Poslední sbohem

Lee Child

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Všechno někdy začíná
Jack Reacher stojí před životním rozhodnutím

Děj se odehrává ve státě Mississippi v březnu 1997, pouhých šest měsíců před Jatkami, prvním Childovým thrillerem s Jackem Reacherem.
Nesnadná mise přináší rozhodující okamžik v Reacherově vojenské kariéře. Reacher stojí před životním rozhodnutím. Když udělá, co chce armáda, dokáže se podívat sám sobě do očí? A když to neudělá, bude ho armáda ještě chtít?

Březen 1997. Za barem v Carter Crossing ve státě Mississippi je nalezena žena s proříznutým hrdlem. Jen kousek opodál stojí velká vojenská základna. Je vrahem místní chlap – nebo je to voják?
Jack Reacher, tehdy stále major vojenské policie, dostane za úkol, aby se tam v přestrojení vypravil. Okresní šerif dřív sloužil u americké námořní pěchoty – a je to nádherná žena. Její vyšetřování nikam nevede. Brání jí v něm Pentagon? Nebo nechce najít vraha?

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2011 by Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu The Affair

(First published by Bantam Press, Great Britain, 2011)

přeložila © 2012 Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-122-3

Věnováno památce Davida Thompsona, 1971-2010.

Výborného knihkupce a dobrého přítele.

PRVNÍ KAPITOLA

Pentagon je největší kancelářská budova na světě, o šesti stech tisících čtverečních metrech, s třiceti tisíci lidmi a téměř třiceti kilometry chodeb, ale postavena je tak, že má jen troje vstupní dveře, které se otvírají do tří hlídaných vestibulů pro pěší. Zvolil jsem jihovýchodní možnost, nejrušnější hlavní vchod nejblíže od metra a autobusového nádraží, protože se obvykle nejvíc hemží lidmi a je nejoblíbenější mezi civilními zaměstnanci, a já jsem potřeboval spoustu civilních zaměstnanců, pokud možno dlouhý, nekonečný proud, pro jistotu, hlavně však proto, aby mě nezastřelili přímo na místě. Při zatýkání dochází k nehodám, občas nešťastnou náhodou, občas úmyslně, tak jsem chtěl mít svědky. Chtěl jsem, aby mě sledovaly nezávislé páry očí, alespoň zpočátku. Samozřejmě si pamatuju, kdy to bylo. V úterý jedenáctého března 1997, poslední den, kdy jsem do té budovy vstoupil jako legální zaměstnanec lidí, kteří ji postavili.

Před dávnými časy.

Jedenáctého března 1997 zbývalo také shodou okolností přesně čtyři a půl roku do okamžiku, kdy se v jedno budoucí úterý změnil svět, takže kontrola v nejrušnějším vchodu byla brána vážně, ale bez hysterie. Nebo bez očividné hysterie. Alespoň z dálky. Měl jsem na sobě vycházkovou uniformu, vzorně čistou, vyžehlenou, nablýskanou a naleštěnou, ověšenou stužkami od medailí, vyznamenáními, insigniemi a zásluhami svědčícími o třinácti letech věrné služby. Bylo mi třicet sedm, převyšoval jsem ostatní a chodil, jako bych spolkl pravítko, v každém směru příkladný major vojenské policie Armády Spojených států, až na to, že jsem měl moc dlouhé vlasy a pětidenní strniště.

Za bezpečnost Pentagonu tenkrát zodpovídala Ochranná bezpečnostní služba a ze čtyřiceti metrů jsem zahlédl ve vestibulu deset jejích členů, což mi přišlo jako příliš mnoho a přivedlo mě na myšlenku, jestli patří všichni k ochranné službě, nebo jestli jich není pár našich, nepracují v přestrojení a nečekají na mě. Většinu naší nejkvalifikovanější práce vykonávají důstojničtí zástupci a často při tom předstírají, že jsou někdo jiný. Vystupují jako plukovníci, generálové, poddůstojníci či mužstvo, prostě jako kdokoliv jiný, koho potřebují, a jsou na to dobří. Není pro ně žádný problém navléknout uniformu Ochranné bezpečnostní služby a čekat na cílovou osobu. Z třiceti metrů jsem nikoho z nich nepoznal, ale armáda je velice velká instituce a vybrali by muže, se kterými jsem se nikdy nesetkal.

Pokračoval jsem v chůzi, součást širokého proudu směřujícího přes veřejné prostranství ke dveřím. Někteří muži a ženy na sobě měli uniformy, buď vycházkové jako já, nebo staré polní s lesní kamufláží, někteří muži a ženy byli zcela jasně vojáci, ale bez uniforem, v oblecích nebo pracovním oblečení, a někteří zcela jasně civilisté, někteří představitelé všech těchto tří kategorií nesli tašky, aktovky a balíčky a všichni představitelé všech tří kategorií zpomalovali, ustupovali stranou a šoupali nohama, jak se široký pruh zužoval do sevřeného klínu a pak dál do zástupu po jednom nebo po dvojicích kolegů, protože lidé se připravovali na vstup dovnitř. Zařadil jsem se do fronty, osamělý jedinec bez kolegy, za ženu s bledýma pěstěnýma rukama a před muže v obleku s oblýskanými lokty. Oba byli civilisté, kancelářští pracovníci, nejspíš nějací analytici, což bylo přesně to, co jsem potřeboval. Nezávislé páry očí. Blížilo se poledne. Na obloze zářilo slunce a v březnovém vzduchu bylo trochu cítit teplo. Jaro ve Virginii. Třešně na druhém břehu řeky se chystaly každou chvíli probudit k životu. Schylovalo se ke slavné záplavě květů. Na stolcích v předsíních se všude povalovaly nevinné vnitrostátní letenky a fotoaparáty, připravené na výlet do hlavního města.

Čekal jsem ve frontě. Poměrně daleko přede mnou se činili členové ochranné služby a vykonávali běžnou bezpečnostní práci. Čtyři prováděli konkrétní úkoly, dva kladli dotazy za přepážkou a dva kontrolovali držitele oficiálních odznaků a pak je mávnutím rukou propouštěli otevřeným turniketem. Dva stáli těsně za sklem u dveří, dívali se ven, hlavy vztyčené, oči upřené vpřed, a prohlíželi si blížící se zástup. Čtyři otáleli ve stínu za turnikety, shluklí ve skupince, a zabíjeli čas. Všech deset bylo ozbrojených.

Starosti mi dělali ti čtyři za turnikety. Ministerstvo obrany bylo v roce 1997 bez diskuse nafouknuté a zaměstnávalo zbytečně moc lidí v poměru k nebezpečí, které mu hrozilo, ale přesto bylo neobvyklé narazit na čtyři strážce ve službě, kteří očividně neměli do čeho píchnout. Většina rozkazů slouží alespoň k tomu, aby nadbytečný personál vypadal zaměstnaně. Ale tihle čtyři neměli zjevně nic na práci. Vytáhl jsem se v pase, podíval se dopředu a pokusil se dohlédnout na jejich boty. Podle bot se dá hodně poznat. Tajná přestrojení obvykle nezajdou tak daleko, zejména v prostředí, kde se nosí uniformy. Pracovníci Ochranné bezpečnostní služby jsou v podstatě pochůzkáři, takže nemají moc na vybranou. Nosí velké a pohodlné policajtské boty, vhodné na celodenní chození a postávání. Důstojničtí zástupci v přestrojení by možná sáhli po svých vlastních, které jsou trochu odlišné.

Nedohlédl jsem však na ně. Vevnitř byla příliš velká tma a ochranka stála příliš daleko.

