

„Možná ne na Aljašce a na Havaji. Ale očividně má auta v Nebrasce. Jak vysoko na seznamu může Nebraska stát?“

„Nevím,“ řekl znovu Cassano.

„Dobře,“ podrobil se Mancini. „Máš pravdu. Musí být z půjčovny.“

„Řekl jsem ti, že není z půjčovny,“ namítl Cassano. „To není možné. Není to současný model.“

„Udeřily těžké časy. Možná teď půjčují starší auta.“

„Není to ani model z minulého roku. Ani z předminulého. Je to v podstatě starožitnost. Auto pro starce. Takovýmhle cadillakem jezdil sousedovic dědeček.“

„Možná tady mají půjčovnu vraků.“

„K čemu by ji Mahmeini potřeboval?“

„Tak co to má znamenat?“

„V podstatě je jedno, co to znamená. Nedíváš se na celý obraz. Uniká ti jedna podrobnost.“

„Jaká?“

„To auto už stálo u hotelu. Zaparkovali jsme vedle něho, vzpomínáš? Pozdě odpoledne, když jsme se vrátili. Ti chlapi tady byli před námi. A víš, co to znamená? Znamená to, že byli na cestě předtím, než Mahmeiniho vůbec požádali, aby je poslal. Odehrává se tady něco hodně divného.“

* * *

GMC yukon se zlatou metalízou sjel doleva z dvouproudé silnice vedoucí ze severu na jih a zamířil na západ do Wyomingu, po další dvouproudé silnici, která byla úplně stejně rovná a monotónní jako ta první. Reacher si představil projektanty a inženýry, jak se před stoletím skláněli s pravítky a ořezanými tužkami nad pergamenovými mapami a tabulkami, rýsovali se zaujetím cesty, vysílali pracovní čety a otvírali vnitrozemí. Zeptal se: „Jak je to ještě daleko, Johne?“

Fotbalista odpověděl: „Už tam skoro jsme,“ z čehož se jako obvykle vyklubalo relativní prohlášení. Skoro tam jsme znamená v některých místech padesát až sto metrů. V Nebrasce patnáct kilometrů a patnáct minut. Pak Reacher zahlédl hlouček tlumených světel, napravo od silnice, zdánlivě uprostřed naprosté pustiny. Auto zpomalilo a zabočilo, v dalším dokonale pravém úhlu, a vydalo se na sever po asfaltce odlišné od standardní okresky. Soukromá příjezdová cesta, vedoucí k čemusi, co vypadalo jako napůl dostavěné, napůl zbourané průmyslové zařízení. S betonovým obdélníkem velikosti fotbalového hřiště, který možná sloužil jako staré parkoviště, ale spíš jako podlaha továrny, která buď nikdy nevznikla, nebo ji úplně odstranili. Po všech čtyřech stranách se táhl drátěný plot sahající do výšky hlavy a zakončený hrozivými kotouči žiletkového drátu. Tu a tam měly sloupy plotu světla, jako lampy doma na zadním dvoře, s šedesáti– nebo stowattovými žárovkami. Celé to obrovské prostranství bylo prázdné, až na dvě šedivé zavřené dodávky zaparkované na parkovišti, kde bylo podle vyznačených pruhů místo pro tři.

Přístupová cesta byla na jednom konci přehrazená vraty, kterými se vjíždělo na betonový obdélník a vyjíždělo ven. Pak pokračovala k dlouhé jednopatrové cihlové budově nezaměnitelného stylu. Klasická průmyslová architektura čtyřicátých let minulého století. V budově sídlily kanceláře postavené kdysi pro továrnu, která stávala hned vedle. Továrna sloužila téměř jistě vojenskému účelu. Když si vláda mohla za války vybrat, kde stavět, sáhla po bezpečném vnitrozemí, na hony vzdáleném pobřežnímu ostřelování, pustošícím letadlům a potenciální invazi. Nebraska a ostatní státy v srdci Ameriky byly takových míst plné. Ta šťastnější, kterým se podařilo proniknout do divokých plánů studené války, patrně stále fungovala. Ta, ve kterých se vyráběly jen obyčejné válečné výrobky jako boty, náboje a obvazy, zmizela ještě dřív, než uschnul inkoust na smlouvě o příměří.

Fotbalista John oznámil: „Tady to je. Bydlíme v té kancelářské budově.“

Budova měla plochou střechu s cihlovým parapetem a dlouhou řadou stejných oken, malé tabulky orámované bíle natřenou ocelí. Uprostřed se nacházely nevýrazné dvoukřídlové dveře a za nimi vestibul s matnými baňatými světly po stranách. Před dveřmi byl krátký betonový chodník, který vedl z prázdného obdélníku velikosti dvou tenisovým kurtů postavených podélně za sebou, vytvořeného z dlažebních kamenů, léty popraskaných a prorostlých plevelem. Patrně parkoviště pro vedoucí pracovníky, kdysi za dávných časů. Uvnitř se nesvítilo. Budova tam jen stála, temná a netečná.

Reacher se zeptal: „Kde jsou ložnice?“

John odpověděl: „Napravo.“

„A tvoji kámoši v nich teď spí?“

„Ano. Pět z nich.“

„Plus ty. Což dělá dohromady šest zlomených nohou. Tak se do toho pusťme.“

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

REACHER PŘINUTIL FOTBALISTU vystoupit stejným způsobem jako předtím, dveřmi spolujezdce, neohrabaně a trhaně, bez šance provést jakoukoliv hloupost. Celou dobu na něj mířil glockem a pak se podíval za plot a zeptal se: „Kde jsou všechny náklaďáky na odvoz sklizně?“

Fotbalista vysvětlil: „V Ohiu. Zpátky v továrně na generálce. Jsou to specializovaná auta a některá z nich třicet let stará.“

„K čemu slouží ty dvě šedé dodávky?“

„Na všechno možné. Servis a opravy, pneumatiky a tak podobně.“

„Neměly by být tři?“

„Jedna odjela. Před několika dny.“

„Proč?“

„To nevím.“

Reacher se zeptal: „Kdy se ty velké náklaďáky vrátí?“

Fotbalista objasnil: „Na jaře.“

„Jak to tady vypadá na začátku léta?“

„Mají pěkný fofr. První vojtěška se sklízí brzy. Musí se udělat hodně příprav a pak údržba. Je to tady jak ve včelím úle.“

„Pět dnů v týdnu?“

„Obyčejně sedm. Bavíme se o čtyřiceti tisících akrů. To je spousta úrody.“ Fotbalista zavřel dveře spolujezdce a udělal krok. Potom se zastavil, protože se zastavil i Reacher. Reacher se díval na prázdný obdélník před budovou. Na popraskané dláždění. Na parkoviště pro vedoucí pracovníky. Nic na něm nestálo.

Reacher se zeptal: „Kde obvykle parkuješ, Johne?“

„Přímo vepředu přede dveřmi.“

„Kde parkují tvoji kamarádi?“

„Také tam.“

„Tak kde jsou?“

Obklopilo je noční ticho a mladík pootevřel ústa a otočil se, jako by čekal, že jeho kamarádi jsou schovaní někde za ním. Jako by si z něj chtěli vystřelit. Ale nebyli tam. Mladík se otočil zpátky a pravil: „Nejspíš někam odjeli. Museli jim zavolat.“

„Zavolal jsi jim ty?“ otázal se Reacher. „Když jsi uviděl paní Duncanovou?“

„Ne, přísahám. Nezavolal jsem jim. Podívejte se do mého telefonu.“

„Tak kdo jim zavolal?“

„Asi pan Duncan. Mám na mysli pana Jacoba.“

„Proč by to udělal?“

„Nevím. Nic se nemělo dneska v noci stát.“

„Zavolal jim a nezavolal tobě?“

„Ne, nezavolal mi. Přísahám. Zkontrolujte můj telefon. A stejně by mi nezavolal. Držel jsem hlídku. Měl jsem zůstat na stanovišti.“

„Takže co se děje, Johne?“

„Nevím.“

„Nějaký nápad?“

„Doktor. Nebo jeho manželka. Nebo oba společně. Vždycky jsme je považovali za nejslabší článek. Kvůli tomu chlastu. Duncanovi si myslí, že mají informaci.“

„O čem?“

„O vás, o čem jiném. O tom, kde jste, co děláte a kdy se vrátíte. O to jim jde.“

„To musí tuhle otázku položit pět chlapů?“

„Ukázka síly,“ opáčil kluk. „Proto jsme tady. Nečekaná přepadovka uprostřed noci může lidmi pěkně otřást.“

„Dobře, Johne,“ odtušil Reacher. „Zůstaneš tady.“

„Tady?“

„Běž si lehnout.“

„Vy mi neublížíte?“

„Už jsi ublížil sám sobě. Vůbec jsi se nepostavil menšímu, staršímu muži. Jsi zbabělec. Právě jsi to zjistil. To je horší než vymknuté rameno.“

„To se vám snadno říká. Jste ozbrojený.“

Reacher zastrčil glock zpátky do kapsy a zůstal stát s předpaženými pažemi, prázdné ruce, dlaně nahoru, roztažené prsty. Sdělil: „Teď nejsem. Tak se do toho pusť, tlusťochu.“ Fotbalista se nepohnul.

„Do toho,“ povzbudil ho Reacher. „Předveď mi, co v tobě vězí.“ Fotbalista se nepohnul.

„Jsi zbabělec,“ zopakoval Reacher. „Ubožák. Je tě škoda na dobré jídlo. Jsi neužitečný stotřicetikilový pytel hoven. A k tomu ještě hnusný.“

Fotbalista na to nic neřekl.

„Poslední šance,“ varoval ho Reacher. „Pohni sebou a buď hrdina.“

Fotbalista zamířil se svěšenou hlavou a rameny k temné budově. Po šesti metrech se zastavil a ohlédl. Reacher obešel zadek yukonu, ke dveřím řidiče. Nastoupil. Sedadlo bylo nastavené příliš dozadu. Fotbalista byl obr. Ale Reacher ho nehodlal před jeho zraky posouvat dopředu. Jakási hloupá mužská zábrana, ukrytá hluboko v mozku. Jenom nastartoval, otočil a odjel, a sedadlo posunul za jízdy.

Yukon se neřídil špatně, ale měl trochu měkké brzdy. Patrně po prudkém zabrzdění u staré hospody. Pětileté opotřebení, během zlomku vteřiny. Ale Reacherovi to nevadilo. Moc nebrzdil. Hnal se vpřed, soustředěný na vysokou rychlost, ne na nízkou. Třicet kilometrů je velká vzdálenost, rozhodně v prázdné venkovské temnotě.

Po celou cestu nic nezahlédl. Žádná světla, žádná auta. Jakoukoliv činnost. Najel zpátky na dvouproudou vozovku severně od motelu a po pěti minutách ho minul. Celý zavřený a temný. Bez modrého neonu. Nic se v něm nedělo. Nestála u něj žádná auta, až na zničené subaru. To tam stále bylo, orosené, pokleslé na pomalu unikajících pneumatikách, smutné a nehybné, jako vrak. Reacher se kolem něj prohnal a pak zahnul doprava, doleva a doprava, podél hranic temných pustých polí, jako už dvakrát předtím, k prostému bungalovu s ohradou a plochou neudržovanou zahradou.

V domě se svítilo. Snad v každém okně. Jako na zábavní lodi na otevřeném oceánu. Nevypadalo to však, že by se uvnitř něco dělo. Na příjezdové cestě nestála žádná auta. Žádné nákladní dodávky, žádná SUV. Žádné obrovské postavy ve stínu. Žádné zvuky, žádný pohyb. Vůbec nic. Přední dveře byly zavřené. Okna neporušená.

Reacher zajel k domu, zaparkoval na příjezdové cestě a došel ke dveřím. Postavil se přímo před kukátko a zazvonil. Následovala minutová přestávka. Pak kukátko potemnělo, rozjasnilo se, zarachotil řetěz a otevřel doktor. Vypadal unaveně, zničeně a ustaraně. Jeho manželka stála za ním v chodbě, v prudkém světle, s telefonním sluchátkem u ucha. Telefon byl starobylý, velký černý přístroj na stole, s kulatým číselníkem a zakroucenou šňůrou. Doktorova manželka nehovořila. Jen naslouchala, plně soustředěná, a zužovala a rozšiřovala oči.

Doktor pravil: „Vrátil jste se.“

Reacher opáčil: „Ano, vrátil.“

„Proč?“

„Jste v pořádku? Fotbalisté vyrazili do akce.“

„Já vím,“ potvrdil doktor. „Zrovna jsme se o tom dozvěděli. Jsme na telefonní poště.“

„Sem nepřijeli?“

„Zatím ne.“

„Tak kde vězí?“

„Nejsme si jistí.“

Reacher se zeptal: „Můžu dovnitř?“

„Samozřejmě,“ svolil doktor. „Promiňte.“ Ustoupil dozadu a Reacher vešel za ním. V chodbě bylo velké teplo. Celý dům byl hodně teplý, ale působil menší než dřív, jako malá zoufalá pevnost. Doktor zavřel dveře, otočil dvěma klíči a zastrčil zpátky řetěz. Zeptal se: „Viděl jste policejní protokoly?“

Reacher odpověděl: „Ano.“

„A?“

„Jsou neprůkazné,“ odpověděl Reacher. Prošel do kuchyně. Zaslechl, jak doktorova manželka pravila: „Cože?“ Zněla zmateně. Možná trochu šokované. Reacher se po ní ohlédl. Doktor se po ní ohlédl. Víc toho neřekla. Jen dál poslouchala, pohybovala očima, dělala si v duchu poznámky. Doktor vešel za Reacherem do kuchyně.

„Chcete kávu?“ zeptal se.

Nejsem opilý, měl na mysli.

Reacher odpověděl: „Jasně. Spoustu kávy.“

Doktor se pustil do plnění kávovaru. V kuchyni bylo ještě větší teplo než v chodbě. Reacher si sundal bundu a přehodil ji přes opěradlo židle.

Doktor se otázal. „Co jste myslel tím, že jsou neprůkazné?“

Reacher objasnil: „Můžu popsat, jak to Duncanovi udělali, ale neexistuje žádný důkaz ani pro, ani proti.“

„Mohl byste ten důkaz najít? Proto jste se vrátil?“

Reacher odvětil: „Vrátil jsem se proto, že mám dojem, že se ti dva Italové, kteří po mně šli, spojili s pravidelnou jednotkou Spojených národů. A rozhodně se nejedná o mírové síly. Mám pocit, že mají namířeno sem. Chci vědět proč.“

„Hrdost,“ odtušil doktor. „Zapletl jste se s Duncanovými a nehodlají to připustit. Jejich lidé jsou na vás krátcí, tak povolali posily.“

„To nedává smysl,“ namítl Reacher. „Ti Italové tady byli přede mnou. To přece víte. Slyšel jste, co vyprávěla Eleonor Duncanová. Tak musí jít o něco jiného. Dostali se nějakým způsobem do rozporu s Duncanovými.“

„Tak proč pomáhají Duncanovým v jejich vlastním rozporu s vámi?“

„Nevím.“

„Kolik jich má přijet?“ zeptal se doktor.

Jeho manželka z chodby oznámila: „Pět.“ Právě položila telefon. Vstoupila do kuchyně a dodala: „A nepřijedou. Už jsou tady. To byla ta zpráva tichou poštou. Italové se vrátili. S třemi dalšími muži. Celkem třemi auty. Italové ve svém modrém chevy, dva muži v červeném fordu a jeden v černém autě, o kterém všichni tvrdí, že je to cadillac Setha Duncana.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER SI NALIL HRNEK KÁVY, dlouze se zamyslel a sdělil: „Cadillac Setha Duncana jsem nechal u Marriottu.“ Doktorova manželka se podivila: „Tak jak jste se sem dostal?“

„Vzal jsem si chevy malibu od jednoho z těch chlapů.“

„To auto na příjezdové cestě?“

„Ne, to je GMC yukon, který jsem vzal jednomu z fotbalistů.“

„Tak co se stalo s tím cadillakem?“

„Nechal jsem jednoho chlapa trčet v hotelu. Ukradl jsem mu auto a on patrně ukradl moje. Nejspíš ne úmyslně, aby mi to oplatil. Spíš jenom náhodou, protože tam neměl moc velký výběr. Nechtěl otřískanou dodávku ani nic moderního se zabudovaným bezpečnostním zařízením. Cadillac mu nejvíc vyhovoval. Pravděpodobně jako jediný. Nebo byl líný a nechtělo se mu moc dlouho hledat. Cadillac mu stál přímo pod nosem. Ubytovali jsme se všichni ve stejném hotelu.“

„Viděl jste ty chlapy?“

„Neviděl jsem Italy. Ale setkal jsem se s ostatními čtyřmi.“

„Což dělá dohromady pět, ne šest. Kde je ten šestý?“

„Můžu vás ujistit o jednom,“ prohlásil Reacher. „Ten chlap, který ukradl cadillac, si odložil tašku na zadní sedadlo, ne do kufru.“

„Jak to víte?“

„Protože tam je ten šestý chlap. V kufru. Schoval jsem ho tam.“

„Má dost vzduchu?“

„Nepotřebuje vzduch. Už ho nebude nikdy potřebovat.“

„Kristepane. Co se stalo?“

Reacher pravil: „Myslím, že ať už mají v plánu cokoliv, chtějí dostat nejdřív mě. Je to něco jako jejich okrajový úkol. Jako vedlejší mise. Nevím proč, ale jinak si to nedokážu vysvětlit. Podle mě se všichni setkali večer v Marriottu, Italové oznámili cíl mise a dali ostatním popis, patrně neurčitý a rozhodně z druhé ruky, protože se se mnou zatím nesetkali, a já jsem pak narazil na jednoho z těch ostatních ve vestibulu a ten chlap se na mě podíval, jako by si říkal, je to on? Může to být on? Je to možné? Viděl jsem, jak uvažuje. Vyšli jsme spolu na parkoviště, zastrčil si ruku do kapsy a já jsem ho uhodil. Už jste slyšeli o commotio cordis?“

„Otřes srdce vyvolaný nárazem do stěny hrudní,“ objasnil doktor. „Dojde ke smrtelné srdeční arytmii.“

„Už jste to někdy zažil?“

„Ne.“

„Já také ne. Můžu vás však ujistit, že to skvěle funguje.“

„Co měl v té kapse?“

„Nůž, pistoli a papíry z Vegas.“

„Z Vegas?“ zopakoval doktor. „Mají Duncanovi dluhy z hazardních her? Toho se ten rozpor týká?“

„Možná,“ opáčil Reacher. „Duncanovi si rozhodně žili dlouhá léta nad poměry. Odněkud jim musel plynout extra příjem.“

„To bych neřekl. Třicet let ždímali čtyřicet farem. A motel. To je spousta peněz.“

„Ne, není,“ nesouhlasil Reacher. „Na tom si tolik nenahrabali. Tohle není zrovna nejbohatší kraj na světě. Mohli brát od všech polovinu toho, co vydělali, a stejně by neměli ani na nočník. Ale Seth si žije jako král a platí deset fotbalistů jen za to, že se tady předvádějí. To by si jako podnikatelé závislí na sezónních sklizních nemohli dovolit.“

Doktorova manželka je přerušila: „S tím si můžeme lámat hlavu později. Fotbalisté jsou vypuštění ze řetězu a nevíme, kde se pohybují a proč. Na tom v tuhle chvíli nejvíc záleží. Možná k nám přijede Dorothy Coeová.“

„Sem?“ zeptal se Reacher. „Teď?“

Doktor vysvětlil: „Někdy to tak chodí. Většinou mezi ženami. Navzájem se podporují. Jako sestry. Kdo si připadá nejzranitelnější, drží při sobě.“

Jeho manželka dodala: „Což jsem většinou já a Dorothy a občas i ostatní, podle toho, jak velká panika vypukla.“

„To není moc dobrý nápad,“ upozornil Reacher. „Z taktického hlediska. Budou tak mít jen jeden cíl místo několika.“

„Síla spočívá v počtu. Funguje to. Ti kluci se občas dokážou chovat trochu civilizovaně. Nechtějí svědky, když je pošlou na ženské.“

Vzali si hrnky s kávou a čekali v jídelně, ze které se otvíral výhled na silnici. Na silnici byla tma. Nic se po ní nepohybovalo. Nedala se rozeznat od nočního terénu. Chvíli seděli mlčky, na židlích s pevnými opěradly, se zhasnutým světlem, aby viděli na silnici, a pak doktor požádal: „Povězte nám o těch protokolech.“

„Viděl jsem fotografii,“ sdělil Reacher. „Dorothyina dcera byla Asijka.“

„Vietnamka,“ upřesnila doktorova manželka. „Artie Coe tam sloužil. Myslím, že se to na něm podepsalo. Když začali utíkat lidé v člunech, nezaváhal a adoptoval ji.“

„Sloužilo hodně zdejších ve Vietnamu?“

„Poměrně ano.“

„Byli tam i Duncanovi?“

„Neřekla bych. Vykonávali nepostradatelnou práci.“

„Tu vykonával Arthur Coe také.“

„Různý metr na různé lidi.“

„Kdo byl předsedou místní odvodové komise?“

„Jejich otec. Starý Duncan.“

„Takže kluci se nedrželi farmaření, aby mu udělali radost. Drželi se ho, aby si zachránili zadky.“

„Patrně ano.“

„To je dobré vědět. Kromě jiného jsou i zbabělci,“ opáčil Reacher. „Bylo tam jedenáct krabic papírů.“

„A?“

„Vyšetřování se potýkalo s problémy,“ sdělil Reacher.

„S jakými?“

„Jeden byl pojmový a zbytek drobnosti. Vyšetřování vedl detektiv Carson a během dvanácti hodin se mu obrátila půda pod nohama. Začal pátrat po pohřešované osobě a pak to začalo čím dál tím víc vypadat na vraždu. Carson ale nepřehodnotil ve světle novějších poznatků ranou fázi vyšetřování. První večer požádal obyvatelstvo, aby prohledalo svá hospodářská stavení. Což bylo rozumné, když se pohřešovalo dítě. Ale později ta hospodářská stavení nenechal prohledat nezávisle. Udělal to jen jednou, v případě starého manželského páru, který to nezvládl sám. Vše záviselo na prohlášení jednotlivých občanů. Ne, pane, to dítě tam není a přísahám, že tam ani nikdy nebylo. V tom bodu měl Carson začít od začátku a dívat se na každého jako na potenciálního pachatele. Ale neudělal to. Zaměřil se pouze na Duncanovy, na základě informace, které se mu dostalo. A Duncanovi z toho vyšli s čistýma rukama.“

„Domníváte se, že to udělal někdo jiný?“

„Mohl to být kdokoliv na světě, třeba někdo, kdo tudy jen projížděl. V opačném případě to mohl být kdokoliv z místních. Patrně ne Dorothy nebo Arthur Coeovi, ale pořád zbývá třicet devět možností.“

Doktorova manželka namítla: „Myslím, že to byli Duncanovi.“

„Tři na sobě nezávislé úřady došly k jinému názoru.“

„Možná se mýlí.“

Reacher přikývl v temnotě, aniž by si toho někdo všiml.

„Možná se mýlí. Možná došlo k další pojmové chybě. Vyšetřovatelům rozhodně chyběla obrazotvornost. Je jasné, že Duncanovi neopustili svůj pozemek, a je jasné, že se tam to dítě neukázalo. Mohou to dosvědčit věrohodní svědci. Čtyři kluci, kteří stavěli ohradu. A věda také nepřinesla žádné důkazy. Duncanovi ale mohli mít komplice. Pátého muže. Ten se toho dítěte mohl zmocnit a schovat ho někam jinam. To Carsona vůbec nenapadlo. Neprověřil jejich známé. A patrně to měl udělat. Čekáte pět let s ohradou a pak ji začnete stavět v přesně stejný den, kdy zmizí dítě? Možná se jednalo o předem připravené alibi. Carsonovi to mělo alespoň přijít divné. Mně by to rozhodně divné přišlo.“

„Kdo by mohl být ten pátý muž?“

„Kdokoliv,“ opáčil Reacher. „Třeba kamarád. Možná jeden z jejich řidičů. Ve hře bylo určitě auto, protože proč by se jinak nenašlo to kolo?“

„S tím kolem mi to bylo vždycky divné.“

„Mají nějakého kamaráda? Potkala jste někoho, když jste tam hlídala?“

„Pár lidí jsem tam potkala.“

„Někoho, s kým by si byli blízcí. Tohle by musel být opravdu dobrý kamarád. Sdílené nadšení, sdílená vášeň, naprostá důvěra. Někdo, komu se líbí to samé, co jim.“

„Muž?“

„Téměř jistě. Stejný slizák.“

„Nejsem si jistá. Nepamatuju se. Kam by ji odvezli?“

„Teoreticky kamkoliv. A to byla další hrubá chyba. Carson nepátral nikde jinde, jen na pozemku Duncanových. Bylo od něj například neskutečně hloupé, že neprohledal depo jejich firmy. Což ale zase nakonec asi nebyla až tak velká chyba, protože podle toho, co jsem slyšel, tam panuje na začátku léta velký ruch, sedm dnů v týdnu. Prý se sklízí vojtěška. Nikdo by neschoval unesené dítě na místě, které se hemží svědky. Carson se měl ale podívat ještě někam jinam. A neudělal to. Úplně to místo přešel. Patrně z neznalosti nebo v nastalém zmatku.“

„Jaké místo?“

Reacher však neměl čas odpovědět, protože právě v tu chvíli se rozzářilo okno a místnost naplnily pohybující se světla a stíny. Tančily po stěnách, stropu a jejich obličejích, střídavě ostře bílé a uhlově černé.

Paprsky z reflektorů, míhající se za sloupky ohrady.

Rychle se blížící auto z východu.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

Z VÝCHODU SE BLÍŽILA Dorothy Coeová ve svém starém rozhrkaném pick-upu. Reacher to poznal vteřinu poté, co zahlédl světla. Její děravý výfuk tloukl jako motocykl. Jako by se ze stopky rozjížděl harley davidson. Přihnala se s větrem o závod, zprudka zabrzdila a zůstala stát kousek od domu. Zahlédla zlatý yukon na příjezdové cestě. Asi ho poznala. Auto fotbalistů. Patrně ho dobře znala. Doktorova manželka vyšla do chodby, odemkla, uvolnila řetěz, otevřela přední dveře a zamávala. Dorothy Coeová se nepohnula. Dvacet let naučené opatrnosti. Obávala se, že by to mohla být léčka. Reacher přistoupil k doktorově manželce. Ukázal na yukon a pak na sebe. Moje auto. Dorothy Coeová popojela a zahnula k domu. Vypnula motor, vystoupila a vykročila ke dveřím. Měla na sobě čepici naraženou přes uši a rozepnutý vatovaný kabát přehozený přes šedivé šaty. Zeptala se: „Byli tady fotbalisté?“ Doktorova manželka sdělila: „Zatím ne.“

„Co myslíte, že chtějí?“

„Nevíme.“

Všichni vešli dovnitř, doktor za nimi zavřel, zamkl a zajistil řetěz. Vrátili se do jídelny, tentokrát ve čtyřech. Dorothy Coeová si sundala kabát, protože jí bylo horko. Seděli v řadě a pozorovali okno jako filmové plátno. Dorothy Coeová seděla vedle Reachera. Reacher se jí zeptal: „Oni nebyli u vás?“

Dorothy odpověděla: „Ne. Pan Vincent ale jednoho zahlédl projíždět kolem motelu. Zhruba před dvaceti minutami. Díval se z okna.“

Reacher vysvětlil: „To jsem byl já. Přijel jsem odtamtud, v autě, které jsem si půjčil. Zbývá jich už jenom pět.“

„Dobře. Chápu. Tohle mě ale moc nezajímá.“

„Proč ne?“

„Čekala bych, že alespoň jeden z nás uvidí jednoho z nich, jak se někde potlouká. Ale nikdo nikoho neviděl. Což znamená, že nejsou rozptýlení. Operují společně. Vytvořili loveckou smečku.“

„Aby mě našli?“

„Patrně.“

„V tom případě je sem nechci nalákat. Přejete si, abych odešel?“

„Možná,“ odpověděla Dorothy.

„Ano,“ přidal se doktor.

„Ne,“ odmítla jeho manželka.

Slepá ulička. Nerozhodná situace. Všichni se obrátili zpátky k oknu a zadívali se na silnici. Pořád na ní panovala tma. Trochu se vyjasnilo. Mezi mraky se objevilo slabé měsíční světlo. Byla téměř jedna hodina ráno.

Motel byl zavřený na noc, ale Vincent zůstal ve společenské místnosti. Stále se díval z okna. Viděl, jak okolo projel zlatý yukon. Poznal ho. Viděl ho už mnohokrát předtím. Patřil mladíkovi jménem John. Velice nepříjemná osoba. Tyran, dokonce i na poměry Duncanových. Jednou Vincenta přinutil, aby si klekl a prosil o slitování. Škemral jako pes, se zvednutýma rukama, naříkal a kňučel, celých pět minut.

Vincent rozhlásil zlatý yukon po telefonu a pak se vrátil k oknu a pokračoval v pozorování. Dvacet minut proběhlo bez zádrhelu. Pak zahlédl pět mužů, o kterých všichni mluvili. Na parkoviště motelu zajel podivný malý konvoj. Modrý chevrolet, červený ford, Sethův černý cadillac. Vincent se z tiché telefonní pošty dozvěděl, že se někdo zmocnil Sethova auta. Nikdo netušil jak či proč. Ale pan Vincent spatřil řidiče. Zpoza volantu vyklouzl malý muž, pomačkaný a neoholený cizinec podobný obyvatelům Středního východu, které ukazují ve zprávách. Pak se k němu přidali dva stejně nepříjemní týpkové, kteří vystoupili z chevroletu. Po nich další dva z fordu, vysocí, udělaní a snědí. Také cizinci. Všichni zůstali stát společně ve tmě.

Vincenta nenapadlo automaticky, že těch pět mužů přijelo kvůli němu. Mohlo je sem přivést cokoliv jiného. Jeho parkoviště byla jediná možnost k zastavení na kilometry daleko. Používala ho spousta řidičů, z nejrůznějších důvodů. Aby se podívali do mapy, svlékli si bundu, vyndali něco z kufru, někdy jenom aby se protáhli. Jistě, byl to soukromý pozemek, náležitě smluvně převedený, ale sloužil skoro jako veřejné prostranství, jako normální odpočívadlo u silnice.

Vincent se díval. Pět mužů hovořilo. Okna motelu vybrali jeho rodiče v roce 1969, obyčejné tehdejší výrobky. Zevnitř měla sítě proti hmyzu a otvírala se ven, malými otočnými páčkami. Vincenta napadlo, jestli neotevřít to, za kterým stojí. Jenom o kousek. Připadalo mu to téměř jako povinnost. Možná by zaslechl, o čem se těch pět mužů baví. Možná by získal cennou informaci pro tichou poštu. Čekalo se, že do ní každý přispěje. Přesně na tomhle principu fungovala. Tak začal otáčet páčkou, pomalu a opatrně. Zpočátku to šlo jako po másle. Ale pak se páčka zadrhla. Okenní křídlo se přilepilo na izolační pásku. Barva, špína a dlouhodobé nepoužívání. Vincent do něj zatlačil palcem a ukazováčkem. Pokusil se ho nehlučně uvolnit. Bez hlasitého umělohmotného mlasknutí. Pět mužů stále hovořilo. Nebo lépe řečeno, hovořil muž z cadillaku a ostatní čtyři mu naslouchali.

Mahmeiniho muž říkal: „Svého parťáka jsem nechal kilometr a půl za sebou. Pracuje za frontou. Bude mi takhle užitečnější. Obchvatný útok je vždycky nejlepší.“

Roberto Cassano se zeptal: „Bude spolupracovat s ostatními z nás?“

„Samozřejmě. Jak jinak? Jsme přece jeden tým.“

„Měl jste ho přivézt s sebou. Musíme nejdřív vypracovat plán.“

„Na tohle? Žádný plán nepotřebujeme. Jde jenom o likvidaci jednoho chlapa. Jak moc to bude obtížné? Sám jste řekl, že nám pomůžou místní.“

„Všichni teď spí.“

„Tak je probudíme. Při troše štěstí bude do rána všechno vyřízené.“

„A co potom?“

„Pak strávíme den s Duncanovými. Trochu na ně zatlačíme. Všichni tu dodávku potřebujeme, a když už nás sem nahnali, měli bychom se věnovat tomu, co je důležité.“

„Tak kde začneme?“

„To musíte vědět vy. Vy se tady vyznáte.“

„U doktora,“ navrhl Cassano. „Ten je nejslabší článek.“

Mahmeiniho muž se otázal: „Kde toho doktora najdeme?“

„Jihozápadně odtud.“

„Dobře, běžte si s ním promluvit. Já se poohlédnu jinde.“

„Proč?“

„Jestli víte, že je nejslabší článek, tak to ví i Reacher. Vsadím se, že tam není. Takže jeďte mrhat časem a já se zatím pustím do práce.“

Vincent vzdal pokus otevřít okno. Pochopil, že by vydalo hlasitý trhavý zvuk, a rozhodně by nebylo dobré, kdyby na sebe upoutal pozornost. A improvizovaná porada na jeho parkovišti už stejně končila. Pomačkaný mužík nastoupil zpátky do Sethova cadillaku a velké černé auto opsalo široký oblouk po štěrku. Přejelo reflektory přes Vincentova okna. Vincent se stačil na poslední chvíli přikrčit. Pak cadillac zabočil doleva na dvouproudou silnici a rozjel se na jih.

Ostatní čtyři muži zůstali stát na svých místech. Dívali se, dokud nezmizela zadní světla cadillaku z dohledu, a pak se zase otočili a začali mluvit, ve dvojicích obličeji k sobě, všichni z nějakého záhadného důvodu s pravičkami na pravých kapsách kabátů, všichni čtyři symetricky naaranžovaní jako na živém obrazu.

Roberto Cassano se zadíval za odjíždějícím cadillakem a pravil: „Žádného parťáka nemá. Za frontou nikdo nepracuje. Za jakou frontou, ostatně? Je to kravina.“

Safirův muž namítl: „Samozřejmě že má parťáka. Všichni jsme ho viděli, přímo u vás v pokoji.“

„Je pryč. Zdrhnul. Vzal auto, které si půjčili. Ten chlap je teď odkázaný sám na sebe. Cadillac ukradl na parkovišti. To auto tam stálo, ještě než přijel.“

Žádná odpověď.

Cassano dodal: „Pokud v tom nemá prsty jeden z vás. Nebo oba dva.“

„Co tím chcete říct?“

„Všichni jsme dospělí,“ upozornil Cassano. „Víme, jak to ve světě chodí. Tak se netvařme, že to nevíme. Mahmeini řekl svým klukům, aby nás všechny zlikvidovali, Safir řekl to samé vám a úplně stejný pokyn jsme dostali samozřejmě od Rossiho. Jsem k vám upřímný. Mahmeini, Safir a Rossi jsou úplně stejní. Chtějí urvat celý koláč. Všem je nám to jasné.“

Safirův muž sdělil: „Nic jsme neudělali. Mysleli jsme, že jste to byli vy.

Bavili jsme se o tom celou cestu sem. Okamžitě nám došlo, že ten cadillac není z půjčovny.“

„Nic jsme tomu chlapovi neprovedli. Čekali jsme na později.“

„My také.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Přísaháte?“

„Odpřísáhněte to jako první.“

Cassano prohlásil: „Na hrob mé matky.“

Safirův muž opáčil: „Na hrob mojí. K čemu došlo?“

„Vzal roha. Jinak to není možné. Patrně dostal strach. Nebo mu chybí disciplína. Mahmeini není třeba takový, jak si představujeme. Čímž se zvyšují možnosti.“

Nikdo nepromluvil.

Cassano navrhl: „Můžeme se dohodnout, co říkáte? My čtyři dohromady. Zbavíme se Mahmeiniho druhého muže a necháme se navzájem na pokoji. Rossi a Safir tak každý získají polovinu koláče. S tím budou snad moct žít. A my rozhodně.“

„Chcete uzavřít příměří?“

„Příměří jsou dočasná. Nazvěme to spojenectvím. Ta jsou stálá.“

Nikdo nepromluvil. Safirovi muži si vyměnili pohled. Žádné těžké rozhodnutí. Válka na jedné frontě, nebo na dvou frontách? Historie je plná kladných příkladů chytrých lidí, kteří se rozhodli pro to druhé.

Vincent se stále díval z okna. Viděl klidnou konverzaci, vážný tón, velké napětí, pak uvolnění, změněnou řeč těl, hloubavé pohledy, pokusné úsměvy. Pak vytáhli všichni čtyři muži ruce z kapes a potřásli si jimi, na čtyřikrát, s překříženými zápěstími, poplácali se po zádech a poklepali se po ramenou. Čtyři noví přátelé, všichni najednou v naprosté pohodě.

Potom si ještě trochu povídali, rychle a žoviálně, očividně plánovali další kroky a domlouvali se na nich, pak došlo na další plácání na záda a poklepávání po ramenech, jak si sdělovali uvidíme se za chvíli, a pak nastoupili dva udělaní snědí muži zpátky do svého červeného fordu. Zavřeli dveře, připravili se k odjezdu a Ital, který vyřizoval veškeré mluvení, si najednou na něco vzpomněl a zaklepal na okénko řidiče.

Řidič ho stáhl.

Ital držel v ruce zbraň.

Ital se naklonil dopředu, vyšlehly dva jasné záblesky, rychle za sebou, jako přerušované bleskové světlo přímo v autě, za sklem, za všemi šesti okénky, pak se ozvaly dvě hlasité exploze, následovala přestávka a zazářily dva další jasné záblesky doprovázené dvěma explozemi, pravidelně rozložené, pečlivě umístěné.

Pak Ital ustoupil a Vincent spatřil, že oba snědí muži sedí zhroucení na sedadlech, najednou podivně menší, jakoby vypuštění, ztenčení, potření čímsi tmavým, hlavy svěšené na prsa, změněné a zdeformované. Doslova jich kus chyběl.

Vincent se zhroutil na zem pod oknem a pozvracel se. Pak vyrazil k telefonu.

Angelo Mancini otevřel kufr červeného fordu a našel dvě nylonová cestovní zavazadla na kolečkách, čímž si víceméně potvrdil svou teorii o osobnosti zavražděných. Skuteční muži nosí tašky. Netahají je za sebou jako ženské. Rozepnul jedno ze zavazadel, zahrabal v něm a vytáhl několik pečlivě složených košil na drátěných ramínkách. Jednu strhl, zploštil ramínko, otevřel nádrž fordu a nastrkal košili ramínkem dovnitř, jeden rukáv a zmuchlaný hlavní díl. Druhý rukáv nechal viset ven. Papírovou zápalkou ze sešitku, který vzal v bistru u Marriottu, zapálil manžetu. Potom ustoupil, sedl si do modrého chevroletu na sedadlo spolujezdce a Roberto Cassano ho odvezl pryč.