Fronta se sunula dopředu, slušným tempem typickým pro dobu před jedenáctým zářím. Bez podrážděné netrpělivosti, bez frustrace a beze strachu. Jen ze zaběhnutého zvyku. Žena přede mnou použila parfém. Cítil jsem, jak se jí line z prohlubně na zátylku. Voněl příjemně. Dva chlápci za sklem mě zaznamenali ze zhruba deseti metrů. Přejeli pohledem ze ženy na mě. Zůstali se dívat malinko déle, než bylo nutné, a pohlédli na muže za mnou.

Pak se podívali znovu na mě. Prohlédli si mě zcela otevřeně, seshora dolů, ze strany na stranu, věnovali mi čtyři pět vteřin, a potom udělali krok dopředu a přesunuli pozornost opět za má záda. Neprohodili mezi sebou jediné slovo. Nepromluvili ani na nikoho jiného. Nikoho nevarovali, nevyvolali poplach. Nabízela se dvě možná vysvětlení. V lepším případě jsem pro ně byl prostě chlap, kterého nikdy předtím neviděli. Nebo jsem na sebe upozornil tím, že jsem byl největší a nejvyšší v okolí sta metrů. Nebo tím, že jsem měl zlaté majorské dubové větévky a stužky za několik významných medailí včetně Stříbrné hvězdy, jako vzorový voják z plakátu, ale kvůli vlasům a strništi jsem vypadal jako jeskynní člověk, a ta optická disonance možná vyvolala onen druhý dlouhý pohled, jen z čistého zájmu. Bezpečnostní služba může být nudná a neobvyklé výjevy jsou vždycky vítané.

V horším případě se jen ujišťovali, že skutečně nastala očekávaná situace a vše probíhá podle plánu. Jako by se připravili, nastudovali fotografie a teď si říkali: Výborně, je tady, přesně načas, tak musíme jenom další dvě minuty počkat, až vstoupí dovnitř, a máme ho.

Protože mě očekávali a dostavil jsem se úplně přesně. Měl jsem na dvanáctou schůzku s jistým plukovníkem v kanceláři ve třetím patře v okruhu C a byl jsem si jistý, že se tam nikdy nedostanu. Vkráčet čelem do nemilosrdného zatčení je velice neotesaná taktika, ale když se chce člověk přesvědčit, jestli jsou kamna horká, nezbude mu někdy nic jiného, než si na ně sáhnout.

Muž před ženou přede mnou vkročil do dveří a pozvedl odznak pověšený na šňůrce na krku. Dostalo se mu pokynu rukou, aby pokračoval dál. Žena přede mnou se posunula a zarazila na místě, protože právě v tom okamžiku vyšli zpoza skla dva pracovníci ochranky. Žena zůstala stát a nechala je protáhnout před sebou proti tlačícímu proudu. Pak se dala opět do pohybu, vstoupila dovnitř a pracovníci ochranky se zastavili přesně tam, kde stála, metr daleko, ale obličeji opačným směrem, ke mně, ne ode mě.

Zatarasili dveře. Dívali se přímo na mě. Byl jsem si téměř jistý, že jsou to skutečně pracovníci ochranky. Měli na nohou policajtské boty a jejich uniformy byly vytahané, vyboulené a napnuté dlouhým nošením na stále stejných tělech. Nejednalo se o převlek vytažený ráno poprvé ze skříňky. Podíval jsem se za muže z ochranky, dovnitř, na jejich čtyři kolegy zabíjející čas a pokusil se ohodnotit, jak jim sedí uniformy. Dalo se to těžko říct.

Strážce po pravé straně přede mnou se zeptal: „Můžu vám pomoct, pane?“

Podivil jsem se: „S čím?“

„Kam máte dneska namířeno?“

„Musím vám to povědět?“

„Ne, pane, to rozhodně nemusíte,“ opáčil muž z ochranky. „Kdybyste ale chtěl, provedeme vás rychle dopředu.“

Patrně nenápadnými dveřmi do malé zamčené místnosti, pomyslel jsem si. Usoudil jsem, že jim jde také o civilní svědky, stejně jako mně. Opáčil jsem: „S radostí počkám, až budu na řadě. Už jsem stejně skoro u turniketu.“

Muži z ochranky na to nic neřekli. Patové postavení. Amatérská chyba. Pokusit se o zatčení přede dveřmi byla hloupost. Mohl jsem je odstrčit, odhodit stranou, otočit se, dát se na útěk a ztratit se během okamžiku v davu. A nevystřelili by. Ne venku. Na veřejném prostranství se nacházelo příliš mnoho lidí. Příliš mnoho náhodných obětí. Nezapomínejte, že to bylo v roce 1997. Jedenáctého března. Čtyři a půl roku před novými pravidly. Mnohem lepší by bylo počkat, až budu ve vestibulu. Ti dva poskoci by za mnou mohli zavřít dveře a zatarasit je těly, zatímco já bych se dozvídal špatné zprávy u recepčního pultu. V tom bodě bych se mohl teoreticky otočit a probojovat se přes ně zpátky ke dveřím, trvalo by mi to ale vteřinu dvě a během té vteřiny dvou by mě čtyři chlapíci, kteří neměli nic na práci, mohli tisíckrát střelit do zad.

A kdybych se vydal k nim, mohli by mě zastřelit zepředu. A kam bych utekl? Uniknout do Pentagonu by nebyl vůbec dobrý nápad. Do největší kancelářské budovy na světě. Třicet tisíc lidí. Pět nadzemních podlaží. Dvoupodlažní podzemí. Třicet kilometrů chodeb. Deset paprskovitých spojek mezi okruhy a člověk se z jednoho libovolného bodu do druhého dostane údajně maximálně během sedmi minut, patrně počítáno podle oficiální vojenské pochodové rychlosti šest a půl kilometrů v hodině, takže kdybych usilovně utíkal, dostal bych se kamkoliv během tří minut. Ale kam? Mohl bych najít komoru na smetáky, ukradnout balíčky s obědem a vydržet tam den dva, ale to by bylo všechno. Nebo bych mohl zajmout rukojmí a pokusit se obhájit svůj případ, ale ještě jsem nezažil, že by se něco takového podařilo v praxi.

Tak jsem čekal.

Muž z ochranky po pravé straně přede mnou pravil: „Přeju vám hezký den, pane,“ a prošel kolem mě, jeho partner se protáhl z druhé strany, oba volným tempem, šťastní, že jsou na čerstvém vzduchu, hlídají a konají svou práci. Možná přece jen ne tak hloupí. Řídí se svým plánem. Pokusili se mě nalákat do zamčené místnosti, neuspěli, žádný problém, žádná ostuda, pojďme přejít k plánu B. Počkají, až se za mnou zavřou dveře, a pak začnou organizovat dav, odtlačovat ho od budovy a chránit pro případ, že by uvnitř padly výstřely. Sklo ve vestibulu mělo být nejspíš neprůstřelné, ale ministerstvo obrany dostane za své chytře investované peníze ne vždy to, co očekává.

Dveře byly přímo přede mnou. Otevřené. Zhluboka jsem se nadechl a vstoupil do vestibulu. Když se chce člověk přesvědčit, jestli jsou kamna horká, nezbude mu někdy nic jiného, než si na ně sáhnout.