Silnice za sloupky ohrady za oknem jídelny zůstávala tmavá. Doktor se zvedl, vyšel z místnosti a vrátil se se čtyřmi hrnky čerstvé kávy na umělohmotném podnose. Jeho manželka mlčela. Dorothy Coeová seděla mlčky vedle ní. Sestry, statečné a trpělivé. Jenom jedna další dlouhá noc z devíti tisíc za uplynulých dvacet pět let. Devět tisíc západů slunce zvěstujících kdoví co.

Reacher také čekal. Věděl, že Dorothy se ho chce zeptat, co našel v okresním archivu. Ale dávala si s tím na čas, což mu vyhovovalo. Nechtěl jí to sdělit bez ohlášení. Zažil už spoustu lidských tragédií, všechny zlé, žádnou dobrou, ale osud rodiny Coeových byl nejhorší, s jakým se kdy setkal. Daleko nejhorší. Tak čekal, jedenáct tichých minut, pak patnáct, a Dorothy se nakonec zeptala: „Mají pořád ty protokoly?“

Reacher odpověděl: „Ano, mají.“

„Viděl jste je?“

„Ano, viděl.“

„Viděl jste její fotografii?“

„Byla velice krásná.“

„To bych také řekla,“ usmála se Dorothy, ne s pýchou, protože dívčina krása nebyla její zásluha, ale s prostým úžasem. Dodala: „Stýská se mi po ní. Vím, že je to divné, protože to, po čem se mi stýská, jsem sice měla, ale teď by to bylo stejně pryč. To, co jsem tehdy zažila, by se stalo později. Bylo by jí teď třiatřicet. Byla by dospělá. A po tom se mi nestýská, protože si nedokážu představit, jaké by to bylo. Nevím, jaký život by vedla. Nevím, jestli by měla děti a zůstala tady, nebo by dělala kariéru, třeba jako právnička či vědkyně, a bydlela daleko ve velkém městě.“

„Šlo jí to ve škole?“

„Velice dobře.“

„Měla oblíbené předměty?“

„Měla ráda všechny.“

„Kam ten den jela?“

„Zbožňovala květiny. Myslím, že je jela trhat.“

„Potulovala se často po okolí?“

„Většinu dnů, když nebyla ve škole. Zejména o nedělích. Milovala své kolo. Pořád někam jezdila. Byly to tenkrát nevinné časy. Dělala úplně to samé co já, když mi bylo osm.“

Reacher se zarazil a pak pravil: „Dělal jsem dlouhou dobu něco podobného jako policajta. Smím vám položit důležitou otázku?“

Dorothy odpověděla: „Ano.“

„Opravdu chcete vědět, co se s ní stalo?“

„Nemůže to být horší, než si představuju.“

Reacher opáčil: „Obávám se, že může. A občas tomu tak je. Proto se vás ptám. Někdy je lepší nevědět.“

Dorothy se na dlouhou chvíli odmlčela.

Pak řekla: „Syn mého souseda slýchá, jak její duch naříká.“

„Potkal jsem ho,“ potvrdil Reacher. „Kouří spoustu trávy.“

„Já ho také někdy slýchám. Nebo si to alespoň myslím. Nedokážu to pochopit.“

„Na duchy nevěřím.“

„Já také ne. Podívejte se na mě.“

Reacher poslechl. Rozumná schopná šedesátnice, neuhlazená a poctivá, upracovaná, ztrhaná nelehkým životem, uvadající pomalu do šediva.

Prohlásila: „Ano, opravdu chci vědět, co se s ní stalo.“

Reacher opáčil: „Dobře.“

O dvě minuty později zazvonil telefon. Pradávný přístroj. Pomalé mechanické vyzvánění, hluboký zvučný zvuk, žalostný a vůbec ne naléhavý. Doktorova manželka vyskočila a rozběhla se do chodby, aby ho vzala. Řekla haló, ale to bylo všechno. Jenom naslouchala. Opět tichá pošta. Ostatní slyšeli tiché zkreslené praskání hlasitého vyděšeného hlasu ve sluchátku a vycítili lapání po dechu a přešlapování v chodbě. Překvapivé zprávy. Dorothy Coeová se zavrtěla na židli. Doktor vstal. Reacher pozoroval okno. Silnice zůstávala temná.

Doktorova manželka se vrátila, spíš zmatená než ustaraná, spíš ohromená než vyděšená. Sdělila: „Pan Vincent právě viděl, jak ti Italové zastřelili ty muže z červeného auta. Přímo před jeho oknem. Na parkovišti motelu.“

Nikdo nepromluvil, dokud Reacher nekonstatoval: „Tím se trochu mění situace.“

„Jakým způsobem?“

„Myslel jsem si, že těch šest mužů pracuje pro stejnou organizaci, která je ve spojení s Duncanovými. Ale není tomu tak. Ve hře jsou tři strany. Tři nezávislé organizace a Duncanovi jsou čtvrtí. Takže jde o potravinový řetězec. Duncanovi někomu něco dluží a onen dotyčný dluží něco někomu jinému a tak dále, až k nejvyšší příčce. Všichni investovali a teď chrání svou investici. A dokud tady všichni budou, budou se snažit navzájem vyšachovat. Budou se snažit zkrátit řetězec.“

„Ocitli jsme se uprostřed války gangů?“

„Dívejte se na to z lepší stránky. Odpoledne dorazilo šest chlapů a teď zbývají jenom tři. Padesátiprocentní opotřebení. To se mi líbí.“ Doktor navrhl: „Měli bychom zavolat na policii.“

Jeho manželka namítla: „To není dobrý nápad. Policie je sto kilometrů daleko a fotbalisté přímo tady. Ti jsou dneska v noci naše starost. Potřebujeme zjistit, co dělají.“

Reacher se zeptal: „Jak normálně komunikují?“

„Přes mobily.“

„Jeden jejich mobil mám,“ oznámil Reacher. „V autě, které jsem jim vzal. Možná bychom si je mohli poslechnout. Pak bychom s jistotou věděli, co dělají.“

Doktor odemkl, vyndal řetěz a všichni vyšli na příjezdovou cestu. Reacher otevřel dveře spolujezdce yukonu, sehnul se a sebral z podlážky mobilní telefon, úzký a černý, jako čokoládová tyčinka. Natočil se ke dveřím, otevřel ho a zeptal se: „Používají konferenční volání? Tenhle telefon zazvoní a ozve se jich všech pět?“

„Spíš bude vibrovat, ne zvonit,“ upřesnil doktor. „Podívejte se do nastavení, seznamu volání a telefonního seznamu. Měl byste najít přístupové číslo.“

„Udělejte to vy,“ požádal Reacher. „Já se v mobilech nevyznám.“ S tím obešel zadek auta a podal telefon doktorovi. Pak se podíval doleva a zahlédl v oparu na východě světlo. Vysokou polokulovitou záři, třesoucí se, poskakující, slábnoucí, zesilující a slábnoucí, velice bílou, téměř modrou.

Auto, blížící se ze západu, velice rychle.

Zhruba kilometr daleko. Zamžená záře se stejně jako předtím proměnila v ostrý paprsek nízko nad povrchem vozovky, pak ve dva paprsky, pouhých třicet čísel od sebe, oválné, nízko při zemi, modrobílé a ostré. A stejně jako předtím se stále blížily, chvěly, nadnášely a kmitaly, před pevným závěsem předních kol a rychlým řízením. Nejprve malé kvůli vzdálenosti a pak malé samy o sobě, protože auto byla mazda miata, nízká, mrňavá a červená. Reacher ji poznal ze šedesáti metrů.

Eleanor Duncanová.

Sesterstvo, sjíždějící se dohromady.

Mazda třicet metrů od domu trochu zpomalila. Tentokrát měla vytaženou střechu, jako malý úzký klobouk. Kvůli chladnému počasí a protože pominula potřeba okamžité identifikace. Nečekala na ni žádná hlídka, jejíž pozornost by bylo třeba upoutat.

Patnáct metrů od domu mazda zprudka zabrzdila, před odbočkou na příjezdovou cestu, a vzadu v oparu za ní vzplála červená světla.

Šest metrů od domu opsala mazda široký oblouk a začala zahýbat.

Když byla tři metry od domu, Reacher si vzpomněl na tři věci.

Za prvé, Eleanor Duncanová nepatří do tiché pošty.

Za druhé, zbraň má v bundě.

Za třetí, bunda je v kuchyni.

Mazda rychle zabočila, překřupala po štěrku a zastavila těsně za dodávkou Dorothy Coeové. Otevřely se dveře, zpoza volantu se vysoukala vytáhlá postava Setha Duncana a zůstala stát.

Seth Duncan držel v ruce brokovnici.

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

SETH DUNCAN MĚL NA OBLIČEJI obrovskou hliníkovou dlahu, jako matnou kovovou záplatu nalepenou na velkém kusu shnilého ovoce. Zpod dlahy vykukovaly nezdravé barvy zalité měsícem. Nejrůznější odstíny žluté, hnědé a fialové. Na sobě měl Seth tmavé kalhoty, tmavý svetr a zánovní bundu. Brokovnice v jeho ruce byla stará opakovačka Remington 870. Patrně ráže dvanáct, parně třiceticentimetrová hlaveň. Pažba z ořechového dřeva, trubicový zásobník na sedm nábojů, celkem vzato dobrá víceúčelová zbraň, důkladně vyzkoušená, vyrobená a prodaná ve více než čtyřech milionech exemplářů, používaná válečným námořnictvem na ochranu lodí, používaná námořní pěchotou při boji zblízka, používaná armádou při intenzivní palbě na krátkou vzdálenost, používaná civilisty na lov, používaná policií při boji s výtržníky, používaná nevypočitatelnými majiteli domů na odstrašování nevítaných návštěvníků. Nikdo se nepohnul.

Reacher se pozorně díval a zjistil, že Seth Duncan drží remingtonku velice pevně. Prsty měl na spoušti. Mířil od boku, přímo na Reachera, což znamenalo, že míří také na Dorothy Coeovou, doktora a jeho manželku, protože hrubé broky se vždycky rozptýlí i trochu do stran, a všichni čtyři stáli těsně u sebe, na příjezdové cestě tři metry od doktorových předních dveří. Spousta vedlejších škod, jen čekajících, aby k nim došlo.

Nikdo nepromluvil.

Mazda předla na volnoběh. Měla stále otevřené dveře. Seth Duncan se dal do pohybu. Pozvedl pažbu remingtonky k rameni, zavřel jedno oko, přimhouřil druhé, zadíval se podél hlavně a vykročil po příjezdové cestě, pomalu a jistě. Nesmyslný manévr v nerovném terénu. Ale přiměřený na hladkém štěrku. Remingtonka stále mířila přesně na svůj cíl.

Seth Duncan se zastavil deset metrů od skupinky. Nakázal: „Všichni sednout. Přesně tam, kde jste. Se zkříženýma nohama na zem.“

Nikdo se nepohnul.

Reacher se zeptal: „Je ta brokovnice nabitá?“

Duncan zavrčel: „To si pište, že je.“

„Dejte pozor, aby omylem nevystřelila.“

„To se nestane,“ opáčil Duncan, nezřetelně a nosově kvůli zranění a kvůli tomu, že měl tvář pevně přitištěnou na ořechové dřevo pažby remingtonky.

Nikdo se nepohnul. Reacher se díval a uvažoval. Za sebou zaslechl doktora, jak se pohnul a zeptal se: „Smíme mluvit?“

Duncan nařídil: „Sednout.“

„Ne, povězte nám, co chcete.“

Statečný pokus, ale podle Reacherova názoru nesprávná taktika. Doktor se domníval, že něčeho dosáhne průtahy a zabíjením času. Reacher se domníval, že pravdou je naprostý opak. Domníval se, že jim nezbývá čas. Vůbec žádný. Pravil: „Je zima.“

Duncan opáčil: „A co má být?“

„Je moc velká zima na to, abychom seděli venku. Moc velká zima na to, abychom stáli venku. Pojďme dovnitř.“

„Chci, abyste zůstali venku.“

„Proč?“

„Protože to chci.“

„Tak jim dovolte, ať si dojdou pro kabáty.“

„K čemu by mi to bylo?“

„Zachoval byste si sebeúctu,“ opáčil Reacher. „Máte na sobě bundu. Jestli je takové teplo, že ji nepotřebujete, jste padavka. Jestli je taková zima, že musíte mít vyhrnutý límec, necháváte zbytečně trpět nevinné lidi. Pokud proti mně něco máte, dobře, nevadí, ale tihle lidé vám nic neudělali.“

Seth Duncan o tom vteřinu uvažoval, brokovnici stále u ramene, hlavu stále skloněnou k hlavni, jedno oko stále zavřené. Pravil: „Dobře, ale po jednom. Ostatní zůstanou tady jako rukojmí. Paní Coeová půjde první. Přineste si kabát. Nic jiného. Nechte na pokoji telefon.“

Nikdo se chvíli nepohnul a pak se Dorothy Coeová oddělila od skupinky, zamířila ke dveřím a vešla dovnitř. Za minutu se vrátila ve svém kabátu, tentokrát zapnutém přes šaty. Zaujala původní postavení.

Duncan nakázal: „Sedněte si, paní Coeová.“

Dorothy si uhladila kabát a posadila se, ne se zkříženýma nohama, ale s koleny vytočenými do strany.

Reacher požádal: „Teď doktorova manželka.“

Duncan ho okřikl: „Neraďte mi, co mám dělat.“

„Jenom jsem vás upozornil na prastarou zásadu. Ženy první.“

„Dobře, tak doktorova manželka. Běžte. Stejná pravidla. Jenom kabát. Nesahejte na telefon. Nezapomeňte, že tady mám rukojmí. Včetně vašeho milovaného manžela.“

Doktorova manželka se oddělila od skupinky. Za minutu se vrátila, ve vlněném kabátu, čepici, rukavicích a šále.

„Sedněte si,“ rozkázal Duncan.

Doktorova manželka se posadila, těsně vedle Dorothy Coeové, se zkříženýma nohama, napřímená v zádech, ruce na kolenou, pohled upřený rovně dopředu na nějaký vzdálený bod v polích. Reacher usoudil, že tam nic nevidí, ale je to pro ni pořád lepší, než se dívat na svého mučitele.

Reacher pravil: „Teď doktor.“

„Dobře, běžte,“ svolil Duncan.

Doktor se na minutu vzdálil. Přišel v modré bundě plné nejrůznějšího nylonu, goretexu a kapsiček na zip. Bez vyzvání si sedl na zem. Reacher prohlásil: „Teď já.“

Duncan odmítl: „Ne, vy nikam nepůjdete. Ani teď, ani později. Zůstanete pěkně tady. Nevěřím vám.“

„To od vás není hezké.“

„Posaďte se.“

„Přinuťte mě k tomu.“

Duncan se opřel do zbraně, o poslední kousek, jako by se chystal vystřelit. Nařídil: „Posaďte se.“

Reacher se nepohnul. Pak pohlédl doprava, spatřil v oparu světla a pochopil, že jeho příležitost pominula.

* * *

Fotbalisté se přihnali s větrem o závod, pět v pěti autech, malý, rychle se ženoucí konvoj, tři pick-upy a dvě SUV. Všichni zastavili na silnici souběžně s plotem, pět aut těsně za sebou, rozlétlo se patero dveří a vystoupilo pět kluků, všichni v červených bundách, všichni rychle, nejmenší z nich velikosti domu. Vyrazili rovně dopředu, unisono přelezli plot, překonali v široké řadě zmrzlý trávník a přiblížili se daleko od potenciální trajektorie remingtonky. Remingtonka zůstávala neotřesitelně pevná v Sethových rukách. Reacher pozoroval hlaveň. Vůbec se nehýbala, ocel zakalená do modra, tmavá v měsíčním světle, namířená z deseti metrů přímo na jeho hruď, hladký otvor uprostřed na pohled tak velký, že by do něj šel zastrčit palec.

Duncan nařídil: „Odveďte ty ostatní tři dovnitř a nechte je tam.“

Doktora, jeho manželky a Dorothy Coeové se chopily hrubé ruce, vytáhly je za paže a ramena zase na nohy a dostrkaly je přes štěrk ke dveřím. Osm lidí dovnitř a o minutu později čtyři ven, všechno fotbalisté, všichni zpátky k Reacherovi.

Duncan nakázal: „Podržte ho.“

Reacher zásadně nemarnil čas lítostí nebo sebeobviňováním. Ani na okamžik. Chyb litoval a učil se z nich později. Jako obvykle byl soustředěný na přítomnost a bezprostřední budoucnost. Lidé, kteří maří čas a energii proklínáním nedávných chyb, už předem prohráli. Ne že by Reacher viděl snadnou cestu k jistému vítězství. Ne v tu chvíli. Ne za krátkou dobu. Právě v tu chvíli před sebou neviděl nic jiného než svět bolesti.

Čtyři obři stáli těsně u něj. Nulová příležitost. Remingtonka stále mířila na svůj cíl a dva fotbalisté se přiblížili ze strany a ani na okamžik se nedostali mezi brokovnici a Reachera. Přistoupili k němu, popadli ho každý za jednu paži, velkýma silnýma rukama zezadu za lokty, zepředu za zápěstí, táhli a zároveň tlačili, narovnávali paže a ohýbali dozadu lokty, a pak mu kopnutím roztáhli nohy, zahákli mu zpředu kotníky za jeho vlastní a úplně ho znehybnili. Třetí fotbalista k němu přistoupil zezadu, postavil se mezi jeho roztažené nohy a sevřel ho mohutnými pažemi kolem hrudi. Čtvrtý se stáhl a zůstal stát tři metry od Duncana.

Reacher se nebránil. Nemělo to cenu. Absolutně žádnou cenu. Každý ze tří mužů, kteří ho drželi, byl o několik čísel vyšší a o dvacet kilo těžší. Bylo jasné, že jsou všichni pomalí, hloupí a nevycvičení, avšak obyčejná zabedněná masa těl jim v tu chvíli úplně stačila. Mohl trochu hýbat nohama, mohl trochu hýbat hlavou, ale to bylo všechno, a nohama mohl hýbat jen dozadu, což znamenalo, že by spadl dopředu na obličej, pokud by ho medvěd, který mu svíral zezadu hruď, nepodržel. A hlavu mohl sklonit jen kousek dopředu bradou k hrudi nebo s ní trhnout o dvě čísla dozadu. Ne dostatečně daleko, aby zranil muže za sebou. Byl v pasti a věděl o tom.

Seth Duncan sklonil brokovnici opět k boku. Vykročil s ní dopředu a podal ji čtvrtému fotbalistovi. Neozbrojený pokračoval dál a zastavil se tváří v tvář Reacherovi, pouhý metr od něj. Oči měl podlité krví a tiše mělce dýchal. Malinko se třásl. Patrně hněvem nebo nadšením. Pravil: „Mám pro váz vzkaz, kamaráde.“

Reacher opáčil: „Od koho? Od Národního výboru kreténů?“

„Ne, ode mě osobně.“

„Cože, vy jste ukončil členství?“

„Za deset vteřin od téhle chvíle budeme vědět, kdo je členem jakého klubu a kdo není.“

„Co je to za vzkaz?“

„Spíš je to otázka.“

„Dobře, jaká otázka?“

„Ta otázka zní, jak se to líbí vám?“

Reacher se rval od svých pěti let a nikdy neměl zlomený nos. Ani jednou jedinkrát. Částečně mu přálo štěstí a částečně šlo o šikovnost. Spousta lidí se o to za ta léta pokusila, buď úmyslně, nebo v záchvatu brutálních nemířených ran, ale nikomu se to nepodařilo. Vůbec nikomu. Ani trochu. Reacher na to byl zvláštním způsobem hrdý. Považoval to za symbol. Talisman. Čestné vyznamenání. Na obličeji, na rukách a na těle měl spoustu nejrůznějších šrámů, škrábanců a jizev, ale ona neporušená kost je všechny vynahrazovala.

Hlásala: Pořád jsem tady, nezlomený a připravený k boji.

Ta rána přišla přesně, jak čekal, zatnutá pěst, pravý přímý hák, tvrdý a nemilosrdný, namířený trochu výš, jako by Duncan podvědomě čekal, že Reacher ucukne nahoru a dozadu, jak to patrně pokaždé udělala jeho manželka Eleanor. Reacher ale neucukl nahoru ani dozadu. Začal zvedat a zaklánět hlavu, s otevřenýma očima upřenýma na nos vybíral správný čas, a pak trhl hlavou od krku dopředu a zasadil Duncanovi dokonalé improvizované trknutí do kotníků, plnou silou svým obočím do jeho jemných kostí v rychle se pohybující ruce. Duncan neměl šanci. Ani nejmenší. Ne proti Reacherově lebce tvrdé jako beton a ne když oblouk obočí je známý jako nejpevnější část lidského těla a ruce jako nejkřehčí. Duncan zaječel, ucukl rukou, přitiskl si ji na hruď, začal poskakovat s nářkem kolem své osy a klouzal pohledem nahoru a dolů, ohromený a spráskaný jako pes. Reacher odhadoval, že má zlomené tři čtyři články prstů, rozhodně dva proximální a patrně i dva distální, jak se mu prsty ohnuly o mnohem víc, než příroda zamýšlela, účinkem náhlé prudké komprese.

„Kreténe,“ pravil Reacher.

Duncan si zastrčil pravé zápěstí do levého podpaží a oddechoval, odfukoval a přešlapoval. Po minutě se uklidnil, trochu pokřivený, nahrbený a ohnutý, a vrhl zlostným pohledem zpod pravého a levého okraje dlahy, poraněný, rozhněvaný a ponížený, nejprve po Reacherovi a pak po svém čtvrtém fotbalistovi, který stál naprosto nehybně s brokovnicí v ruce. Duncan trhl hlavou, od fotbalisty na Reachera, gestem plným tichého vzteku a netrpělivosti.

Podej si ho.

Čtvrtý fotbalista udělal krok dopředu. Reacher si byl značně jistý, že nevystřelí. Nikdo by nevystřelil z brokovnice na skupinku čtyř lidí, z nichž tři jsou vaši přátelé.

Reacher si byl jistý, že udělá něco mnohem horšího.

Fotbalista otočil brokovnici. Chytil ji pravičkou za hlaveň a levičkou za pažbu.

Fotbalista za Reacherem se pohnul. Popadl Reachera levým předloktím kolem krku a přitlačil mu pravou dlaň na čelo. Znehybnil ho.

Čtvrtý fotbalista pozvedl svisle brokovnici, pažbou napřed, oběma rukama, přehodil si ji přes pravé rameno, napřáhl ji jako oštěp, zhoupl se dopředu, udělal krok, pečlivě zamířil a zarazil konec pažby Reacherovi doprostřed obličeje.

Ozvalo se křupnutí a okolní svět se ponořil do temnoty.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

JACOB DUNCAN SVOLAL neplánovanou noční schůzi se svými bratry do své vlastní kuchyně, ne do Jonášovy nebo Jasperovy, s Wild Turkey, ne s Knob Creek, a ve velkém množství, protože mu bylo do slavení. „Právě jsem položil telefon,“ sdělil. „Určitě rádi uslyšíte, že můj chlapec odčinil to, co napáchal.“

Jasper se zeptal: „Čím?“

„Chytil Jacka Reachera.“

Jonas se zeptal: „Jak?“

Jacob Duncan se opřel o opěradlo židle a natáhl nohy, uvolněný, hovorný a v naprosté pohodě, muž, který se chystá vyprávět nějaký příběh. Pustil se do toho: „Jak víte, odvezl jsem Setha domů, ale vysadil jsem ho na konci jeho příjezdové cesty, protože byl trochu sklíčený a chtěl se projít na nočním vzduchu. Došel sto metrů k domu, když ho málem přejelo auto. Jeho auto, jak se ukázalo. Jeho vlastní cadillac ženoucí se závratnou rychlostí. Přirozeně se rozběhl k domu. Přiměl manželku, aby mu sdělila všechny podrobnosti. Vyšlo najevo, že Reacher ten cadillac už odpoledne ukradl. Doktor byl údajně u toho. Samozřejmě svedený na nesprávnou cestu, ale jak to vypadá, uzavřel s panem Reacherem něco jako spojenectví. Tak Seth popadl svou starou opakovačku remington, nasedl do Eleanořina auta a našel Reachera skutečně u doktorova domu, v životní velikosti a z masa a kostí.“

„Kde je teď?“

„Na bezpečném místě. Jak to vypadá, dopadení proběhlo bez komplikací.“

„Je naživu?“

„Zatím ano,“ potvrdil Jacob Duncan. „Ale sešli jsme se tady proto, abychom si promluvili, jak dlouho to tak zůstane.“

V kuchyni se rozhostilo ticho. Ostatní seděli a čekali, jako mnohokrát předtím, až promluví jejich bratr Jacob, nejstarší a nejhloubavější, vždy s připraveným prohlášením, rozhodnutím, zrnkem moudrosti, analýzou nebo návrhem.

Jacob pravil: „Seth chce celou tu záležitost malinko vylepšit a dotáhnout do konce, a já proti tomu v podstatě nic nemám. Chce se před námi rehabilitovat, abychom mu zase věřili, což jsem mu řekl, že není samozřejmě nutné, ale pravdou zůstává, že potřebujeme upevnit naši vlastní věrohodnost, všichni společně, v očích pana Rossiho, našeho přítele na jihu.“

Jasper se zeptal: „Co chce Seth udělat?“

„Chce to navléknout tak, aby naše dřívější výmluva působila zcela oprávněně. Počká, až bude naše dodávka hodinu odtud, pak předhodí Reachera Rossovým mužům a sehraje telefonický hovor, ve kterém požádá řidiče, aby do šedesáti minut dorazil, takže naše výmluva o zdržení bude znít pravdivě a logicky.“

„To je příliš riskantní,“ namítl Jonas. „Reacher je nebezpečný. Nemůžeme si dovolit držet ho tady byť o minutu déle, než je zapotřebí. Koledovali bychom si tím o malér.“

„Jak jsem řekl, je na bezpečném místě. A kromě toho, když to provedeme, jak navrhuje Seth, vyřešíme své problémy vlastními silami, bez cizí pomoci z venku, a dáme tím zapomenout na záchvěv slabosti, který jsme projevili.“

„Přesto. Je to příliš riskantní.“

„Jde i o jiné faktory,“ prohlásil Jacob.

V kuchyni se opět rozhostilo ticho.

Jacob pokračoval: „Nikdy jsme pořádně nevěděli, co se s naší dodávkou stane, když se dostane do rukou panu Rossimu, až na to, že jsem vždycky neurčitě předpokládal, že pokračuje dál po obchodním řetězci, od jednoho kupce k druhému, až na konečné místo určení. A ten řetězec, nebo alespoň jeho většina, se nyní zviditelnila. Jak to dneska v noci vypadá, dorazily sem tři nezávislé články. Patrně jsou všichni zoufalí. Je mi jasné, že se domluvili na spolupráci, aby prorazili zácpu. Stejně jako je mi jasné, že mají pokyn navzájem se zlikvidovat, aby veškerý zisk připadl na ty, kteří zůstanou jako poslední.“

Jonas upozornil: „To nám může být jedno.“

„Až na to, že Rossiho muži odstartovali podle všeho předčasně. Bylo nevyhnutelné, že se jedna ze stran chopí iniciativy. Naši špiclové z telefonní pošty mi prozradili, že dva muži jsou už mrtví. Chlapi pana Rossiho je zabili před motelem pana Vincenta. Takže navrhuju, abychom Rossiho mužům poskytli dostatek času na další zkrácení řetězce. Pan Rossi tak bude ke konci zítřejšího dne poslední, kdo zůstane, a my si budeme moct promluvit o rozdělení výdělku rovným dílem. Matematicky by to vypadalo tak, že by se zdvojnásobil podíl všech zúčastněných. Dokážu si představit, že pan Rossi by s tím mohl šťastně žít, a my rozhodně.“

„Pořád příliš riskantní.“

„Ty nemáš rád peníze, bratře?“

„Nemám rád riziko.“

„Všechno obsahuje riziko. To přece dobře víme. Riziko nás doprovází už velice dlouhou dobu. Zvyšuje vzrušení.“

Dlouhé ticho.

Jonas upozornil: „Doktor nás obelhal. Řekl nám, že Reacher odjel stopem v bílém sedanu.“

Jacob přikývl: „Bude se za to muset omluvit, to je bez debaty. Prý se z něj teď ale stal vzor spolupráce. Manželka je samozřejmě s ním. To je důležitý faktor. Doktor také tvrdí, že Reacher nechal Sethův cadillac sto kilometrů jižně odtud a pak ho víceméně náhodou ještě jednou ukradl člen vyššího článku řetězu. Mužík ze Středního východu, podle hlášení z telefonní pošty. Patrně ten, co málem přejel Setha.“

„Něco dalšího?“

„Doktor sdělil, že Reacher viděl policejní protokoly.“

Ticho v kuchyni.

Pak se Jonas otázal: „A co zjistil?“

„Podle doktora nic průkazného.“

„Ale něco natolik průkazného, aby se vrátil.“

„Doktor tvrdí, že se vrátil kvůli těm mužům v autech.“

Nikdo nepromluvil.

Jacob dodal: „Musím však upozornit, že Reacher se prý zeptal paní Coeové, jestli by opravdu chtěla slyšet, co se stalo její dceři.“

„Reacher to nemůže vědět. Ještě ne.“

„Souhlasím. Ale možná si začíná dávat dvě a dvě dohromady.“

„V tom případě ho musíme okamžitě zabít. Jinak to nejde.“

„Jedná se jenom o jeden další den. Je pod zámkem. Nemůže uniknout.“

Opět ticho.

Nikdo nepromluvil.

Pak se Jonas zeptal: „Ještě něco dalšího?“

„Eleanor pomohla Reacherovi obelstít hlídku,“ oznámil Jacob. „Vzepřela se svému manželovi a drze opustila dům. Spikla se s Reacherem a odlákala hlídku ze stanoviště. Náš kluk podal velice slabý výkon. Samozřejmě ho budeme muset vyhodit. Na Sethovi nechme, aby rozhodl, co se stane s jeho manželkou. A Seth si patrně zlomil ruku. Bude potřebovat ošetřit. Jak to vypadá, Reacher má velice tvrdou hlavu. A to je všechno, co jsem vám chtěl sdělit.“

Nikdo nepromluvil.

Jacob upozornil: „Musíme se rozhodnout, jak naložit s tou bezprostřední záležitostí. Život, nebo smrt. Prastaré konečné řešení.“

Žádná odpověď.

Jacob se zeptal: „Kdo chce začít?“

Nikdo nepromluvil.

Jacob prohlásil: „V tom případě začnu já. Hlasuju pro to, aby dostal můj chlapec volnou ruku. Ať zůstane Reacher zavřený do té doby, než se přiblíží naše dodávka. Riziko se tím zvýší jen nepatrně. Jde o jeden pouhý den. Který nehraje žádnou roli, když se to vezme kolem a kolem. A mám rád finesy. Elegantní řešení.“

Dlouhá odmlka.

Pak se přidal Jasper: „Jsem pro.“

Jonas poněkud neochotně dodal: „Dobře.“

Reacher se probral v betonové, jasně osvětlené místnosti. Ležel na zádech na podlaze, pod strmými schody. Dolů ho odnesli, usoudil, ne hodili nebo strčili. Protože si neporanil zátylek. Neutrpěl pohmožděniny ani se nepotloukl. Končetiny zůstaly neporušené, všechny čtyři. Viděl, slyšel a mohl se hýbat. Pekelně ho bolel obličej, ale to se dalo čekat.

Světlo vycházelo z obyčejných žárovek, z dohromady šesti až osmi, patrně stowatových a nepravidelně rozmístěných. Nevrhaly stíny. Beton byl hladký a světle šedý. Velice jemný. Bez prachu. Vypadal jako profesionální výrobek. Vysoké pevnosti. Nesmírně pečlivě ulitý. Nezůstaly v něm švy. Stěny a podlaha se setkávaly v lehce zkosených a zaoblených úhlech. Jako v plaveckém bazénu připraveném na kachlíčkování. Reacher plavecké bazény kdysi kopal. Jako přechodné zaměstnání, před mnoha lety. Viděl je v různých fázích dohotovení.

Pekelně ho bolel obličej.

Ocitl se v nedokončeném bazénu? To nebylo moc pravděpodobné. Ledaže by měl bazén provizorní střechu. Střechu z prken položených přes bytelné trámy z mnohovrstvé překližky. Uměle vyrobené. Velice pevné. Vrstvy exotického tvrdého dřeva slepené pryskyřicí pod nesmírným tlakem v obřích lisech v továrně. Nejspíš nařezané pilami řízenými počítačem. Dovezené na ploché korbě náklaďáku. Zasazené jeřábem. Každý trám patrně tunu těžký.

Reachera bolel obličej.

Byl zmatený. Netušil, kolik je hodin. Zastavily se mu hodiny v hlavě. Dýchal ústy. Nos měl zacpaný krví a otokem. Krev cítil i na rtech a bradě. Hustou a téměř zaschlou. Krvácení z nosu. Zcela logické. Došlo k němu zhruba před třiceti minutami. Jinak než u Eleanor Duncanové. Na rozdíl od ní se mu rychle srážela krev. Odjakživa. Byl pravým opakem hemofilika. Což se čas od času hodilo. Tento evoluční rys v něm zanechaly mnohé generace těch, kteří dokázali přežít.

Bolel ho obličej.

V betonové místnosti se nacházely i jiné předměty. Různě silné roury. Zelené kovové krabice s malou vrstvou minerálních skvrn. Dráty, některé v ocelových trubkách, jiné volné. Žádná okna. Jen stěny. A ono schodiště, se zavřenými dveřmi na vrcholku.

Ocitl se v podzemí.

V nějakém bunkru?

Reacher netušil.

Pekelně ho bolel obličej. A bolest stále sílila. Nesnesitelně. Mezi očima mu pulzovaly vlny bolesti, zabodávaly se zpoza nosu do hlavy, v rytmu tlukotu srdce, pronikaly do lebky, odrážely se od ní, přelévaly se a slábly právě včas, aby uvolnily místo dalším. Příšerná bolest. Ale dokázal se jí postavit. Dokázal se postavit všemu. Rval se od svých pěti let. A když neměl proti komu bojovat, bojoval sám proti sobě. Ne že by se mu nedostávalo cílů. Vedl své vlastní bitvy a bitvy svého bratra. Rodinná zodpovědnost. Bratr nebyl zbabělec. Rozhodně ne. Ani slaboch. Byl také velký. Ale rozumný. Dokonce mírný. Což je vždycky nevýhoda. Někdo něco začal a Joe strávil první drahocennou vteřinu přemýšlením. Proč? Reacher to nikdy nedělal. Vůbec nikdy. První drahocennou vteřinu využil k tomu, aby umístil první ránu. Pusť se do boje a vyhraj. Bojuj a vyhrávej.

Obličej ho bolel jako pominutý. Reacher se na tu bolest soustředil a odhmotnil se od ní. Uvědomil si ji, prozkoumal ji, pojmenoval ji a odehnal. Izoloval ji. Vyzval ji na souboj. Ty proti mně? Na to, holka, zapomeň. Obrnil se proti ní. Pak kolem ní postavil val. Postavil val a obklíčil ji, pak posunul val dovnitř, bolest stlačil, rozdrtil, zahnal do kouta, znehybnil a zvítězil nad ní.

Nezvítězil. Bolest vítězila nad ním.

Vybuchovala jako časované bomby, jedna, druhá, třetí. Neoblomně. Do nekonečna, s každým úderem srdce. Nehodlala přestat, dokud nepřestane srdce. Bylo to šílené. V minulosti ho zranila střepina, byl střelen do hrudi a pořezán noži. Tohle však bylo horší. Mnohem horší. Horší než všechna předchozí utrpení dohromady.

Což nedávalo smysl. Vůbec žádný smysl. Něco nesouhlasilo. Viděl už spoustu zlomených nosů. Mnohokrát. Nic příjemného, ale nikdo kvůli tomu přehnaně nevyváděl. Nikdo se netvářil, jako by mu v hlavě vybuchovaly granáty. Dokonce ani Seth Duncan. Člověk normálně vstane, vzpamatuje se, možná vyplivne trochu krve, otřese se a odkráčí.

Pozvedl ruku k obličeji. Pomalu. Věděl, že to bude, jako by se střelil do hlavy. Potřeboval to ale zjistit. Protože něco nesouhlasilo. Dotkl se nosu. Zalapal po dechu, hlasitě a prudce, jako by procítěně zaklel, bolestí, vztekem a znechucením.

Měl čistě zlomenou přední kost nosu. Kost zajela těsně pod pokožkou a chrupavkou do strany. Zůstala tam trčet, jako sesunutý vršek hory zaražený do nižšího svahu.

Pekelně to bolelo.

Konec pažby remingtonky měl možná kovovou obrubu. Mosaznou nebo ocelovou. Aby se hlaveň tolik neopotřebovala a neošoupala. Nevšiml si toho. Věděl, že v posledním zlomku vteřiny pootočil hlavu, co nejvíce mohl v sevření zpocených dlaní na svém čele. Chtěl, aby rána dopadla co nejvíc ze strany. Lepší než zepředu. Zásah zepředu by mu mohl zarazit zlomky kostí do mozku.

Reacher zavřel oči.

Opět je otevřel.

Bylo mu jasné, co musí udělat.

Musí narovnat zlomeninu. To mu bylo jasné. Uvědomoval si klady i zápory. Ustoupí bolest a nos bude nakonec vypadat normálně. Téměř. Zase ale omdlí. Bezpochyby. Stačilo, aby si na nos sáhl jemně prstem, a měl pocit, že mu odletí hlava. Jako by si ji ustřelil. Narovnávání kosti bude, jako by si do ní střílel kulometem.

Zavřel oči. Bolest do něj bušila zatnutými pěstmi. Opatrně položil hlavu na beton. Nepomohlo by, kdyby se na ni zřítil a rozrazil si ještě ke všemu lebku. Zvedl ruku. Palcem a ukazováčkem sevřel vyboulený konec kosti. V hlavě mu vybuchla atomová puma. Zatlačil a zatáhl.

Bezvýsledně. Chrupavka byla příliš přilnavá. Držela kost jak síť miniaturních elastických popruhů. Na naprosto nesprávném místě. Reacher potlačil mrkáním slzy. Zatlačil a zatáhl. V hlavě mu vybuchly termonukleární hlavice.

Žádný výsledek.

Věděl, co udělat. Rovnoměrným tlakem ničeho nedosáhne. Jestli chce kost vrátit na své místo, musí do ní udeřit rukou. Musí se soustředit, odhodlat se a nezaváhat. Jako chiropraktik napravující páteř. Zprudka trhnout a dávat pozor, jestli se ozve správné křupnutí.

Přehrál si celou operaci. Musí se trefit dolů mezi tvář a nos, hřbetem ruky, jeho spodní částí jako při karate, vést úder zároveň třemi směry, nahoru, do strany a ven, vrátit vrcholek na své místo nad úbočím hory. Zůstane tam držet. Zachytí ho pokožka a chrupavka.

Otevřel oči. Nedařilo se mu dostat ruku do správného úhlu. Ne vleže na podlaze. Překážel mu loket. Na dlaních a patách se odvlekl po hladkém betonu, metr a půl, opřel se zády o stěnu, posunul se dopředu, sklonil hlavu a zasunul si lokty do volného prostoru za zády. Narovnal se v ramenou a bocích a co nejvíc se zapřel, aby nepadl moc daleko, pokud vůbec padne.

Představení začíná.

Sáhl si na správné místo na hraně dlaně. Vydal jí neslyšný pokyn. Vyzkoušel celý pohyb. Vršek dlaně se mu letmo otře o obočí. Využije ho jako vodítko.

Na tři, přikázal si Reacher.

Jedna.

Dva.

Ozvalo se křupnutí a okolní svět se ponořil do temnoty.

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

MAHMEINIHO MUŽ měl strach. Dvacet minut jezdil po okolí, vůbec nic nezahlédl a pak narazil na dům s bílou poštovní schránkou s hrdým, osvětleným nápisem Duncan. Dům byl výstavní a draze renovovaný. Jejich ústředí, usoudil Mahmeiniho muž. Mýlil se však. V domě pobývala jen jedna žena, která tvrdila, že nic neví. Poměrně mladá. Nedávno pěkně zmlácená. Vysvětlila, že existují čtyři Duncanové, otec, syn a dva strýcové. Ona je vdaná za syna. Všichni se v danou chvíli nacházejí někde jinde. Popsala cestu ke skupince tří domů, které Mahmeiniho muž už zahlédl a okamžitě zavrhl. Působily sešle, namačkané za starou ohradou a rozhodně ne důstojné významných podnikatelů.

Vyrazil ale daným směrem jako splašený, málem srazil nějakého pitomého chodce, který se vynořil ze tmy, a pak z dvouproudé silnice zahlédl oheň na severu. Prohnal se bez povšimnutí kolem oněch tří domů, pokračoval k požáru a zjistil, že hoří na parkovišti motelu. Bylo to auto. Nebo spíš bývalo. Zbyla z něj jen přehřátá třešňově červená skořápka uprostřed plamenů. Soudě podle tvaru pozůstatek fordu Safirových mužů. Safiroví muži seděli stále uvnitř. Nebo alespoň to, co z nich zůstalo. Svraštělé ohavné tvary, které stále hořely, roztékaly se a loupaly, s cukajícími končetinami a rukama pozvednutýma vedrem jako strašidelné pařáty, tančící a mávající v rozbouřeném zuřícím vzduchu na sedadlech.

Očividně je zabili Rossiho muži. Což téměř jistě znamenalo, že před několika hodinami zabili i Asghara. Rossiho plán byl jasný. Už si stačil vybudovat pevné pouto s Duncanovými na spodním konci řetězce. Teď se snaží přeskočit jak Safira, tak i Mahmeiniho a prodávat přímo Saúdským Arabům na vrcholku řetězce. Krok, který se nabízel, byl zcela rozumný z obchodního hlediska, ale Rossiho muži začali brzy. Převzali iniciativu. Skutečně se jim podařil bravurní kousek. Dokonale načasovaný. Byli velice dobří. Počkali si na Asghara, zlikvidovali ho a zbavili se jeho auta, vše během krátkých třiceti minut. Což by se jen tak někomu nepovedlo. Nad Ashgarem se nedalo snadno zvítězit. Neustále přemýšlel a byl houževnatý a obezřetný. Dobrý hráč na křídle. A také dobrý kamarád, který teď prosil o pomstu. Mahmeiniho muž stále cítil jeho přítomnost, velice silně, jako by ho měl pořád nablízku. Ze všech těchhle důvodů si připadal osamělý, ztracený na nepřátelském území a silně v defenzivě. Což byly pocity, které neznal a které ho kvůli tomu trochu děsily. A ze všech těchhle důvodů musel změnit plán. Stanovit nové priority. Ten neznámý obr může počkat. Bezprostředními cíli jsou teď Rossiho muži.

Mahmeiniho muž začal přímo v motelu. Předtím zahlédl, jak se někdo dívá oknem. Muž s divnými vlasy. Místní. Patrně majitel. Bude alespoň vědět, kam se Rossiho muži vydali.

Roberto Cassano a Angelo Mancini parkovali šest kilometrů na sever, se zhasnutými světly a běžícím motorem. Cassano telefonoval s Rossim. V téměř dvě hodiny ráno, museli ale probrat důležité věci.

Cassano se zeptal: „Ten obchod jste uzavřel vy a Seth Duncan, že je to tak?“

Rossi objasnil: „Seth Duncan byl kdysi dávno můj původní kontakt. Velice rychle se z toho ale stala rodinná záležitost. Mám dojem, že všechno, co se tam odehraje, musí být společně odsouhlaseno.“

„Jak moc je to ale pořád váš obchod?“

„V porovnání s čím?“

„V porovnání s obchodem někoho jiného.“

„Samozřejmě že je to můj obchod,“ ohradil se Rossi. „Bezesporu. Vždycky to byl můj obchod a můj obchod to také bude. Proč se ptáš? Co se tam, krucinál, děje?“

„Seth Duncan půjčil své auto Mahmeiniho muži, to se tady děje.“ Ticho na druhém konci linky.

Cassano upřesnil: „Když jsme dneska odpoledne přijeli k Marriottu, stál tam na parkovišti cadillac. Moc starý na to, aby byl z půjčovny. Později jsme viděli, jak ho řídí Mahmeiniho muž. Nejdřív jsme si mysleli, že ho ukradl, ale neukradl. Místní tvrdí, že je to osobní auto Setha Duncana. Takže mu ho musel dát Seth Duncan k dispozici. Musel ho tam odvézt a nechat ho tam pro něj stát. A hned po našem prvním setkání začal Mahmeiniho muž jednat na vlastní pěst. Nejdřív jsme si mysleli, že Safiroví muži oddělali jeho partnera, nebo že jeho partner vzal roha, teď se však domníváme, že odjel rovnou sem, jejich autem z půjčovny. Nejspíš se nakvartýroval k Duncanovým. Možná se tam nakvartýrovali oba dva, jako nejlepší přátelé na věčné časy. Uzavřeli pakt, šéfe. Snaží se nás vyšachovat ze hry.“

„To není možné.“

„Šéfe, váš kontakt půjčil auto vašemu rivalovi. Jsou spolu v jedné posteli. Nebo vás snad napadá jiné vysvětlení?“

„Nepodaří se mi dostat ke konečnému kupci.“

„Musíte se o to pokusit.“

Opět ticho na druhém konci linky. Pak Rossi pravil: „Dobře, nic není nemožné. Tak pokračujte a poraďte si s Mahmeiniho muži. Udělejte to jako první. Vymažte je z povrchu zemského, jako by se nikdy nenarodili. Pak ukažte Sethu Duncanovi, v čem se dopustil chyby. Vyviňte na něj nátlak. Třeba přes jeho manželku. A pak si podejte ty tři staříky. Povězte jim, že jestli ještě jednou vystoupí z řady, převezmeme celou záležitost do vlastních rukou, až nahoru do Vancouveru. Chci, aby si nejpozději do hodiny chcali strachy do kalhot.“

„Co s Reacherem?“

„Najděte ho, uřízněte mu hlavu a strčte ho do bedny. Předveďte Duncanovým, že můžeme udělat, cokoliv se nám zachce. Předveďte jim, že každého dostaneme, kdykoliv a kdekoliv. Ať je jim zcela jasné, že můžou být další na řadě.“

Reacher se podruhé probral a okamžitě věděl, že jsou dvě ráno. Opět se mu rozešly hodiny v hlavě. A okamžitě věděl, že se nachází ve sklepě nějakého domu. Ne v nedokončeném bazénu, ani v podzemním bunkru. Beton byl hladký a silný proto, že v Nebrasce často řádí tornáda, a tak pásmové zákony nebo stavební normy nebo pojišťovny nebo jen svědomití architekti požadují, aby měl každý občan náležitý kryt. Který se v doktorově případě téměř jistě nachází ve sklepě, částečně proto, že by doktor neměl dost času přesunout se na jiné místo, a částečně proto, že Reacher nezahlédl jiný dům, který by byl natolik nový, aby ho navrhl architekt a vyhovoval zákonům, předpisům a normám. Za dávných časů stavěli lidé sami a pak se modlili a doufali v nejlepší.

Takže různě silné trubky přivádějí vodu, odvádějí odpad a vedou k topení. Zelené kovové krabice s minerálními skvrnami jsou kotel a ohřívač vody. Elektrický panel je patrně plný vypínačů. Dveře nahoře nad schodištěm se otvírají ven do chodby. Ne dovnitř. Žádné dveře na vrcholku schodiště se neotvírají dovnitř. Neopatrný obyvatel by se mohl zřítit dolů jako v bláznivé komedii. A tornáda obvykle dosahují rychlosti pět set kilometrů v hodině. Lepší, když dveře pevně přitlačí, místo aby je rozrazila.

Reacher seděl na zemi. Očividně omdlel opřený o stěnu, se skloněnou hlavou. Trochu ho bolelo za krkem, což považoval za velice dobré znamení. Znamenalo to, že bolest hlavy ustoupila do pozadí. Zvedl ruku a sáhl si na nos. Pořád byl hodně citlivý, s otevřenými řeznými ranami a polštářovým otokem, ale úlomek kosti se vrátil na správné místo. V podstatě. Téměř. Víceméně. Nebude asi vypadat moc pěkně, ale to bylo Reacherovi dost jedno, protože pěkný nebyl ani předtím. Plivl si do dlaně a pokusil se otřít si zaschlou krev na ústech a bradě.

Potom se postavil. Ve sklepě nebylo nic uskladněného. Žádné přecpané police, žádné hromady zaprášených krabic, žádné ponky, žádné háčky s pověšeným nářadím. Reacher usoudil, že všechno tohle vybavení se nachází v garáži. Někde být muselo. Patří ke každé domácnosti. Sklep sloužil jenom jako kryt proti tornádům. Jinou funkci neplnil. Nesloužil ani k odpočinku. Nebyla v něm ošoupaná pohovka, stará televize, stará lednička, kulečníkový stůl ani ukryté lahve bourbonu. Nebylo v něm vůbec nic, až na základní technické vybavení domu. Kotel běžel na plný výkon a hlasitě hučel. Příliš hlasitě, než aby byly slyšet zvuky seshora. Tak Reacher vystoupal tiše po schodech a přiložil ucho na dveře. Zaslechl hlasy, tiché a nejasné, nejprve jeden a pak další, v neměnném a pravidelném rytmu. Otázky a odpovědi. Muž a žena. Patrně Seth Duncan kladoucí otázky a buď Dorothy Coeová, nebo doktorova manželka poskytující odpovědi, krátké a jednoslabičné. Záporné odpovědi. Ne moc vyděšené. Bez bolesti a hrůzy v hlase. Jen rezignované. Dorothy Coeová nebo doktorova manželka odpovídala ne, poměrně klidně, trpělivě a rozhodně, znovu a znovu, na každou novou otázku. A ať už odpovídala kterákoliv z nich, měla publikum. Reacher cítil nepatrné fyzické vibrace dalších lidí v domě, jejich dech, vrcení a šoupání nohama. Doktor, usoudil, a dva z fotbalistů.

Reacher zkusil kliku, pomalu a opatrně. Otočila se, ale dveře zůstaly zavřené. Zamčené, přesně jak se dalo čekat. Dveře byly masivní, zasazené těsně a v pravém úhlu do zdi, která působila velice pevně a nezničitelně. Kvůli tornádům, zákonům, normám, předpisům a pečlivému architektovi. Reacher pustil kliku a odplížil se dolů. Chvíli uvažoval, jestli zákony, předpisy, normy a pečlivý architekt nezanechali druhou cestu dovnitř. Třeba padacími dveřmi z ložnice pána domu. Což by dávalo smysl. Bouře se pohybují rychle a spící manželský pár by nemusel stačit proběhnout chodbou ke schodišti. Tak obešel celý prostor, se zvednutou hlavou a ztuhlým krkem, ale žádné padací dveře neobjevil. Žádná druhá cesta dovnitř, tudíž žádná druhá cesta ven. Jen pevná nepřerušovaná podlahová prkna úhledně položená na stropní trámy z mnohovrstvé překližky.

Zastavil se uprostřed místnosti. Měl několik možností, ale žádná z nich nezaručovala úspěch a některé byly hned od počátku odsouzeny k nezdaru. Mohl by zavřít teplou vodu, ale to by byla jen zpomalená provokace, protože se těžko někdo bude chtít v dohledných pár hodinách sprchovat. Stejně tak mohl vypnout topení, což by bylo vzhledem k roční době vážnější, ale trvalo by, než by si toho všimli, a odsoudil by tím k utrpení nejen viníky, ale i nevinné. Mohl zhasnout světlo, jediným cvaknutím vypínače na elektrickém panelu, ale nahoře měli nejméně jednu brokovnici a patrně i baterky. On stál na nesprávné straně zamčených dveří, neozbrojený, a útočil by zespodu.

Ne moc dobré.

Vůbec ne dobré.

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

SETH DUNCAN MĚL položenou pravou ruku na doktorově jídelním stole a na ní pytlík se zmrzlým hráškem. Chlad mírnil bolest, ale ne moc účinně. Bude potřebovat další dávku anestetika pro prasata od strýce Jaspera, a to velice brzy, než se však začne věnovat sobě, musí dotáhnout do konce svůj plán, který zatím probíhal velice dobře. Dokonce tak dobře, že si dovolil myslet na zakončení hry. Z dlouholeté zkušenosti věděl, že realita je na venkově taková, jak o ní mluví lidé. Událost se odehraje pouze tehdy, když se o ní někdo zmíní. Pokud se o nějakém člověku nikdy nikdo nezmíní, tak dotyčný vůbec neexistoval.

Duncan seděl sám u jedné strany stolu, za sebou tmavé okno, naproti sobě doktora, doktorovu manželku a Dorothy Coeovou, vyrovnané v řadě na třech židlích, napřímené v zádech a ochotné. Kladl jim jednu otázku za druhou, naslouchal odpovědím, posuzoval jejich upřímnost, sestavoval základy příběhu, který se bude vyprávět později. Skončil s doktorem, skončil s doktorovou manželkou a chystal se pustit do výslechu Dorothy Coeové. Jeden jeho fotbalista stál mlčky a hrozivě ve dveřích, v ruce opakovačku remington, a druhý v chodbě, opřený o dveře do sklepa. Ostatní tři seděli někde ve svých autech, jezdili ve tmě po okolí a předstírali, že hledají Reachera. Vytvářeli tu iluzi pro Rossiho muže. Reacherovo odchycení bylo naplánováno na mnohem později onoho dne. Realita je taková, jak o ní lidé mluví. Duncan se zeptal: „Potkala jste někdy člověka jménem Reacher?“

Dorothy Coeová neodpověděla. Jen pohlédla doleva do chodby. Tvrdohlavá ženská, upjatá na staré lákavé představy o objektivitě.

Duncan sdělil: „Ty dveře do sklepa jsou hodně pevné. Vím to, protože když jsme renovovali dům, nechal jsem si zabudovat úplně ty samé. Jsou zasazené do ocelového rámu a mají ocelové jádro, obrovské panty a zámek odolný proti výbuchu. Údajně vydrží bouři kategorie pět. Vichřici ženoucí se pětisetkilometrovou rychlostí. Jejich kvalitu ocenila svou pečetí samotná FEMA. Takže kdyby se ve sklepě čistě hypoteticky nacházel nějaký člověk, můžete si být jistá, že tam také zůstane. Takovému člověku by se nepodařilo utéct. Takový člověk jako by vůbec neexistoval.“

Dorothy Coeová se zeptala: „Když jsou ty dveře tak dobré, proč se o ně musí opírat fotbalista?“

„Někde být musí,“ opáčil Duncan. Pak se usmál. „Byla byste radši, kdyby byl v ložnici? Možná by tam mohl zabít trochu času s vaší kamarádkou, zatímco budete odpovídat.“

Dorothy Coeová se podívala opačným směrem, na doktorovu manželku.

Duncan se zeptal: „Potkala jste někdy člověka jménem Reacher?“

Dorothy Coeová neodpověděla.

Duncan sdělil: „Čas utíká jako voda. Než se nadějete, budeme mít jaro. Budete orat a sít. Při trošce štěstí naprší potřebné množství vody a budete mít dobrou sklizeň. Pak ale co? Budete ji potřebovat odvézt? Nebo si strčíte hlaveň do pusy jako váš neschopný manžel?“

Dorothy Coeová nic neřekla.

Duncan se zeptal: „Potkala jste někdy člověka jménem Reacher?“

Dorothy Coeová odpověděla: „Ne.“

„Slyšela jste někdy o člověku jménem Reacher?“

„Ne.“

„Byl někdy u vás doma?“

„Ne.“

„Udělala jste mu někdy snídani?“

„Ne.“

„Byl tady, když jsem dneska v noci přijel?“

„Ne.“

Venku v chodbě, sedm čísel od fotbalistova boku, se otočila klika na dveřích do sklepa, o čtvrt kruhu, pak se na okamžik zastavila a vrátila se zpátky. Nikdo si toho nevšiml.

Duncan v jídelně se zeptal: „Zavítal sem letos v zimě nějaký neznámý člověk?“

Dorothy Coeová odpověděla: „Ne.“

„Kdokoliv jiný?“

„Ne.“

„Došlo tady k nějakým potížím?“

„Ne.“

„Změnilo se něco?“

„Ne.“

„Chcete, aby se něco změnilo?“

„Ne.“

„To je dobře,“ odtušil Duncan. „Miluju status quo, dokonce hodně, a jsem rád, že se vám také líbí. Všichni z něj profitujeme. Nevidím důvod, proč v něm nepokračovat.“ S tím se postavil a pytlík se zmraženým hráškem nechal ležet na stole, v loužičce na navoskované desce. Nakázal: „Vy tři zůstanete tady. Moji kluci na vás dají pozor. Nesnažte se opustit dům a nechte na pokoji telefon. Dokonce ho ani nezvedejte, kdyby zvonil. Tichá pošta nepřipadá dneska v noci v úvahu. Jste mimo dosah. Neposlušnost by byla okamžitě a krutě potrestána.“

Pak si Duncan oblékl bundu, neohrabaně, levou rukou, prošel kolem fotbalisty s remingtonkou a zamířil k předním dveřím. Ostatní slyšeli, jak se otevřely a zavřely, a o minutu později se ozvala odjíždějící mazda, doprovázená slábnoucím zvukem výfuku.

Mahmeiniho muž zamířil cadillakem po dvouproudé silnici na jih, poklidně ujel osm kilometrů, a pak zhasl světla a pokračoval krokem. Velký motor šeptal a měkké pneumatiky šustily na povrchu. Po pravé straně zahlédl tři staré domy. V jednom okně v přízemí se stále svítilo. To však také byla jediná známka života. Vepředu parkovala tři auta, nejasné tvary v měsíčním světle, všechno staré venkovské víceúčelové pick-upy, žádný z nich nový modrý chevrolet. Chevrolet ale dorazí. Mahmeiniho muž si tím byl naprosto jistý. Rossi zaměřil polovinu své pozornosti na přeskočení Safira a Mahmeiniho, což znamenalo, že druhou polovinou své pozornosti si chrání záda. Jistí si přátelství s Duncanovými. Jeho muži je často navštěvují, chlácholí, hladí po hlavě, dodávají jim odvahu, ale především hlídají, aby se k nim nikdo nedostal. Standardní rozumná opatření, jako z učebnice.

Mahmeiniho muž projel kolem konce příjezdové cesty Duncanových, otočil přes šířku silnice a zastavil sto metrů jižně na opačné krajnici, napůl na asfaltu, napůl na hlíně, se zhasnutými světly, velké černé auto usazené v mělké přirozené prohlubni, co nejvíce neviditelné bez maskovací sítě. Od chrómu se bude odrážet trochu měsíčního světla, ale ve vzduchu se vznášel opar a Rossiho muži se stejně před zabočením nepodívají nikam jinam než do ústí příjezdové cesty. Řidiči to tak dělají. Lidská povaha. Řízení auta vyžaduje nejen fyzický, ale i duševní výkon. Otáčíte hlavou, hledáte očima cíl a automaticky přidáte ruce.

Mahmeiniho muž čekal. Auto stálo předkem na sever, protože Rossiho muži se nejspíš vynoří odtamtud, ale kdyby přijeli z jihu, zahlédl by je ve zpětném zrcátku. Mlha, která ho kryla, se však usadila i na zrcátku. Jenom trochu, ale nevšiml by si možná auta blížícího se se zhasnutými světly. Proč by však Rossiho muži jezdili se zhasnutými světly? Ve tři hodiny v noci mají patrně pocit, že jim nic nehrozí.

Osm kilometrů odtud na sever stále hořelo auto, ale už o něco mírněji. Nic nehoří věčně. Přes měsíc nad ohněm se táhly cáry kouře. Jinak však byla temná noční krajina úplně nehybná, tichá a jednotvárná, jako patrně už po celá století. Mahmeiniho muž upíral pohled na silnici a nic neviděl.

Čekal.

Pak cosi zahlédl.

Poměrně daleko na levé straně spatřil v oparu modrou záři, vysokou kulatou bublinu světla pohybující se rychle ze západu na východ. Auto, blížící se v pravém úhlu k dvouproudé silnici, na kterou najede dva až tři kilometry před ním, a pak zahne buď doleva a pryč, nebo doprava a k němu. Mahmeiniho muž vytáhl z kapsy zbraň a položil ji vedle sebe na sedadlo spolujezdce. Bublina světla zpomalila, zastavila se, dala se opět do pohybu a červeně zazářila. Auto zahnulo doprava, směrem k němu. Mahmeiniho muž věděl, že to není chevrolet. Světlo ve tmě bylo příliš malé, příliš při zemi a příliš svižné. Takovýmhle způsobem se pohybují v noci po Vegas porsche a ferrari, předky zabodnuté do země, reflektory nervózně roztančené a poskakující. Velké domácí sedany působí v porovnání s nimi omámeně. Pohybují se jako hroudy země a neohrabaně se pohupují, bez energie, jiskry a elánu.

Mahmeiniho muž pozoroval a čekal. Zahlédl, jak se bublina světla rozdělila na dva trhavé paprsky a pak se proměnila ve dva oválné tvary blízko u sebe a těsně nad zemí. Viděl, jak auto dvě stě metrů před ním zpomalilo a potom sto metrů před ním zabočilo, přímo do ústí příjezdové cesty. Byla to mrňavá červená mazda miata, kterou viděl stát zaparkovanou u zrestaurovaného domu Duncanových. Auto snachy. Jede na návštěvu. Patrně ne společenskou. Ne tak pozdě v noci. Pravděpodobně předem zavolala. Ohlásila setkání s podivným Íráncem a dostala pokyn, aby pro jistotu přijela. Duncanovi si nejspíš uvědomili, že do svítání se musí vyřídit pár věcí, a nechtějí, aby se jejich vlastní člověk dostal do křížové palby.

Mahmeiniho muž sledoval, jak mazda poskakuje a drncá po příjezdové cestě. Sledoval, jak parkuje vedle starých pick-upů. Viděl, jak zhasly její reflektory. O deset vteřin později zazářilo v dálce světlo ve dveřích, prošla jimi postava a scéna se opět ponořila do tmy.

Mahmeiniho muž pozoroval silnici a čekal. Noční opar zhoustl. Začínal vadit. Zamžilo se přední sklo cadillaku. Mahmeiniho muž ohmatal páčky, našel spouštění stěračů a dvakrát jimi přejel ze strany na stranu. Přední sklo se vyčistilo, ale zadní teď v porovnání s ním ještě víc zneprůhlednělo. Bylo úplně celé zamžené. Nebylo by přes něj vidět ani auto se zapnutými dálkovými světly. Jeho světla by se rozbila na milion mrňavých kousků a vznikla by oslepující clona. Velice nepříjemná a nebezpečná.

Mahmeiniho muž nechal pohled upřený na silnici a zašátral po knoflíku na odmlžování zadního okna. Nedařilo se mu ho najít. Měl zhasnutá světla, takže nesvítily ani ukazatele na přístrojové desce. A byla tam spousta knoflíků. Jak se sluší na luxusní vůz s kompletním vybavením. Mahmeiniho muž sklonil hlavu a objevil knoflík s klikatou čárou. Vypadal, jako by patřil k topení. A měl červené varovné světýlko. Mahmeiniho muž ho stiskl a čekal. Se zadním oknem se nic nestalo, ale začal ho pálit zadek. Knoflík byl na zahřívání sedadla, ne na odmlžování zadního okna. Mahmeiniho muž ho vypnul a našel další knoflík, jedno oko na konzole, druhé na silnici. Stiskl knoflík. Ozvalo se rádio, velice hlasitě. Mahmeiniho muž ho rychle vypnul a zkusil to znovu, další knoflík, jak dělaný na špičku jeho prstu.

Ozvalo se klapnutí, nadskočilo víko kufru a otevřelo se, pomalu a hladce, vznešeně a hydraulicky, až úplně nahoru, do naprosto svislé polohy.

Teď Mahmeiniho muž neviděl zadním oknem vůbec nic.

Měl úplně zacloněný výhled.

A kufr měl pravděpodobně vnitřní osvětlení, normálně slabé a žluté, ale v noci jasné jako reflektor o síle milionu wattů. Vůbec ne dobré.

Mahmeiniho muž stiskl opět knoflík. Bez velkého uvažování. Napůl očekával, že se kufr opět zavře, pomalu a poslušně, jako se předtím vypnulo vyhřívání sedadla a rádio. Kufr se ale samozřejmě nezavřel. Otvírací mechanismus jen opět cvakl a zavrněl a víko kufru zůstalo na svém místě.

Doširoka otevřené.

Ve výhledu.

Mahmeiniho muž si uvědomil, že bude muset vystoupit a zavřít ho ručně.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

ROBERTO CASSANO a Angelo Mancini se pohybovali už třetí den po okolí a mysleli si, že jejich jediná skutečná výhoda proti Mahmeiniho muži spočívá v tom, že se vyznají v terénu. Znali jeho konfiguraci, úplně přesně. Většina byla plochá a prázdná. Jako obrovský kulečníkový stůl potažený hnědou plstí. Rozlehlá pole, v zájmu racionalizace práce, žádné příkopy, žádné živé ploty, žádné jiné přírodní překážky, půda zmrzlá na kost. Takže se přes ně mohli klidně vydat, i když jejich auto byl jen obyčejný sedan na ježdění po ulicích. Úplně bez problémů, jako by vypluli v malé plachetnici na otevřené klidné moře. A navštívili už Duncanovy. Věděli, kde bydlí. Vyznali se tam velice dobře. Mohli k nim proniknout zezadu, pomalu a tiše autem, inkoustově modrým a neviditelným ve tmě, se zhasnutými světly, a pak mohli vystoupit, přelézt tu mizernou ohradu a vtrhnout k nim do domu. Nejdůležitější roli hraje překvapení. Duncanovi možná hlídají předek, ale vzadu se nic neděje. Jenom sedí v kuchyni s Mahmeiniho muži a patrně připíjejí levným bourbonem na úspěch nového obchodního ujednání. Dva vystřílené zásobníky a bude po šťastné konverzaci. Cassano se blížil z jihu po dvouproudé silnici. Na úrovni motelu vypnul světla. Na parkovišti stále hořel ford, ale už jen slabě. Ze zbytků pneumatik stále stoupaly kotouče černého mastného kouře a plamínky na zemi olizovaly skvrny od benzinu. Safirovi muži se zmenšili na polovinu, přitavení ke změti pružin, které zbyly po sedadlech, s otevřenými ústy, jako by křičeli, s opálenými hlavami a rukama připomínajícíma pařáty. Mancini se usmál a Cassano projel pomalu okolo, opatrně po dvouproudé silnici, jen ve světle měsíce.

Šest kilometrů jižně od motelu a dva kilometry severně od domů Duncanových ještě víc zpomalil, otočil volantem, přeskákal přes krajnici a vyrazil do otevřeného terénu. Auto se kolébalo a třáslo. V geologickém smyslu byla zem úplně plochá, ale kola zápasila s výmoly a hroudami. Péra skřípala a nadskakovala a volant v Cassanových rukou sebou cukal a trhal. Cassano však pokračoval neochvějně vpřed. Třicítkou a širokým obloukem. Chtěl se vynořit přibližně osm set metrů zezadu za pozemkem Duncanových. Dvě minuty, odhadoval. Na jednom místě musel zprudka zastavit a vyhnout se hustému ostružiní. Hned za ním narazil na ohořelou kostru SUV. Vyloupla se ze tmy, celá černá a popelavě šedá. Reacherova práce z dopoledne předešlého dne. Pak už však cesta probíhala jako po másle. Vepředu se vynořila louže žlutého světla, jako signální oheň. Téměř určitě okno teplé kuchyně. Patrně v nejjižnějším domě. V domě Jacoba Duncana. Velkého šéfa.

Mahmeiniho muž vystoupil z cadillaku a na vteřinu zůstal stát v nočním chladu. Rozhlédl se kolem sebe, na východ, na západ, na sever a na jih, a nezahlédl žádný pohyb. Zavřel dveře, aby nesvítilo vnitřní světlo. Udělal krok ke kufru. Potvrdil si své podezření. Kufr měl vnitřní osvětlení. Vrhalo žlutou kulovitou záři do mlhy. Zepředu nevinnou, ale zezadu nebezpečně viditelnou. Lidské oko je velice citlivé.

Mahmeiniho muž udělal druhý krok, kolem zadních dveří spolujezdce, a pozvedl levou ruku, s nataženou dlaní, duševně připravený na krok, který už dělal tisíckrát předtím, přichystaný položit dlaň na kov víka kufru, zhruba třicet čísel od jeho okraje, aby zatlačení dolehlo rovnoměrně na oba panty a víko se neohnulo, aby se rovnoměrně a s tichým zavrzáním zmáčkly obě vyvážené pružiny a víko dolehlo hladce a plynule na dokonalý mechanismus, který ho k sobě přisaje a zavře ho.

Dostal se k tomu, aby položil dlaň na víko.

Bezděčně se při tom předklonil, ne proto, aby víkem bouchl, vůbec ne vzteklý, ale jen proto, aby dodal svému pohybu trochu na síle, vystrčil při tom ramena, čímž posunul dopředu i hlavu, změnil trochu i úhel svého pohledu a musel se někam podívat. Na vybranou měl osvětlený uzavřený prostor kufru a jednotvárný černý povrch vozovky. Zrak každého člověka by přitáhla první možnost.

Asghar Arad Sepehr jeho pohled opětoval.

Zíral na něj široce rozevřenýma nevidomýma očima. Jeho olivová pokožka byla posmrtně bledá a žlutá ve světle v kufru. Brždění, rozjíždění a zahýbání ho zamáčkly do zadního rohu. Měl zpřeházené končetiny. Ohnutý krk. Nechápavý výraz v obličeji.

Mahmeiniho muž strnul, ruku položenou na chladném kovu, otevřená ústa, se zadrženým dechem a sotva bijícím srdcem. Přinutil se odvrátit pohled. Pak se znovu podíval. Nezdálo se mu to. Nic se nezměnilo. Opět začal dýchat. Začal lapat po dechu. Srdce se mu rozbušilo jako zběsilé. Neovladatelně se roztřásl a rozechvěl.

Asghar Arad Sepehr na něj stále zíral.

Mahmeiniho muž sundal ruku z víka kufru a protáhl se kolem zadku auta. Zůstal stát po kolena ve výfukových plynech z na volnoběh běžícího motoru a s prsty přitisknutými na čele, pohled upřený nechápavě do kufru. Asghar byl jednoznačně mrtvý, ale nekrvácel. Neměl průstřel mezi očima. Ani zranění po úderu tupým předmětem, ani promáčknutou lebku, ani stopy po škrcení či dušení, ani řezné rány, ani zranění utrpěná při sebeobraně. Jeho přítel vypadal úplně zdravě, až na to, že byl mrtvý, mrtvý v kufru, nedůstojně nacpaný do rohu, pokroucený a odhozený.

Mahmeiniho muž poodešel od auta, o tři metry, o šest, pak se otočil, zaklonil hlavu, pozvedl ruce a neslyšně zavyl na měsíc, s pevně zavřenýma očima a ústy otevřenými zoufalstvím, a začal dupat nohama, jako by běžel na místě, sám v obrovské prázdné temnotě.

Pak přestal, přejel si rukama přes obličej, jednou po druhé, a pustil se do přemýšlení. Podrobnosti však překračovaly rámec jeho chápání. Jeho přítele zabili sto kilometrů odtud, neznámí lidé neznámou metodou, po které nezůstaly žádné viditelné stopy, a potom ho zamkli do kufru auta, které nemohlo mít absolutně nic společného s Rossiho nebo Safirovými muži. Pak ukradli jeho vlastní auto, aby on musel ukrást auto se svým mrtvým přítelem, jediné možné v celém městě, neúprosně to na něj navlékli, vedli ho jako loutku na provázcích, za něž tahá pronikavá inteligence mnohonásobně přesahující jeho vlastní.

Nedokázal to pochopit. Fakta však hovořila jasnou řečí. Vrátil se ke kufru, zatnul zuby a pustil se do dalšího šetření. Přetáhl Asghara doprostředka kufru a pečlivě ho ohledal, jako patolog sklánějící se nad stolem v márnici. Ale ani v jasném vnitřním osvětlení neodhalil nic nového. Asghar neměl zlomeniny ani modřiny. Vaz zůstal neporušený. Nebyl poraněný, pořezaný, poškrábaný a neutkvělo mu nic pod nehty. Přišel ale o zbraň, nůž a peníze, což bylo zajímavé. A válely se kolem něj věci, které patří běžně do kufru, což bylo divné. Nikdo si nedal práci s uklízením. Nepokusil se odstranit inkriminující důkazy. Ležela tam prázdná nákupní taška s týden starou účtenkou od pokladny, měsíc staré místní noviny, nepřečtené a stále úhledně složené, a hnědé pokroucené listy a hrudky hlíny, jak někdo vezl domů mladé rostliny. Auto očividně patřilo někomu, kdo ho běžně používal a kdo nepočítal s tím, že by mohlo posloužit k převážení mrtvoly.

Tak komu to auto patří? To byla otázka číslo jedna. Samozřejmě ji zodpoví poznávací značky, pokud jsou ovšem pravé. Dalo by se to však zjistit rychleji, když se vezme v úvahu, že se ho nikdo nepokusil uklidit. Mahmeiniho muž přistoupil k předním dveřím spolujezdce, otevřel je, naklonil se dovnitř a otevřel přihrádku na rukavice. Našel černé kožené desky velikosti knihy v pevném obalu, ozdobené zlatým znakem cadillaku. Uvnitř se nacházely dva manuály, jeden silný, jeden tenký, jeden od auta a jeden od rádia, vizitky zastrčené do obdélníkového okýnka, technický průkaz a pojistka. Mahmeiniho muž vytáhl technický průkaz a pojistku, odhodil na zem desky a podržel doklady pod světlem v přihrádce na rukavice.

Auto patřilo Sethu Duncanovi.

Což bylo logické, svým nečekaným, příšerným a velkolepým způsobem. Protože všechno bylo špatně, naprosto špatně vypočítané, od samého začátku. Jiné vysvětlení nepřipadalo v úvahu. Po okolí neřádí neznámý obr. Nikdo ho neviděl a nikdo ho nedokáže popsat, protože neexistuje. Je to jenom výmysl. Výplod obrazotvornosti. Návnada. Válečná lest. Celé to zpoždění dodávky bylo narafičené. Od začátku do konce. Mělo posloužit jen k tomu, aby je všechny nalákali do Nebrasky, odřízli od civilizace a zlikvidovali. Duncanovi odstraňují články, zkracují řetěz, snaží se zbavit všech, kdo stojí mezi nimi a Saúdskými Araby na vrcholu, aby mnohonásobně zvýšili zisk. Což je od nich sice nesmírně troufalé, ale očividně se jim to může podařit a mají to na dosah ruky, protože všichni neskutečně podcenili jejich schopnosti. Nejsou vesničtí balíci, za které je všichni považovali. Jsou to nemilosrdní stratégové ohromující a pronikavé inteligence schopní hlubokého pohledu a pronikavé analýzy. Odhadli Mahmeiniho zcela správně jako nejsilnějšího protivníka, přesně a realisticky, a potom ho naprosto ochromili tím, že nějakým způsobem zlikvidovali Asghara, úplně záhadně a mnohem dřív, než se rozeznělo poplašné zařízení, a pak nechali jeho nedotčené tělo v autě, o kterém jasně věděli, že bude nalezeno a přiřazeno právoplatnému majiteli.

Takže to není jen vynikající tah, ale i zpráva, odvážně, bravurně a umně doručená. Zpráva, která hlásá: Můžeme udělat, cokoliv se nám zachce. Na každého dosáhneme, kdykoliv a kdekoliv, dřív než pochopíte, jak jsme to dokázali. A když nezabrala jemnost, sáhli na Safirovy muže, upálili je na parkovišti motelu, aby předvedli svou moc a sílu. Neudělali to Rossiho muži. Rossiho muži jsou už patrně po smrti, někde jinde a zabití nějakým jiným způsobem, možná roztrhaní na kusy, vykrvácení nebo dokonce ukřižovaní. Nebo pohřbení zaživa. Přesně tak popsal Rossiho mluvčí vkus Duncanových.

Mahmeiniho muž si připadal úplně sám. Byl úplně sám. Jediný, kdo přežil. Neměl přátele, neměl spojence, nevyznal se v okolí. A netušil, co udělat dál, věděl jen, že musí vrátit úder, pustit se do boje a pomstít svého kamaráda.

Po ničem jiném ostatně netoužil.