DRUHÁ KAPITOLA

Navoněná žena s bledýma rukama už byla hluboko v chodbě za otevřeným turniketem. Mávli na ni, že může projít. Přímo před sebou jsem měl dva muže ochranky kladoucí otázky za přepážkou. Po levé straně dva muže kontrolující odznaky. Stáli po stranách otevřeného turniketu. Čtyři muži za turniketem neměli pořád do čeho píchnout. Pořád tvořili tichou ostražitou skupinku, jako nezávislý tým. Pořád jsem jim neviděl na boty.

Znovu jsem se zhluboka nadechl a přistoupil k přepážce.

Jako jehně na porážku.

Muž na levém konci přepážky se na mě podíval a pravil: „Ano, pane.“ Únava a rezignace v hlase. Odpověď, ne otázka, jako bych už promluvil. Vypadal mladě a dostatečně inteligentně. Se vší pravděpodobností skutečný pracovník Ochranné bezpečnostní služby. Důstojničtí zástupci vojenské policie se učí rychle, ale neřídili by kontrolní přepážku v Pentagonu, ani pod nejtajnější záminkou.

Muž za přepážkou na mě ještě jednou tázavě pohlédl a já jsem mu sdělil: „Mám schůzku na dvanáctou.“

„S kým?“

„S plukovníkem Frazerem,“ oznámil jsem.

Muž se zatvářil, jako by mu to jméno nic neříkalo. Největší kancelářská budova na světě. Třicet tisíc lidí. Zalistoval v knize velikosti telefonního seznamu a zeptal se: „Máte na mysli plukovníka Johna Jamese Frazera? Ze senátních záležitostí?“

„Ano,“ potvrdil jsem.

Nebo: Vinen na základě slov obžaloby.

Lelkující čtveřice za turniketem mě sledovala. Ale nepohnula se. Zatím.

Muž na přepážce se nezeptal, jak se jmenuju. Patrně částečně proto, že byl informován a viděl fotografie, a částečně proto, že jsem měl na vycházkové uniformě jmenovku, dle předpisu přesně uprostřed pravé náprsní kapsy, horní okraj přesně šest milimetrů pod vrchním švem.

Sedm písmen: REACHER.

Nebo deset písmen: Zatkněte mě.

Muž za kontrolní přepážkou sdělil: „Plukovník John James Frazer má kancelář v 3C315. Víte, jak se tam dostat?“

Odpověděl jsem: „Ano.“ Třetí podlaží, okruh C, nejblíže u paprskovité spojky 3, oddělení 15. Pentagonská verze souřadnic na mapě, rozhodně ne zbytečná, když se vezme v úvahu celých sto tisíc metrů čtverečních na patro.

Pracovník na přepážce popřál: „Hezký den, pane,“ a přejel bezelstným pohledem za mé rameno na dalšího ve frontě. Na okamžik jsem zůstal nehnutě stát. Hrají na jistotu. Nechtějí se dopustit jakékoliv chyby. Základní pravidlo k posouzení trestuhodnosti vyjadřuje latinská věta Actus non facit reum nisi mens sit rea, což zhruba přeloženo znamená: Tvoje činy tě nemusejí nutně přivést do maléru, když ses jich dopustil nevědomky. Jednání se posuzuje podle záměru. Čekají, až ho prokážeš. Čekají, až projdeš turniketem a vstoupíš do labyrintu chodeb. Což vysvětluje, proč jsou ti přebyteční strážci pořád na své straně vchodu, ne na tvé. Musíš nejdřív překročit hranici. Možná je ve hře otázka pravomoci. Možná se poradili s právníky. Frazer tě chce nakopat do zadku, ale chrání si vlastní.

Znovu jsem se nadechl, překročil hranici a ocitl se na nepřátelském území. Prošel jsem mezi oběma kontrolory odznaků a protáhl se mezi studenými boky turniketu. Zátaras zůstal odklopený. Nic mě neuhodilo do stehen. Vynořil jsem se na druhé straně a zastavil se. Nicnedělající strážce jsem měl po pravé ruce. Podíval jsem se jim na boty. Vojenská nařízení týkající se obuvi jsou překvapivě mlhavá. Obyčejné černé šněrovací polobotky, konzervativní, bez ozdob, minimálně tři páry šněrovacích dírek, pevná špička, podpatek nanejvýš pět čísel vysoký. Víc toho předpisy neříkají. Čtyři chlápci po mé pravici na sobě měli stejné uniformy jako ochranná bezpečnostní služba, ale ne policajtské boty. Ne jako jejich dva kolegové venku. Pyšnili se čtyřmi variacemi na stejné klasické téma. Oslnivý lesk, utažené tkaničky, tu a tam obnošená místa a varhánky. Možná skuteční členové ochranky. Možná také ne. Nedalo se to poznat. Ne na místě.

Díval jsem se na ně, oni se dívali na mě, ale nikdo nepromluvil. Obešel jsem je a zamířil hlouběji do budovy. Proti směru hodinových ručiček jsem prošel okruhem E a zahnul doleva do první paprskovité spojky.

Všichni čtyři strážci vykročili v mých stopách.

Drželi se osmnáct metrů za mnou. Dostatečně blízko, aby mě neztratili z dohledu, a dostatečně daleko, aby se na mě netlačili. Maximálně sedm minut mezi jakýmikoliv dvěma body. Připadal jsem si jako šunka v sendviči. Před kanceláří 3C315 určitě čeká další skupina, nebo alespoň tak blízko od ní, kam mi dovolí dojít. Hnal jsem se jí přímo do náručí. Neměl jsem kam utéct, neměl jsem se kam schovat.

Po schodech v okruhu D jsem vyšel do třetího patra. Jen tak pro zábavu jsem změnil směr a po směru hodinových ručiček minul paprskovitou spojku pět a čtyři. Okruh D se hemžil lidmi s rukama plnýma složek v khaki deskách. Uniformovaní muži a ženy s prázdnýma očima vzorově vykračovali. Téměř se tamtudy nedalo projít. Uhýbal jsem, uskakoval stranou a postupoval vpřed. Ostatní sledovali každý můj krok. Vlasy a strniště. Zastavil jsem se u fontánky s pitnou vodou, sklonil se a napil. Ostatní mě míjeli. Strážce, kteří se drželi osmnáct metrů za mnou, jsem nikde neviděl. Tou dobou mě ale vůbec nemuseli pronásledovat. Věděli, kam jdu, a věděli, kdy tam mám dorazit.

Narovnal jsem se, vydal se opět na cestu a zahnul doprava do paprsku číslo tři. Dostal jsem se do okruhu C. Ve vzduchu byla cítit vlna uniforem, leštěnka na linoleum a lehká vůně doutníků. Stěny pokrývala silná vrstva instituční barvy. Rozhlédl jsem se doprava a doleva. V chodbě se nacházelo pár lidí, ale žádný hlouček před kanceláří patnáct. Možná čekali, až vejdu dovnitř. Už jsem měl pět minut zpoždění.

Neotočil jsem se. Pokračoval jsem paprskem číslo tři a prošel okruhem B k okruhu A. K srdci budovy, kde paprsky končily. Nebo začínaly, podle toho, jakou měl člověk hodnost a výhled do budoucna. Za okruhem A není nic jiného než otevřené pětiúhelníkové náměstí o rozloze dvacet tisíc čtverečních metrů, připomínající otvor uprostřed hranaté koblihy. Tenkrát se mu říkalo Ground Zero, protože si všichni mysleli, že Sověti na něj mají neustále namířenou svou nejlepší a největší raketu, jako do velkého pompézního středu terče. Já osobně se domnívám, že to nebyla pravda. Sověti na něj měli namířeno pět svých největších a nejlepších raket pro případ, že by se jim čtyři nepodařilo odpálit. Ani Sověti nedostávali za své chytře investované peníze vždycky to, co si představovali.