Zadíval se tmou na tři domy Duncanových. Zavřel kufr nad Asgharem, uctivě, všemi osmi prsty, jako by hrál smuteční akord na kostelních varhanech. Pak prošel po krajnici zpátky ke dveřím spolujezdce, sáhl dovnitř a sebral ze sedadla svůj glock. Zavřel dveře, protáhl se kolem kapoty, přešel silnici, vstoupil na čísi pole a vydal se rovně dopředu, souběžně s oplocenou příjezdovou cestou Duncanových, jejich tři domy sto metrů před sebou, v pravé ruce pistoli, v levé nůž.

Roberto Cassano zpomalil chevrolet, osm set metrů za domy Duncanových, ostře zahnul a zamířil k jejich pozemku. Sto metrů od něj zatáhl za ruční brzdu a zastavil. Vypnul vnitřní světlo, aby se nerozsvítilo, až otevře dveře. Pohlédl na Angela Manciniho vedle sebe, oba se na okamžik zarazili a pak přikývli a vystoupili do noci. Vytáhli své kolty a schovali je za záda, aby nebylo vidět, jak se od nich odráží světlo měsíce. Bok po boku vykročili, ke sto metrů vzdáleným domům.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

DOKTOR, JEHO MANŽELKA a Dorothy Coeová seděli tiše v jídelně, ale fotbalista s brokovnicí opustil své stanoviště ve dveřích, vešel do obývacího pokoje, rozvalil se na pohovku a pustil si na doktorově obrovské nové televizi kvalitní záznam zlatých hřebů NFL. Jeho partner se odlepil od dveří do sklepa, pohodlně se opřel o stěnu chodby a zadíval se z dálky na obrazovku. Oba se pohroužili do přenosu. Měli stažený zvuk, ale přesto bylo dobře rozumět. Velké reproduktory mu dodávaly na sytosti a naléhavosti. Světlo v místnosti bylo zhasnuté a od stěn se odrážely jasné roztančené barvy z obrazovky. Za oknem stále panovala tichá tmavá noc. Třikrát zazvonil telefon, ale nikdo ho nezvedl. Kromě toho se všechno nořilo do ticha. Ta scéna se mohla klidně odehrávat o Vánocích nebo pozdě odpoledne na Den díkůvzdání.

Pak přestal jít proud. Televizní obrazovka bez varování potemněla, vytratil se zvuk a přestalo hučet v topení. Rozhostilo se ticho, elementární a naprosté, zdálo se, že klesá teplota a rozpouštějí se zdi, jako by přestávala existovat hranice mezi vnitřním a vnějším prostorem, jako by se dům vytrácel do nedozírné pustiny, ve které stál.

Fotbalista v chodbě se odlepil od stěny. Jeho partner v obývacím pokoji položil nohy na zem a postavil se. Zeptal se: „Co se stalo?“

Druhý fotbalista odpověděl: „Nevím.“

„Doktore?“

Doktor se zvedl ze židle za jídelním stolem a došoural se ke dveřím. Sdělil: „Přestal jít proud.“

„Nepovídej, Sherlocku. Zapomněl jsi zaplatit účet?“

„Tím to není.“

„Tak co se stalo?“

„Možná nejde proud v celé oblasti.“

Fotbalista v obývacím pokoji se došátral k oknu a vykoukl do tmy. Rozčílil se: „Jak to mám, sakra, poznat?“

Fotbalista v chodbě se otázal: „Kde jsou vypínače?“

Doktor sdělil: „Ve sklepě.“

„Skvělé. Reacher se probral. A teď si s námi hraje.“ Fotbalista se vydal tmou ke dveřím do sklepa a dotýkal se při tom špičkami prstů stěny. Nahmatal dveře a zabouchal na ně. Zavolal: „Koukej to zase nahodit, debile.“

Žádná odpověď.

Černočerná tma v domě. Nikde ani záblesk světla.

„Pusťte zase proud, Reachere.“

Žádná odpověď.

Fotbalista z obývacího pokoje dotápal do chodby. „Možná se neprobral. Třeba je to skutečný výpadek.“

Jeho partner se zeptal: „Máte baterku, doktore?“

Doktor odpověděl: „V garáži.“

„Přineste ji.“

„Nic nevidím.“

„Pokuste se.“

Doktor se vydal nejistě chodbou, prsty na stěně, narazil do prvního fotbalisty, vytušil druhého a vyhnul se mu, došmátral do kuchyně, narazil s dřevěným zarachocením do židle a uhodil se bokem o stůl. Svět slepců. Žádná legrace. Po hmatu prošel kolem kuchyňského pultu, kolem dřezu, kolem sporáku a vyšel do komory za garáží. Napřáhl ruce, otočil se o devadesát stupňů a našel dveře do garáže. Stiskl kliku, otevřel a vešel dovnitř. Doklopýtal k ponku a přejel prsty po nářadí zavěšeném úhledně nad ním. Kladiva, dobrá na mlácení. Šroubováky, dobré na bodání. Klíče, ledové na dotek. Nahmatal umělohmotnou baterku a vytáhl ji z držáku. Posunul vypínač a vyloudil slabý žlutý paprsek. Poklepal baterkou o dlaň a paprsek trochu zesílil. Otočil se a zjistil, že těsně za ním stojí fotbalista. Ten z obývacího pokoje.

Fotbalista se usmál, vzal mu baterku z ruky, podržel si ji pod bradou a udělal obličej. Vypadal jako dýně při halloweenu. Prohlásil: „Dobrá práce, doktore,“ otočil se, posvítil si a vydal se zpátky do domu. Doktor vykročil za ním, za světlem z baterky. Fotbalista nakázal: „Vraťte se do jídelny,“ a ukázal baterkou cestu. Doktor se posadil opět za stůl a fotbalista nařídil: „Všichni zůstanete na svých místech a nehnete se ani o píď,“ a pak za sebou zavřel dveře.

Jeho partner se zeptal: „Co teď?“

Fotbalista s baterkou rozhodl: „Musíme zjistit, jestli je Reacher vzhůru, nebo v bezvědomí.“

„Dostal pěknou ránu.“

„Co myslíš?“

„Co myslíš ty?“

Fotbalista s baterkou neodpověděl. Přistoupil opět ke dveřím do sklepa. Zabušil na ně dlaní. Křikl: „Reachere, pusťte proud, jinak tady dojde k neštěstí.“

Žádná odpověď.

Ticho.

Fotbalista s baterkou zabouchal ještě jednou na dveře a zavolal: „Nedělám si legraci, Reachere. Pusťte ten zatracený proud.“

Žádná odpověď.

Ticho.

Druhý fotbalista se zeptal: „Co teď?“

Fotbalista s baterkou rozhodl: „Přiveď doktorovu manželku,“ a posvítil baterkou ke dveřím do jídelny. Jeho partner vešel dovnitř a přivlekl za loket doktorovu manželku. Fotbalista s baterkou přikázal: „Zaječte.“

„Prosím?“ podivila se doktorova manželka.

„Zaječte, nebo vás k tomu přinutím.“

Doktorova manželka se na okamžik zarazila, zamrkala ve světle z baterky a pak zaječela, dlouze, pronikavě a hlasitě. Potom se opět rozhostilo naprosté ticho a fotbalista s baterkou zabouchal na dveře do sklepa a zavolal: „Slyšel jsi, kreténe?“

Žádná odpověď.

Ticho.

Fotbalista trhl baterkou k jídelně, jeho partner provlekl doktorovu manželku zase chodbou, strčil ji dovnitř a zavřel za ní dveře. Otázal se: „Co teď?“

Fotbalista s baterkou rozhodl: „Počkáme, až se rozední.“

„To jsou ještě čtyři hodiny.“

„Máš snad lepší nápad?“

„Mohli bychom zavolat na mateřskou loď.“

„Poví nám, abychom si s tím poradili sami.“

„Dolů nepůjdu. Ne když tam je.“

„Já také ne.“

„Tak co podnikneme?“

„Necháme ho vydusit. Myslí si, že je chytrý, ale šeredně se mýlí. Můžeme sedět potmě. To dokáže každý. Není to žádná věda.“

Došli za paprskem světla do obývacího pokoje a posadili se bok po boku na pohovku, starou brokovnici remington zastrčenou mezi sebe. Zhasli, aby šetřili baterie, a v místnosti se opět rozhostila černočerná tma, zima a ticho.

Mahmeiniho muž ušel sto metrů podél příjezdové cesty a narazil na plot ubíhající přímo na jih. Ohraničoval spodní levou stranou nožičku dutého T, které tvořilo pozemek Duncanových. Plot byl z dvanáct centimetrů širokých tyček, trochu pokroucených a pokřivených, ale snadných na přelezení. Mahmeiniho muž ho bez potíží překonal a na chvíli zůstal stát, po své levici tři pick-upy a mazdu, přímo před sebou nejjižnější dům. Prostřední dům byl jediný, ve kterém panovala tma. V nejjižnějším a v nejsevernějším bylo vidět světlo, slabé a nejasné, jako by se svítilo jen v zadních místnostech a světlo se prodralo k předním oknům chodbami a otevřenými dveřmi. Ve vzduchu se vznášela vůně kouře. Ale nebyl slyšet jediný zvuk, dokonce ani lidské hlasy. Mahmeiniho muž zaváhal. Uvažoval, vybíral, rozhodoval se. Doleva, nebo doprava?

Cassano s Mancinim se přiblížili k pozemku zezadu, tmou a poli ponořenými do zimního spánku, a zastavili se za plotem naproti prostřednímu domu, který patřil, pokud věděli, Jonasovi. Byl zavřený a temný, ale v obou sousedních domech se svítilo v kuchyni. Světlo dopadalo v jasných pruzích na zaplevelené zadní dvory. Štěrk, který je pokrýval, byl zašlapaný do země, ale přesto skřípal. Cassano to věděl. Dopoledne po něm šel, když hledal místo, odkud by mohl nerušeně zavolat Rossimu. Nejlepší bude zůstat za plotem, na okraji pole, a pak zamířit přímo k vybranému vstupu dovnitř. Nenadělají tolik hluku. Kam však mají proniknout? Nalevo, nebo napravo? Do Jasperova, nebo Jacobova domu?

* * *

Všichni čtyři Duncanové byli u Jaspera ve sklepě a hledali ve starých krabicích anestetikum pro zvířata. Poslední vypotřebovali na Sethův nos, a na jeho zraněnou ruku bude stejně potřeba silnější. Dva prsty měl už tak oteklé, že hrozilo, že mu popraská pokožka. Jasper usoudil, že má něco pro koně, a chtěl to najít a vstříknout jednu dávku Sethovi do zápěstí. Nebyl anatom, ale představoval si, že tamtudy musejí procházet poškozené nervy. Kudy jinudy by procházely?

Seth si nestěžoval, že to tak dlouho trvá. Podle Jaspera si vedl velice dobře. Pomalu dospíval. Kvůli zlomenému nosu ještě vyváděl, ale teď se tvářil statečně. Určitě proto, že se mu podařilo vlastnoručně chytit útočníka. A teď plánuje, jak s ním naložit. Aura úspěchu a představa pomsty působily už samy o sobě jako anestetikum.

Jonas se zeptal: „Je to tohle?“ Držel kulatou půllitrovou láhev z hnědého skla. S ušpiněnou nálepkou pokrytou dlouhými složitými slovy, většinou latinskými. Jasper zašilhal v přítmí a vyslovil pochvalu: „Výborně. Našel jsi to.“

Pak zaslechli kroky na prknech nad svými hlavami.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

JAKO PRVNÍ VYRAZIL ke schodům Jacob. Nejdřív si myslel, že přišel na kontrolu fotbalista, ale prkna v jejich domě pocházela ještě z dob staré zemědělské Ameriky, nařezaná z jader kmenů prastarých borovic, tlustá, bytelná a těžká, a přenášela jen zvuk, ne podrobnosti. Tak se nedalo po sluchu poznat, kdo se pohybuje po domě. V chodbě nikoho nezahlédl, ale když vešel do kuchyně, narazil na nehnutě stojícího muže, malého, šlachovitého, snědého, s matnýma očima, pomačkaného, ne zrovna čistého, v košili s kravatou, s nožem v levé ruce a s pistolí v pravé. Nůž držel nízko, ale pistolí mířil Jacobovi doprostřed hrudi. Jacob strnul.

Mužík odložil nůž na kuchyňský stůl a přitiskl si ukazováček na rty.

Jacob nevydal ani hlásku. Za zády se mu vynořili bratři a syn, příliš rychle, než aby je stačil zarazit. Mužík pohnul ústím pistole, zleva doprava, dozadu a dopředu. Všichni čtyři Duncanové se vyrovnali do sevřené řady. Mužík otočil zápěstím, ukázal ústím zbraně dvakrát seshora dolů a poklepal jím do vzduchu. Nikdo se nepohnul.

Mužík přikázal: „Na kolena.“

Jacob se zeptal: „Kdo jste?“

Mužík oznámil: „Zabili jste mého přítele.“

„Nezabili.“

„Jeden z Duncanů to udělal.“

„Nikoho jsme nezabili. Ani nevíme, kdo jste.“

„Na kolena.“

„Kdo jste?“

Mužík popadl opět nůž a zeptal se: „Který z vás je Seth?“

Seth Duncan na okamžik zaváhal a pak zvedl zdravou ruku, jako dítě ve třídě.

Mužík prohlásil: „Zabil jste mého přítele a uložil jeho mrtvolu do kufru svého cadillaku.“

Jacob namítl: „Ne, ten cadillac ukradl včera odpoledne Reacher. Udělal to on.“

„Reacher neexistuje.“

„Existuje. Zlomil mému synovi nos. A ruku.“

Zbraň se ani nepohnula, ale mužík otočil hlavu a pohlédl na Setha. Hliníková dlaha, oteklé prsty. Jacob pravil: „Za celý den jsme odtud neodešli. Ale Reacher byl v Marriottu. Včera odpoledne a včera večer. To víme. Nechal tam stát ten cadillac.“

„Kde je teď?“

„Nejsme si jistí. Domníváme se, že nedaleko.“

„Jak se vrátil?“

„Možná ukradl vaše auto z půjčovny. Měl váš přítel klíč?“

Mužík neodpověděl.

Jacob se zeptal: „Kdo jste?“

„Zastupuju Mahmeiniho.“

„Nevíme, kdo to je.“

„Kupuje vaše zboží od Safira.“

„Nevíme ani, kdo je Safir. Prodáváme italskému džentlmenovi z Las Vegas, který se jmenuje Rossi, a další cesta našeho zboží nás nezajímá.“

„Snažíte se zbavit článků v řetězu.“

„To není pravda. Snažíme se dopravit zboží domů. O nic jiného nám nejde.“

„Kde je to zboží?“

„Na cestě. Nemůžeme ho ale přivézt, dokud se nezbavíme Reachera.“

„Proč?“

„Dobře víte proč. Takovýhle obchod se nedá provádět před zraky veřejnosti. Měl byste nám pomoct, ne na nás mířit zbraní.“ Mužík neodpověděl.

Jacob požádal: „Schovejte tu zbraň a pojďme si sednout a popovídat. Stojíme na stejné straně.“

Mužík nechal zbraň neúprosně namířenou a oznámil: „Safirovi muži jsou také mrtví.“

„Reacher,“ odtušil Jacob. „Řádí jako zběsilý.“

„Kde jsou Rossiho muži?“

„Dost dlouho jsme je neviděli.“

„Vážně?“

„Přísahám.“

Mužík se na dlouhou chvíli odmlčel. Pak pravil: „Dobře. Věci se mění. Život pokračuje dál, pro nás pro všechny. Odteď budete prodávat přímo Mahmeinimu.“

Jacob Duncan namítl: „Uzavřeli jsme dohodu s panem Rossim.“

Mužík prohlásil: „Ta už neplatí.“

Jacob Duncan neodpověděl.

Cassano s Mancinim se rozhodli, že nejdřív zkusí dům Jacoba Duncana. Přišlo jim to jako logická volba, protože Jacob byl hlava klanu. Odstoupili o pár kroků od plotu a přesunuli se podél něj naproti oknu Jacobovy kuchyně. Vycházel z něj jasný obdélník světla, ale končil dva metry před plotem. Cassano s Mancinim přelezli plot a obešli obdélník světla, tiše po štěrku, Cassano zprava a Mancini zleva, a pak se přitiskli k zadní stěně domu a nakoukli dovnitř. Nikde nikdo.

Mancini otevřel dveře a Cassano vešel dovnitř jako první. V domě panovalo ticho. Nebyl slyšet jediný zvuk. Nikdo vzhůru, nikdo ponořený do spánku. Cassano s Mancinim už prohledali mnoho míst, bezpočtukrát, a věděli, čemu naslouchat.

Vyklouzli zpátky na dvůr a vrátili se po svých stopách. Přelezli zpátky na pole, vydali se tmou na sever a zastavili se v úrovni Jasperova okna. Překonali plot a obešli světlo. Přitiskli se na zeď a nahlédli dovnitř.

Rozhodně ne pohled, který by čekali. Ani trochu.

Stál tam jen jeden Íránec, ne dva. Neprobíhala spokojená konverzace. Nikdo nepřipíjel bourbonem. Mahmeiniho muž držel v jedné ruce pistoli a v druhé nůž a všichni čtyři Duncanové se před ním krčili strachy. Tenkým rozviklaným oknem slabě vycházel naléhavý hlas Jacoba Duncana.

* * *

Jacob Duncan říkal: „Obchodujeme spolu už velice dlouho, na základě důvěry a loajality, a nehodláme to měnit. Dohodu jsme uzavřeli s panem Rossim a s nikým jiným. V budoucnu bude moct možná prodávat přímo vám, když, jak to vypadá, zmizel ze scény pan Safir. Možná by to pro vás bylo výhodné. To je však všechno, co můžeme nabídnout, i když ani to není v naší pravomoci.“

Mužík upozornil: „Mahmeini se nespokojí s půlkou koláče, když na stole leží celý.“

„Na stole neleží vůbec nic. Opakuju, že obchodujeme pouze s panem Rossim.“

„Vážně?“ protáhl mužík, natočil se bokem, pozvedl pistoli do výšky ramene, zavřel oko a přejel pistolí pomalu a mechanicky dozadu a dopředu a zleva doprava podél nastoupených mužů, jako otočná věž bitevní lodi, zastavil se nejdřív na Sethovi, pak na Jasperovi, pak na Jonasovi a pak na Jacobovi, vrátil se zpátky, přes Jonase na Jaspera a na Setha, a ještě jednou to zopakoval. Nakonec namířil na Jonase. Přímo mezi oči. Zbělel mu prst na spoušti.

Pak se rozletělo okno a zároveň s ním i mužíkova hlava. Přecpaná místnost se naplnila úlomky skla, kouřem a ohlušujícím zaduněním výstřelu ráže .45, o zadní stěnu se rozstříkla krev, kosti a mozek, mužík se sesunul na podlahu a do kuchyně vstoupili ze dvora nejprve Mancini a pak Cassano.

Po necelé hodině začalo oba fotbalisty sezení ve tmě nesmírně nudit. Ale nebyli jen znudění, ale i trochu neklidní a vyplašení, podráždění, vzteklí a ponížení, protože si uvědomovali, že utrpěli drtivou porážku, a porážky nesli jen velice těžce. Neradi se vzdávali. Nikdy nekončili druzí. Byli velcí borci a přišli o zlaté hřeby NFL, což považovali za obrovskou urážku a nehoráznost.

Jeden nadhodil: „Máme přece, krucinál, brokovnici.“

Druhý namítl: „Je to velký sklep. Může být kdekoliv.“

„Máme baterku.“

„Pěkně slabou.“

„Možná je pořád v bezvědomí. Může se jednat o skutečný výpadek a my tady sedíme jako idioti.“

„Už se musel probrat.“

„A co má být? Je jeden, my jsme dva a máme brokovnici a baterku.“

„Je bývalý voják.“

„To ještě neznamená, že má nadlidské schopnosti.“

„Jak bychom to udělali?“

„Přilepíme baterku na hlaveň. Sejdeme jeden za druhým dolů, jako se to dělá ve filmech. Uvidíme ho dřív než on nás.“

„Nemáme ho zabít. Seth to chce udělat vlastnoručně, o něco později.“

„Namíříme dolů. Střelíme ho do nohou.“

„Nebo ho přinutíme, aby se vzdal. To by bylo lepší. A musí se přece vzdát, co říkáš? Když máme brokovnici? Můžeme ho pak svázat lepicí páskou, tou samou, kterou přilepíme baterku. Nebude pak moct vypínat elektřinu. Měli jsme to udělat hned na začátku.“

„Nemáme lepicí pásku.“

„Pojďme se podívat do garáže. Jestli nějakou najdeme, můžeme se rozhodnout, jestli se do toho pustíme.“

Našli lepicí pásku. Prošli za paprskem baterky chodbou, kuchyní a komorou až do garáže a přímo na ponku objevili nový silný kotouč izolepy, stále zatavený, přímo z obchodu. Odnesli ji zpátky, ne zcela jistí, jestli se mají radovat. Svým způsobem si to však slíbili, tak odstranili umělohmotný obal, odloupli konec izolepy a kousek jí odtočili. Přiložili zkušebně baterku k hlavni, v tlumeném světle odraženém od stěny. Baterka seděla velice dobře, před předpažbím, zespodu kvůli mířidlům nad ústím hlavně a trochu vystrčená, protože byla dlouhá. Uspokojivé. Jestli ji však chtějí upevnit, budou muset přelepit vypínač ovládaný palcem, což bude svým způsobem bod, ze kterého není návratu. Jestli to udělají, budou muset jednat. Nemělo by cenu nechat pro nic za nic svítit světlo a vybít baterii.

Jeden se zeptal: „Tak co?“

Tři hodiny do svítání. Nuda, podráždění, zlost, pokoření.

Druhý prohlásil: „Pojďme do toho.“

Položil si brokovnici přes kolena a přidržel na ní baterku. První fotbalista začal odmotávat lepenku, za hlasitého mlaskavého trhání, otáčel jí dokola a dokola, jako by obvazoval zlomená žebra, až byla celá konstrukce tlustá a obalená jako mumie. Trochu sklonil hlavu, ukousl dvaceticentimetrový ocásek, opatrně ho přitlačil a pak stiskl svůj výrobek dlaněmi a uhladil prsty okraje pásky. Jeho kamarád pozvedl brokovnici a mávl s ní zleva doprava a nahoru a dolů. Baterka zůstala na svém místě a paprsek poslušně následoval ústí hlavně.

„Bezva,“ zaradoval se. „Krásně to funguje. Pojďme vyrazit. Ta baterka je jako laserová optika. Nemůžu minout.“

První fotbalista upozornil: „Nezapomeň, že musíš mířit nízko. Až ho zahlédneš, trhni hlavní dolů a vystřel na nohy.“

„Pokud se nevzdá.“

„Přesně tak. Nejlepší by bylo ho znehybnit. Jestli se ale pohne, střel do něj.“

„Kde bude?“

„Může být kdekoliv. Patrně mimo dohled pod schodištěm. Nebo se schovává za ohřívačem vody. Vešel by se za něj.“

Vykročili za světlem do chodby a zastavili se kousek od dveří do sklepa. Fotbalista s brokovnicí nařídil kolegovi: „Otevřeš, pak ustoupíš a postavíš se za mě. Já půjdu pomalu dolů a budu kolem sebe co nejvíc svítit. Řekni mi, kdybys ho uviděl. Musíme se dorozumívat.“

„Dobře,“ souhlasil jeho kamarád a položil ruku na kliku. „Jsi si jistý?“

„Jdeme do toho.“

„Dobře, na tři. Odpočítej to.“

Fotbalista s brokovnicí řekl: „Jedna.“

Potom: „Dva.“

První fotbalista ho zarazil: „Počkej. Mohl by být přímo za dveřmi.“

„Nahoře na schodech?“

„Třeba se na nás chystá bez varování skočit.“

„Myslíš? To by znamenalo, že tam čeká celou hodinu.“

„Vojáci někdy čekají celý den.“

„To dělají ostřelovači. Reacher ostřelovač nebyl.“

„Je to ale možné.“

„Nejspíš se schovává za ohřívačem vody.“

„Možná také ne.“

„Mohl bych prostřelit dveře.“

„Jestli tam nestojí, tak by ho to zbytečně upozornilo.“

„Stejně o nás bude vědět, jakmile zahlédne, že se blíží světlo z baterky.“

„Ty dveře mají ocelové jádro. Slyšel jsi, co říkal Seth.“

Fotbalista s brokovnicí se otázal: „Tak jak to uděláme?“

První fotbalista navrhl: „Mohli bychom počkat, až se rozední.“

Nuda, podráždění, vztek a pokoření.

Fotbalista s brokovnicí odmítl: „Ne.“

„Dobře, tak otevřu hodně rychle a ty okamžitě vystřelíš tam, kde má nohy. Nebo kde by je mohl mít. Pro jistotu. Nečekej, až ho spatříš. Jenom okamžitě stiskni spoušť.“

„Dobře. Ale pak se budeme muset dostat rychle dolů.“

„To zvládneme. Bude v šoku. Vsadím se, že tahle brokovnice dělá pěkný rámus. Připravený?“

„Připravený.“ Fotbalista odhadl, jak široký oblouk dveře opíšou, posunul se o krok dopředu a soustředil se, pažbu opřenou o rameno, zavřené oko, prst pevně na spoušti.

První fotbalista zopakoval: „Miř nízko.“

Ovál světla se ustálil na spodní čtvrtině dveří.

„Na tři. Odpočítej to.“

„Jedna.“

„Dva.“

„Tři.“

První fotbalista otočil klikou, rozrazil dveře a druhý fotbalista okamžitě vystřelil. Z brokovnice vyšlehl dlouhý jazyk a ozvalo se hlasité dvanáctikalibrové zadunění.

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

REACHER SI PROHLÉDL elektrický panel a dospěl k rozhodnutí, že nejlepší bude přerušit všechny obvody najednou, kvůli lidské povaze. Byl si značně jistý, že fotbalisté se projeví jako mizerné stráže. Většina stráží je mizerná. Právě v tom spočívá nejnepřekonatelnější vojenský problém. Nastoupí nuda, opadne pozornost a dojde k narušení kázně. Vojenská historie je zamořená katastrofami způsobenými špatným výkonem stráží. A fotbalisté nebyli ani vojáci. Reacher si představoval, že ti dva nahoře zůstanou deset patnáct minut ve střehu a pak je přemůže lenost. Možná si udělají kávu nebo pustí televizi, uvolní se a udělají si pohodlí. Tak jim dal půlhodinu, aby se pořádně uvelebili, a pak přerušil přívod elektrického proudu v celém domě, aby měl jistotu, že je vytrhne z jakékoliv zábavy, které se právě věnují.

Pak opět zvítězí lidská povaha. Ti dva nahoře jsou zvyklí mít převahu, jsou zvyklí vyhrávat, prosazovat se a mít všechno, co si zamanou. Přijít o televizi nebo o teplou kávu není největší porážka na světě, jim to však bude připadat jako šťouchanec do hrudi na chodníku před barem. Jako provokace. Bude je to žrát a nedokážou to věčně ignorovat. Nakonec zareagují, kvůli svému egu. Jejich první reakce bude hněv, pak výhrůžky a nakonec zásah, který bude neodborný a špatně provedený. Lidská povaha.

Reacher vypnul proud, našel ve tmě schodiště, vyplížil se nahoru a zaposlouchal se. Silné dveře seděly pevně v rámu, tak toho moc neslyšel, jen bouchání dvě čísla od svého ucha a jekot doktorovy manželky, který začal stejně náhle, jako přestal, protože byl očividně hraný. Reacher už slyšel ječet spoustu lidí a dokázal odlišit, co je skutečné a co předstírané.

Pak čekal v temnotě. Na téměř celou hodinu se rozhostilo ticho, což bylo na déle, než předpokládal. Všichni tyrani jsou zbabělci, ale tihle měli trochu víc rozumu, než by do nich řekl. Kristepane, vždyť mají brokovnici a určitě objevili baterku. Tak na co čekají? Na povolení? Na své maminky?

Reacher čekal.

Pak konečně vycítil pohyb a zaváhání na druhé straně dveří. Představoval si, že jeden fotbalista drží brokovnici a druhý baterku. Odhadoval, že se chystají pomalu sestoupit za brokovnicí, jak to viděli ve filmech. A patrně ho chtějí zajmout a zneškodnit, ne zabít, částečně proto, že něco jiného je dát nakládačku zadákovi a něco jiného zavraždit lidskou bytost, a částečně proto, že Seth Duncan ho určitě chce živého, aby se později pobavil. Takže jestli vystřelí, budou mířit nízko. A jestli jsou jenom trochu chytří, vystřelí okamžitě, protože dříve nebo později jim dojde, že jeho nejlepší tah by bylo počkat nahoře na schodech, aby je překvapil.

Cítil, jak se pohnula klika, a pak následovala pauza. Reacher se opřel zády o stěnu, na straně u pantů dveří, položil na opačnou stěnu chodidlo, do výšky pasu, natáhl trochu nohu, vypjal se, položil na stěnu i druhé chodidlo a vylezl nahoru, za pomoci dlaní a podrážek, až byl tak vysoko, že měl hlavu nacpanou pod stropem a zadek metr dvacet nad zemí.

Čekal.

Pak se směrem od něho rozletěly dveře, na zlomek vteřiny mrkla baterka přilepená k hlavni brokovnice a potom brokovnice okamžitě vystřelila, rovně dopředu a dolů, přímo pod Reacherova ohnutá kolena, a schodiště naplnil ohlušující hluk, plamen, kouř, prach, dřevěné třísky ze schodů a umělohmotné úlomky, protože výšleh z hlavně roztříštil přečnívající část baterky. Potom plamen z hlavně potemněl, dům se opět ponořil do naprosté tmy a Reacher se pustil stěny, položil pravou nohu na horní schod, levou na schod pod něj, vyrovnal se, před sebou jasnou vizuální vzpomínku, kterou se mu podařilo zachytit očima, předklonil se tam, kde věděl, že musí být brokovnice, oběma rukama ji popadl, vytrhl ji fotbalistovi, rozpřáhl se s ní backhandem tam, kde věděl, že má fotbalista obličej, a udělal dvě věci najednou. Odhodil fotbalistu po zádech stranou a natáhl znovu brokovnici a pak vrazil ramenem do dveří a ucítil, jak zasáhly druhého fotbalistu, skočil do chodby, vystřelil do podlahy, ani ne tak proto, aby někoho trefil, ale spíš proto, aby si trochu posvítil výšlehem z hlavně, zjistil, že jeden fotbalista leží nalevo a druhý stále stojí napravo, vrhl se na ten nový cíl, rozehnal se po něm brokovnicí, natáhl mu ji do obličeje, KŘUP-křup, srazil ho na zem, několikrát ho prudce kopl, do hlavy, do žeber, do paží, do nohou, do všeho, co se mu podařilo najít, pak uskočil, nakopl několikrát prvního fotbalistu, do hlavy, žaludku, rukou, pak se vrátil k druhému, potom zase k prvnímu, všechny kopance nemířené a neurvalé, spravedlivě rozdělená drtivá síla, a pokračoval, dokud si nebyl jistý, že už to stačí.

Potom přestal, ustoupil, znehybněl a zaposlouchal se. Nejzřetelněji slyšel vyděšené oddechování z místnosti nalevo. Z jídelny. Zavolal: „Doktore? To jsem já, Reacher. Jsem v pořádku. Nikdo není zastřelený. Mám všechno pod kontrolou. Potřebuju ale, aby někdo nahodil proud.“

Žádná odpověď.

Černočerná tma.

„Doktore? Čím dříve, tím lépe, je vám to jasné?“

V jídelně se ozval pohyb. Zaskřípala odsunovaná židle, stěny se dotkla ruka, někdo zakopl o nohu stolu. Pak se otevřely dveře a vyšel doktor. Reacher ho spíš vycítil než zahlédl, lidskou přítomnost v temnotě. Zeptal se ho: „Máte ještě jednu baterku?“

Doktor odpověděl: „Nemám.“

„Dobře, běžte zapnout proud. Dávejte pozor na schodech. Mohly by být trochu poškozené.“

Doktor se otázal: „Teď hned?“

„Za minutu,“ upřesnil Reacher. Pak křikl: „Vy dva na podlaze? Slyšíte mě? Posloucháte?“

Žádná odpověď. Černočerná tma. Reacher vykročil, pomalu a opatrně, šoupal nohama po zemi a ohledával špičkami cestu. Dotápal k hlavě prvního fotbalisty, vypočítal si, kde musí mít žaludek, a zarazil mu do něj plnou silou hlaveň brokovnice. Potom se otočil dopředu, jako při skoku o tyči, a našel o metr dál druhého fotbalistu. Oba leželi na zádech, přibližně v jedné přímce, symetricky nohama k sobě. Reacher se postavil mezi ně a nakopl je do chodidla, jednoho stranou levé boty a druhého stranou pravé boty. Napřímil se, namířil brokovnici do země před sebou a zkušebně s ní opsal krátký oblouk, doleva, doprava, a pak to celé zopakoval, jako pálkař připravující se na odpal. Prohlásil: „Jestli se jenom trochu pohnete, střelím vás oba do koulí, jednoho po druhém.“

Žádná odpověď.

Ani hláska.

Reacher pravil: „V pořádku, doktore, pusťte se do toho. Buďte opatrný.“ Doktor se vydal podél zdi. Pak se ozvaly jeho kroky na schodech, váhavé a šátravé, zapraskalo rozštípnuté dřevo a nakonec zaduněla pata na betonové podlaze.

O deset minut později se rozsvítilo světlo, naskočil obraz televize a opět se rozjásal nadšený komentátor, s cvaknutím se rozběhlo topení a zase se rozhučelo a rozbzučelo. Reacher zavřel pevně oči, aby ho ta náhlá záře neoslnila, a pak je malinko pootevřel a podíval se dolů. Fotbalisté na podlaze byli potlučení a krváceli. Jeden úplně mimo a druhý omámený. Reacher ho dorazil kopancem do hlavy, rozhlédl se a objevil na pohovce lepicí pásku. Za pět minut byli fotbalisté spoutaní jako kuřata připravená k pečení a svázaní za krky, pasy a kotníky zády k sobě. Dohromady byli příliš těžcí, než aby se s nimi dalo pohnout, tak je Reacher nechal ležet na podlaze chodby, na zničeném místě v parketách, kam vystřelil.

Dobře odvedená práce, pomyslel si.

Dobře odvedená práce, pomyslel si Jacob Duncan. Sethův cadillac byl vyzvednutý ze silnice, oba mrtví Íránci svlečení do naha a jejich oblečení naházeno do kamen na dříví v kuchyni. Jejich těla byla odvlečena na dvůr a zanechána na pozdější odstranění. Kuchyňská stěna a podlaha byly dočista vytřeny, bylo zameteno roztříštěné sklo, rozbité okno přelepeno voskovaným papírem, byla ošetřena Sethova ruka, Jasper přivlekl z vedlejší místnosti další židle a všech šest mužů se usadilo ke stolu, čtyři Duncanové plus Cassano a Mancini, všichni namačkaní kolegiálně jeden vedle druhého. Byl přinesen Knob Creek a proneseny přípitky, na přátelství, na úspěch a na budoucí spolupráci.

Jacob Duncan se pohodlně opíral a popíjel s pocitem obrovského osobního uspokojení a triumfu, protože měl dojem, že na ně má plný nárok. Zahlédl Cassana oknem, viděl, jak namířil kolt .45, a mluvil o něco déle a hlasitěji, než bylo nezbytně nutné, oznámil svou nehynoucí loajalitu vůči Rossimu, pojistil na beton jejich vztah, a celou dobu při tom s ledovým klidem čekal, až Cassano vystřelí, což nakonec také udělal. Teď se před ním na věčné časy otvírala perspektiva dvojnásobného zisku. Reacher je bezpečně zamčený v podzemí, pod dozorem dvou dobrých mužů. A dodávka se nezadržitelně blíží, což je ze všeho nejlepší, protože malá část poslouží jako obvykle soukromé rodinné potřebě. Dojde k malému úbytku. Kvůli kterému stojí celá tahle bláznivá operace za námahu.

Jacob pozvedl sklenici a prohlásil: „Na nás,“ protože mu připadalo, že je krásně na světě.

Reacher našel v zásuvce v kuchyni nůž na loupání a odstranil z hlavně brokovnice zbytky baterky. Laici nerozumí střelnému prachu. Dávka silná natolik, aby vystřelila těžký náboj rychlostí několika set kilometrů, vytvoří bublinu explodujícího plynu, která má tolik energie, že zničí vše, co jí stojí v cestě ven z hlavně. Proto jsou také vojenské baterky kovové a připevňují se za ústí hlavně, ne před něj. Odhodil rozbitou umělou hmotu do koše na odpadky, rozhlédl se po kuchyni a zeptal se: „Kde mám bundu?“

Doktorova manželka sdělila: „Ve skříni. Když jsme se vrátili do domu, pověsila jsem tam všechny bundy a kabáty. Tu vaši až dozadu. Trochu jsem ji schovala. Napadlo mě, že byste v ní mohl mít užitečné předměty.“

Reacher pohlédl do chodby: „Oni mi neprohledali kapsy?“

„Ne.“

„Měl bych je ještě jednou nakopnout do hlavy. Možná by se jim tím zvýšilo IQ.“

Doktorova manželka mu řekla, aby se posadil na židli. Reacher uposlechl, doktorova manželka ho pečlivě prohlédla a sdělila: „Ten nos vypadá opravdu hrozně.“

„Já vím,“ potvrdil Reacher. Viděl ho mezi očima, nachový a oteklý, rozmazaný a na nepatřičném místě. Na svůj nos si nikdy neviděl, jedině v zrcadle. „Manžel vám ho ošetří.“

„To není zapotřebí.“

„Potřebuje narovnat.“

„Už jsem si ho narovnal.“

„Myslím to vážně.“

„Věřte mi, je narovnaný a lépe to už nepůjde. Jestli ale chcete, mohla byste mi vyčistit rány. Tou tinkturou jako předtím.“

Dorothy Coeová jí pomohla. Nejprve mu teplou vodou omyly zaschlou krev z obličeje. Pak se pustily do práce se smotky vaty a tekutinou zastavující krvácení. V pokožce zely tržné rány ve tvaru U. Jejich okraje nehezky trčely. Doktorova manželka byla velice pečlivá. Těch pět minut nebylo vůbec příjemných. Nakonec ale byla hotová. Dorothy Coeová mu opět omyla vodou obličej a osušila ho papírovým ručníkem.

Doktorova manželka se zeptala: „Bolí vás hlava?“

„Trochu,“ přiznal Reacher.