Počkal jsem v okruhu A, dokud jsem neměl deset minut zpoždění. Ať se klidně dohadují, kde vězím. Možná po tobě už začali pátrat. Čtveřice falešných strážců už možná dostává vynadáno, že tě ztratili. Znovu jsem se zhluboka nadechl, odlepil se od zdi a vyrazil zpátky po svých stopách paprskem číslo tři, přes okruh B k okruhu C. Bez zpomalení jsem zabočil a vydal se ke kanceláři patnáct.

TŘETÍ KAPITOLA

Před kanceláří patnáct nikdo nečekal. Žádný speciální tým. I chodba zela prázdnotou, oběma směry, až kam oko dohlédlo. A nořila se do ticha. Usoudil jsem, že každý je už tam, kde chtěl být. Schůzka ve dvanáct hodin byla v plném proudu.

Dveře kanceláře patnáct byly otevřené. Ze slušnosti jsem na ně jednou zaklepal, jako oznámení, jako varování, a pak jsem vstoupil dovnitř. Většina kanceláří v Pentagonu bývala dřív velká a otevřená, přehrazená kartotékami a nábytkem na oddělení, proto se jim také dodnes tak říká, ale během let vyrostly pevné stěny a vznikly soukromé prostory. Frazerova úřadovna tomu přesně odpovídala. Malá, čtvercová, s oknem bez výhledu, kobercem na podlaze, fotografiemi na stěnách, kovovým stolem ministerstva obrany, jedním křeslem, dvěma židlemi, skříňkou a širokou kartotékou.

A nikdo v ní nebyl, až na Frazera v křesle za psacím stolem. Frazer vzhlédl a usmál se.

Pozdravil: „Dobrý den, Reachere.“

Pohlédl jsem doprava a doleva. Nikde nikdo. Vůbec nikdo. Kancelář neměla soukromou koupelnu. Žádnou větší skříň. Jakékoliv jiné dveře. Chodba za mými zády byla prázdná. V obří budově panovalo ticho.

Frazer mě vyzval: „Zavřete dveře.“

Zavřel jsem za sebou.

Frazer pravil: „Posaďte se, jestli chcete.“

Sedl jsem si.

Frazer mi vyčetl: „Jdete pozdě.“

„Omlouvám se,“ opáčil jsem. „Zdržel jsem se u vchodu.“

Frazer přikývl. „Tahle budova je ve dvanáct hodin strašná. Polední přestávky, výměna směn, na co si vzpomenete. Je to tady jako v zoologické zahradě. Ve dvanáct hodin zásadně nikam nechodím. Zavřu se u sebe.“ Měřil zhruba sto sedmdesát sedm čísel, vážil devadesát kilo, měl široká ramena, mohutnou hruď, červený obličej, černé vlasy a bylo mu kolem pětačtyřiceti. V žilách mu proudila spousta skotské krve profiltrované bohatou půdou Tennessee, odkud pocházel. Jako mladík bojoval ve Vietnamu a jako postarší muž v Perském zálivu. Vojenské pecky získané v aktivní službě se na něm ježily jako vyrážka. Patřil ke starodávným bojovníkům, ale měl smůlu, že dokázal mluvit a usmívat se stejně dobře jako bojovat, tak ho převeleli do senátních záležitostí, protože skutečnými nepřáteli se stali muži utahující šňůrky u váčku.

Zeptal se: „Co pro mě máte?“

Neodpověděl jsem. Neměl jsem co říct. Nečekal jsem, že se dostanu tak daleko.

Frazer dodal: „Doufám, že dobré zprávy.“

„Žádné zprávy,“ opáčil jsem.

„Žádné?“

Přikývl jsem. „Žádné.“

„Řekl jste mi, že máte to jméno. Tak zněla vaše zpráva.“

„Nemám to jméno.“

„Tak proč jste to tvrdil? Proč jste požádal o schůzku?“

Na okamžik jsem se zarazil.

„Byla to zkratka,“ sdělil jsem.

„V jakém směru?“

„Rozhlásil jsem, že mám jméno. Chtěl jsem vědět, kdo vyleze zpod kamene, aby mě umlčel.“

„A nikdo nevylezl?“

„Zatím ne. Ale před deseti minutami jsem byl přesvědčený o opaku. Ve vestibulu čekali čtyři muži. V uniformách Ochranné bezpečnostní služby. Vyrazili za mnou. Myslel jsem, že mě mají zatknout.“

„Kam za vámi vyrazili?“

„Okruhem E do okruhu D. Pak jsem je ztratil na schodech.“

Frazer se opět usmál.

„Trpíte stihomamem,“ prohlásil. „Neztratil jste je. Říkal jsem vám, že ve dvanáct se mění směny. Přijedou metrem jako všichni ostatní, minutu dvě okounějí a pak se přemístí do místnosti pro mužstvo. Ta je v okruhu B. Nepronásledovali vás.“

Nic jsem na to neřekl.

Frazer poznamenal: „Pořád se tady poflakují nějaké skupinky. Skupinky všelijakých lidí. Máme obrovský počet nadbytečných zaměstnanců. Musí se s tím něco udělat. Je to nevyhnutelné. V Kapitolu o tom slyším každý den. Nedá se tomu zabránit. Měli bychom to mít všichni na paměti. Zejména lidé jako vy.“

„Jako já?“ podivil jsem se.

„V téhle armádě slouží spousta majorů. Patrně příliš mnoho.“

„Také spousta plukovníků,“ upozornil jsem.

„Míň plukovníků než majorů.“

Nechal jsem to bez odpovědi.

Frazer se zeptal: „Co je na vašem seznamu věcí, které by mohly vylézt zpod kamene?“

Vy jste na tom seznamu, pomyslel jsem si.

Frazer se otázal: „Jsem to já?“

„Ne, nejste,“ zalhal jsem.

Frazer se opět usmál. „Dobrá odpověď. Kdybych na vás měl pifku, nechal bych vás zabít dole v Mississippi. Možná bych za vámi přijel a sám se o to postaral.“

Nic jsem na to neřekl. Frazer si mě chvíli prohlížel, pak se mu úsměv rozlil po celém obličeji, přešel do smíchu, který se pokusil potlačit, ale nepodařilo se mu to. Smích z něj vyrazil jako vyštěknutí, jako kýchnutí, a musel se opřít o opěradlo a podívat do stropu.

Namítl jsem: „Co se děje?“

Frazer se podíval opět na mě. Stále se usmíval. Řekl: „Promiňte. Vybavilo se mi jedno rčení. Lidé říkají, tenhle chlap? Ten se nedá ani zatknout.“

Nic jsem na to neodpověděl.

Frazer mi vyčetl: „Vypadáte příšerně. Máme tady ve městě holiče, jestli vám to ušlo. Měl byste k nějakému zajít.“

„To nejde,“ prohlásil jsem. „Mám takhle vypadat.“

Před pěti dny jsem měl vlasy o pět dnů kratší, ale patrně stále příliš dlouhé, aby ušly pozornosti. Leon Garber, který byl tehdy zase jednou mým velícím důstojníkem, si mě povolal k sobě do kanceláře, a protože jeho vzkaz obsahoval pokyn bez odkladu a bez ohledu na osobní zjev, usoudil jsem, že chce kout železo, dokud je žhavé, a sprdnout mě, když mám důkaz ještě přímo na hlavě. A přesně tak naše setkání začalo. Garber se zeptal: „Které armádní nařízení se zabývá osobním vzhledem vojáka?“

Což byla podle mě otázka pěkně pod pás. Garber totiž patřil k nejošuntělejším důstojníkům, jaké jsem kdy potkal. Mohl si na sebe vzít zbrusu novou vycházkovou uniformu přímo ze skladu a o hodinu později vypadal, jako by v ní vybojoval dvě války, nesvlékal ji ani na noc a přežil v ní tři rvačky před barem.

Odpověděl jsem: „Nepamatuju si, které armádní nařízení se zabývá osobním vzhledem vojáka.“

Garber přiznal: „Já také ne. Přesto si ale vzpomínám, že norma na délku vlasů a nehtů a pravidla oblékání jsou uvedeny v první kapitole, oddíl osm. Mám ten oddíl jasně před očima, černý na bílém. Pamatujete si, co praví?“

Odpověděl jsem: „Ne.“

„Praví, že norma úpravy vlasů je nutná k zachování jednotného rázu uvnitř vojenské populace.“

„Chápu.“

„Ta norma ustanovuje jasné požadavky. Víte, jak zní?“

„Měl jsem spoustu práce. Právě jsem se vrátil z Koreje.“

„Slyšel jsem, že z Japonska.“

„Tam jsem se jen zastavil po cestě.“

„Na jak dlouho?“

„Dvanáct hodin.“

„Copak nemají v Japonsku holiče?“

„Určitě mají.“

„Trvá japonským holičům ostříhání vlasů déle než dvanáct hodin?“

„Určitě netrvá.“

„Kapitola jedna, oddíl osm, paragraf dva praví, že vlasy na temeni hlavy musí být úhledně upravené, délka a objem přiměřené, a nesmí působit rozcuchaně, neudržovaně či jakkoliv jinak nevhodně. Vlasy musí být naopak úpravně sestřižené podél obličeje.“

Namítl jsem: „Nejsem si jistý, jestli vím, co to znamená.“

„Úpravně sestřižené podél obličeje znamená, že spodní okraj vlasů kopíruje v přirozeném úhlu tvar hlavy a spadá k nejnižšímu bodu na zátylku.“

Přislíbil jsem: „Postarám se o to.“

„Uvědomte si, že je to nařízení. Ne doporučení.“

„Dobře,“ podrobil jsem se.

„Paragraf dva také praví, že vlasy v učesaném stavu nesmí sahat přes uši a obočí a nesmí se dotýkat límce.“

„Dobře,“ zopakoval jsem.

„Vy byste neoznačil současný stav svých vlasů jako rozcuchaný, neudržovaný a nevhodný?“

„V porovnání s čím?“

„A co obočí, uši a límec, když zajedete do vlasů hřebenem?“

„Postarám se o to,“ přislíbil jsem ještě jednou.

Pak se Garber usmál a atmosféra schůzky se naprosto změnila.

Garber se zeptal: „Jak rychle vám ostatně rostou vlasy?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Předpokládám, že normálně rychle. Jako komukoliv jinému. Proč to chcete vědět?“

„Vyskytl se problém,“ sdělil Garber. „Na jihu v Mississippi.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Garber objasnil, že problém na jihu v Mississippi se týká sedmadvacetileté ženy jménem Janice May Chapmanová. Problém spočívá v tom, že je mrtvá. Našli ji zabitou jeden blok za hlavní třídou města Carter Crossing.

„Patřila k nám?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl Garber. „Byla civilistka.“

„Tak co je nám do toho?“

„Hned vám to vysvětlím,“ opáčil Garber. „Nejdřív vám přiblížím pozadí. Carter Crossing je Zapadákov. V severovýchodním rohu státu, u hranice s Alabamou a Tennessee. Ze severu na jih tamtudy vede železnice a z východu na západ úzká polní cesta. Křižují se v místě s pramenem, kde dřív lokomotivy nabíraly vodu, cestující vystupovali, aby se najedli, a městečko vzkvétalo. Od konce druhé světové války jím však projíždí vlak jen dvakrát denně, a to pouze nákladní, takže zmizeli cestující a městečko se ocitlo na pokraji zániku.“

„Co ho zase postavilo na nohy?“

„Federální investice. Víte, jak to chodí. Washington nemohl dopustit, aby se velké plochy na Jihu změnily v země třetího světa, tak tam nasypal peníze. Hodně peněz. Už jste si někdy všiml, že nespokojenci, kteří se nejhlasitěji bouří proti snížení vládních výdajů, bydlí ve státech s největšími dotacemi? Snížení vládních výdajů by je zabilo.“

Zeptal jsem se: „Co dostalo Carter Crossing?“

„Carter Crossing dostalo vojenskou základnu Fort Kelham.“

„Aha,“ pochopil jsem. „O Kelhamu jsem už slyšel. Jenom jsem nevěděl, kde se přesně nachází.“

„Býval obrovský,“ pokračoval Garber. „Začali ho stavět kolem roku 1950. Velikostí to mohl dotáhnout na Fort Hood, ale nakonec jim došlo, že leží příliš daleko na východ od I-55 a příliš daleko na západ od I-65. Musíte se k němu vláčet po malých silnicích. Nebo křičeli texaští politici hlasitěji než mississippští. Hood každopádně zvítězil a Kelham upadl v zapomnění. Přežíval do konce války ve Vietnamu a pak se z něj stala škola pro Rangers. Kterou je dodnes.“

„Myslel jsem, že Rangers trénují v Benningu.“

„Své nejlepší lidi posílají na čas do Kelhamu. Není to daleko. A má to něco společného s terénem.“

„Rangers jsou speciální jednotka.“

„Přesně tak.“

„To mají tolik lidí, aby zaměstnali celé město?“

„V podstatě ano,“ potvrdil Garber. „A to město není moc velké.“

„Takže co se mi snažíte říct? Jeden z Rangers zabil Janice May Chapmanovou?“

„O tom pochybuju,“ opáčil Garber. „Zabil ji nejspíš nějaký místní zálesák.“

„Mají v Mississippi zálesáky? Mají tam vůbec lesy?“

„Tak nějaký venkovan. Pole tam určitě mají.“

„O čem přesně se bavíme?“

Garber vstal od psacího stolu, přešel přes místnost a zavřel dveře. Byl samozřejmě menší než já, o hodně menší, ale stejně široký. A dělal si starosti. Bylo neobvyklé, aby za sebou zavíral, a ještě neobvyklejší, že uplynulo pět minut a on nepronesl žádné moralizující kázání, aforismus či slogan, kterými s oblibou podtrhoval pro názornost svůj výklad. Ustoupil dozadu, opět se zasunul za stůl, se zasyčením vzduchu z polstrování usedl a zeptal se: „Už jste někdy slyšel o Kosovu?“

„Leží na Balkáně,“ opáčil jsem. „Kousek od Srbska a Chorvatska.“

„Brzy tam vypukne válka. My se tomu údajně snažíme zabránit. Patrně se nám to nepodaří a skončíme tak, že budeme bombardovat obě strany.“

„Vždycky existuje plán B,“ podotkl jsem.