„Víte, co je dneska za den?“

„Ano.“

„Kdo je prezident?“

„Čeho?“

„Nebraského svazu pěstitelů kukuřice.“

„Nemám tušení.“

„Měla bych vám ten obličej obvázat.“

„To není nutné,“ odmítl opět Reacher. „Půjčte mi radši nůžky.“

„Na co?“

„Uvidíte.“

Doktorova manželka našla nůžky a Reacher popadl lepicí pásku. Odstřihl z ní dvaceticentimetrový kus a položil ho lepicí stranou nahoru na stůl. Pak odstřihl pěticentimetrový kousek a zastřihl ho do trojúhelníku. Přilepil trojúhelník doprostřed pásky na stole, zvedl ji a přimáčkl si ji na obličej, pevně napjatou, široký stříbrný pruh táhnoucí se z jedné lícní kosti na druhou, přímo pod očima. Prohlásil: „Tohle je nejlepší polní obvaz na světě. Námořní pěchota mě jednou transportovala letadlem z Libanonu do Německa omotaného lepicí páskou, aby mi nevyhřezla střeva.“

„Není sterilní.“

„Nemá k tomu ale daleko.“

„Musí to být hrozně nepohodlné.“

„Ale vidím přes ni. To je nejdůležitější.“

Dorothy Coeová podotkla: „Vypadá jako válečnické pomalování.“

„Což je další kladný bod.“

Do místnosti vešel doktor a vytřeštil oči. Nic však neřekl. Jen se zeptal: „Co bude dál?“

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

VRÁTILI SE DO JÍDELNY a usadili se ve tmě, aby viděli na silnici. Venku se stále pohybovali tři fotbalisté a bylo možné, že se dostaví, aby si vyměnili službu a vystřídali unavené stráže. Jako nová směna. Reacher doufal, že se objeví. Lepicí pásku a brokovnici měl připravené po ruce. Doktor sdělil: „Nedonesly se k nám žádné zprávy.“ Reacher přikývl: „Protože vám zakázali používat telefon. Zvonil ale, takže se muselo něco stát.“

„Myslím, že se staly tři věci. Protože zvonil třikrát.“

„Co by to mohlo být?“

„Válka gangů. Zůstali tři muži a tři mobily. Možná jsou teď už všichni mrtví.“

„Nemůžou být všichni mrtví. Alespoň vítěz musel zůstat naživu. Při bojích mezi gangy nedochází k sebevražedným útokům.“

„Dobře, tak jsou mrtví dva. Muž z cadillaku možná dostal ty dva Italy.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Spíš naopak. Ten muž z cadillaku je snadný cíl. Protože je sám a nevyzná se tady. Zdejší terén je hodně neobvyklý. Člověk si na něj musí nejdřív zvyknout. Ti Italové jsou tady déle než on. Dokonce déle než já a já si tady už připadám jako doma.“

Doktorova manželka namítla: „Nechápu, jak by tady mohlo dojít k válce gangů. Proč by zločinec z Las Vegas vyklízel prostor jen proto, že v Nebrasce zranili dva z jeho mužů?“

Reacher namítl: „Ti dva u motelu byli víc než zranění.“

„Víte, jak to myslím.“

„Uvažujte trochu,“ poradil Reacher. „Dejme tomu, že to velké zvíře sedí u sebe doma ve Vegas, v pohodě u bazénu, kouří doutník, a jeho dodavatel mu zavolá a sdělí, že ho vyřazuje z řetězu. Co to velké zvíře udělá? Pošle své muže. Jeho muži však dostanou nakládačku. Takže velké zvíře je teď na mizině. Došly mu výhrůžky. Je bezmocné. Vypadlo ze hry.“

„Musí mít víc mužů.“

„Všichni mají víc mužů. Můžou si vybrat, jestli budou bojovat dva proti dvěma, deset proti deseti nebo dvacet proti dvaceti, a nakonec vždycky jeden vyhraje a druhý prohraje. Přijmou rozhodnutí soudce a přesunou se dál. Jsou jako jeleni v říji. Mají to zakódované v DNA.“

„Tak o jaké gangy se jedná?“

„O úplně obyčejné. O ty, které vydělávají obrovské peníze na něčem nezákonném.“

„Na čem nezákonném?“

„Nemám tušení. Nejde ale o dluhy z hazardních her. Ne o něco, co stojí černé na bílém na papíře. Jde o něco skutečného. O něco hmatatelného. O něco, co váží a má rozměr. Jinak si to nedokážu představit. Přesně to Duncanovi dělají. Vlastní speditérskou firmu. Tak něco převáží a ono zboží pokračuje z bodu A do bodů B, C a D.“

„Drogy?“

„To bych neřekl. Drogy nemusíte převážet na jih do Vegas. Dostanete je přímo z Mexika nebo z Jižní Ameriky. Nebo z Kalifornie.“

„Tak peníze za drogy. Aby je přeprali v kasinech. Z velkých měst na východě, možná dopravovaných přes Chicago.“

„Možná,“ odtušil Reacher. „Rozhodně jde o něco nesmírně cenného, proto všichni tak vyvádějí. Musí to být něco, co vás uvede v nadšení, když to projede branou. V takové nadšení, že si mnete ruce a usmíváte se od ucha k uchu. A patrně to má zpoždění, proto sem dorazilo tolik nemehel. Všichni jsou jako na trní. Nemůžou se dočkat, až to dorazí, protože jde o něco hmotného a hodnotného. Všichni to chtějí mít v rukách a starat se o svůj podíl. Ze všeho nejdřív ale chtějí prorazit blokádu.“

„Jakou blokádu?“

„Patrně jsem to já. Duncanovi buď mají z nějakého důvodu zpoždění a používají mě jako výmluvu, nebo jde o něco, co v žádném případě nesmí spatřit cizí člověk. Celá oblast musí být napřed úplně vyklizená. Už vám někdy řekli, abyste po určitou dobu nevystrkovali nos z domu?“

„To bych neřekla.“

„Zahlédli jste něco neobvyklého? Velké neočekávané vozidlo?“

„Auta Duncanových vídáme neustále. V zimě o dost méně.“

„Slyšel jsem, že všechny náklaďáky na odvoz sklizně jsou v Ohiu.“

„To je pravda. Mají tady teď jenom dodávky.“

Reacher přikývl. „A jedna z nich chybí. V depu mají místa na tři, ale stojí tam jen dvě. Co tady má velkou hodnotu a vejde se do dodávky?“

Jacob Duncan pochopil, že mrtvý muž v kufru cadillaku zcela změnil názor Roberta Cassana. A také názor Manciniho. Oba teď chápali, že Reacher je skutečná hrozba. Jak jinak by také měli reagovat? Mrtvý na sobě nemá žádné stopy násilí. Vůbec žádné. Tak co mu Reacher udělal? Vyděsil ho k smrti? Jacob viděl, jak o tom Cassano s Mancinim uvažují. Trpělivě čekal, až na něj Cassano nakonec pohlédl přes stůl a pravil: „Nesmírně se omlouvám.“

Jacob opětoval jeho pohled a otázal se: „Za co, pane?“

„Za to, že jsme vám nevěřili. Ze jsme vás s tím Reacherem nebrali vážně.“

„Omluva přijata.“

„Děkuju.“

„Nemění se tím ale situace,“ upozornil Jacob. „Reacher je stále problém. Stále se pohybuje po okolí. A dokud ho nechytíme, nemůže k ničemu dojít. Pátrají po něm naši tři lidé. Když bude zapotřebí, budou pracovat celou noc a celý den. Tak dlouho, jak bude zapotřebí. Protože nechceme, aby měl pan Rossi pocit, že je v tomhle novém vztahu podřízeným partnerem. To je pro nás velice důležité.“

Cassano opáčil: „Také bychom měli vyrazit do terénu.“

„My všichni?“

„Ne, já a Mancini.“

„To je pravda,“ potvrdil Duncan. „Možná byste měli vyrazit. Možná bychom měli z téhle záležitosti udělat soutěž. Vítěz by pak měl první slovo, až se budeme domlouvat o dělení zisku.“

„Je vás víc než nás.“

„Jste ale profesionálové.“

„Vyznáte se v okolí.“

„Chcete férový boj? Dobře. Pošleme naše tři muže do postele a já na jejich místo povolám svého syna. Samotného. Pak to bude jeden proti dvěma. Tak dlouho, jak bude třeba. Ať vyhraje, kdo je nejlepší. Vítěz pak dostane kořist. Přejete si to tak udělat?“

„Mně je to jedno,“ opáčil Cassano. „Udělejte to, jak myslíte. Porazíme vás, ať už nasadíte, kolik mužů chcete,“ vyprázdnil sklenici, odložil ji na stůl a společně s Mancinim se postavil. Oba vyšli ven, zadními dveřmi ke svému autu, které pořád stálo v poli, na druhé straně plotu. Jacob Duncan pozoroval, jak odcházejí, a pak se opět rozvalil na židli. Promarní pár dlouhých neplodných hodin, pak jim ve správný okamžik předhodí Reachera, Rossiho muži dosáhnou malého nezaslouženého vítězství a bitevní pole se promění, jen trochu, ale dostatečně. Jacob se usmál. Úspěch, triumf a rehabilitace. Mazanost a finta.

Silnice před oknem jídelny zůstávala temná. Nic se na ní nedělo. Obě auta fotbalistů stála pořád zaparkovaná na krajnici za plotem. Jedno bylo SUV a druhé pick-up. Obě studená a opuštěná. Vyšel a zašel nad nimi měsíc, posvítil přes řídká oblaka a pak se úplně schoval za husté mraky.

Doktor si postěžoval: „Tohle vysedávání se mi vůbec nelíbí.“

„Tak tady neseďte,“ poradil mu Reacher. „Běžte do postele. Dejte si dvacet.“

„Co podniknete vy?“

„Nic. Počkám, až se rozední.“

„Proč?“

„Protože tady nemáte pouliční osvětlení.“

„Vy se chystáte ven?“

„Po čase ano.“

„Proč?“

„Chci se trochu protáhnout.“

„Jeden z nás by měl zůstat vzhůru. Dávat pozor.“

„Postarám se o to,“ přislíbil Reacher.

„Musíte být unavený.“

„Nic mi nechybí. Odpočinout byste si měli vy ostatní.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

Nepotřebovali moc přesvědčování. Doktor pohlédl na manželku, opustili spolu místnost a Dorothy Coeová vyšla za nimi, patrně do volné místnosti pro hosty. Otevřely se a zavřely dveře, zašuměla voda a splachování na záchodě a pak se dům opět ponořil do ticha. Topení bzučelo, svázaní fotbalisté mumlali, chrochtali a chrápali na podlaze v chodbě, ale kromě toho Reacher vůbec nic neslyšel. Seděl vzpřímeně na tvrdé židli a upíral pohled do tmy. Na obličeji ho svědila lepicí páska. Zůstal tak deset dvacet minut a pak přesně podle očekávání upadl jako už mnohokrát předtím do zvláštního transu, do stavu bezvědomí na hranici spánku a bdělosti, napůl efektivního a napůl neužitečného. Nebyl dokonalá stráž. Ale většina stráží není dokonalá. V tom spočívá nejnepřekonatelnější vojenský problém.

Napůl spal a napůl bděl. Napůl efektivní, napůl neužitečný. Zaslechl auto, zahlédl světla, ale trvalo mu celou nepoddajnou vteřinu, než si uvědomil, že se mu to nezdá.

PADESÁTÁ KAPITOLA

AUTO SE BLÍŽILO ZPRAVA, z jihu, před sebou světla z reflektorů a zvuky vydávané za jízdy. Zpomalilo do kroku a minulo zezadu zaparkovaný pick-up a SUV fotbalistů. Potom zabočilo, zahnulo na příjezdovou cestu a se zapraskáním a zaskřípěním kol na štěrku zastavilo. A pak ho Reacher spatřil.

Odrážel se od něj dostatek rozptýleného světla, aby se dalo poznat. Byl to tmavomodrý chevrolet. Italové. Reacher popadl remingtonku. Auto zůstalo na svém místě. Nikdo nevystoupil. Bylo šedesát metrů daleko, napůl v ústí příjezdové cesty. Jenom tam stálo, se zhasnutými světly, a předlo na volnoběh. Taktický problém. Reacher měl tři nevinné civilisty v dřevěném domě. Na příjezdové cestě a na silnici stála celkem čtyři auta, za která se šlo schovat. Bojoval by proti dvěma protivníkům a dům měl vepředu i vzadu okna a dveře.

Ne ideální podmínky pro přestřelku.

Nejlepší by bylo, kdyby se Italové přiblížili pěšky k předním dveřím. V tu chvíli by bylo po bitvě. Reacher by rozrazil dveře a vystřelil rovně dopředu. Italové se však neblížili. Seděli v autě. Naprosto nečinně. Možná si povídali. A rozhlíželi se okolo. Reacher viděl matné bílé záblesky, jak nakláněli krky a otáčeli hlavy. O něčem se dohadovali.

Angelo Mancini říkal: „Ztrácíme čas. Není tam. Nemůže tam být. Ne pokud se nespolčil s jejich třemi fotbalisty.“

Roberto Cassano přikývl. Ohlédl se přes rameno na pick-up a SUV na krajnici a pak pohlédl dopředu na zlatý yukon GMC na příjezdové cestě. Stál před starým pick-upem. Pravil: „To je auto té staré ženské z farmy.“

Mancini opáčil: „Přijela sem přespat.“

„Mahmeiniho muž měl patrně v něčem pravdu. Duncanovi vědí, že doktor je nejslabší článek. Dávají ho hlídat.“

„Tohle není žádná past. Ne když venku parkují všechna ta auta. Nikdo by do ní nevlezl.“

„Což je výhodné pro nás. Mrhají lidskými silami. Otvírá se nám tím lepší šance jinde.“

„Chceš se tam podívat? Pro jistotu?“

„Jakou by to mělo cenu? Jestli je tam, drží ho jako vězně.“

„Přesně to jsem si také myslel. Pak mě ale napadlo, že by to mohlo být naopak. Třeba drží jako vězně on je.“

„Jeden proti třem?“

„Viděl jsi, co udělal tomu chlapovi v kufru cadillaku.“

„Nejsem si jistý. Částečně bych se tam rád podíval. A možná bychom to měli udělat. Slyšel jsi ale Duncana. Je to teď soutěž. Nemůžeme si dovolit ztrácet čas.“

„Netrvalo by nám to moc dlouho.“

„Já vím. Vypadali bychom ale jako idioti, kdyby tam nebyl. Fotbalisté by okamžitě zavolali Duncanovým a chechtali by se, že hledáme na místech, kde nemůže být.“

„Nikdo neřekl, že se počítají i body za eleganci.“

„Ale udělují se. Body za eleganci jsou vždycky důležité. Tohle je závod na dlouhou trať. Ve hře je spousta peněz. Jestli ztratíme tvář, už se nám to nikdy nepodaří napravit.“

„Tak kam?“

Cassano znovu pohlédl na auto staré farmářky. „Pokud je uvnitř, je její dům dneska v noci prázdný. A lidé, kteří hledají skrýš, prázdné domy přímo milují.“

Reacher viděl, jak couvají z příjezdové cesty a odjíždějí. Nejprve nechápal proč. Pak ale usoudil, že hledají Setha Duncana. Zastavili, rozhlédli se po zaparkovaných autech, zjistili, že mezi nimi není mazda, a zase odjeli. Logické. Postavil remingtonku zpátky na podlahu, roztáhl nohy, narovnal se v zádech a upřel pohled do temnoty.

* * *

Celých dlouhých devadesát minut se nic nestalo. Nikdo nepřišel, nikdo se nepohnul. Po Reacherově pravé straně se na obloze vynořily první bledé pruhy svítání. Nízko při zemi, stříbrné a purpurové, a krajina se pomalu rozjasnila z černé na šedou a svět opět nabral pevný tvar, až dozadu ke vzdálenému horizontu. Nad hlavou mu visely cáry jasně osvětlených mraků a ze země se zvedala do výšky kolen mlha. Nový den. Ale ne dobrý, pomyslel si Reacher. Bude to den plný bolesti, jak pro ty, co si to zaslouží, tak i pro nevinné.

Čekal.

Nemohl vyjet s yukonem, protože neměl klíč od pick-upu Dorothy Coeové. Patrně by ho našel v kapse jejího kabátu, ale nehodlal ho hledat. Nikam nepospíchal. Byla zima. Úplně se rozední až za hodinu.

Osm set kilometrů na sever, nahoře v Kanadě, kousek nad 49. rovnoběžkou, se kvůli zeměpisné šířce rozednilo o něco později. První ranní světlo proniklo přes jehličí vysoké borovice a dopadlo na bílou dodávku na letním odpočívadle na konci hrbolaté travnaté cesty. Řidič se probudil na svém sedadle, zamrkal a protáhl se. Za celou noc nic nezaslechl. Nic nespatřil. Žádné medvědy, žádné kojoty, žádné lišky, žádné losy, žádné jeleny vapiti, žádné vlky. Žádné lidi. Bylo mu teplo, protože měl péřový spacák, ale byl celý rozlámaný, protože dodávka měla malou kabinu a celou noc strávil na sedadle, které se nedalo moc sklopit. Vždycky si říkal, že náklad vzadu se má lépe než on. Cestuje se mu pohodlněji. Ale na druhou stranu byl drahý a těžko k dostání, na rozdíl od něj. Byl realista. Věděl, jak to chodí.

Vystoupil a vymočil se na prastarý kmen. Pak se najedl a napil ze svých hubených zásob, přitiskl si dlaně na bolavá záda a opět se protáhl, aby uvolnil křeč. Obloha se projasňovala. Byl to jeho nejoblíbenější čas na cestu k hranici. Dost světla, aby viděl, příliš brzy, aby někoho potkal. Ideální. Zbývalo mu urazit jen třicet kilometrů, většinou po lesní stezce nezakreslené na mapě, k místu necelé čtyři kilometry od hranice. Do předávací zóny, jak tomu říkal. Na konec své cesty, ale ne na konec cesty nákladu.

Nastoupil zpátky do kabiny a zapnul motor. Nechal ho zahřát a minutu kontroloval budíky a ukazatele. Pak zařadil jedničku, uvolnil ruční brzdu, otočil volantem a pomalu se rozjel, krokem po hrbolaté travnaté stezce.

* * *

Reacher zaslechl zvuk na konci chodby. Zahučení splachovadla, šumění vody, otvírání a zavírání dveří. Pak se kolem jídelny probelhal doktor, ztuhlý spánkem a nemluvný brzy po ránu. Kývl na pozdrav, vyhnul se fotbalistům a zamířil do kuchyně. Za minutu se ozvalo bublání a syčení kávovaru. Slunce vystoupalo tak vysoko, že se odráželo od okna SUV zaparkovaného za plotem. Na polích se třpytily a leskly pavučiny.

Doktor se vrátil s dvěma hrnky kávy. Měl na sobě svetr navlečený přes pyžamo. Nebyl učesaný. Vrásky na obličeji se mu ztrácely ve všeobecné červeni. Postavil jeden hrnek před Reachera a posadil se na židli na opačné straně stolu.

„Dobré jitro,“ pozdravil.

Reacher neodpověděl.

Doktor se otázal: „Co dělá nos?“

Reacher opáčil: „Ani se neptejte.“

Doktor sdělil: „Nepověděl jste mi jednu věc.“

Reacher odvětil: „Nepověděl jsem vám spoustu věcí.“

„Řekl jste, že detektiv opomněl před dvaceti pěti lety jedno místo. Z nevědomosti nebo ve zmatku.“

Reacher přikývl a napil se kávy.

Doktor se zeptal: „Na to místo se dneska ráno chystáte?“

„Ano, přesně na to místo.“

„Máte tam šanci po dvaceti pěti letech něco najít?“

„Patrně ne.“

„Tak proč se tam chcete podívat?“

„Protože nevěřím na duchy.“

„Nechápu.“

„Doufám, že ani nebudete muset pochopit. Doufám, že se mýlím.“

„Kde je to místo?“

„Paní Coeová mi pověděla, že před padesáti lety prodalo pár lidí farmy na výstavbu, ke které nikdy nedošlo. Po jedné tam ještě zůstaly hospodářské budovy. Daleko v poli. Stodola a menší kůlna.“

Doktor přikývl. „Vím, kde stojí.“

„Zemědělci orají přímo kolem nich.“

„Já vím,“ zopakoval doktor. „Patrně by to neměli dělat, ale proč nechávat ležet dobrou půdu ladem? Ta půda nebyla nikdy průmyslově využita a využita nebude. Tak je to něco za nic a bůh je mi svědkem, že to ti lidé potřebují. Je to výnos, který se neprojeví na jejich hypotéce.“

„Takže když sem detektiv Carson před dvaceti pěti lety přišel, co viděl? Na počátku léta? Viděl miliony akrů do pasu vysoké kukuřice, tu a tam rozhozené domy a tu a tam hospodářská stavení. U každého domu se zastavil a každý obyvatel mu sdělil, že prohledal svá hospodářská stavení. Tak Carson zase odešel a ta stará stodola a kůlna propadly sítem. Protože Carson se ptal, prohledali jste své budovy? Každý řekl, že ano, patrně zcela po pravdě. A Carson viděl tu starou stodolu a kůlnu a automaticky předpokládal, že někomu patří a byly tudíž prohledány, jak slíbeno. Nikomu ale nepatřily a nikdo se do nich nepodíval.“

„Myslíte si, že byly místem činu?“

„Myslím, že tuhle otázku si měl před dvaceti pěti lety položit Carson.“

„Nic v nich není. Nemůže být. Jsou to teď zříceniny a musely to být zříceniny už tenkrát. Padesát let tam stojí úplně prázdné, uprostřed pustiny, a jenom se rozpadají.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Sám jste řekl, že nikomu nepatří.“

„Tam proč vedou až k vratům vyježděné koleje?“

„Ony tam jsou koleje?“

Reacher přikývl. „První noc jsem schoval do kůlny pick-up. Bez problémů jsem zajel dovnitř. Mnohem horší cesty jsem zažil v New Yorku.“

„Staré koleje? Nebo nové koleje?“

„Těžko říct. Patrně obojí. Vznikly během mnoha let. Jsou dost hluboké a často používané. Nezarostlé. Moc toho po nich nejezdí, ale čas od času tam něco projede. Poměrně pravidelně. Rozhodně dost pravidelně na to, aby zůstaly zachované.“

„Tomu nerozumím. Kdo by tam jezdil? A proč?“

Reacher neodpověděl. Díval se z okna. Světlo přidávalo na síle. Pole se měnila ze šedé na hnědou. Na dodávku zaparkovanou za plotem dopadal nízký paprsek.

Doktor se zeptal: „Vy si myslíte, že tu holčičku někdo unesl a odvezl do té stodoly?“

„Už si tím nejsem tak jistý,“ opáčil Reacher. „Sklízeli tou dobou vojtěšku a po silnicích jezdila spousta náklaďáků. A mám pocit, že tady bylo všechno tenkrát veselejší. Pulzovalo to tady životem. Všude se pohybovali lidé. Po silnicích jezdilo patrně víc aut než nyní. Panoval tady větší provoz. Možná tak velký, že by bylo riskantní unést dítě proti jeho vůli za denního světla.“

„Tak co si myslíte, že se s ní stalo?“

Reacher neodpověděl. Stále se díval z okna. Viděl suky na plaňkách plotu. Viděl zmrzlé chomáče trávy u patek sloupků. Přední trávník byl sežehlý a pokroucený mrazem.

Reacher podotkl: „Nejste moc velký zahradník.“

„Nemám na to talent,“ odpověděl doktor. „Ani čas.“

„Starají se tady lidé o své zahrady?“

„Moc ne. Jsou unavení. A pracující farmáře zahradničení nezajímá. Pěstují rostliny, aby je prodali, ne aby se na ně dívali.“

„Rozumím.“

„Proč to chcete vědět?“

„Kladu si otázku, že kdybych byl malá holčička a miloval květiny, kam bych se za nimi vypravil? Jet k domu jako váš by například nemělo cenu. Nemělo by patrně cenu jezdit k jakémukoliv domu nebo kamkoliv jinam, protože každý centimetr půdy je zoraný pro rostliny na výdělek. Tak by mi zbývaly tři možnosti. V polích jsem zahlédl dva obrovské kameny obrostlé ostružiním. Na počátku léta tam nejspíš rostou hezké divoké květiny. Možná je tady takových míst víc, ale to je stejně jedno, protože na začátku léta se k nim nedá dostat. Musel byste se prodírat kilometry vzrostlou kukuřicí. Ale viděl jsem ještě jiné místo se stejným ostružiním.“

„Kde jste ho viděl?“

„U té staré stodoly. Vítr tam patrně navál semena. Lidé orají těsně okolo, ale zbylo tam trochu prostoru.“

„Vy si myslíte, že se tam vypravila?“

„Řekl bych, že je to možné. Možná věděla, že je to jediné místo, kde najde divoké květiny. A někdo jiný možná věděl, že to ví.“

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DUNCANOVI SE PŘESUNULI do Jonasovy kuchyně, protože zalepeným oknem v Jasperově kuchyni nepříjemně táhlo a tkaniny hořící v kamnech kouřily a páchly. Přestali pít bourbon a začali pít kávu. Vyšlo slunce a den už byl čtyřicet minut starý. Jacob se podíval na hodiny na stěně a pravil: „V Kanadě už také vyšlo slunce. Před deseti minutami se tam rozednilo. Vsadím se, že dodávka je na cestě. Znám toho kluka. Začíná rád brzy. Je to dobrý pracant. Nemrhá časem. Brzy dojde k předání.“

Silnice, která vedla na jih z Medicine Hat, se za Pakowki Lake ztrácela. Asfaltový povrch končil rozeklaným okrajem a dál pokračoval jen holý koberec, drcený kámen spojený asfaltem, a ten také po čtyři sta metrech končil, na lesní mýtině bez viditelné cesty ven. Bílá dodávka se však protáhla mezi dvěma borovicemi, přeskákala přes zakrslý porost a najela do vyježděných kolejí, kdysi širokých, nyní neudržovaných, do ochranného pruhu vysekaného s ohledem na požáry a západní větry. Dodávka pokračovala pomalu vpřed, kolébala se do stran a zvedala střídavě kola, jako by šla pěšky. Před ní neleželo nic jiného než les a pak městečko Hogg Parish v Montaně. Ale dodávka zastaví na půl cesty k němu, necelé čtyři kilometry před hranicí, na severním okraji bezpečnostní zóny, přesně symetricky se svou kolegyní na americké straně, která tam už určitě čeká, připravená a nedočkavá vyrazit na poslední úsek cesty.

* * *

Doktor zašel opět do kuchyně a vrátil se s další dávkou kávy. Pravil: „Mohla to být nehoda. Možná vlezla do stodoly.“

Reacher se podivil: „S kolem?“

„Proč ne? Moc toho o ní nevíme. Některé děti by pohodily kolo před vraty a jiné by je zavezly dovnitř. Záleží na tom, jak jsou pořádné. Pak se tam třeba o něco poranila. Nebo se jí nepodařilo dostat ven. Ta vrata jsou teď zaseklá. Možná už tenkrát zlobila. Mohla tam zůstat uvězněná. Nikdo by ji neslyšel křičet.“

„A potom co?“

„Osmiletá holčička bez vody a jídla by nevydržela dlouho.“

„To není zrovna příjemná představa,“ podotkl Reacher. „Pořád lepší než ostatní možnosti.“

„Možná.“

„Nebo ji srazil náklaďák. Nebo auto. Když tam jela. Sám jste řekl, že po silnicích tenkrát jezdila spousta aut. Řidič možná propadl panice a schoval tělo. Společně s kolem.“

„Kde?“

„Kdekoliv. V té stodole nebo o kilometry dál. V jiném okrese. Možná dokonce v jiném státě. Proto ji nikdy nenašli.“

„Možná,“ zopakoval Reacher. Doktor se odmlčel.

Reacher ho vybídl: „Teď jste mi něco neřekl vy.“

„Máme čas.“

„Kolik?“

„Zhruba půl hodiny.“

„Než se stane co?“

„Ti ostatní tři fotbalisti sem přijdou na snídani. Jsou tady jejich kamarádi, tak budou považovat náš dům za svou základnu. Přinutí manželku, aby jim udělala snídani. Rádi se chovají jako velcí páni.“

„To jsem už pochopil,“ odvětil Reacher. „Budu připravený.“

„Jeden z nich vám zlomil nos.“

„Já vím.“

Doktor na to nic neřekl.

Reacher se zeptal: „Smím vám položit jednu otázku?“

„Jakou?“

„Je vaše garáž jako vaše zahrada, nebo jako vaše televize?“

„Spíš jako moje televize.“

„To je dobře. Takže se otočte a dávejte pozor na silnici. Do deseti minut jsem zpátky.“ Reacher popadl remingtonku a prošel kuchyní do komory. Našel dveře vedoucí do garáže. Garáž byla velká a prázdná, protože subaru stálo pořád u motelu, a uklizená a čistá, se zametenou podlahou a bez viditelného nepořádku. Celou jednu stěnu pokrývaly police nacpané tím, co chybělo ve sklepě. U druhé stěny stál ponk, dobře organizovaný, opět úhledný a čistý, se svěrákem a širokou deskou s kolíčky, na kterých visely logicky uspořádané nástroje.

Reacher vyjmul náboje z remingtonky, pět zbývajících ze zásobníku a jeden ze závěru. Otočil brokovnici pažbou nahoru a upnul ji do svěráku. Našel elektrickou lupenkovou pilu a odpovídající list na řezání dřeva. Zastrčil kabel pily do zásuvky, zapnul ji, přiložil tančící list k ořechovému dřevu a odřízl ramenní pažbu, nejprve rovným řezem přes nejužší místo a pak podél křivky odrážející konturu přední pistolové rukojeti. Dvěma dalšími řezy odstranil oba hrubé konce a pak popadl rašpli a začistil je. Zakroucené kousky dřeva odpadávaly jako strouhaná čokoláda. Pak své dílo zakončil pěnovou gumou s hrubým brusným papírem. Odfoukl prach, přejel dlaní po výsledku a zhodnotil ho jako uspokojivý.

Nasadil do pily list na řezání kovu, z oceli zakalené do modra a s malými zuby, a přiložil ho k hlavni, dvě čísla před předpažbí. Pila zaječela, zakvílela a zavyla a na zem dopadlo se zazvoněním třicet čísel hlavně. Reacher vzal pilník na kov a začistil otřepky na novém ústí, uvnitř a zvenku. Povolil svěrák, vyndal brokovnici, dvakrát ji natáhl, křup-křup, křup-křup, a pak do ní zase vložil náboje, pět do zásobníku a jeden do hlavně. Měl nyní zkrácenou verzi s pistolovou rukojetí, ne delší než vlastní předloktí.

Po cestě zpátky do domu narazil na skříň a vyndal z ní svou bundu. Glock a vyskakovací nůž byly stále v kapsách, společně se dvěma šroubováky a klíčem. Vyskakovacím nožem odřízl podšívku v levé kapse, aby se do ní vešla celá upilovaná brokovnice. Pak odemkl přední dveře a vrátil se čekat do kuchyně.

Fotbalisté dorazili odděleně, jeden po druhém, první přesně načas, třicet minut poté, co se o nich zmínil doktor, v černém pick-upu, který nechal stát na silnici. Proběhl po příjezdové cestě a vtrhl dovnitř, jako by mu dům patřil. Reacher ho vyřídil prudkou ranou klíčem zezadu do hlavy. Fotbalista se sesunul na kolena a padl na obličej. Reacher do něj investoval trochu času a energie tím, že ho odvlekl přes naleštěnou podlahu a pak ho svázal lepicí páskou, rychle a neúhledně, jen na dočasnou dobu, ale pořádně. Křupnutí klíče, zadunění, jak se fotbalista svalil na podlahu, a Reacherovo funění probudily doktorovu manželku a Dorothy Coeovou. Vyšly v županech ze svých ložnic. Doktorova manželka pohlédla na nového fotbalistu na zemi a poznamenala: „Začínají se sjíždět na snídani.“

Reacher opáčil: „Dneska ale žádnou nedostanou.“

Dorothy Coeová se zeptala: „A co zítra?“

„Zítra bude nový den. Jak dobře znáte Eleanor Duncanovou?“

„Za nic nemůže.“

„Tenhle rok vám bude odvážet úrodu ona. Bude velet celému podniku.“

Dorothy Coeová na to nic neřekla.

Doktorova manželka se otázala: „Přejete si, abychom se odklidily z cesty?“

„Bylo by to bezpečnější,“ odpověděl Reacher. „Nechci, aby na vás padl jeden z těch obrů.“

„Blíží se další,“ zavolal tiše a naléhavě z jídelny doktor.

Druhý fotbalista se přihnal stejně jako první a dopadl na úplně stejné místo. Reacher ho už neměl kam odvléct. Tak mu ohnul nohy v kolenou, aby mohl zavřít dveře, a pak ho přímo za dveřmi svázal.

Jako poslední dorazí fotbalista, který mu zlomil nos.

Fotbalista ale nedorazil sám.

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

ZA PLOTEM ZASTAVILO bílé SUV a ze sedadla řidiče vystoupil fotbalista, který zlomil Reacherovi nos. Pak se otevřely dveře spolujezdce a vystoupil kluk jménem John. Kluk opustil depo. Běž do postele, nařídil mu Reacher. Kluk ale neposlechl. Počkal, dokud se nedozvěděl, že nic nehrozí, a pak vylezl ven, aby nepřišel o svůj díl zábavy.

Pitomost, pitomost, pitomost.

V chodbě se už skoro nedalo pohnout. Byla plná fotbalistů. Leželi tam jako čtyři mršiny, jako velryby vyplavené na pláž, se svázanými končetinami a svěšenými hlavami. Reacher se mezi nimi propletl a podíval se z okna. Oba opozdilci právě míjeli pick-up Dorothy Coeové a Johnův vlastní yukon, pospíchali vlhkou mlhou ke dveřím, v nejlepším rozmaru a natěšení na snídani.

Reacher otevřel dveře a vyšel jim v ústrety. Vytasil přes své tělo zkrácenou brokovnici, teatrálně jako pirát vytahující pistoli s křesacím zámkem, podržel ji v pravé ruce, pohodlně s ohnutým loktem, a zamířil na fotbalistu, který ho uhodil. Pohled však upíral na Johna.

„Zradil jsi mě,“ vyčetl mu.

Fotbalisté zůstali stát jako zasažení bleskem a vytřeštili na něj oči víc, než bylo nutné. Pak si Reacher vzpomněl na pásku na svém obličeji. Jako válečnické pomalování. Usmál se a ucítil, jak se páska napjala. Pohlédl zpátky na fotbalistu, který ho uhodil, a pravil: „Nebylo to nic, co by se nedalo napravit. Nejsem si ale jistý, jestli budeš moct říct to samé.“

Ani jeden fotbalista nepromluvil. Reacher nechal pohled upřený na tom, který ho uhodil, a nakázal: „Vytáhni klíče od auta a hoď mi je.“

Fotbalista se podivil: „Prosím?“

„Johnův yukon mě už nudí. Na zbytek dne si vezmu tvoje auto.“

„Myslíte?“

„Jasně.“

Žádná odpověď.

Reacher poradil: „Nadešel čas, abyste se, kluci, rozhodli. Buď uděláte, co vám říkám, nebo vás zastřelím.“

Fotbalista zajel rukou do kapsy a vytáhl svazek klíčů. Krátce je pozvedl, aby předvedl, co to je, a pak je hodil spodem Reacherovi, který se je nepokusil chytit. Klíče se mu odrazily od bundy a dopadly na štěrk. Reacher chtěl mít volnou levou ruku a zbytečně se nerozptylovat. Opět se zadíval na fotbalistu a zeptal se: „Jak se v tuhle chvíli daří tvému nosu?“

Fotbalista odpověděl: „Daří se mu dobře.“

„Vypadá, jako bys ho měl už zlomený.“

Fotbalista potvrdil: „Dvakrát.“

Reacher opáčil. „To je dobře. Říká se, že tři je šťastné číslo. Potřetí je prý všechno nejlepší.“

Nikdo nepromluvil.

Reacher rozkázal: „Johne, lehni si obličejem na zem.“

John se nepohnul.

Reacher vystřelil do země Johnovi k nohám. Brokovnice zaduněla, kopla a zvuk se rozběhl po kraji, hlasitý a monotónní, jako když se trhá kámen v lomu. John zaječel a roztančil se. Nedostal zásah, ale holeně mu pobodal štěrk vymrštěný prudkým poryvem vzduchu. Reacher počkal, až se uklidní, a pak natáhl brokovnici, s hlasitým křup-křup, s patrně nejvíc zastrašujícím zvukem na světě. Vyskočila prázdná nábojnice, proletěla vzduchem, přistála kousek od klíčů od auta a odkutálela se stranou.

John si lehl na zem. Nejprve si neohrabaně klekl, jako v kostele, a pak roztáhl ruce a položil se na obličej, neochotně, jako by mu špatně naladěný trenér nakázal, aby udělal sto kliků. Reacher křikl přes rameno: „Doktore? Buďte tak hodný a přineste lepicí pásku.“

Z domu nezazněla žádná odpověď.

Reacher zavolal: „Nebojte, doktore. Už se nevrátí. Nikdy. Tohle je poslední den. Od zítřka budete žít jako normální lidé. Tihle kluci budou nezaměstnaní, na cestě zpátky tam, odkud pocházejí, a budou si hledat nové zaměstnání.“

Následovala dlouhá, napjatá přestávka. Pak o minutu později vyšel doktor s lepicí páskou. O fotbalisty nezavadil pohledem. Díval se do země, na opačnou stranu. Ze zvyku. Podal lepicí pásku Reacherovi a zmizel uvnitř. Reacher hodil pásku fotbalistovi, který mu zlomil nos, a nakázal: „Svaž svého kámoše, aby nemohl hýbat rukama a nohama. Nebo se o to postarám sám, nějakým jiným způsobem, třeba tak, že mu poraním páteř.“

Fotbalista chytil pásku a pustil se do práce. Ovázal Johnovi zápěstí osmičkou ze tří vrstev a pak ovázal opačným směrem krček osmičky, dokola a dokola. Umělohmotná pouta. Reacher netušil, jak je páska pevná v tahu z hlediska technických údajů, ale věděl, že ji žádná lidská bytost neroztrhne podélně. Fotbalista provedl to samé s Johnovými kotníky a Reacher poručil: „Teď ho znehybni. Svaž všechno dohromady.“

Fotbalista ohnul Johnovi nohy k zadku a provlékl pásku mezi pouty na kotnících a zápěstích, na čtyřikrát, třicet čísel od sebe. Pevně pásku zmáčkl a postavil se. Reacher vytáhl klíč na matice a podržel ho. Zůstala na něm trocha krve a vlasů po dvou předchozích fotbalistech. Odhodil ho za sebe. Vytáhl vyskakovací nůž. Odhodil ho za sebe. Vytáhl pistoli glock. Odhodil ji za sebe. Pak se otočil a položil vedle nich upilovanou brokovnici. Setřásl ze sebe bundu a nechal ji padnout na zem. Zakryla všechny čtyři zbraně. Pohlédl na fotbalistu, který ho uhodil, a oznámil: „Férový souboj. Ty proti mně. Druholigový nebraský fotbal proti Armádě Spojených států. Na pěsti. Žádná pravidla. Pokud se přese mě dostaneš, můžeš si vzít cokoli, co je pod bundou.“

Fotbalista se na vteřinu zatvářil nechápavě a pak se nepatrně pousmál, jako by vysvitlo slunce, jako by se před ním otevřela neuvěřitelná možnost, jako by se udělala díra v těsné obraně, jako by měl najednou rovný kop přes celou polovinu hřiště. Vytáhl se na špičky, předklonil se, přiložil si pravou pěst pod bradu a přichystal se k útoku levačkou.