„Srbsko-chorvatská záležitost dopadla katastrofálně. Stejně jako Rwanda. Totálně jsme se ztrapnili. Žijeme ve dvacátém století, prokristapána.“

„Přijde mi, že přesně tohle se k dvacátému století hodí.“

„Mělo by vypadat jinak.“

„Radím vám, abyste počkal do jednadvacátého.“

„Na nic čekat nebudeme. Pokusíme se, aby to v Kosovu dopadlo dobře.“

„V tom případě přeju hodně štěstí. Nechoďte za mnou škemrat o pomoc. Jsem jenom policajt.“

„Už tam máme lidi. Ne nastálo, ale čas od času přiletí a zase zmizí.“

Zeptal jsem se: „Kdo to je?“

Garber objasnil: „Mírové sbory.“

„Cože, Organizace spojených národů?“

„Ne tak zcela. Jsou to výhradně naši lidi.“

„To jsem nevěděl.“

„Nemá o tom vědět vůbec nikdo.“

„Jak dlouho tam už lítají?“

„Dvanáct měsíců.“

Podivil jsem se: „To už rok posíláme na Balkán pozemní jednotky a nikdo o tom neví?“

„Není to žádná velká operace,“ odpověděl Garber. „Částečně provádějí průzkum. Hlavně se však snaží uklidnit situaci. Konkuruje si tam spousta frakcí. Kdyby se někdo zeptal, vždycky můžeme říct, že si nás pozvala druhá strana. Každý si takhle myslí, že podporujeme všechny ostatní. Má to odstrašující účinek.“

Zeptal jsem se: „Koho tam posíláme?“

Garber sdělil: „Rangers.“

Garber mi vysvětlil, že Fort Kelham stále funguje jako oficiální výcviková škola pro Rangers, k tomu v ní ale ještě sídlí dvě kompletní roty vycvičených Rangers, rota Alfa a rota Bravo, které posílají tajně na střídačku do Kosova, vždycky po měsíci. Kelham leží uprostřed pustiny a výborně se k takovému účelu hodí. Ne že bychom ale museli něco tajit, řekl Garber. Do akce je zapojeno jen pár lidí a jedná se o humanitární misi postavenou na nejušlechtilejších záměrech. Washington je ale Washington a o některých věcech je lepší nemluvit.

Zeptal jsem se: „Má Carter Crossing policejní oddělení?“

Garber odpověděl: „Ano, má.“

„Tak mě nechte hádat. Nedaří se jim pohnout s vyšetřováním té vraždy z místa a chtějí si zalovit v cizích vodách. Chtějí, aby na seznam podezřelých přibylo pár lidí z Kelhamu.“

„Ano,“ potvrdil Garber. „A chtějí jim položit nejrůznější otázky.“

„Ano.“

„Ale my si nemůžeme dovolit, aby se začali kohokoliv vyptávat, protože by praskly ty přílety a odlety.“

„Správně.“

„Stojí ten jejich případ na pevných základech?“

Doufal jsem, že Garber řekne ne, ale místo toho sdělil: „Spíš na indiciích.“

„Na indiciích?“ podivil jsem se.

Garber sdělil: „K té vraždě došlo v nešťastnou dobu. Janice May Chapmanová byla zabita tři dny poté, co se rota Bravo vrátila z poslední výpravy do Kosova. Přivážejí je přímo ze zámoří. Kelham má vlastní přistávací dráhu. Už jsem vám říkal, že je obrovský. Přistávají za tmy, v rámci utajení. Pak sedí dva dny zamčení v kasárnách a podávají hlášení.“

„A potom?“

„Potom dostane rota, která se vrátila, týdenní dovolenou.“

„A vyrazí do města.“

„Rozhodně většina z nich.“

„Včetně hlavní třídy a bloků za ní.“

„Tam jsou bary.“

„A v barech se setkávají s místními ženami.“

„Jako vždycky.“

„A Janice May Chapmanová byla místní žena.“

„A známá tím, že je přátelská.“

Povzdechl jsem si: „Skvělé.“

Garber dodal: „Byla znásilněna a zohavena.“

„Jak zohavena?“

„Nezeptal jsem se. Nechtěl jsem to vědět. Bylo jí dvacet sedm. Jodie je také dvacet sedm.“ Jeho jediná dcera. Jediné dítě. Velice milované. Zeptal jsem se: „Jak se jí daří?“

„Dobře.“

„Kde teď je?“

„Je právnička,“ sdělil Garber, jako by to bylo místo, ne povolání. Pak se na oplátku zeptal: „Jak se daří vašemu bratrovi?“

Odpověděl jsem: „Pokud vím, tak také dobře.“

„Pořád pracuje pro ministerstvo financí?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Býval to dobrý voják,“ zalitoval Garber, jako by se odchod z armády rovnal smrti.

Nic jsem na to neřekl.

Garber se zeptal: „Tak co byste udělal, tam na jihu v Mississippi?“

Nezapomeňte, že to bylo v roce 1997. Pravil jsem: „Nemůžeme odstavit místní policejní oddělení na vedlejší kolej. Ne za těchhle okolností. Nemůžeme od nich ale ani čekat, že mají dostatek zkušeností a lidí. Tak bychom jim měli nabídnout pomoc. Měli bychom tam někoho poslat. Chopíme se vyšetřování na základně. Jestli to udělal někdo z Kelhamu, naservírujeme ho na stříbrném podnose. Učiníme zadost spravedlnosti, ale neprozradíme nic, co má zůstat utajeno.“

„Tak jednoduché to není,“ upozornil Garber. „Ještě jsem vám neřekl to nejhorší.“

„Co je nejhorší?“

„Rotě Bravo velí jistý Reed Riley. Znáte ho?“

„To jméno mi něco říká.“

„Čemuž se nedivím. Jeho otec je Carlton Riley.“

Ulevil jsem si: „Do prdele.“

Garber přikývl. „Ten senátor. Předseda branného výboru. Buď náš nejlepší přítel, nebo největší nepřítel, podle toho, kterým směrem povane vítr. Mít za syna kapitána pěchoty má hodnotu milion volebních hlasů. Mít za syna hrdinu dvojnásobnou hodnotu. Nechci ale myslet na to, co by se stalo, kdyby vyšlo najevo, že jeden z Reedových kluků je vrah.“

Prohlásil jsem: „Potřebujeme okamžitě někoho v Kelhamu.“

Garber opáčil: „Proto jsem vás požádal o schůzku.“

„Kdy tam mám vyrazit?“

„Nechci, abyste tam vyrazil,“ oznámil Garber.

PÁTÁ KAPITOLA

Garber mi sdělil, že na práci v Kelhamu si nevybral mě. Jeho volba padla na zbrusu nového majora vojenské policie jménem Duncan Munro. Vojenská rodina, Stříbrná hvězda, Purpurové srdce a tak dále a tak dále. Nedávno odvedl dobrou práci v Koreji a v současné době odvádí skvělou práci v Německu. Byl o pět let mladší než já a podle toho, co jsem zaslechl, jsem byl před pěti lety přesně stejný jako on. Nikdy jsem se s ním nesetkal.

Garber oznámil: „Dneska večer odlétá. Plánovaný čas příjezdu zítra dopoledne.“

„Vaše rozhodnutí,“ podotkl jsem. „Alespoň předpokládám.“

„Je to ožehavá situace,“ upozornil Garber.

„To jsem pochopil,“ opáčil jsem. „Rozhodně příliš ožehavá na to, abych se do ní zapojil.“

„Neházejte flintu do žita. Mám pro vás jiný úkol. Něco, co snad budete považovat za stejně důležité.“

„Co by to mělo být?“

„Práce v přestrojení,“ prozradil Garber. „Proto mám radost z vašich vlasů. Jsou neupravené a nezastřižené. To jsou dvě věci, které působí při práci v přestrojení největší problémy. Vlasy a boty. Boty se dají koupit u Goodwilla. Ale vlasy se nedají nechat na poslední chvíli narůst.“

„Kde bych měl pracovat?“

„V Carter Crossing, kde jinde? Na jihu v Mississippi. Mimo základnu. Osud vás tam zavane jako nezakotveného bývalého vojáka, který se poflakuje po Státech. Znáte ty typy. Přitahují je místa s vojenskými základnami, kde se cítí doma. Takže se zjevíte ve městě, spřátelíte se s místním policejním sborem a využijete té známosti k tomu, abyste kontroloval, jestli si policajti i Munro počínají správně.“

„Vy chcete, abych vystupoval jako civilista?“

„Určitě to zvládnete. Jsme všichni stejný živočišný druh. Zvyknete si.“

„Povedu aktivní vyšetřování?“

„Ne. Jenom budete pozorovat a podávat hlášení. Jako byste hodnotil výkon při tréninku. S tím už máte zkušenosti. Budete mi dělat oči a uši. V téhle záležitosti nesmí dojít k žádné chybě.“

„Dobře,“ přikývl jsem.

„Máte ještě nějaké otázky?“

„Kdy mám vyrazit?“

„Zítra ráno, hned za svítání.“

„Jak mám zařídit, aby nedošlo k žádné chybě?“

Garber se zarazil, zavrtěl na židli a nechal mou otázku nezodpovězenou.

Vrátil jsem se k sobě do kasáren, osprchoval se, ale neoholil. Práce v přestrojení je něco jako divadelní role a Garber měl pravdu. Znal jsem tyhle typy. Znají je všichni vojáci. Města u základen se hemží chlápky, kteří z nějakého důvodu vypadli ze systému a nikdy se nedostali dál než dva kilometry. Někteří zůstanou a jiní se musí přesunout jinam, ale vždycky skončí ve městě u základny. Stejné jako předchozí, ale jiné. V prostředí, ve kterém se vyznají. Kde se cítí dobře. Zachovají si pár hluboce zakořeněných vojenských zvyků, jako by je měli zakódované v genech, ale vykašlou se na pravidelnou tělesnou péči. Jejich životy přestane řídit kapitola jedna, oddíl osm, paragraf dvě. Tak jsem se neoholil ani neučesal. Jenom jsem nechal uschnout vlasy.

Pak jsem poskládal na postel, co jsem potřeboval. Nemusel jsem ke Goodwillovi pro boty. Měl jsem jedny, které vyhovovaly. Před dvanácti lety jsem zavítal do Velké Británie a ve starodávném pánském obchodě ve vesnici kilometry od civilizace jsem si koupil pevné hnědé boty. Velké, těžké a bytelné. Dobře jsem se o ně staral, ale byly už trochu obnošené, vrásčité a měly sešlapané podpatky.

Položil jsem je na postel a neměl co přidat. Jiné osobní oblečení jsem nevlastnil. Vůbec žádné. Dokonce ani ponožky. V zásuvce jsem objevil staré vojenské tričko, olivově hnědé, bavlněné, původně silné, nyní ale vyšisované a tenké jako hedvábí. Usoudil jsem, že právě takové tričko by si bývalý voják možná schoval. Položil jsem ho k botám. Pak jsem zašel do obchodu a prozkoumal regály, které mě normálně nezajímají. Našel jsem hnědé plátěné kalhoty a tričko s dlouhým rukávem, které bylo původně kaštanové, ale v továrně ho předeprali, takže vypadalo dost růžově. Moc mě nenadchlo, ale jiné v mé velikosti neměli. Kromě toho bylo zlevněné, čímž si mě získalo, a působilo poměrně civilně. Už jsem viděl lidi v horších věcech. A hodilo se do každého počasí. Nebyl jsem si jistý, jaké bude v severovýchodním rohu Mississippi v březnu teplo. Kdybych se potil, budu si moct vyhrnout rukávy, a kdyby mi byla zima, tak si je stáhnu.

Zvolil jsem bílé spodní prádlo, khaki ponožky a v oddělení s toaletními potřebami jsem narazil na poloviční cestovní kartáček na zuby. Okamžitě se mi zalíbil. Štětiny měl ukryté v umělohmotném pouzdře a dal se vytáhnout a rozložit do obvyklé délky. Očividně ho vyrobili, aby se vešel do kapsy. Pohodlně se nosil a štětiny zůstávaly čisté. Velice chytrý nápad.

Oblečení jsem poslal okamžitě do prádelny, aby vypadalo obnošeně. Prádelny na vojenských základnách to dokážou úplně dokonale. Pak jsem se vydal do města na hamburger k pozdnímu obědu. V restauraci rychlého občerstvení jsem narazil na starého kamaráda, kolegu od vojenské policie, Stana Lowreyho. Mnohokrát jsme spolu pracovali. Seděl u stolu před tácem se zbytky dvěstěpadesátigramového hamburgeru a hranolků. Došel jsem si pro vlastní a zasunul se naproti němu. Stan pravil: „Slyšel jsem, že jsi na cestě do Mississippi.“

Zeptal jsem se: „Odkud to víš?“

„Můj seržant se to dozvěděl od seržanta v Garberově kanceláři.“

„Kdy?“

„Zhruba před dvěma hodinami.“

„Skvělé,“ zajásal jsem. „Před dvěma hodinami jsem ještě vůbec nic nevěděl. Není nad dobré utajení.“

„Můj seržant tvrdí, že tam jedeš jako druhé housle.“

„Tvůj seržant má pravdu.“

„Hlavní vyšetřovatel má podle mého seržanta ještě mlíko na bradě.“

Přikývl jsem. „Jedu ho hlídat.“

„To je vážně báječný úkol. Doufám, že se osvědčíš.“

„Jenom jestli si ten kluk povede dobře.“

„Což by se mu mohlo podařit.“

Zakousl jsem se do hamburgeru a napil se kávy. Řekl jsem: „Nejsem si jistý, jestli vůbec půjde vést si dobře. Ta záležitost je hodně citlivá. Možná se vůbec nedá uspokojivě vyřešit. Je také velice dobře možné, že mi Garber chrání kůži a obětuje toho kluka.“

Lowrey podotkl: „O tom si nech zdát, kamaráde. Jsi starý kůň a Garber se tě chystá předhodit řezníkovi. Zrodila se nová hvězda. Patříš historii.“

„V tom případě ty taky,“ upozornil jsem. „Jestli jsem starý kůň, tak ty už čekáš, až z tebe udělají lepidlo.“

„Přesně tak,“ souhlasil Lowrey. „Právě toho se bojím. Ještě dneska se chci podívat do inzerátů na volná místa.“

Po zbytek odpoledne se toho moc nestalo. Z prádelny mi přišlo oblečení, trochu vybledlé a ošoupané velkými stroji. Také ho prohnali mandlem, ale to se spraví po dni na cestě. Nechal jsem ho na podlaze, úhledně složené vedle bot. Pak mi zazvonil telefon, telefonista na ústředně mě spojil s Pentagonem a ve sluchátku se ozval jakýsi plukovník John James Frazer. Sdělil mi, že v současné době pracuje pro Senát, ale ono trapné přiznání zmírnil výčtem bojových zásluh, abych ho hned neodepsal jako šaška. Pak oznámil: „Potřebuju bezodkladně vědět, kdyby se vynořilo sebemenší zrnko či náznak pomluv na adresu kohokoliv z roty Bravo. Okamžitě, je vám to jasné? Ve dne v noci.“

Opáčil jsem: „A já zase potřebuju vědět, jak místní policejní oddělení vůbec ví, že je v Kelhamu umístěna rota Bravo. Domníval jsem se, že to má být tajemství.“