Reacher se také pousmál. Fotbalista tam tančil jako podle boxerských pravidel markýze z Queensberry. Neměl tušení. Ani nejmenší. Poslední souboj patrně viděl ve filmu Rocky. Měřil dva metry a vážil přes sto třicet kilo, ale nebyl nic jiného než cenami ověnčený vůl, který vyrazil proti kryse z kanálu.

Proti stodesetikilové kryse.

Fotbalista dělal minutu kroky, poskakoval a uhýbal, na špičkách, dopředu a dozadu a do stran, a mrhal časem a energií. Reacher stál naprosto nehybně a pozoroval ho, široce otevřenýma očima, periferním viděním, nezaostřený na nic a zároveň na všechno, naprosto ve střehu, zaměřený na fotbalistovy oči, ruce a nohy. A velice brzy přišel krátký úder levičkou. Zřejmý první tah, pro praváka, který si myslí, že je v boxerském ringu. Každý takový úder má stejnou dráhu jako levý direkt, ale mnohem menší sílu, protože je vedený pouze paží, trhnutím z lokte, bez podpory nohou, horní části těla a ramen. Je jenom mírný. Reacher pozoroval, jak se k němu blíží velké růžové kotníky, a pak pohnul svou vlastní levičkou, rychle, jen rozmazané rozmáchnutí, dozadu a dopředu, jako člověk odhánějící backhandem vosu, a zasáhl fotbalistu zevnitř do zápěstí, natolik prudce, aby změnil dráhu úderu, natolik prudce, aby ho odhodil od svého obličeje a nechal ho proletět bez jakékoliv škody nad svým pohybujícím se ramenem.

Jeho rameno se pohybovalo proto, že se už odrážel od zadní nohy, napřahoval se dopředu, otáčel se v pase, nabíral točivý moment, mířil pravým loktem do mezery, kterou vytvořil tím, že fotbalistu o dvě čísla po směru hodinových ručiček pootočil, a doufal, že ho zasáhne do vnějšího okraje levého očního důlku a rozštípne mu podél spánku lebku. Žádná pravidla. Rána dopadla se sto deseti kily pohybující se masy těla, prudce, s nepříjemným nárazem, který Reacher ucítil až do špičky prstů na noze. Fotbalista se zapotácel dozadu. Zůstal na nohou. Jeho lebka se očividně nerozštípla, ale rána ho zabolela. Tak citelně, že otevřel ústa, aby zařval, ale Reacher mu je zase zavřel, mocným zvedákem pod bradu, škubavým, zdaleka ne elegantním, ale účinným. Fotbalistovi poskočila hlava v červeném oparu krve, odrazila se od jeho mohutných deltových svalů a Reacher se ho pokusil zasáhnout levým loktem do druhého očního důlku, prudkým trhnutím dovnitř a ven od pasu, a pak mu zarazil předloktí do krku, jako při odpalu přes všechny mety, a potom ho nakopl do slabin, oběhl ho a nakopl ho vší silou zezadu do kolen, nemilosrdně, jako by ho podťal kosou, a fotbalistovi se podlomily nohy a padl pozadu na příjezdovou cestu.

Šest ran, během tří vteřin.

Žádná pravidla.

Druholigový nebraský fotbal proti americké armádě.

Fotbalista měl ale výdrž. Nebo strach. Nebo obojí. V každém případě se odmítl vzdát. Začal se jako želva otáčet na zádech, snažil se posadit, vytvářel ve štěrku panáky jako ve sněhu a mlátil hlavou do stran. Džentlmen by počítal do osmi, ale ležící protivník je pro krysu z kanálu naprostý ráj na zemi, nádherný cvičný objekt, drahocenný dar, který se nesmí odmítnout, tak ho Reacher znehybnil prudkým kopancem do ucha a pak mu zaryl patu do obličeje, jako by drtil nechutného švába, a do všeobecného lapání po dechu, chrochtání, úpění a naříkání jasně zaznělo lupnutí zlomeného nosu.

Bylo po hře. Osm tahů během šesti vteřin, což bylo na Reacherovy poměry smutně pomalé a pracné, ale fotbalista byl na druhou stranu obrovský, sportovně vypracovaný a vytrvalý a zvyklý na jistou dávku fyzické bolesti. Snažil se, alespoň trochu. Téměř jako na hřišti. Reacher už zažil horší. Čtyři roky v univerzitní tělocvičně se rovnaly čtyřem dnům Reacherova tréninku, a spousta lidí, které léta znal, se nedostala ani k třetímu dni.

Svázal fotbalistu tam, kam padl, umělohmotnými pouty na čtyřikrát otočenými kolem krku, kolem kotníků na nohou a na čtyřikrát spojenými s Johnovým krkem. Potom ustoupil pozadu do chodby a vylepšil pouta na obou fotbalistech, kteří dorazili jako první. Posunul je po naleštěných parketách a slepil je zády k sobě, jako ty dva zprostředka noci. Narovnal se a nadechl se.

Pak se ozvalo tlumené vzdálené vyzvánění telefonu.

Vyšlo najevo, že zvoní mobil Dorothy Coeové. Vzdáleně a tlumeně proto, že ho měla u sebe, za zavřenými dveřmi, ve své místnosti. Vyšla s ním ven, pohlédla z displeje na čtyři svázané fotbalisty na podlaze chodby a usmála se, se skrytou ironií, jako by se do naprosto nenormálního dne vrátila trocha normality. Oznámila: „To byl pan Vincent z motelu. Chce, abych dneska ráno pracovala. Má hosty.“

Reacher se zeptal: „Koho?“

„To neřekl.“

Reacher se na okamžik zamyslel a pak pravil: „Dobře.“ Požádal doktora, aby z lékařského hlediska dohlédl na šest zajatých fotbalistů, a pak vyšel zpátky na příjezdovou cestu a oblékl si bundu. Nacpal si zpátky do kapes improvizovaný arzenál, sebral ze země klíče od auta a vykročil k bílému SUV zaparkovanému za plotem.

Eldridge Tyler se pohnul, jen nepatrně, ale natolik, aby se mu leželo pohodlně. Strávil tady už druhou hodinu po rozednění. Byl trpělivý. Oko měl stále přitištěné k puškohledu. Puškohled stále mířil na vrata od stodoly, patnáct čísel nalevo od okraje dvířek, patnáct čísel pod ně. Předpažbí pušky stále leželo bezpečně na pytlících rýže. Ve vlhkém vzduchu stále visel opar, ale svítilo slunce a viditelnost byla dobrá.

Muž v hnědé bundě však nepřišel.

Zatím.

A možná nikdy nepřijde, pokud Duncanovi slavili během noci úspěch. Tyler byl však stále plně ve střehu, protože opatrnost patřila neoddělitelně k jeho povaze a vždycky bral své úkoly vážně, a Duncanovi možná v noci neslavili úspěch. Což by znamenalo, že se ten chlap co nejdřív ukáže. Na co by čekal? Nepotřebuje nic jiného než denní světlo.

Tyler sundal prst ze spouště, zahýbal rukou, jednou, dvakrát, a vrátil prst na své místo.

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Z BÍLÉHO SUV SE VYKLUBAL chevy tahoe, který neškoleným Reacherovým očím připadal úplně stejný jako GMC yukon. Kabina vypadala úplně stejně. Celá přístrojová deska byla úplně stejná. Všechny budíky a ukazatele. Řídil se úplně stejně, velký, neforemný a nepřesný, celou cestu zpátky až k dvouproudé silnici, kde Reacher zahnul doprava a vydal se na jih. Ve vzduchu se válela mlha, ale na východě svítilo statečně slunce. Den byl právě dvě hodiny starý.

Reacher zpomalil a zastavil setrvačností na krajnici, dvě stě metrů před motelem. Ze severu neviděl nic jiného než poutač ve tvaru rakety a velkou kulatou společenskou místnost. Vystoupil a vykročil pomalu a tiše po asfaltu. Každým krokem se mu měnil úhel pohledu. Nejprve spatřil vyhořelý ford. Stál na parkovišti, sesedlý na ráfcích kol, černá kostra se dvěma obrysy za okny bez skel, oba scvrklé a zploštělé jako připálené pečetě. Pak uviděl doktorovo subaru, před chatičkou číslo šest, zničené a rozmlácené, ale pořád živé v porovnání s fordem. Pak zahlédl tmavomodrý chevrolet.

Parkoval vedle subaru, před chatkou číslo sedm nebo osm nebo před oběma, jakoby pohozený, na konci čtyř krátkých rýh ve štěrku. Frustrovaní muži, vyčerpaní a rozzlobení, zralí na postel, unavená noha na brzdě.

Reacher sešel ze silnice a zamířil ke dveřím do společenské místnosti, co nejtišeji, jak to na volných kamíncích šlo, kolem zaparkovaného fordu. Byl ještě teplý. Oheň do něj vypálil fantasmagorické kotouče. Dveře společenské místnosti byly nezamčené. Reacher vešel dovnitř a zjistil, že Vincent stojí za recepčním pultem. Právě pokládal telefon. Zarazil se a vytřeštil oči na Reacherův obvaz z lepicí pásky.

„Co se vám, proboha, stalo?“ vydechl.

„Je to jenom škrábanec,“ odvětil Reacher. „Kdo vám volal?“

„Jenom obvyklé ranní zpravodajství. Jako vždycky. Na minutu přesné.“

„Tichá telefonní pošta?“ zeptal se Reacher.

Vincent přikývl.

„Něco nového?“

„Nic pozoruhodného. Tři fotbalisti jezdili celou noc po okolí, dost bezcílně. Teď se přesunuli někam jinam. Všichni čtyři Duncanové jsou doma u Jacoba.“

„Přijeli vám hosté,“ konstatoval Reacher.

„Ti Italové,“ potvrdil Vincent. „Ubytoval jsem je do sedmičky a osmičky.“

„Ptali se na mě?“

Vincent opět přikývl. „Ptali se, jestli jste tady. Ptali se, jestli jsem vás neviděl. Rozhodně vás hledají.“

„Kdy sem přijeli?“

„Kolem páté dneska ráno.“

Reacher také přikývl. Celou noc zbytečná námaha, naprosto bezúspěšná, pak únava, nechuť vláčet se hodinu na jih do Marriottu, proto ubytování na místě. Patrně si chtěli jen na pár hodin odpočinout a pak pokračovat v cestě, ale zaspali. Lidská přirozenost.

„Vzbudili mě,“ postěžoval si Vincent. „Měli hroznou náladu. Pochybuju, jestli mi vůbec zaplatí.“

„Který z nich zastřelil ty muže ve fordu?“

„Nerozeznám je od sebe. Jeden je zastřelil a druhý zapálil auto.“

„A vy jste to viděl na vlastní oči?“

„Ano.“

„Byl byste ochotný dosvědčit to u soudu?“

„Ne, protože jsou do toho zatažení Duncanovi.“

„Udělal byste to, kdyby do toho nebyli zatažení?“

„Chybí mi potřebná představivost.“

„Řekněte mi, k čemu došlo.“

„Mezi čtyřma očima.“

„Povězte mi, co se stalo.“

„Jeden je zastřelil a druhý zapálil auto.“

„Dobře,“ pravil Reacher. „To stačí.“

„Na co?“

„Zavolejte jim,“ požádal Reacher. „Za minutu. Do jejich chatek. Šeptejte. Prozraďte jim, že jsem na parkovišti, přímo před vaším oknem a prohlížím si vrak.“

„S tímhle nechci mít nic společného.“

„Dneska je poslední den,“ zdůraznil Reacher. „Zítra bude všechno jiné.“

„Nezlobte se na mě, ale radši si na to nečinně počkám.“

„Zítra tady budou tři druhy lidí,“ upozornil Reacher. „Pár mrtvých, pár zbabělých a pár s trochou sebeúcty. Bylo by hezké, kdybyste patřil k té třetí skupině.“

Vincent neodpověděl.

„Znáte Eleanor Duncanovou?“ zeptal se Reacher.

„Je v pořádku,“ odpověděl Vincent. „Nikdy do toho nebyla zapletená.“

„Převezme vedení. Od zítřka vám bude vozit zásoby.“

Vincent neodpověděl.

„Zavolejte za minutu těm Italům,“ požádal Reacher, vypochodoval na parkoviště, přešel po stříbrných trámcích kolem chatky číslo jedna, číslo dvě, číslo tři a čtyři a pět a šest, obkroužil zezadu chatku sedm a osm a vynořil se u chatky devět. Zastavil se v úzkém hrdle přesýpacích hodin, vepředu kulovitý tvar chatky osm, přímo na dosah, chatku sedm o budovu dál, před sebou vyrovnané chevy, subaru a vyhořelý ford, v jedné přímce z jihu na sever. Vytáhl glock mrtvého Íránce a zkontroloval komoru.

Vše připravené.

Čekal.

Zaslechl telefon, nejprve v jedné chatce a pak v druhé, tiše za stěnami a zavřenými dveřmi. Představil si, jak se Italové převalují v postelích, snaží se probrat, sedají si, mrkají, dívají se na hodinky, rozhlíží se po neznámé místnosti, nacházejí na nočním stolku telefon, zvedají ho a naslouchají Vincentovu naléhavému šepotu.

Reacher čekal.

Věděl, k čemu dojde. Ten, který otevře jako první, se zastaví ve dveřích, napůl vevnitř a napůl venku, s vytaženou pistolí, vykoukne a otočí hlavu, podívá se, jestli se už vynořil partner. Pak si dají znamení, mlčky se vybídnou k vzájemné opatrnosti.

Reacher čekal.

Jako první se otevřela chatka číslo osm. Reacher zahlédl ruku na zárubni, pak téměř kolmo namířenou pistoli, pak předloktí, pak loket a pak zátylek. Pistole byla kolt Double Eagle. Předloktí a loket pokrýval zmačkaný rukáv košile. Hlavu neučesané černé vlasy.

Reacher udělal krok dozadu a čekal. Slyšel, jak se otevřela chatka sedm. Spíš vycítil, než zaslechl, jak zašustila naškrobená bavlna, proběhla němá debata, za pomoci prstů a klepáním si na hruď byly přiděleny role, pozvednuté paže ukázaly směr a roztažené prsty začaly odměřovat čas. Nejlogičtější krok by byl, že muž z chatky osm skočí dopředu, skrčený proběhne zezadu kolem čísla šest, obkrouží ze slepé strany společenskou místnost a vyrazí na parkoviště ze severu, zatímco jeho partner z chatky číslo sedm chvíli počká a vynoří se přímo z jihu. Žádná věda.

Italové to přesně tak udělali. Reacher zaslechl, jak vzdálenější muž vyšel ven a zastavil se a bližší vyšel ven a pokračoval dál. Osm kroků, než projde kolem vzdálenějšího, usoudil Reacher. Odpočítal si to v hlavě, na šest vykročil, na sedm pozvedl glock a na osm se rozkřičel ANI HNOUT ANI HNOUT ANI HNOUT a oba Italové ztuhli, již poražení, zbraně nízko u stehen, unavení, rozespalí, zmatení a dezorientovaní. Reacher se držel své dlouholeté zkušenosti, zařval ODHOĎTE ZBRANĚ ODHOĎTE ZBRANĚ ODHOĎTE ZBRANĚ a oba muži okamžitě uposlechli a na zem dopadly unisono dvě těžké zbraně z nerez oceli. Reacher vykřikl USTUPTE USTUPTE USTUPTE a oba Italové ustoupili, dál na parkoviště, pryč od svých chatek a aut.

Reacher se nadechl a zezadu se na ně zadíval. Oba byli v kalhotách, košilích a botách. Bez sak a kabátů. Reacher nařídil: „Otočte se.“

Italové se otočili.

Ten nalevo pravil: „Vy.“

Reacher opáčil: „Konečně se setkáváme. Jak se dneska máte?“ Žádná odpověď.

Reacher rozkázal: „Teď si obraťte kapsy od kalhot. Hezky naruby. Vytáhněte podšívku.“

Italové poslechli. Na zem se vyřinuly čtvrťáky, desetníky a zbrusu nové centy, následovány papírovými kapesníky a mobily. A klíčem od auta, s baňatým černým koncem a umělohmotným přívěskem ve tvaru velké jedničky. Reacher přikázal: „Teď udělejte pár kroků dozadu. Dokud vám neřeknu, že se máte zastavit.“

Italové vyrazili dozadu a Reacher je popředu následoval, jejich rychlostí, osm kroků, deset, a pak došel k místu, kde upustili kolty, a nařídil: „To stačí.“ S tím se sehnul a zvedl jednu ze zbraní. Vyhodil zásobník, nechal ho padnout na zem a uviděl, že je plný. Zvedl druhou zbraň. V zásobníku chyběl jeden náboj.

„Kdo?“ zeptal se.

Ital nalevo odpověděl: „Druhá strana.“

„Jaká druhá strana?“

„Íránci. Vy jste dostal jednoho, my druhého. Jsme na stejné lodi.“

„To bych neřekl,“ odmítl Reacher. Vykročil k hromádce haraburdí z kapes a sebral klíč od auta. Stiskl dálkové ovládání a zaslechl, jak se otevřely dveře chevy. Nařídil: „Sedněte si dozadu.“

Ital napravo se zeptal: „Víte, kdo jsme?“

„Ano,“ opáčil Reacher. „Jste dva idioti, kteří právě utrpěli drtivou porážku.“

„Pracujeme pro pana Rossiho z Las Vegas. Má vlivné styky. Není radno si s ním zahrávat.“

„Nezlobte se, že jsem neomdlel hrůzou.“

„Má taky peníze. Spoustu peněz. Možná bychom se mohli dohodnout.“

„Na čem?“

„Máme tady obchodní jednání. Mohli bychom vás do něj zahrnout. Obrovsky byste zbohatl.“

„Už jsem bohatý.“

„Nevypadáte na to. Myslím to vážně. Ve hře je spousta peněz.“

„Mám všechno, co potřebuju. Tak zní definice hojnosti.“ Ital se na okamžik zarazil a pak začal znovu, jako obchodník. Požádal: „Povězte mi, co bych pro vás mohl udělat.“

„Nastupte si dozadu do auta.“

„Proč?“

„Protože mě bolí ruce a nechce se mi vás vláčet.“

„Ne, proč chcete, abychom si nastoupili do auta?“

„Protože se pojedeme projet.“

„Kam?“

„To vám povím, až si nastoupíte.“

Oba muži se podívali do místa ve vzduchu napůl mezi sebou, protože se nedokázali podívat jeden na druhého, nedokázali uvěřit svému štěstí. Své příležitosti. Oni oba vzadu, jeden řidič vepředu. Reacher na ně mířil glockem, po celou cestu, co šli k autu. Jeden nastoupil z bližší strany a druhý obešel kufr. Reacher uviděl, jak se podíval dopředu, na silnici a na otevřená pole za ní, a pak zavrhl prvotní podnět dát se na útěk. Plochá krajina. Nedalo se nikam schovat. Moderní devítimilimetr, přesný na pět metrů i na víc. Ital otevřel dveře, sklonil hlavu a nastoupil si. Impala není malé auto, ale vzadu to není ani žádná limuzína. Oba Italové měli nohy zakleslé pod předními sedadly, a přestože nepatřili k největším ani nejvyšším, seděli oba zkroucení a namačkaní na sebe.

Reacher otevřel dveře u řidiče. Položil koleno na sedadlo a naklonil se dovnitř. Ital, který měl na starosti mluvení, se zeptal: „Kam máme namířeno?“

„Ne daleko,“ odpověděl Reacher.

„Nemůžete nám to prozradit?“

„Zaparkuju vedle fordu, který jste zapálili.“

„Cože, hned vedle něj?“

„Říkal jsem vám, že to není daleko.“

„A co bude potom?“

„Potom podpálím vaše auto.“

Italové na sebe nechápavě pohlédli. Ten, který mluvil, se podivil: „Vy nás necháte sedět vzadu? Nespoutané?“

„Jestli chcete, můžete si zapnout bezpečnostní pásy. Ale nestojí to za to. Není to daleko. A já jsem opatrný řidič. Nevybouráme se.“

Ital pravil: „Ale,“ a nic víc.

„Já vím,“ dodal Reacher. „Budu sedět otočený zády. Mohli byste mě praštit.“

„Ano, to bychom mohli.“

„Ale neuděláte to.“

„Proč ne?“

„Prostě neuděláte. Tím jsem si jistý.“

„Proč to neuděláme?“

„Protože budete mrtví,“ odpověděl Reacher a střelil prvního Itala do čela a pak druhého, dvě rychlé rány bez přestávky, prásk prásk, bez sebekratší odmlky. Zadní okno se vysypalo a na zbytky skla dopadla krev, kosti a mozek, se zpožděním, pomaleji než kulky, a Italové se poklidně sesuli, ještě pomaleji, jakoby v zamyšlení, jako staří lidé, kteří upadli do spánku, ale s otevřenýma očima a velkými purpurovými kapkami valícími se z úhledných dírek v obočí, prodlužujícími se a měnícími se v lenivé pramínky stékající na kořeny nosů.

Reacher ustoupil od auta, narovnal se a pohlédl na sever. Devítimilimetrové parabellumy. Dobré náboje. Obě kulky asi právě dopadly na zem, o kilometr a půl dál, a zarývaly se v tu chvíli do ledové země.

Reacher prohledal pokoj sedm a našel v kabátě náprsní tašku. Byl v ní nevadský řidičský průkaz vystavený na jméno Roberto Cassano, bytem v Las Vegas. Dál v ní byly čtyři kreditní karty a něco přes devadesát dolarů. Reacher si vzal šedesát, nastoupil do impaly, ujel čtyřicet metrů a zaparkoval těsně u skořápky fordu. Dal těch šedesát dolarů Vincentovi na recepci, za dvě chatky na jednu noc, pak si půjčil hadry a zápalky, a jakmile přeskočila v hrdle nádrže impaly jiskra, odspěchal k tahoe, které nechal na krajnici. Když projížděl okolo, vystřelovaly už z nádrže první plameny a pak ve zpětném zrcátku po čtyři sta metrech uviděl, jak nádrž explodovala. Vyrazila z ní ohnivá koule a kouř a znak motelu v nich najednou vypadal, jako by odstartovala skutečná raketa, vstříc nekonečné prázdnotě vesmíru.

Eldridge Tyler zaslechl výstřely. Dvě slabá prásknutí, rychle za sebou, velice daleko, v podstatě nic jiného než dva nárazy do zimního vzduchu. Ne z pušky. Ne z brokovnice. Tyler se vyznal ve střelných zbraních a věděl, jak se nese krajinou zvuk. Pistole, pomyslel si, pět až šest kilometrů daleko. Možná je po všem. Dostali toho velkého chlapa. Tyler se opět pohnul, uvolnil jednu nohu, uvolnil druhou, protáhl jednu paži, protáhl druhou, zakroužil rameny, zatočil krkem. Sáhl do své plátěné kabely, vytáhl láhev vody a sendvič z černého chleba. Položil si je k ruce. Podíval se místem ve větráku, kde chyběla žaluzie, a rozhlédl se pečlivě okolo. Protože toho velkého chlapa možná nedostali. Tyler nepovažoval nic za zaručené. Byl opatrný. Měl za úkol pozorovat a čekat, pozorovat a čekat, dokud mu neřeknou jinak.

Opřel se o ruce, otočil hlavu a podíval se za sebe. Slunce postoupilo trochu na jihovýchod a vchodem do kůlny dopadalo šikmé světlo. Umělohmotnou izolaci kabelu pokryla ranní rosa a kabel se trochu leskl. Za deset minut uschne a opět nebude vidět, pomyslel si Tyler.

Otočil se zpátky, lehl si na břicho, znovu se přitiskl k puškohledu a položil prst na spoušť.

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

DOROTHY COEOVÁ ZAŠLA do koupelny pro hosty a rychle se osprchovala, aby mohla odjet do práce v motelu. Zastavila se v kuchyni a dala si s doktorem a jeho manželkou kávu a toast a pak si to s tím motelem rozmyslela. Zeptala se: „Kam odjel Reacher?“

Doktor odpověděl: „Nejsem si jistý.“

„Musel vám to říct.“

„Pracuje na jedné teorii.“

„Něco teď ví. Cítím to v kostech.“

Doktor neodpověděl.

Dorothy Coeová se otázala: „Kam odjel?“

Doktor odpověděl: „K té staré stodole.“

Dorothy Coeová prohlásila: „Tak se tam také vypravím.“

Doktor požádal: „Nedělejte to.“

Reacher zamířil po dvouproudé silnici na jih a zastavil tisíc metrů před stodolou. Stála kilometr daleko v poli na západě, těsně u své menší společnice, jasně viditelná a podkleslá v jednom rohu, jako by klečela. Reacher vystoupil, chytil se tyče na střeše, postavil se na sedadlo, vytáhl se nahoru a napřímil se, jako už jednou v doktorově subaru, ale tentokrát stál výš, protože tahoe bylo vyšší. Pomalu se otočil kolem své osy, na jedné straně slunce plně v očích a na druhé svůj obrovský stín. V dálce na severu zahlédl motel a v dálce na jihu tři domy Duncanových. Nic jiného. Žádné lidi, žádná auta. Nic se nehýbalo.

Postavil se na kapotu a seskočil na zem. Nechal bez povšimnutí vyježděné koleje a vykročil přímo přes pole, v rovné přímce, směrem k mezeře mezi stodolou a menší kůlnou.

Eldridge Tyler zaslechl tahoe. Jen šepot pneumatik na hrubém asfaltovém povrchu, sykot výfuku a tlumený tlukot otáčejících se součástek, vše sotva slyšitelné v naprostém venkovském tichu. Slyšel, jak tahoe zastavilo. Přibližně kilometr daleko. Nepřijel jím nikdo se vzkazem od Duncanových. Ten by zajel až ke stodole nebo by zavolal na mobil. A nebyla to ani dodávka. Na ni bylo příliš brzy. Dodávka se stále nacházela hodiny daleko.

Tyler se překulil na bok a podíval se dozadu na kabel. Přehrál si v hlavě nezbytné kroky pro případ, že by někdo přišel: trhnout puškou dozadu, převalit se na kyčel, posadit se, otočit se a bez míření vystřelit. Žádný problém.

Tyler se opět zadíval dopředu a přiložil oko k puškohledu a prst na spoušť.

O deset minut později se Reacher nacházel na půl cesty ke stodole, odhadoval situaci, uvažoval a počítal v hlavě. Jsi sám. Zůstal jsi jako poslední. Všech deset fotbalistů je zneškodněných, Italové jsou zneškodnění, Arabové ve fordu jsou zneškodnění, odskákal si to poslední Íránec a Duncanovi trčí v jednom ze svých domů. Reacher usoudil, že tomu poslednímu faktu může věřit. Místní tichá telefonní pošta působila jako neomylný zdroj informací. Velice agilní, jak by to formulovala armáda, a armáda, kterou znal Reacher, by z takové bdělosti zezelenala závistí.

Pokračoval v chůzi a malinko ohýbal přímku, aby se trefil přímo do mezery mezi oběma budovami. Stodolu měl po své pravici a menší kůlnu po své levici. Ostružiní u jejich stěn vypadalo jako narychlo načmáraná kresba tužkou. V zimě jen suché šlahouny, ale v létě patrně plné barev a okvětních plátků. Patrně velice lákavé. Dětské kolo by vyjetými kolejemi bez problémů projelo. Balonové pneumatiky, pevný rám.

Reacher pokračoval v cestě.

Eldridge Tyler uklidnil dech, pečlivě se soustředil a usilovně se zaposlouchal. Znal půdu. Věděl, že země se neustále hýbe, zahřívá, chladne, vibruje, probíhají v ní malé otřesy a mikroskopické výzdvihy, mnoha vrstvami se tlačí k rozlámanému povrchu drobné kamínky, zůstávají ležet v brázdách a rýhách a čekají, až na ně někdo šlápne, odkopne je, rozdrtí a odhodí jeden na druhý. V otevřené krajině se nedá jít bezhlučně. Tyler to věděl. Držel oko u puškohledu, prst na spoušti a uši našpicované.

Reacher se po padesáti metrech zastavil a strnul, pohled upřený na budovy před sebou, v hlavě kružnici myšlenek. Buď má naprostou pravdu, nebo se úplně mýlí. Osmiletá Margaret Coeová si přijela natrhat květiny, ale neuvízla nešťastnou náhodou uvnitř. Dokazovalo to její kolo. Dítě impulzivní natolik, aby odhodilo kolo na cestu, by se možná vrhlo do pobořené budovy a ošklivě se zranilo. Ale dítě zodpovědné a vážné natolik, aby kolo celou cestu tlačilo, by si dalo pozor a nic by se mu nestalo. Lidská povaha. Naprosto logické. Kdyby došlo k nehodě, kolo by se našlo venku. Kolo se nenašlo venku, takže nedošlo k nehodě.

A: ke stodole odjela dobrovolně, ale nezašla by dobrovolně dovnitř. Proč by dítě hledající květiny lezlo do stodoly? Stodoly neskrývají pro vesnické děti žádná tajemství. Žádné záhady. Dítě, které se zajímá o barvy, přírodu a čerstvost, by nepřitahoval tmavý prašný prostor plný nepříjemných pachů rozkladu. Dala se ta posuvná vrata před dvaceti pěti lety vůbec odtlačit? Dokázalo by s nimi dítě pohnout? Ta stodola je sto let stará a trouchniví od okamžiku, kdy ji dokončili. Vrata jsou teď zaseknutá, možná byla zaseknutá už tehdy, a rozhodně jsou těžká. Nebo jinak, dokázala by osmiletá holčička prostrčit kolo dvířky ve vratech? Kolo s velkými pneumatikami, masivním rámem a neforemnými řídítky a pedály?

Ne, někdo to pro ni udělal.

Pátý muž.

Protože bez existence pátého muže ta teorie nefunguje. Bez pátého muže je ta stodola irelevantní. Květiny ztrácejí bez pátého muže význam. Duncanovi měli alibi, ale Margaret Coeová přesto zmizela. Takže tam byl někdo jiný, náhodou nebo úmyslně.

Nebo také ne.

Logika pohybující se v kruhu.

V každém bodu správná, v každém bodu mylná.

Pokud je mylná, bude to zklamání, ale žádné velké neštěstí. Pokud je celá správná, musí existovat pátý muž a je nutné ho vzít v úvahu. S Duncanovými ho pojí společný cíl a sdílené tajemství, nerozlučně a na věky. Očekává se, že jim kdykoliv pomůže. Duncanovi počítají s jeho službami a loajalitou, buď ve společném zájmu, nebo z donucení. V nouzi by ochotně přispěchal.

Reacher pohlédl na stodolu a menší kůlnu. Pokud je jeho teorie správná, pátý muž je uvnitř.

Pokud je uvnitř pátý muž, je jeho teorie správná.

Logika pohybující se v kruhu.

Reacher ty budovy viděl dvakrát předtím, jednou v noci a jednou za dne. Byl dobrý pozorovatel. Vydělával si tím, že si všímal detailů. Byl naživu, protože si všímal detailů. Z padesáti metrů toho ale moc neviděl. Jen obě staré budovy ze strany. Nejlepší tah pro muže uvnitř by bylo sednout si ne přesně do středu stodoly, ale zhruba metr osmdesát od dveří pohodlně do zahradního lehátka, položit si přes kolena brokovnici a jen čekat, až vstoupí v pruhu jasného světla jeho cíl. Druhý nejlepší tah by bylo lehnout si s puškou na půdičku do sto dvacet metrů vzdálené kůlny, přiložit oko k puškohledu a dívat se žaluziovým větrákem, kterého si Reacher všiml při předchozích dvou návštěvách. Obtížnější výstřel, ale dotyčný se možná považuje víc za dobrého střelce než za řezníka na krátkou vzdálenost. A vnitřek stodoly je možná posvátný a nesmí do něj vkročit vetřelec, dokonce ani ne jenom proto, aby tam zemřel.

Reacher zamířil doleva, přímo k dlouhé východní stěně menší kůlny, ani rychle, ani pomalu, v poklidném rytmu napůl mezi pochodem a chůzí, který je vždycky tišší než rychlý pohyb vpřed nebo plížení. Zastavil se necelé dva metry před stodolou, na místě, kde začínalo ostružiní, a zamyslel se nad procenty. Nabízela se dost vysoká možnost, že pátý muž sloužil v armádě nebo se alespoň seznámil s vojenskou kulturou přes kamarády a příbuzné. Patrně ne vycvičený ostřelovač, patrně dokonce ani ne infanterista, ale mohl by znát základní pravidla, například to, že když někdo leží na břiše a míří puškou, je čím dál tím nervóznější z toho, co se mu děje za zády. Lidská povaha. Nevyhnutelná reakce. Proto pracují ostřelovači ve dvou s pozorovateli. Pozorovatelé mají za úkol nalézt cíl a vypočítat vzdálenost a sílu větru, ale jejich hlavní hodnota spočívá v tom, že jsou druhý pár očí a jistota. Když všechno souhlasí, závisí výkon ostřelovače na jeho dechu a tepu a cokoliv, co je může zklidnit, má obrovskou cenu.

Přivedl si tedy pátý muž pozorovatele? Šestého muže? Patrně ne, protože šestý muž už řídí dodávku, takže pozorovatel by byl sedmý, a sedm je na místní konspiraci moc velké a nepraktické číslo. Takže pátý muž je patrně sám a spoléhá na včasný varovný systém, jako jsou například čerstvý štěrk nebo střepy rozsypané na přístupové cestě nebo kabel natažený ve vchodu do kůlny, na něco hlasitého, na něco hmotného, na něco, co mu pomáhá, aby se uvolnil.

Reacher ustoupil od ostružiní a vykročil ke vchodu. Zůstal stát třicet čísel před ním, pozorně se zaposlouchal, ale nic nezaslechl. Nadechl se a doufal, že zachytí slabý chemický pach zaparkovaného vozidla, benzeny a studené uhlovodíky přehlušující organický pach hlíny a starého dřeva, ale zlomený nos měl zacpaný sraženou krví, a tudíž nic necítil. Vůbec nic. Posunul se o kousek dopředu, glock v levé ruce, a nakoukl doprava.

A zahlédl kabel.

Tenký elektrický kabel na nízké napětí, jaký si kupují nadšenci v Rádio Shack, obalený černou izolací, pevně natažený ve výšce stehen přes otevřený konec budovy. Malinko se na něm třpytila ranní rosa, což znamenalo, že se tam ocitl nejméně před dvěma hodinami, ještě před úsvitem, což znamenalo, že pátý muž je opatrný, uvážlivý, trpělivý, zapálený a plně připravený. A znamenalo to, že se s ním Duncanovi spojili už předchozí den, patrně pozdě odpoledne, a pojistili si tím záložní plán, čímž se jednoznačně potvrzuje, že stodola je důležitá.

Reacher se usmál.

Měl naprostou pravdu.

Tiše obešel propletené šlahouny, přehnaně velkým obloukem. Většina lidí jsou praváci, tak se chtěl přiblížit zleva, aby ostřelovač musel otočit neohrabaně pušku a zdržel se mířením, až mu dá o sobě vědět. Díval se na zem, aby nešlápl na něco, co dělá hluk. Hluboko v kůlně zahlédl náklaďák, zaparkovaný napůl pod podlahou půdičky. Měl otevřenou zadní desku a v přítmí prosvítala špinavě bílá barva na okrajích. Reacher se přiblížil na patnáct čísel ke kabelu a zůstal nehybně stát, aby si zvykl na přítmí. Tmu v kůlně protínaly paprsky dopadající škvírami mezi pokroucenými prkny. Náklaďák byl tichý a nehybný. Byl to chevy silverado. Nad ním se táhla půdička, jeden dlouhý krok nad střechou kabiny, a na půdičce se rýsovala nahrbená postava, zadek, nohy, záda a lokty, vše zakončené podrážkami bot, vše jasně osvětlené denním světlem procházejícím větrákem. Pátý muž, natažený na břiše a s puškou.

Reacher překročil kabel, nejdřív levou nohou, pak pravou, zvysoka a opatrně, a ponořil se do stínu. Vykročil po levé vyjeté koleji, po udusané zemi, jako provazochodec, pomalu a ostražitě, se zatajeným dechem. Dostal se k zadku náklaďáku. Odtamtud viděl ostřelovačovy nohy, ale nic jiného. Potřeboval lepší úhel. Potřeboval se dostat na korbu, čímž pádem bude po nehlučném přístupu. Zazvoní holý kov, zapraská pérování a do tichého rána vtrhne spousta nenadálého hluku. Zhluboka se nadechl a vydechl ústy.

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

ELDRIDGE TYLER nic nezaslechl až do okamžiku, kdy mu tři metry za zády a dva a půl metru pod ním vypukla nečekaná kakofonie zvuků. Do postranice náklaďáku zabušilo cosi kovového, ozvaly se dunivé kroky na korbě, nosní hlas zaječel NEHÝBEJTE SE NEHÝBEJTE SE, do střechy nad jeho zády vystřelila brokovnice, s hlasitým zaduněním v těsném prostoru, pak hlas ještě jednou zaječel NEHÝBEJTE SE NEHÝBEJTE SE, v brokovnici zaskřípal další náboj, křup-křup, na záda mu dopadl horký odražený brok, ze ztrouchnivělých prken na stropě se na něj snesly piliny a zasypaly ho jemným hnědým prachem. Pak se v kůlně opět rozhostilo ticho.

Hlas nařídil: „Sundejte ruce ze zbraně, nebo vás střelím do zadku.“

Tyler sundal pravý ukazováček ze spouště a vytáhl levou ruku zpod hlavně. Hlas se ozýval nalevo za ním. Tyler se nadzvedl na dlaních, nahrbil se v zádech, pohnul krkem a malinko se pootočil. Spatřil obrovského chlapa, nejméně sto devadesát pět centimetrů vysokého a sto deset kilo těžkého, ve velké hnědé bundě a vlněné čepici. Zvláštně se krčil, jako by byl celý ztuhlý. Jako by ho všechno bolelo, přesně jak ho popsali, až na lepicí pásku přes obličej. O té se nikdo nezmínil. Držel upilovanou brokovnici a velký kovový klíč na matice. Byl pravák. Měl široká ramena. Střed jeho lebky se nacházel zhruba sto osmdesát tři centimetry nad podlahou korby silverada. Přesně podle výpočtu.

Tyler zavřel oči.

* * *

Reacher spatřil muže mezi šedesátkou a sedmdesátkou, rozložitého, ne však vysokého, s řídkými šedivými vlasy a zvrásněným, větrem ošlehaným obličejem. Měl na sobě několik vrstev oblečení zakončených starou flanelovou košilí a vlněnými kalhotami. Za ním a pod ním se blýskalo ušlechtilé ořechové dřevo a hladký modrošedý kov. Drahá lovecká puška, opřená o cosi, co vypadalo jako pytlíky s rýží. Vedle rýže ležela láhev s vodou a cosi jako sendvič.

Reacher podotkl: „Ten váš kabel funguje skutečně skvěle, co říkáte?“

Muž neodpověděl.

Reacher se zeptal: „Jak se jmenujete?“

Muž neodpověděl.

Reacher nakázal: „Slezte dolů. Pušku nechte na místě.“

Muž se nepohnul. Měl zavřené oči. Uvažoval.

Reacher viděl, že se mu v hlavě odehrává základní kalkulace každého zatčeného: Kolik toho ví?

Reacher mu to prozradil: „Vím většinu. Potřebuju si jen ověřit poslední podrobnosti.“

Muž na to nic neřekl.

Reacher oznámil: „Před dvaceti pěti lety sem přišla malá holčička trhat květiny. Patrně to dělala každou sobotu. Jednu sobotu jste tady byl také vy. Chtěl bych vědět, jestli jste se tady ocitl náhodou, nebo úmyslně.“

Muž otevřel oči. Nic neřekl.

Reacher dodal: „Předpokládám, že jste tady byl úmyslně.“

Muž neodpověděl.

Reacher pokračoval: „Stalo se to brzy v létě. O květinách toho moc nevím. Možná nekvetly dlouho. Chci vědět, jak rychle Duncanovi pochopili, že sem chodí pravidelně. Za tři týdny? Za dva?“

Muž se malinko pohnul. Hlavu nechal na místě, ale ruce posunul ke zbrani. Reacher prohlásil: „Férově vás varuju. Zastřelím vás, jestli se hlaveň začne otáčet ke mně.“

Muž strnul, ale neodtáhl ruku.

Reacher pravil: „Odhaduju, že potřebovali dva týdny. Jednu sobotu si jí všimli, druhou sobotu ji pozorovali a třetí vás sem poslali.“

Žádná odpověď.

Reacher oznámil: „Chci, abyste mi to potvrdil. Chci vědět, kdy vás Duncanovi povolali. Kdy si objednali ty kluky na plot. Chci znát celý plán.“

Žádná odpověď.

„Dobře,“ řekl Reacher. „Předpokládám, že víte, o čem mluvím.“

Žádná reakce.

Reacher pokračoval: „Chci vědět, jak jste se s Duncanovými vůbec seznámil. Měli jste všichni stejného koníčka? Byli jste všichni členy stejného nechutného klubu?“

Muž neodpověděl.

Reacher se zeptal: „Udělal jste to už někdy předtím?“

Žádná odpověď.

„Nebo to bylo poprvé?“

Žádná odpověď.

Reacher upozornil: „Musíte mi to prozradit. Je to pro vás jediná možnost, jak zůstat naživu.“

Muž na to nic neřekl. Opět zavřel oči a začal pohybovat rukama, pod sebe, naslepo, pokrouceně a neohrabaně. Ležel na hýždi a lokti, natočený dozadu, spodek hrudního koše vystrčený přímo na Reachera jako okraj kýblu. Hlaveň pušky poskočila trochu doleva. Muž držel ruku na předpažbí. Nechtěl zůstat naživu. Chystal se spáchat sebevraždu. Ne přímo puškou, ale tím, že s ní pohne. Reacher rozpoznal příznaky. Říkalo se tomu sebevražda rukou policajta. Docházelo k ní dost často, po zatčeních kvůli jistým zločinům.

Reacher podotkl: „Jednou to muselo skončit, nemyslíte?“

Muž přikývl. Jen nepatrně hlavou, téměř neviditelně. Puška se dál pohybovala, centimetr po centimetru, trhaně a ztěžka, zachycená mezi dřevěná prkna a mužovo objemné oblečení.

Reacher nařídil: „Otevřete oči. Chci, abyste viděl, jak se to blíží.“

Muž otevřel oči. Reacher ho nechal zápasit s puškou, dovolil mu, aby ji otočil o devadesát stupňů, a pak ho upilovanou brokovnicí střelil do břicha, za další ohlušující rány ráže dvanáct, v úhlu, který prohnal malé kovové broky žaludkem do dutiny hrudní. Muž zemřel víceméně okamžitě, což bylo privilegium, kterého se malé Margaret Coeové nejspíš nedostalo.

Reacher chvíli počkal a pak se postavil na střechu kabiny silverada, vylezl na půdičku a přidřepl k mrtvému muži. Skulil ho z pušky a slezl s ní dolů. Byla to luxusní hračka, na zakázku vyrobená, na základě standardního opakovacího mechanismu vinčestrovky. Patrně velice drahá, ale jako obvykle zbytečně. V závěru měla magnum .338 a dalších pět v zásobníku. Reacherovi přišel náboj .338 proti lidskému cíli na vzdálenost sto dvacet metrů přehnaný, ale usoudil, že se mu ta palebná síla bude hodit.

Odnesl pušku k východu z kůlny, překročil opět kabel a zastavil se, obličejem do studeného slunce. Pak zamířil ke stodole.

Dvířka ve vratech se otvírala ven a byla zajištěna zámkem, jaké se normálně dávají na předměstské přední dveře. Kolem klíčové dírky byl zkorodovaný mosazný kryt o průměru šálku na espreso a za ním nejspíš ocelový jazýček zasazený do lůžka z lisované oceli, spojeného na polodrážky se zárubní a uchyceného dvěma šrouby. Zárubeň tvořilo posunovací křídlo vrat, samo o sobě velice pevné. Reacher namířil ze vzdálenosti třiceti čísel luxusní pušku a dvakrát vystřelil, tam, kde si myslel, že jsou šrouby, a pak ještě dvakrát z jiného úhlu. Náboje magnum se osvědčily. Dvířka se pootevřela a pak se zachytila o třísky. Reacher zastrčil prsty do štěrbiny a vší silou zabral. Odštípl se kus dřeva délky jeho paže, dopadl na zem a dvířka se uvolnila. Reacher je otevřel dokořán, zůstal stát vteřinu na slunci a pak vešel do stodoly.

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER STRÁVIL VE STODOLE jedenáct minut, a když pak vyšel ven, zjistil, že se k němu vyjetými kolejemi blíží pick-up Dorothy Coeové. V kabině seděli tři lidé. Dorothy za volantem, na sedadle spolujezdce doktor a doktorova manželka nacpaná mezi nimi. Reacher zůstal nehybně stát, naprosto ochromený, a mrkal jen do slunce, v jedné ruce ukořistěnou pušku a druhou ruku prázdnou, svěšenou podél těla. Dorothy Coeová zpomalila a zastavila, deset metrů od něj, v bezpečné vzdálenosti, jako by už věděla.

Po dlouhé minutě se otevřely dveře a vystoupil doktor. Jeho manželka se přesunula po vinylu a přidala se k němu. Pak na své straně vystoupila Dorothy Coeová. Zastavila se zaštítěná dveřmi, jednu ruku na jejich rámu. Reacher ještě jednou zamrkal, přejel si volnou rukou po zalepeném obličeji a vykročil k ní. Dorothy chvíli mlčela a pak se dvakrát pokusila o stejnou otázku, dvakrát ji nedokončila a celou se jí ji podařilo vyslovit až napotřetí. Zeptala se: „Je uvnitř?“

Reacher odpověděl: „Ano.“

„Jste si jistý?“

„Je tam její kolo.“

„Pořád? Po všech těch letech? Jste si jistý, že je její?“

„Přesně odpovídá popisu v policejní zprávě.“

„Musí být celé zrezivělé.“

„Moc ne. Je tam sucho.“

Dorothy Coeová zmlkla. Zadívala se na západní obzor, stupeň dva jižně od stodoly, jako by se na ni nedokázala podívat přímo. Stála zcela nehybně, jen ještě víc sevřela rám dveří. Úplně jí zbělely klouby.

Zeptala se: „Dokážete říct, co se jí stalo?“

„Ne,“ odpověděl Reacher, což byla po formální stránce pravda. Nebyl patolog. Ale dlouhá léta dělal policajta, a tak pár věcí věděl a zbytek si dokázal domyslet.

Dorothy pravila: „Měla bych se podívat.“

Reacher požádal: „Nedělejte to.“

„Musím.“

„Ne, nemusíte.“

„Chci to udělat.“

„Radím vám, abyste to nedělala.“

„Nemůžete mi v tom zabránit.“

„Já vím.“

„Nemáte na to právo.“

„Jenom vás žádám, to je všechno. Prosím, nechoďte tam.“

„Musím.“

„Nedělejte to.“

„Nevidím důvod, proč bych vás měla poslechnout.“

„Tak poslechněte ji. Poslechněte Margaret. Představte si, že vyrostla. Představte si, co by z ní bylo. Nestala by se z ní právnička ani vědkyně. Milovala květiny. Milovala barvy a tvary. Stala by se z ní malířka nebo básnířka. Umělkyně. Drobná, tvůrčí žena. Plná života, velice rozumná, milující dcera, které na vás záleží. Podívala by se na vás svýma moudrýma očima, zavrtěla hlavou, usmála se a řekla, no tak, mami, udělej, co ti ten chlap říká.“

„Myslíte?“

„Řekla by, mami, věř mi.“

„Musím to ale vidět. Po všech těch letech v nevědomosti.“

„Radši to nedělejte.“

„Jsou to jenom její kosti.“

„Nejsou to jenom její kosti.“

„Co jiného z ní mohlo zůstat?“

„Ne, tak to nemyslím,“ upřesnil Reacher. „Nejsou to jenom její kosti.“

* * *

Nahoře na 49. rovnoběžce probíhalo přesně podle plánu předání. Bílé dodávkové auto dojelo pomalu na jih, přes poslední zbytek Kanady, a naposledy zaparkovalo na zarostlé lesní mýtině přes tři kilometry severně od hranice. Řidič vystoupil, protáhl se, sebral z podlážky před sedadlem spolujezdce kotouč provazu a přešel k zadním dveřím. Otevřel je, dal naléhavé znamení a z auta okamžitě vystoupily ženy a dívky, bez odporu, bez sebemenšího zaváhání, protože cesta do Ameriky bylo přesně to, co chtěly, o čem snily a za co zaplatily.

Bylo jich celkem šestnáct, z vesnické oblasti Thajska, šest žen a deset holčiček, průměrná váha něco málo přes třicet pět kilo, což dělalo dohromady 570 kilo užitečného nákladu. Ženy byly štíhlé a přitažlivé a holčičky osm let staré a mladší. Všechny tam stály, mrkaly v ranním světle, přejížděly očima po vysokých stromech a malinko přešlapovaly, ztuhlé, unavené, ale nadšené a plné údivu.

Řidič je nahnal do nevyrovnaného polokruhu. Neuměl thajsky, ony anglicky, tak předvedl stejnou pantomimu jako mnohokrát předtím. Stejně byla patrně rychlejší než mluvení. Nejdřív plácl rukou do vzduchu, aby je uklidnil a upoutal jejich pozornost. Pak si položil prst na ústa, otočil se doleva, otočil se doprava, přejel pohledem po celém půlkruhu, s přehnanou dramatičností, aby ho všechny viděly a pochopily, že mají být zticha. Ukázal do země a přiložil si ruku za ucho. Jsou tady senzory. Země poslouchá. Ženy přikývly, uctivě, šťastné, že mohou dát najevo, že rozumí. Řidič ukázal na sebe, pak na ně, pak na jih a zakomíhal prsty. Teď musíme jít pěšky. Ženy opět přikývly. Věděly o tom. Pověděli jim o tom na začátku. Řidič předvedl dlaněmi kroky, lehké a opatrné. Každé ze svých svěřenkyň se při tom podíval do očí. Musíme našlapovat zlehka a nehlučně. Ženy dychtivě přikývly a holčičky stydlivě opětovaly jeho pohled zpod spuštěných vlasů.

Řidič rozmotal provaz, odměřil metr osmdesát od konce a ovinul ho v tom místě první z žen kolem ruky. Odměřil další metr osmdesát a ovinul ho kolem ruky první holčičce, pak druhé, potom druhé ženě a pokračoval, dokud je neměl všech šestnáct bezpečně svázaných. Ten provaz byl pouhý vůdce, ne pouta. Sloužil jako pohyblivé madlo. Pomůže jim kráčet stejným tempem stejným směrem a nesejít z cesty a neztratit se. Přechod lesem byl nebezpečný sám o sobě, i bez vracení se zpátky a hledání opozdilců.

Řidič popadl volný konec provazu a také si ho omotal kolem ruky. Pak vyrazil, jako lokomotiva v čele vlaku, a vedl je za sebou křovinami a mezi stromy na jih. Nakračoval pomalu a zlehka a naslouchal zvukům za sebou. Žádné nezaslechl, jako obvykle. Asijci se umějí pohybovat tiše, zejména ilegální přistěhovalci, zejména ženy a dívky.

Pohybovaly se tiše, ale po dvaceti minutách je přesto jasně uslyšeli, na dvou místech, vzdálených devět set šedesát kilometrů, ale položených každé jinde, jedno ve Fargo v Severní Dakotě a druhé ve Winnipegu v Manitobě. Nebo přesněji řečeno, na obou místech je spatřili. Prozradily je jehličky dalekých seismografu, když přešly přes zakopaný senzor. Ale odchylka byla jen nepatrná, sotva nad úrovní okolních poruch. Zaměstnanec oddělení Homeland Security se podíval na svůj graf a pomyslel si: Vysoká. Možná jelenec běloocasý. Možná celá rodinka. Jeho protějšek v Kanadě se podíval na svůj graf a pomyslel si: Vítr shazuje sníh ze stromů.

Pokračovaly v chůzi, pomalu a opatrně, zlehka našlapovaly, trpělivě překonávaly třetí z celkem čtyř částí svého dobrodružství. Na začátku byl dopravní kontejner, pak bílá dodávka. Nyní šly pěšky a pak nastoupí do další dodávky. Všechno jim předem vysvětlili, velice podrobně, v malé kanceláři plavební společnosti nad obchodem ve městě nedaleko jejich domova. Takových kanceláří existovala spousta a spousta jich nabízela stejné služby, ale ta, kterou využily, byla považována za široko daleko nejlepší. Byla drahá, ale vyhlášená komfortem. Jejich kontaktní osoba jim slíbila, že do Ameriky dorazí v nejlepším stavu a svěží jako sedmikrásky. Dopravní kontejner, kde stráví nejdelší ze svých čtyř fází cestování, má všechno nezbytné. Lampy se žárovkami, které simulují denní světlo, napojené na autobaterie. Matrace a přikrývky. Mnoho jídla, vody a chemické toalety. Zdravotnické vybavení. Ventilační otvory zamaskované jako zrezivělé díry, a kdyby nestačily, větrák napojený na stejné baterie jako světlo, a kyslíkové bomby, které se dají upouštět, kdyby se jim začalo špatně dýchat. Nechybí ani cvičební stroj, aby zůstaly v kondici a zvládly bez problémů šestikilometrový pochod přes hranici. Můžou se mýt a používat tělová mléka a zvlhčovače pleti. Dozvěděly se, že dodávky jsou vybavené podobným způsobem, ale ne v takovém množství, protože cesta po souši bude kratší než po moři. Skvělá organizace, myslely si všechny.

A nejlepší na všem bylo, že agentura neměla nic proti rodinám s holčičkami. Některé agentury pašovaly jen dospělé, protože dospělí mohou začít okamžitě pracovat, a některé povolovaly jen kluky, protože ti mohou také pracovat, ale tahle agentura brala s otevřenou náručí i dívky a nevadilo jí, když byly hodně malé, což se považovalo za velice humánní přístup. Jediná nevýhoda spočívala v tom, že ženy a muži museli cestovat odděleně, v zájmu zachování dekora, takže otce oddělovali od matek a bratry od sester, a pak jim na poslední chvíli sdělili, že loď, kterou mají plout muži a chlapci, má z nějakého důvodu zpoždění, a ženy a dívky poplují tudíž napřed. Což vůbec nevadí, ujistili je, protože o ně bude na místě určení dobře postaráno, po celou dobu, dokud nedorazí druhá loď.

Varovali je, že šestikilometrová pěší túra přes hranice bude nejhorší část celé cesty, ale vůbec nebyla tak strašná. Líbilo se jim, že jsou na čerstvém vzduchu a v pohybu. A ani zima jim nevadila, protože zimy v Thajsku jsou také studené a měly teplé oblečení. Nejlepší okamžik nadešel, když se jejich průvodce zastavil, položil si opět prst na rty a pak udělal pomyslnou čáru na zemi. Ukázal na ni a ústy naznačil: „Amerika.“ Ženy a dívky ji jedna po druhé překročily, šťastně se usmály a pokračovaly v cestě, konečně po americké půdě, pomalu a zlehka jako baletky.

Řidič Duncanových v šedivé dodávce na montanské straně hranice spatřil celé to procesí ze sta metrů. Vedl ho jako obvykle jeho kanadský protějšek, udával tempo a držel provaz. Za ním se vznášel lodní náklad, jakoby bez tíže, vlnil se a proplétal mezi stromy. Řidič Duncanových otevřel zadní dveře a postavil se, aby ho převzal. Kanaďan mu předal konec provazu, jako vždycky, jako by mu předával kolík při štafetě, a pak se otočil, zamířil zpátky do lesa a ztratil se z dohledu. Řidič Duncanových pokynul do dodávky, ale než jeho pasažérky nastoupily, podíval se každé do obličeje, usmál se na ni a potřásl jí rukou, jako by ji vítal v její nové vlasti. Ve skutečnosti se však rád sázel a snažil se dopředu uhádnout, kterou holčičku si Duncanovi nechají. Ženy půjdou rovnou do Vegas do agentur nabízejících dámský doprovod a dívky skončí dál na konci řetězu, ale jedna zůstane v okrese, alespoň na chvíli, nebo vlastně navěky. Kup deset a prodej devět, tak znělo heslo Duncanových, a řidič si rád prohlížel kandidátky a odhadoval, která bude ta šťastná. Zaznamenal čtyři přicházející v úvahu a pak se zatetelil radostí, když spatřil pátou, i když v okamžiku, kdy se k němu dostane, si už nebude vůbec podobná.

* * *

Dorothy Coeová stála u otevřených dveří svého auta dlouhých deset minut. Reacher stál před ní, pozoroval ji a doufal, že jí brání ve výhledu na stodolu, připravený setrvat tak klidně deset hodin, deset dní i deset roků, hlavně když se mu podaří zabránit jí v tom, aby šla dovnitř. Dorothy se dívala tisíce kilometrů daleko, pohybovala trochu rty, jako by se s někým dohadovala, podívat se, či nepodívat, vědět, či nevědět.

Nakonec se zeptala: „Kolik jich tam je?“

Reacher odpověděl: „Zhruba šedesát.“

„Panebože.“

„Nejspíš dvě až tři za rok,“ pravil Reacher. „Přišli tomu na chuť. Vypěstovali si závislost. Neřádí tady duchové. Duchové neexistují. Nářek, který ten hulič čas od času slyšel, byl skutečný.“

„Kdo to je?“

„Řekl bych, že Asijky.“

„To poznáte podle kostí?“

„Z té poslední nejsou ještě jenom kosti.“

„Jak se sem dostaly?“

„Jsou patrně z rodin imigrantů. Téměř určitě ilegálních. Propašovali je sem kvůli obchodu se sexem. Tím se Duncanovi živí. Tím si vydělávají peníze.“

„Byly všechny mladé?“

„Zhruba osmileté.“

„Jsou pochované?“

Reacher přiznal: „Ne.“

„To je tam prostě pohodili?“

„Nepohodili,“ odpověděl Reacher. „Vystavili je. Udělali si tam něco jako svatyni.“

Následovala dlouhá, dlouhá odmlka.

Pak Dorothy pravila: „Měla bych se podívat.“

„Nedělejte to.“

„Proč?“

„Jsou tam fotografie. Jako deník. Jako vzpomínka. Ve stříbrných rámečcích.“

„Měla bych se podívat.“

„Budete toho litovat. Celý život. Radím vám, abyste tam nechodila.“

„Vy jste tam byl.“

„A lituju toho. Mrzí mě, že jsem to udělal.“

Dorothy Coeová se opět odmlčela. Nadechla se, vydechla, pohled upřený na horizont. Potom se zeptala: „Co bychom měli udělat?“

Reacher objasnil: „Chystám se Duncanovy navštívit. Sedí všichni spokojeně doma a myslí si, že je všechno v pořádku. Je načase, abych je přesvědčil o opaku.“

Dorothy Coeová prohlásila: „Chci jet s vámi.“

Reacher namítl: „To není dobrý nápad.“

„Musím s vámi.“

„Mohlo by to být nebezpečné.“

„To pevně doufám. Existují věci, za které se vyplatí položit život.“

Doktorova manželka dodala: „My pojedeme taky. Oba dva. Pojďme vyrazit.“

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

DOROTHY COEOVA SI OPĚT SEDLA za volant svého pick-upu a doktor s manželkou se nacpali vedle ní. Reacher jel na korbě, s ukořistěnou puškou, pevně se držel, aby to s ním neházelo ve vyjetých kolejích, celý dlouhý kilometr a půl, zpátky k místu, kde nechal tahoe, které ukořistil fotbalistovi, jenž mu zlomil nos. Pořád tam stálo, zaparkované a nedotčené. Reacher do něj nastoupil, rozjel se a ostatní vyrazili za ním. Zamířili na jih po dvouproudé silnici a pak zpomalili a zastavili kilometr a půl od pozemku Duncanových. Měli dobrý výhled. Reacher odšrouboval puškohled leica a použil ho jako miniaturní dalekohled. Všechny tři domy byly krásně vidět. Stálo u nich pět aut. Tři staré pick-upy, černý cadillac Setha Duncana a červená mazda Eleanor Duncanové. Všechna byla zaparkovaná v úhledné řadě nalevo od nejjižnějšího domu, který patřil Jacobovi. Všechna byla studená, nehybná a orosená, jako by tam stála už dlouho, což bylo dobře, protože to znamenalo, že Duncanovi jsou pospolu a odříznutí od světa, a přesně to Reacher potřeboval.

Vystoupil z tahoe a přešel k ostatním. Vytáhl z kapsy upilovanou brokovnici a podal ji Dorothy Coeové. Nakázal: „Vraťte se a posbírejte klíče od aut fotbalistů. Pak mi sem dvě auta přivezte. Vyberte ta, která mají nejvíc benzinu v nádrži. Pospěšte si.“

Dorothy Coeová o metr zacouvala, otočila se přes šířku silnice a vyrazila na sever. Reacher nastoupil zpátky do tahoe a čekal.

* * *

Tři osamělé domy. Zima. Všude kolem plochá pole. Nic, kam by se dalo schovat. Klasický taktický problém. Standardní doktrína pěchoty by byla stáhnout se a povolat dělostřelectvo nebo objednat bombardovací nálet. Partyzáni by se rozdělili a zároveň zaútočili ze čtyř stran raketovými granáty, největší silou ze severu, kde je nejméně oken. Reacher ale neměl síly, které by mohl rozdělit, žádné granáty, dělostřelectvo ani podporu ze vzduchu. Byl odkázaný sám na sebe, s alkoholikem středního věku a dvěma zralými ženami, z nichž jedna byla v šoku. Dohromady měli k dispozici opakovačku se dvěma náboji, devítimilimetrovou pistoli glock se šestnácti náboji, uříznutou brokovnici ráže dvanáct se třemi náboji, vyskakovací nůž, francouzský klíč, dva šroubováky a sešitek zápalek. Ne zrovna dostačující výzbroj.

Ale čas stál na jejich straně. Měli celý den. A pomáhal jim i terén. Čtyřicet tisíc volných akrů. A pomáhal jim i plot Duncanových. Plot postavený před čtvrt stoletím jako alibi, stále pevný a masivní. Zákon nezamýšlených následků. Ten plot se proti Duncanovým obrátí a vpadne jim do zad.

Reacher se opět podíval leicou. Na pozemku se nic nedělo. Panovalo tam ticho a klid. Nic se nehýbalo, až na kouř vycházející z komínu prvního a posledního domu. Kouř odplouval na jih. Lehká bríza, ne vítr, ale vzduch byl rozhodně v pohybu.

Reacher čekal.

O patnáct minut později se podíval do zpětného zrcátka tahoe a spatřil malý konvoj mířící přímo k němu. Jako první se blížila dodávka Dorothy Coeové a za ní zlatý yukon, který vzal klukovi jménem John. Řídil ho doktor. Jako poslední jela doktorova manželka, za volantem černého pick-upu, kterým ráno přijel první fotbalista. Všichni zpomalili a zastavili těsně za sebou za zaparkovaným tahoe. Všichni se podívali doleva, na druhou stranu od pozemku Duncanových, aby se mu vyhnuli pohledem. Ze zvyku.

Reacher vystoupil z tahoe, ostatní ho obklopili a Reacher jim vysvětlil, co mají dělat. Dorothy Coeové nařídil, aby si nechala upilovanou brokovnici, doktorově manželce dal puškohled leica a vzal si od ní šátek a mobilní telefon. Jakmile jim bylo jasné, co mají za úkol, dal jim rukou pokyn k rozchodu. Všichni tři nastoupili do dodávky Dorothy Coeové a vyrazili na jih. Reacher osaměl na krajnici dvouproudé silnice, s bílým tahoe, zlatým yukonem a černým pick-upem, s klíči od všech tří v kapse. Odpočítal do tří a pustil se do práce.

Černý pick-up byl ze všech tří aut nejdelší, zhruba o třicet čísel, tak se Reacher rozhodl, že ho použije jako druhý. Bílé tahoe mělo nejvíc benzinu v nádrži, takže bude první. Johnův yukon zůstane tím pádem jako třetí, z čehož měl Reacher radost, protože věděl, že se dobře řídí.

Prošel kolem aut, všechna nastartoval a nechal je běžet. Pak je začal přemisťovat žabími skoky jedno před druhé k ústí příjezdové cesty Duncanových, pokaždé o sto metrů, dával při tom pozor, aby zůstaly ve správném pořadí, a doufal, že ho odhalí co nejpozději. Bez puškohledu neviděl podrobnosti, ale zdálo se, že na pozemku stále vládne klid. Přiblížil černý pick-up na patnáct metrů, zlatý yukon postavil těsně za něj, doběhl zpátky, nastoupil do bílého tahoe a dojel s ním až dopředu. Zahnul do ústí příjezdové cesty, vyrovnal ho a zastavil.

Vyklouzl ze sedadla, přikrčil se a připevnil na plynový pedál francouzský klíč. Narovnal ho, aby neležel úplně na zemi, a pak ho pevně utáhl. Oběhl zadek, otevřel dvířka palivové nádrže a odšrouboval uzávěr. Delším šroubovákem zastrčil do hrdla vypůjčený šátek a zapálil vykukující konec zápalkou. Pak přeběhl zpátky ke dveřím u řidiče, naklonil se dovnitř a zařadil rychlost. Tahoe se vydalo dopředu. Reacher se dal také do pohybu a zmáčkl prstem tlačítko na posunování sedadla. Sedadlo se začalo pohybovat, pomalu, centimetr po centimetru, minulo místo, kde by ho chtěla mít průměrně vysoká osoba, za bod, kde by ho chtěl mít malý člověk, dotklo se držadla francouzského klíče, změnilo zvuk motoru a tahoe trochu zrychlilo. Reacher s ním udržoval krok, tiskl prstem tlačítko, sedadlo se stále sunulo dopředu a tahoe zrychlovalo. Reacher se dal do běhu, sedadlo dojelo na konec své dráhy, Reacher ustoupil a nechal jet tahoe samotné. Pohybovalo se rychlostí patnáct kilometrů v hodině, možná trochu pomaleji, ale dostatečně rychle, aby ho nezastavil odpor štěrku pod koly. Koleje v příjezdové cestě ho udržovaly ve směru. Šátek v nádrži už pěkně hořel.

Reacher se otočil a doběhl zpátky na silnici, k černému pick-upu, nastoupil do něj, projel s ním kolem ústí příjezdové cesty, zacouval dovnitř, postavil ho napříč mezi ploty a popojel s ním dopředu a dozadu, aby stál v dokonale pravém úhlu, na obou koncích necelý metr volného prostoru. Tahoe se valilo nezadržitelně vpřed, už napůl u svého cíle, kolébalo se do stran v kolejích, za sebou jasný chochol ohně. Reacher vytáhl klíč ze zapalování černého pick-upu a vyrazil zpátky na silnici. Opřel se o nechráněnou stranu kapoty zlatého yukonu a čekal.

Bílé tahoe jasně hořelo. Ujelo posledních dvacet metrů, se slepou poslušností a neochvějně, narazilo do přední zdi prostředního domu a zůstalo stát. Dvě tuny, trocha pohybové síly, žádný velký náraz. Zapraskalo a naštíplo se dřevo, přední stěna se trochu prohnula dovnitř, rozbilo se okno v přízemí, ale to bylo všechno.

Úplně to však stačilo.

Plameny ze zadku tahoe se zhouply dopředu, vrátily se a ustálily na hezkém požáru. Rozvířily kolem sebe vzduch, olízly zespodu parapety a rozběhly se nahoru po dveřích. Obtočily zadní kola tahoe, k nebi vyrazily kotouče černého kouře a odplouvaly v lehkém větru na jihozápad.

Reacher se natáhl do yukonu a sebral ze sedadla pušku.

Plameny postupovaly k předku tahoe, pomalu, ale nezadržitelně, hladově hledaly potravu, kroutily se a vystřelovaly nahoru. Zadní pneumatiky začaly hořet a přední kouřit. Pak muselo prasknout palivové potrubí, protože plameny se rozletěly do stran, v nové barvě, pokropily přední zeď domu, sevřely celou kapotu tahoe, začaly se vzdouvat, útočit na dům a rozpouštět v rychlých černých polokruzích barvu. Pak se za tou rozpouštějící se barvou vydaly, nejprve nesměle, pak ale se stále větší urputností, jako armáda prodírající se roztříštěnou obranou, zabírající a prohledávající nové území. Rozbitým oknem proudil vzduch a plameny se zakously do rámu.

Reacher vymačkal číslo na zapůjčeném mobilu.

Oznámil: „Hoří prostřední dům.“

Ozvala se Dorothy Coeová, ze svého stanoviště osm set metrů na západě v poli.

Oznámila: „To je dům Jonase. Vidíme kouř.“

„Nějaký pohyb?“

„Zatím ne.“ Pak dodala: „Počkejte. Ze zadních dveří se právě vynořil Jonas. Otáčí se doleva. Chystá se k předním dveřím.“

„Jste si jistá?“

„Stoprocentně. Díváme se puškohledem.“

„Dobře,“ pravil Reacher. „Zůstaňte na telefonu.“

S tím položil otevřený mobil na kapotu yukonu a popadl pušku. Měla kovové hledí těsně před objímkou puškohledu a kovovou mušku na ústí hlavně. Reacher ji pozvedl k oku, naklonil se dopředu, opřel se lokty o plech a namířil do mezery mezi prostředním a nejjižnějším domem. Vzdálenost přibližně sto čtyřicet metrů.

Čekal.

Zahlédl, jak do mezery zezadu vstupuje podsaditá postava. Muž, malý a rozložitý, nejméně šedesátiletý. Kulatý červený obličej, prořídlé šedivé vlasy. Reacherovo první seznámení se starší generací Duncanových. Postava toporně proběhla mezi slepými konci obou domů, vyšla do světla a strnula. Vytřeštila oči na hořící tahoe, vykročila k němu, opět se zastavila, otočila se a s úžasem pohlédla na pick-up zaparkovaný napříč přes konec příjezdové cesty.

Reacher zaměřil mušku na prostředek hrudi a stiskl spoušť.

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

MAGNUM .338 ZASÁHL Jonase Duncana vysoko mezi dolní ret a špičku brady. Proletěl kořeny předních řezáků, skrz měkkou tkáň úst a hrdla, skrz třetí obratel, skrz míchu, skrz tuk na zátylku a zajel do rohu domu Jacoba Duncana. Jonas se sesunul kolmo k zemi, přemožen přitažlivou silou, ztuhlé tělo tvaru požárního hydrantu najednou uvolněné a poddajné, dopadl na záda, s groteskně rozhozenými končetinami, s otevřenýma očima, z rány mu vyhřezla poslední okysličená krev z mozku a pak zemřel.

Reacher trhl závěrem, o kapotu yukonu zazvonila prázdná nábojnice, odkutálela se a spadla na zem. Reacher popadl mobilní telefon a oznámil: „Jonas je mrtvý.“

Dorothy Coeová potvrdila: „Zaslechli jsme výstřel.“

„Nějaká činnost?“

„Zatím žádná.“

Reacher si přidržel telefon u ucha. Jonasův dům krásně hořel. Plála celá přední stěna, uvnitř se třepotaly plameny, vrhaly kolem sebe oranžové světlo a stíny, kroutily se pod stropem a útočily na něj, modře zářily za neporušenými okenními tabulkami, valily se rozbitým sklem, roztahovaly se a přidávaly k rozpoutanému infernu. Vítr unášel kouř stále na jih, a také horko, směrem k nejjižnějšímu domu.

V telefonu se opět ozvala. Dorothy Coeová: „Vyšel Jasper. S ruční zbraní. Vidí nás. Dívá se přímo na nás.“

Reacher se zeptal: „Jak jste daleko?“

„Zhruba šest set metrů.“

„Zůstaňte na místě. Jestli vystřelí, tak mine.“

„Domníváme se, že je to brokovnice.“

„Tím lépe. Broky k vám ani nedoletí.“

„Dal se do běhu. Už minul Jonasův dům. Míří k Jacobovu.“

Reacher ho zahlédl. Mihl se úzkou mezerou mezi Jonášovým a Jacobovým domem, malý rozložitý muž velice podobný svému bratrovi. Dorothy na telefonu sdělila: „Vešel dovnitř. Vidíme ho v Jacobově kuchyni. Oknem. Jsou tam i Jacob a Seth.“

Reacher čekal. Požár v Jonášově domě se vymkl kontrole. Bílé tahoe se proměnilo ve zčernalý vrak uvnitř ohnivé koule. Jedno po druhém se tříštila okna a plameny z nich vyrážely vodorovně jako paže a pěsti a teprve pak se stáčely k obloze. Hořela i střecha. Potom se ozval hlasitý zvuk, dům se otřásl a zakašlal, a z podlahy v přízemí vyletělo modré světlo rozechvělé horkem, jako dlouho zadržovaný dech, jasně viditelný, jako uvolněná síla, a začalo stoupat pomalu nahoru, jednu vteřinu, dvě, tři, a pak za ním vylétly s ještě větší prudkostí plameny.

Dorothy Coeová ohlásila: „V Jonasově kuchyni právě něco vybuchlo. Asi propanbutanová bomba. Zadní stěna stojí v jednom plameni.“

Reacher čekal.

Pak se propadla podlaha v přízemí a dům se opět otřásl a zakašlal, jak se do sklepa zřítila hořící prkna. Levý štít se naklonil dovnitř a pravý se sesunul ven, přes mezeru k Jasperovu domu. Z trosek se vyvalily jiskry a horké proudy vzduchu je vynesly sto metrů k nebi. Pak se do mezery zbortila pravá Jonasova stěna, zůstala ležet navršená do výšky na Jasperově levé stěně, do zatím nedotčených čerstvě odhalených míst se opřel vítr a rozdmýchal je k životu.

Reacher se zaradoval: „Zatím to probíhá velice dobře.“

Pak se provalila podlaha v Jonasově prvním patře, doprovázená ohňostrojem jisker, a jeho levá stěna se rozlomila na dvě úhledné půlky. Horní dopadla dovnitř do ohně a dolní se vyklonila ven a opřela se o Jacobův dům. Vyvalily se hořící trámy a červené uhlíky, nasály kyslík, a pak vyskočily nové obrovské plameny, nahoru, ven a do stran. Hořel dokonce i plevel ve štěrku.

Reacher pravil. „Řekl bych, že teď jsme tři na tři. Máme velkou šanci, že je všechny dostaneme.“

Dorothy Coeová upozornila: „Jasper je zase venku. Míří ke svému autu.“

Reacher se zadíval přes mušku na pušce. Jasper běžel k řadě aut. Vklouzl do bílé dodávky. Nastartoval a vycouval. Zastavil, otočil se a rozjel se přímo k příjezdové cestě. Prohnal se sprchou jisker, těsně kolem Jonasova těla, a zamířil k dvouproudé silnici. Rovně k Reacherovi. Rovně k zaparkovanému černému pick-upu. Zprudka zabrzdil, krátce před ním zastavil a vylezl. Otevřel dveře spolujezdce černého pick-upu a naklonil se dovnitř.

Pak se po vteřině zase vynořil.

Bez klíče.

Klíč byl v Reacherově kapse.

Reacher odložil telefon na kapotu yukonu.

Jasper zůstal nerozhodně stát. Přibližně čtyřicet metrů daleko. Což nebyla skoro vůbec žádná vzdálenost.

Reacher mu prostřelil hlavu a Jasper se skácel k zemi, stejně jako před chvílí jeho bratr, a zanechal po sobě ve vzduchu malý růžový obláček z rozprášené krve a kostí, který se o dvě čísla nadzvedl a pak se rozplynul ve vánku.

Reacher popadl telefon a oznámil: „Jasper je mrtvý.“

Pak za sebe na silnici odhodil prázdnou pušku a nastoupil do yukonu. Nedostatek náhradní munice znamenal, že skončila fáze jedna a začala fáze dvě.