„Odvážejí je a přivážejí dopravními letouny C5. Jsou to hlučné stroje.“

„Uprostřed noci. Můžou přivážet nevinné zásoby. Fazole a munici.“

„Před měsícem nastaly problémy s počasím. Nad Atlantikem řádila bouře. Zpozdili se. Přistáli po rozednění. Neušli pozornosti. A stejně je to město s vojenskou základnou. Víte, jak to v takových městech chodí. Místní nejsou slepí ani hloupí. Pamatují si obličeje. Vědí, že na měsíc zmizí a pak se zase objeví.“

„Už se vynořily spekulace a pověsti. To, kdy se to stalo, svědčí o mnohém. Jak jste řekl, lidé nejsou hloupí.“

„To načasování by mohlo být úplně náhodné.“

„Mohlo,“ opáčil jsem. „Doufejme, že máte pravdu.“

Frazer prohlásil: „Okamžitě mě musíte upozornit, kdyby se vyskytlo něco, o čem by měl vědět kapitán Riley. Cokoliv, je vám to jasné? Neprodleně.“

„Je to rozkaz?“

„Prosba od nadřízeného důstojníka. Je v tom nějaký rozdíl?“

„Patříte k lidem, kteří mi velí?“

„Dejme tomu, že ano.“

„Dobře,“ přijal jsem.

„Mám na mysli opravdu cokoliv. A musí to zůstat mezi námi. Přísně důvěrně.“

„Dobře,“ zopakoval jsem.

„Musíme postupovat s nejvyšší opatrností. Ve hře je nesmírně mnoho.“

„Dobře,“ pravil jsem potřetí.

Pak Frazer dodal: „Ale nechci, abyste udělal cokoliv, z čeho byste měl nepříjemný pocit.“

Šel jsem si lehnout hodně brzy, s neupravenou hřívou vlasů a strništěm, které škrábalo na polštáři. Budík v mé hlavě mě probudil v pět ráno, dvě hodiny před svítáním, v pátek sedmnáctého března roku 1997. První den zbytku mého života.

ŠESTÁ KAPITOLA

Ještě za tmy jsem se oblékl, ponožky, boxerky, kalhoty, staré tričko, nové tričko. Zavázal jsem si tkaničky a zastrčil do kapsy cestovní zubní kartáček, společně s balíčkem žvýkaček a ruličkou bankovek. Všechno ostatní jsem nechal doma. Nevzal jsem si identifikační průkaz, hodinky ani cokoliv jiného. Divadelní hra podle metody Stanislavského. Představil jsem si, že přesně takhle bych to udělal, kdyby se jednalo o reálnou situaci.

Pak jsem vyrazil ven. Po hlavní silnici základny jsem dorazil ke strážní budce, ze které vyšel Garber. Čekal na mě. V šest ráno. Stále za tmy. Garber měl na sobě polní uniformu, patrně před hodinou ještě čistě vypranou, ale vypadala, že se v ní celou tu hodinu válel v prachu na dvoře farmy. Zastavili jsme se pod žlutým zamženým světlem. Byla velká zima.

Garber se zeptal: „Kde máte tašku?“

Podivil jsem se: „Proč bych měl mít tašku?“

„Lidé mívají tašky.“

„Na co?“

„Nosí v nich náhradní oblečení.“

„Nemám náhradní oblečení. Už tohle jsem si musel extra koupit.“

„Vy jste si vybral tohle tričko?“

„Co je na něm špatného?“

„Je růžové.“

„Jenom místy.“

„Jedete do Mississippi. Budou vás považovat za buzeranta. Utlučou vás k smrti.“

„Toho se nebojím.“

„Co podniknete, až se vám tohle oblečení ušpiní?“

„Nevím. Patrně si koupím nové.“

„Jak se chcete dostat do Kelhamu?“

„Říkal jsem si, že dojdu pěšky do města a chytím autobus do Memphisu. Zbytek dojedu stopem. Přesně takhle se to patrně dělá.“

„Měl jste snídani?“

„Určitě najdu nějaké bistro.“

Garber se na okamžik odmlčel a pak se zeptal: „Sehnal vás včera John James Frazer? Ten ze senátních záležitostí?“

Potvrdil jsem: „Ano.“

„Jak zněl?“

„Jako bychom vězeli v obrovském maléru, pokud Janice May Chapmanovou nezabil někdo z civilistů.“

„Doufejme, že zabil.“

„Patří Frazer do mého řetězce velení?“

„Bude lepší předpokládat, že ano.“

„Co je to za chlapa?“

„V tuhle chvíli chlap, který je hodně ve stresu. Hrozí mu, že přijde vniveč pět let práce, právě když začíná být důležitá.“

„Řekl mi, že nemám dělat nic, z čeho bych měl nepříjemný pocit.“

„Kravina,“ zavrčel Garber. „Nejste v armádě, aby vám bylo příjemně.“

Upozornil jsem: „Velitel roty nezodpovídá za to, co provede voják, když se zpije o dovolené v baru.“

„Jenom ve skutečném světě,“ namítl Garber. „Tohle je ale politika.“ Pak se opět odmlčel, jen na chvíli, jako by měl v hlavě spoustu bodů a rozhodoval se, kterým začít. Nakonec však jen popřál: „Dobrou cestu, Reachere. Zůstaňte ve spojení, jasné?“

Procházka k autobusovému nádraží byla dlouhá, ale ne nepříjemná. Jenom jsem kladl jednu nohu před druhou. Minulo mě několik aut. Žádné nezastavilo. Patrně by to udělala, kdybych měl na sobě uniformu. V srdci Ameriky je civilní obyvatelstvo svým vojenským sousedům obvykle příznivě nakloněno. To, že mě nikdo nevzal, jsem považoval za známku toho, že můj převlek je přesvědčivý. Těšilo mě, že jsem složil zkoušku. Nikdy předtím jsem jako civilista nevystupoval. Bylo to pro mě neprobádané území. Něco naprosto nového. Civilistou jsem nikdy nebyl. Jedině po formální stránce osmnáct let mezi narozením a West Pointem, ale ta léta jsem kvůli tátovu povolání strávil po základnách námořní pěchoty, od jedné ke druhé, a žít na základně jako člen vojenské rodiny nemá s civilním životem nic společného. Ani trochu. Takže ta ranní procházka mi připadala jako experiment. Za zády se mi vyhouplo slunce, ohřálo vzduch a ze silnice se začala zvedat rosa a přízemní mlha. Prorážel jsem ji koleny a myslel na starého kamaráda Stana Lowreyho, kterého jsem nechal na základně. Uvažoval jsem, jestli se už podíval do inzerátů. Uvažoval jsem, jestli to má zapotřebí. Uvažoval jsem, jestli to budu mít zapotřebí já.

Necelý kilometr před městem jsem narazil na levnou restauraci u silnice a zašel do ní na snídani. Na nezbytnou kávu a míchaná vajíčka. Připadalo mi, že jsem pěkně zapadl, jak zjevem, tak i chováním. Snídalo tam šest dalších zákazníků. Všichni civilisté, všichni muži a všichni ošumělí a neupravení, alespoň podle norem vyžadujících jednotnost uvnitř vojenské populace. Všech šest mělo na hlavách čepice. Čepice ze síťoviny se štítky a nápisy, které musely znamenat jména výrobců zemědělských strojů nebo obchodníků s osivem. Napadlo mě, jestli by se mi takovou čepici také nepodařilo sehnat. Ve vojenském obchodě jsem žádnou neviděl.

Dojedl jsem, zaplatil servírce a došel prostovlasý na autobusové nádraží. Koupil jsem si lístek, posadil se na lavičku a o třicet minut později jsem se rozvaloval na