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER ODJEL YUKONEM sto metrů za ústí příjezdové cesty a pak zahnul doprava do otevřeného pole. Hroudy a kameny odlétávaly a bubnovaly pod jeho pneumatikami. Opsal široký kruh, dostal se do úrovně ohrazeného pozemku a zastavil, obličejem k domům, motor na volnoběh, nohu na brzdě. Ze svého nového úhlu viděl, že Jacobova jižní stěna je zatím nedotčená, ale soudě podle kouře a plamenů hořel severní konec jeho domu. Vepředu a daleko nalevo stál pick-up Dorothy Coeové, čekající šest set metrů západně v polích, nakrčený, obrácený dopředu a nadržený jako nedočkavý lovecký pes připravený vyrazit. Přiložil si k uchu telefon a oznámil: „Stojím teď čelem. Co vidíte?“

Dorothy Coeová sdělila: „Jonasův dům je už skoro pryč. Zbyl z něj jenom komín. Cihly červeně žhnou. A Jasperův dům k tomu nemá daleko. Právě v něm vybuchla propanbutanová bomba.“

„Co Jacobův dům?“

„Hoří ze severu na jih. Hezky prudce. Musí v něm být sakra horko.“

„V tom případě zůstaňte na místě. Už to nebude dlouho trvat.“

Netrvalo to ani minutu. Dorothy Coeová ohlásila: „Jsou venku,“ a Reacher o vteřinu později spatřil, jak zpoza zadního rohu domu vybíhají Jacob se Sethem. Běželi přikrčení a kličkovali, protože si mysleli, že je stále ohrožuje puška. Dostali se k jednomu ze zbývajících pick-upů, otevřeli v podřepu dveře, naskočili dovnitř a sehnuli se. Za zády se jim vzedmul severní konec Jacobova domu, vyboulil se a sesunul k zemi, poměrně pomalu a elegantně, v záplavě jisker a hořících prken valících se a šířících se jako láva ze sopky, téměř až k plotu na hranici pozemku, vertikální masa měnící se v horizontální, a pak se dozadu pomalu skácel jižní konec, vzplál a zanechal po sobě pouze napřímený komín.

Reacher se zeptal: „Jak to vypadá?“

Dorothy Coeová odpověděla: „Přesně jak jste předpověděl.“

Reacher viděl Jacoba Duncana za volantem dodávky, menšího a rozložitějšího než Seth na sedadle spolujezdce. Seth měl stále dlahu na obličeji. Dodávka zacouvala deset metrů dozadu, téměř do ohně za sebou, a pak vyrazila dopředu, najela do plotu, opřela se do něj a pokusila se ho prorazit. Ohnul se přední nárazník, trochu se pomačkala karoserie, plot se zatřásl a zachvěl, ale vydržel. Hluboké díry na sloupky, masivní dřevo, pevná břevna. Solidní stavba. Zákon nezamýšlených následků.

Jacob Duncan to zkusil znovu. Zacouval, tentokrát o méně než deset metrů, protože oheň za ním se šířil, a pak ještě jednou vyrazil dopředu. Pick-up najel do plotu, Jacob a Seth poskočili v kabině jako hadrové panenky, ale plot nepovolil. Jacob se opět podíval dozadu. Na větší rozjezd nezbývalo místo. Nedovoloval to oheň a hamižné rozdělení půdy.

Jacob změnil taktiku. Popojel tak, aby předek dodávky mířil přesně mezi dva sloupky, zařadil nízkou rychlost, začal se sunout pomalu dopředu, dotkl se maskou chladiče břeven, přitlačil na ně, ubral plyn a tlačil stále víc a víc, v naději, že stálým tlakem dosáhne víc než prudkým nárazem.

Nedosáhl. Břevna se ohnula, vyboulila, rozechvěla, ale nepraskla. Pak ztratila zadní kola kontakt s povrchem, protočila se, zakvílela, plot se narovnal a odtlačil dodávku o dobrých patnáct čísel.

Znovu se otevřely dveře, Jacob se Sethem vystoupili a přeběhli ke cadillaku. Těžší auto, lepší točivý moment, víc síly. Ale horší pneumatiky, vyrobené pro pohodlí a ticho na otevřené silnici, ne na přilnavost na nezpevněném povrchu. Řídil Seth. Sotva couvl, protože se bál, že najede palivovou nádrží do plamenů za sebou. Pak ujel dvanáct metrů, narazil maskou chladiče do břeven a téměř okamžitě se protočila kola.

Konec představení.

„Už jdou,“ oznámil Reacher.

V tu chvíli povolila poslední opora planoucí budovy, hořící hromada si pomalu a jemně připosedla a vydechla oblak jisker a plynů. Z trosek se vysvobodily velké pokroucené plameny, roztančily se, rozdělily a vytratily. Vzduch se pokřivil horkem a oheň se vrhl sto metrů nahoru. Jacob se Sethem ustoupili, zakryli si obličeje pažemi a odvrátili se.

Pak vylezli na plot.

Pak skočili do pole.

Pak se rozeběhli.

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

JACOB SE SETHEM UBĚHLI třicet metrů, rovnou čarou od ohně, z čistého zvířecího instinktu, a pak se zastavili a otočili, osamocení a nepatrní v prázdném prostoru. Spatřili zaparkovaný yukon a vytřeštili na něj oči, jako by ho viděli poprvé v životě, naprosto zmatení, protože patřil jim, řídil ho jejich vlastní fotbalista a nepřispěchal jim na pomoc. Pak si všimli pick-upu Dorothy Coeové daleko na jiném místě, pohlédli znovu na yukon a pochopili. Naposledy se na sebe podívali a dali se do běhu, každý svou cestou, Jacob jedním směrem a Seth druhým. Reacher zvedl telefon.

Sdělil: „Pokud stojím na pozici devět hodin, vy jste na dvanácté, Jacob míří na desátou a Seth na sedmou. Seth je můj, Jacob váš.“

Dorothy Coeová řekla: „Rozumím.“

Reacher sundal nohu z brzdy, uchopil jednou rukou volant, opsal pomalý kruh po směru hodinových ručiček, vyrazil nejprve na sever a pak na východ, skákal přes nerovný povrch a cítil na skle vedle obličeje horko z požáru. Seth před ním klopýtal přes hrboly, snažil se dostat k silnici, stále sedmdesát metrů od ní. Reacher zahlédl cosi po pravé straně a pak zaslechl v telefonu hlas Dorothy Coeové: „Jacob má zbraň.“

Reacher se zeptal: „Jakou?“

„Krátkou. Myslím, že revolver. Nevidíme ji. Příliš skáčeme.“

„Zpomalte a důkladně se podívejte.“

Po dlouhých deseti vteřinách: „Řekli bychom, že je to normální šestiraňák.“

„Už z něj vystřelil?“

„Ne.“

„Dobře. Stáhněte se, ale nespouštějte ho z dohledu. Nemá kam utéct. Ať se unaví.“

„Rozumím.“

Reacher odložil telefon na sedadlo vedle sebe a pokračoval v pronásledování Setha na jih, třicet metrů za ním. Seth se opravdu činil. Pohyboval rukama jako písty. Reacher neměl puškohled, ale vsadil by se, že Seth drží v pravičce také revolver, patrně dvojče revolveru otce.

Reacher přidal plyn a zkrátil vzdálenost na dvacet metrů. Seth běžel doslova o život, pumpoval koleny, pumpoval pažemi, hlavu zvrácenou dozadu. Předmět v jeho ruce byla stoprocentně zbraň. S krátkou hlavní, ne delší než prst. Od dvouproudé silnice ho dělilo čtyřicet metrů. Reacher netušil, proč se tam chce dostat. Nemělo to nejmenší cenu. Silnice nebyla nic jiného než asfaltový pruh, po kterém nejezdila auta, s naprostou prázdnotou za sebou. Možná generační záležitost. Nejmladší Duncan si možná myslel, že ho zachrání obecní infrastruktura. Nebo se chtěl dostat domů. Možná tam ukrýval další zbraně. Utíkal přibližně správným směrem. Což znamenalo, že je buď naprosto zoufalý, nebo největší optimista na světě. Domů to měl přes tři kilometry a pronásledovalo ho motorové vozidlo.

Reacher se držel dvacet metrů za ním a pozoroval ho. Daleko za levým ramenem mu s temným zaduněním vybuchla poslední propanbutanová bomba. V zrcátku yukonu zaplály jiskry. Seth vepředu stále usilovně běžel.

Pak se zastavil, otočil se, rozkročil nohy a namířil oběma rukama revolver, do výšky očí, hned za ním hliníkovou masku na svém obličeji. Zvedala se mu hruď, třásly se mu všechny čtyři končetiny, a přestože držel revolver oběma rukama, poskakovala hlaveň v kruzích velikosti basketbalového míče. Reacher zpomalil, přeřadil, zacouval a zastavil třicet metrů od Setha. Nic mu nehrozilo. Chránil ho blok osmiválcového motoru, a šance, že ho ze vzdálenosti třiceti metrů zasáhne revolverem s krátkou hlavní nevycvičený, zprudka oddechující muž, byla více než mizivá. Šance, že ho trefí přes přední sklo do hlavy, úplně nulová. Bylo sporné, jestli se náboj vůbec přiblíží k místu určení.

Seth vystřelil, třikrát, rozhodně ne do jednoho místa, trhaně a s roztančenou hlavní, kterou neměl vůbec pod kontrolou. Reacher ani nemrkl. Jen s profesionálním zájmem sledoval tři výšlehy z hlavně a snažil se určit, co je to za zbraň, ale ze třiceti metrů na ni pořádně neviděl. Věděl, že existují sedmi– a osmiranné revolvery, ale ty nejsou moc běžné, takže to byl pravděpodobně šestiraňák, což znamenalo, že v něm zbyly tři náboje. Na sedadle vedle něj zapípal naléhavě telefon, Reacher ho zvedl a Dorothy Coeová se zeptala: „Jste v pořádku? Slyšeli jsme výstřely.“

„Nic mi není,“ ujistil ji Reacher. „Jste v pořádku vy? Střílí tak dobře, že by místo mě mohl zasáhnout vás. Ať už jste kdekoliv.“

„Jsme v pořádku.“

„Kde je Jacob?“

„Pořád utíká na jihozápad. Zpomaluje.“

„Sledujte ho,“ přikázal Reacher a položil telefon na sedadlo. Glock si nechal v kapse. Problém praváka v autě, které má volant na levé straně, spočívá v tom, že by musel před výstřelem rozbít přední okno, což bývalo v dobách tříštivých bezpečnostních skel snadné, ale skla moderních automobilů jsou pevná, proložená silnými umělohmotnými vrstvami, a francouzský klíč zůstal v tahoe a teď patrně roztavený zpátky na slitek.

Seth se předklonil v pase, dotkl se hlavou téměř stehen, zhluboka se nadechl, jednou, dvakrát, a pak se narovnal, zadržel dech a znovu zamířil, tentokrát lépe soustředěný a ne tak roztřesený. Hlaveň opisovala kruhy pouze velikosti baseballového míče. Reacher otočil volantem, dupl na plyn, vyrazil doprava, v rychlém sevřeném kruhu, pak naznačil, že se vrací do původní přímky, ale místo toho trhl volantem na druhou stranu a udělal osmičku. Seth vystřelil do prázdného prostoru, opět namířil a opět vystřelil. O rám předního okna yukonu zazvonil náboj, na straně řidiče, metr osmdesát od Reacherovy hlavy.

Zbývá poslední náboj, pomyslel si Reacher.

Revolver byl ale prázdný. Reacher zahlédl, jak Seth mačká usilovně spoušť, bubínek se otáčí a otáčí, ale bezvýsledně. Revolver byl buď šestiranný a nebyl plně nabitý, nebo byl pětiranný. Možná Smith 60. Seth to nakonec vzdal, rozhlédl se zoufale kolem sebe a pak hodil prázdný revolver po yukonu. Konečně se trefil. Seth měl radši vrhat kameny. Revolver dopadl na přední sklo přímo Reacherovi před obličej. Reacher sebou škubl a bezděčně uhnul. Revolver se odrazil a spadl na zem. Pak se Seth otočil a znovu se rozběhl, a zbytek už byl snadný.

Reacher dupl na plyn, vyrazil, srovnal auto pečlivě se Sethem a šedesátkou do něj najel. Normální osobní auto by ho možná nabralo, vyhodilo do vzduchu a poslalo přemetem přes kapotu a střechu, ale yukon nebyl normální osobní auto. Bylo to velké SUV s vysokým tupým předkem. Jemné zhruba jako železná palice. Zasáhlo Setha do zad, po celé šířce od kolen až k ramenům, jako dvoutunový kyj. Reacher ucítil náraz, Sethova hlava zmizela, jako by ho přisála nějaká mocná přitažlivá síla, auto jednou poskočilo, jako by zadním levým kolem přejíždělo přes nějakou překážku, a pak se zase rozjelo, co nejhladčeji to na hrbolatém povrchu šlo.

Reacher zpomalil, zeširoka otočil a zajel se podívat, jestli ho ještě není zapotřebí. Nebylo. Bezpochyby. Reacher už viděl spoustu mrtvých lidí a Seth Duncan byl mrtvější než většina z nich.

Reacher sebral ze sedadla spolujezdce telefon a oznámil: „Seth je mrtvý,“ a pak se zase rozjel rovně dopředu, rychle na jihozápad přes pole.

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

JACOB DUNCAN SE DOSTAL zhruba dvě stě metrů od svého domu. Dál ne. Reacher ho spatřil před sebou, muže utíkajícího na severozápad, zcela opuštěného v holé krajině, kolem sebe nic jiného než otevřený prostor. Spatřil, jak ho o sto metrů dál sleduje pick-up Dorothy Coeové, v bezpečné vzdálenosti za ním opisuje pomalou křivku, jako bdělý ovčácký pes, jako torpédoborec střežící lodní trasu.

Dorothy do telefonu oznámila: „Dělá mi starosti ta zbraň.“

Reacher opáčil: „Seth byl mizerný střelec.“

„To ještě neznamená, že je mizerný střelec i Jacob.“

„Dobře,“ opáčil Reacher. „Zastavte a počkejte na mě. Provedeme to společně.“

Přerušil hovor, změnil směr, překřížil sto metrů zezadu Jacobovu cestu a rozjel se přímo k Dorothy Coeové. Když dorazil, Dorothy vystoupila a přikročila ke dveřím spolujezdce. Reacher otevřel tlačítkem na své straně okénko a zarazil ji: „Ne, řídit budete vy. Já převezmu brokovnici.“

Vystoupil, obešel yukon a setkal se s Dorothy před jeho přední promáčklou kapotou. Nepadlo ani slovo. Dorothy se tvářila odhodlaně. Byla napůl klidná a napůl nervózní. Sedla si na sedadlo řidiče, posunula ho dopředu a podívala se do zrcátka, jako by normálně jako každé ráno jela do obchodu pro mléko. Reacher nastoupil vedle ní a vysvobodil z kapsy glock.

Dorothy požádala: „Povězte mi o těch fotografiích. Ve stříbrných rámečcích.“

„Nechci o nich mluvit,“ odmítl Reacher.

„Ne, myslím to jinak. Potřebuju vědět, jestli jasně ukazují na Duncanovy. Hlavně na Jacoba. Jestli dokazují jejich účast. Musíte mi to povědět. Než se do toho pustíme.“

„Bezpochyby to byli oni,“ odpověděl Reacher. „Bez jakékoliv pochyby.“

Dorothy Coeová přikývla a nic neřekla. Zařadila rychlost a auto se rozjelo, pomalu a trhavě po zimním poli. Svěřila se: „Bavili jsme se, co bude dál.“

Reacher poradil: „Zavolejte dopravci z jiného okresu. Nebo se dohodněte s Eleanor.“

„Ne, se stodolou. Doktor si myslí, že bychom ji měli podpálit. Já si nejsem tak jistá.“

„Vaše rozhodnutí.“

„Co byste udělal vy?“

„Na mně to nezáleží.“

„Povězte mi to.“

Reacher sdělil: „Zatloukl bych dvířka ve vratech, nechal stodolu stát a už do ní nikdy nevkročil. Nechal bych ji zarůst květinami.“

Víc si toho už neřekli. Dojeli na padesát metrů k Jacobu Duncanovi a přešli na operační těsnopis. Jacob stále běžel, ale ne moc rychle. Téměř mu došly síly. Potácel se a klopýtal, malý podsaditý muž omezený nemocnými plícemi, neohebnýma nohama a bolestmi a neduhy stáří. V ruce držel revolver, ze stejné matné oceli a se stejnou krátkou hlavní, jako byl revolver Setha. Patrně další Smith 60 a patrně obdobně neúčinný, když ho drží muž lapající s hvízdáním po dechu a třesoucí se vyčerpáním.

Dorothy Coeová se zeptala: „Jak to uděláme?“

Reacher poradil: „Objeďte ho zleva. Pojďme zjistit, jestli se nám postaví a bude bojovat.“

Nepostavil se jim a nebojoval. Reacher stáhl okénko, vystrčil ven glock, Dorothy projela rychle a těsně zleva kolem Jacoba a Jacob se neotočil a nevystřelil. Jen ucukl a potácel se dál, o stupeň dva víc napravo od původního směru.

Reacher požádal: „Teď ho zeširoka objeďte a zaútočte na něj zezadu.“

„Dobře,“ souhlasila Dorothy. „Za Margaret.“

Pokračovala širokým obloukem doleva, začala ho stále víc a víc zužovat a najela do původní přímky. Chvíli jela jen setrvačností a pak dupla na plyn a auto poskočilo dopředu, deset metrů, dvacet metrů, třicet, a Jacob Duncan se s hrůzou v očích ohlédl, uskočil doleva a Dorothy Coeová strhla volant doprava, bezděčně, civilistka po čtyřiceti letech bezpečného řízení, a zasáhla Jacoba levým reflektorem, zprudka do zad a pravého ramene, vyrazila mu z ruky revolver, připravila ho o rovnováhu, otočila ho kolem osy a poslala k zemi.

„Rychle zpátky,“ nakázal Reacher.

Jacob Duncan se však nezvedal. Ležel na zádech, trhal nohou jako pes, kterému se zdají sny, hrabal rukou po zmrzlé zemi, škubal hlavou a poulil oči, nahoru a dolů, doprava a doleva. Revolver ležel tři metry od něj.

Dorothy Coeová k němu dojela na deset metrů a zastavila. Zeptala se: „Co teď?“

Reacher odpověděl. „Nechal bych ho tady. Myslím, že jste mu přerazila páteř. Pomalu umře.“

„Za jak dlouho?“

„Za hodinu za dvě.“

„Nejsem si jistá.“

Reacher jí podal glock. „Nebo ho střelte do hlavy. Bylo by to milosrdenství, které si nezaslouží.“

„Nemohl byste to udělat?“

„Udělal bych to s radostí. Měla byste to však udělat vy. Čekala jste dvacet pět let.“

Dorothy pomalu přikývla. Zahleděla se na glock, který jí ležel jako otevřená kniha v dlaních, jako by něco takového ještě nikdy neviděla. Zeptala se: „Má pojistku?“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Glocky pojistku nemají,“ vysvětlil.

Dorothy otevřela dveře. Položila jednu nohu na stupátko, druhou na zem a vystoupila. Ohlédla se po Reacherovi.

„Za Margaret,“ zopakovala.

„A za ostatní,“ dodal Reacher.

„A za Artieho,“ doplnila Doroty. „Za mého manžela.“

Obešla otevřené dveře, přejela po nich rukou, pomalu a váhavě, překonala volný prostor, drobnými pravidelnými kroky, deset kroků, dvanáct, dlouhá cesta na krátkou vzdálenost. Jacob Duncan znehybněl a sledoval, jak se blíží. Dorothy k němu přistoupila a namířila dolů a kousek do strany. Glock držela dost od sebe, jako by k ní nepatřil, jako by se od něj chtěla distancovat. Pak řekla pár slov, kterým Reacher nerozuměl, stiskla spoušť, jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát, pětkrát, šestkrát, a odstoupila.

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DOKTOR S MANŽELKOU čekali v pick-upu Dorothy Coeové na dvouproudé silnici. Reacher s Dorothy před nimi zastavili, všichni vystoupili a zadívali se společně na pozemek Duncanových. Z domů zbyly jen tři komíny a hromada popelavě šedivého dřeva, které stále hořelo, ale už ne s předešlou prudkostí. Kouř se spojoval do širokého sloupce, který vypadal, že stoupá do nekonečna. Slunce dosáhlo vrcholu a zbytek oblohy byl modrý.

Reacher upozornil: „Čeká vás spousta práce. Přizvěte všechny ostatní. Chopte se krumpáčů, lopat a vykopejte velké díry. Opravdu velké díry. Aby se do nich vešel veškerý odpad. Pak je zasypte, ale nechte trochu místa. Dorazí jejich dodávka a řidič se provinil stejně jako ostatní.“ Doktor se zeptal: „Musíme ho zabít?“

„Jestli chcete, můžete ho pohřbít zaživa.“

„Vy teď odjíždíte?“

Reacher přikývl. „Jedu do Virginie,“ upřesnil.

„Nemohl byste den dva zůstat?“

„Velení teď máte vy všichni, nejenom já.“

„Co ti fotbalisté u mě doma?“

„Propusťte je a nakažte jim, aby zmizeli z města. S radostí uposlechnou. Nic jim tady nekyne.“

Doktor namítl: „Mohli by o tom někomu povědět. Nebo někdo možná viděl kouř. Z dálky. Možná sem přijedou policajti.“

Reacher poradil: „Kdyby přijeli, hoďte to všechno na mě. Povězte jim, jak se jmenuju. Až zjistí, kde jsem, budu někde úplně jinde.“

Dorothy Coeová pomohla Reacherovi s prvním úsekem cesty. Nastoupili společně do yukonu a podívali se na ukazatel stavu paliva. Zbývalo ho dost na sto kilometrů. Dohodli se, že Dorothy odveze Reachera padesát kilometrů na jih, vrátí se zpátky, a pak bude tankování Johnův problém.

Prvních patnáct kilometrů ujeli v tichosti. Potom minuli opuštěný hostinec, prázdná dvouproudá silnice vyrazila rovně dopředu a Dorothy se zeptala: „Co vás čeká ve Virginii?“

„Žena,“ odpověděl Reacher.

„Vaše přítelkyně?“

„Jenom žena, se kterou jsem mluvil po telefonu. Chtěl bych se s ní osobně setkat. I když si tím teď nejsem tak jistý. Alespoň zatím. Ne když jsem v takovémhle stavu.“

„Co vám na vašem stavu vadí?“

„Můj nos,“ objasnil Reacher, dotkl se pásky a oběma rukama si ji uhladil. Dodal: „Bude trvat pár týdnů, než se zase budu moct ukázat na veřejnosti.“

„Jak se ta vaše žena ve Virginii jmenuje?“

„Susan.“

„Myslím, že byste za ní měl jet. Jestli jí bude vadit, jak vypadáte, nestojí za setkání.“

Zastavili na ničím zajímavém místě, které muselo ležet přesně napůl mezi Apollo Inn a barem Cell Block. Reacher otevřel dveře a Dorothy se ho zeptala: „Bude to tady pro vás v pořádku?“

Reacher přikývl.

Ujistil ji: „Jsem v pořádku úplně všude. Budete v pořádku zpátky doma?“

„Nebudu,“ odpověděla. „Ale povede se mi lépe než předtím.“

Seděla za volantem, klidná, schopná žena, zhruba šedesátnice, statná a zemitá, upracovaná, ztrhaná nelehkým životem, šedivějící, ale radostnější než dřív. Reacher nic neřekl, vystoupil na krajnici a zavřel dveře. Dorothy na něj krátce pohlédla přes okénko a pak odvrátila pohled, otočila se přes šířku silnice a rozjela se na sever. Reacher si stáhl čepici přes uši, vrazil si ruce do kapes, aby mu nebyla zima, a pustil se do čekání na stop.

Čekal dlouho, velice dlouho. Prvních pár hodin kolem něj vůbec nic neprojelo. Pak se na horizontu objevilo auto a celou minutu trvalo, než se zvětšilo natolik, aby se daly rozeznat podrobnosti. Byl to malý zahraniční vůz, patrně japonský, honda nebo toyota, starý, modrý a vyšisovaný. Koupě ze šesté ruky. Reacher se postavil a zvedl palec. Auto zpomalilo, což mnoho neznamenalo. Čirý reflex. Řidič střelil očima doprava a sundal automaticky nohu z plynu. Vlastně řidička, mladá, patrně studentka. Měla dlouhé světlé vlasy. A vzadu v autě až nahoru vyrovnané nejrůznější harampádí.

Věnovala Reacherovi necelou vteřinu a pak šlápla na plyn a vyrazila nejméně stovkou, ve víru studeného vzduchu, štěrku a za kvílení pneumatik. Reacher sledoval, jak odjíždí. Patrně správné rozhodnutí. Osamělé ženy by neměly stavět uprostřed pustiny neudržovaným obrům s lepicí páskou na obličeji.

Opět se posadil na krajnici. Byl unavený. Probudil se předcházející ráno v chatce Vincentova motelu, když ji přišla uklidit Dorothy Coeová, a od té doby nespal. Přetáhl si kapuci přes čepici a lehl si na zem. Překřížil kotníky na nohou a paže a usnul.

Když se probudil, už se stmívalo. Oblohu osvětlovaly jen poslední paprsky bledého zimního západu slunce. Reacher se posadil a pak se postavil. Žádný provoz. Měl však trpělivost. Uměl dobře čekat.

Čekal dalších deset minut a pak zahlédl na horizontu další auto. Mělo už zapnutá světla. Reacher si stáhl kapuci, aby nevypadal ještě větší, zaujal ležérní postavení, jednu nohu na krajnici, jednu na asfaltu, a zvedl palec. Blížící se vozidlo bylo větší než osobní auto. Reacher to poznal podle toho, jak mělo umístěné přední reflektory. Bylo úzké a poměrně vysoké. S velkým předním sklem. Dodávka.

Šedivá dodávka.

Velice podobná těm dvěma, co stály u depa Duncanových.

Sto metrů před Reacherem zpomalila, automatický reflex, ale pak zpomalila ještě víc a těsně vedle něj zastavila. Řidič se naklonil, otevřel dveře spolujezdce a rozsvítil tím vnitřní osvětlení.

Za volantem seděla Eleanor Duncanová.

Měla na sobě černé džíny a teplou bundu. Bunda byla plná zipů a kapes a leskla se ve světle. Její materiál měl hodně daleko k živému světu, ať rostlinnému, či živočišnému.

Pozdravila: „Dobrý večer.“

Reacher neodpověděl. Prohlížel si dodávku, zvenku i zevnitř. Měla za sebou dlouhou cestu. Byla špinavá od soli a zaschlého bláta a celá zaprášená. Musela urazit spoustu kilometrů.

Konstatoval: „Právě v téhle přijel lodní náklad, že je to tak? Používali tuhle dodávku.“

Eleanor Duncanová přikývla.

Reacher se zeptal: „Kdo v ní přijel?“

Eleanor Duncanová odpověděla: „Šest mladých žen a deset holčiček. Z Thajska.“

„Byly v pořádku?“

„V naprostém. Což není divu. Dali si záležet na tom, aby dorazily v obchodovatelném stavu.“

„Co jste s nimi udělali?“

„Nic.“

„Tak kde jsou?“

„Pořád vzadu.“

„Cože?“

„Nevěděli jsme, co s nimi. Očividně je sem nalákali pod falešnými sliby. Oddělili je od rodin. Tak jsme se rozhodli, že je dostaneme zase domů.“

„Jak to chcete provést?“

„Vezu je do Denveru.“

„Proč do Denveru?“

„Jsou tam thajské restaurace.“

„To je vaše řešení? Thajské restaurace?“

„Není to zase až tak hloupý nápad, jak se zdá. Zamyslete se nad tím, Reachere. Nemůžeme je předat policii. Jsou tady nelegálně. Na měsíce by je zavřeli do státního vězení. To by pro ně bylo strašné. Usoudili jsme, že by se měly alespoň dostat k lidem, kteří mluví jejich jazykem. Do komunity, která by jim pomohla. A pracovníci z restaurací jsou přece jedna velká komunita. Někteří sem přicestovali také nelegálně. Napadlo nás, že by mohli využít stejnou organizaci, ale opačným směrem, nechat se jí přepravit zpátky.“

„Čí to byl nápad?“

„Nás všech. Dohadovali jsme se o tom celý den a pak jsme hlasovali.“

„Úžasné.“

„Máte lepší nápad?“

Reacher neodpověděl. Jen se díval na slepou šedou stěnu dodávky a skvrny po soli, vyschlé do dlouhých vystouplých aerodynamických tvarů. Položil dlaň na studený kov.

Eleanor Duncanová se zeptala: „Chcete se s nimi seznámit?“

Reacher odmítl: „Ne.“

„Zachránil jste je.“

Reacher opáčil: „Zachránilo je štěstí a náhodná shoda okolností. Proto se s nimi nechci seznámit. Nechci vidět jejich obličeje, protože pak bych přemýšlel o tom, co by se s nimi stalo, kdyby nezasáhlo štěstí a náhodná shoda okolností.“

Následovala dlouhá odmlka. Motor předl na volnoběh, foukal vánek, obloha temněla, ochlazoval se vzduch.

Pak Eleanor Duncanová nabídla: „Nechcete alespoň odvézt na dálnici?“

Reacher přikývl a nastoupil.

Dvacet minut mlčeli. Pak se prohnali kolem baru Cell Block a Reacher podotkl: „Vy jste o tom věděla, že je to tak?“

Eleanor Duncanová odpověděla: „Ne.“ Pak řekla: „Ano.“ Potom dodala: „Myslela jsem si, že vím naprostý opak. Opravdu. Byla jsem si tím naprosto jistá. Myslela jsem si to tak intenzivně, že jsem si nakonec uvědomila, že se snažím přesvědčit sama sebe.“

„Věděla jste, odkud Seth pochází.“

„Už jsem vám řekla, že jsem to nevěděla. Těsně před tím, než jste mu ukradl auto.“

„A já jsem vám nevěřil. Až do té chvíle jste bez zaváhání odpověděla na čtrnáct po sobě jdoucích otázek. Pak jsem se zeptal na Setha a vy jste provedla zdržovací manévr. Nabídla jste nám pití. Začala jste mlžit. Abyste získala čas.“

„Vy víte, odkud Seth pocházel?“

„Nakonec mi to došlo.“

Eleanor Duncanová Reachera vybídla: „Tak mi to povězte.“ Reacher pravil: „Duncanovi měli rádi malé holčičky. Odjakživa. Byl to jejich celoživotní koníček. Takoví lidé zakládají fankluby. V dobách před internetem to dělali pomocí pošty a tajných osobních setkání. Vyměňovali si fotografie a tak podobně. Možná se konaly sjezdy. Možná si zvali hosty. Zájmové skupiny drží vždycky pohromadě. Domnívám se, že skupině, která měla ráda malé chlapečky, začala hořet půda pod nohama. Stáhla se do podzemí. Svěřila důkazy svým kamarádům. Mělo to být jen načas, dokud půda zase nevychladne, ale Setha si nikdo nevyzvedl. Chlapa, který ho měl na svědomí, možná umlátili ve vězení. Nebo ho umlátili v zadní místnosti policajti. Tak zůstal Seth na krku Duncanovým. Moc jim to ale nevadilo. Možná si mysleli, že je roztomilé přijít k synovi bez pomoci skutečné dospělé ženské. Tak si ho nechali. Jacob ho adoptoval.“

Eleanor Duncanová přikývla. „Seth mi pověděl, že ho zachránili. V dobách, kdy jsme se spolu ještě bavili. Řekl mi, že Jacob ho zachránil z hanlivé situace. Z altruismu a lásky k bližnímu. A z principu. Věřila jsem mu. Pak jsem během všech těch let vycítila, že Duncanovi provádějí něco špatného, ale to, co vyšlo najevo, by mě v životě nenapadlo. Přísahám. Protože jsem si myslela, že s takovýmihle věcmi ze zásady nesouhlasí. Domnívala jsem se, že to dokázali tím, že zachránili Setha. Dlouhou dobu jsem byla slepá. Myslela jsem si, že pašují něco jiného, například drogy, zbraně nebo dokonce bomby.“

„Co změnilo váš názor?“

„Věci, které jsem zaslechla. Jen útržky, ale došlo mi, že pašují lidi. Ale i tehdy jsem si myslela, že jde jen o normální ilegální přistěhovalce. Pracovníky do restaurací a tak podobně.“

„Dokdy?“

„Až do teď. Až do dnešního dne jsem to nevěděla jistě. Přísahám. Měla jsem ale stále větší a větší podezření. Vydělávali příliš mnoho peněz. A projevovali příliš velké nadšení. Téměř slintali blahem. Ale i přesto jsem tomu nevěřila. Hlavně kvůli Sethovi. Myslela jsem si, že by mu něco takového přišlo odpudivé, protože si to vytrpěl na vlastní kůži. Nedokázala jsem myslet na to, že by se mohl také zvrhnout. Ale přesně k tomu došlo. Patrně to bylo jediné, co znal. A co ho kdy bavilo.“

Reacher poznamenal: „Také nejsem psycholog.“

„Strašně se stydím,“ přiznala Eleanor. „Nevrátím se. Myslí si, že to udělám, ale neudělám. Nedokázala bych se jim podívat do očí. Nedokázala bych tam žít.“

„Tak co podniknete?“

„Věnuju tuhle dodávku komukoliv, kdo bude ochoten pomoct těm lidem uvnitř. Jako dar. Jako úplatek. Pak se přesunu jinam. Třeba do Kalifornie.“

„Jak?“

„Stopem jako vy. Začnu nový život.“

„Buďte opatrná. Stopování může být nebezpečné.“

„Já vím. Ale je mi to jedno. Mám pocit, že si zasloužím všechno, co mě potká.“

„Nebuďte na sebe tak tvrdá. Alespoň jste zavolala policajty.“

Eleanor namítla: „Ale nikdy nepřijeli.“

Reacher na to nic neřekl.

Eleanor se podivila: „Jak víte, že jsem je zavolala?“

„Protože přijeli,“ opáčil Reacher. „V podstatě. To je to, na co se mě nikdo nezeptal. Nikdo si nedal dvě a dvě dohromady. Všichni věděli, že jsem přijel stopem, ale nikoho nepřekvapilo, že mě vysadili na křižovatce, která nikam nevede. Proč by tam nějaký řidič stavěl? Buď by tam vůbec nedojel, nebo by pokračoval přinejmenším sto kilometrů na jih.“

„Tak kdo to byl?“

„Policajt,“ sdělil Reacher. „Státní policie v neoznačeném autě. Neřekl to, ale čišelo to z něj. Byl to příjemný chlap. Zastavil mi dost daleko na severu. Téměř v Severní Dakotě. Varoval mě, že mě bude muset vysadit uprostřed pustiny, protože jede jenom tam a zpátky. Nebavili jsme se o důvodech a netušil jsem, že to myslí doslova. Přesně tak to ale udělal. Zastavil, nechal mě vystoupit a pak se během dvou vteřin otočil a rozjel se opět tam, odkud přijel.“

„Proč to udělal?“

„GPS a politika,“ opáčil Reacher. „To bylo první, co mě napadlo. Nebraska je velký stát a usoudil jsem, že by mohlo docházet k tahanicím, kterým částem se věnuje větší pozornost a kterým menší. Myslel jsem si, že si dopředu chrání záda. Aby mohli kdykoliv ukázat záběry ze systémů GPS a podložit, že zajíždějí do všech koutů státu. Každé policejní auto má v současné době zabudovaného špicla a dá se dokázat, kde se v kterou dobu pohybovalo. Pak jsem o chvíli později změnil názor. Napadlo mě, jestli jim někdo jen tak z legrace nezavolal, a oni věděli, že jedou zbytečně, ale museli vyhovět, aby je pak někdo neosočil, že to volání úplně ignorovali. A ještě později mě napadlo, že pokud jim někdo zavolal, byla jste to možná vy.“

„Byla jsem to já. Před čtyřmi dny. A nedělala jsem si z nich legraci. Pověděla jsem jim všechno, co jsem si myslela. Proč ten policajt ani nevystoupil z auta?“

„Předsudky a znalost místních poměrů,“ opáčil Reacher. „Vsadím se, že jste se zmínila o tom, že vás Seth bije.“

„Ano, o tom jsem se zmínila. Protože to byla pravda.“

„Proto nechali bez povšimnutí všechno ostatní, co jste jim řekla. Zaškatulkovali si vás jako manželku, která si vymýšlí, aby se pomstila manželovi. Policajti někdy takhle uvažují. Není to správné, ale děje se to. A rozhodně nechtěli rozvířit místní vody. Nechtěli si proti sobě poštvat Duncanovy. Kvůli znalosti místních poměrů. Dorothy Coeová mi pověděla, že někteří kluci ze sousedství se dali ke státní policii. Tak se jich buď zeptali, nebo se to už rozkřiklo, ale v každém případě ta zpráva zněla: v tomhle koutě okresu si nezahrávejte s Duncanovými.“

„Tomu nevěřím.“

„Pokusila jste se,“ řekl Reacher. „Kromě ostatního mějte na paměti i tohle. Pokusila jste se zachovat správně.“

Pokračovali v cestě, projeli takzvaným centrem, kolem poutače obchodní komory, kolem benzinové pumpy Texaco se třemi stojany, kolem železářství, kolem prodejny lihovin, kolem banky, kolem pneuservisu a kolem značkové prodejny John Deere, obchodu se smíšeným zbožím a lékárny, kolem vodárenské věže, kolem ulice McNallyho, kolem ukazatele k nemocnici a ven na území, které Reacher neznal. Motor dodávky hluboce předl, pneumatiky hučely a Reacher měl pocit, že čas od času slyší zvuky zezadu, pohyb lidí, pár slov, dokonce i smích. Eleanor Duncanová se plně soustředila na tmavou silnici a Reacher ji koutkem oka pozoroval.

Pak se o hodinu později a o sto kilometrů dál objevila záře světel na nadúrovňové křižovatce a velké zelené tabule ukazující sever a jih. Eleanor zpomalila a zastavila a Reacher vystoupil a zamával na rozloučenou. Eleanor vyjela na první nájezd, na západ směrem na Denver a Salt Lake City a Reacher zašel pod most, zaujal postavení na nájezdu na východ, jednu nohu na krajnici a druhou na asfaltu, zvedl palec, nasadil úsměv a pokusil se vypadat přátelsky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai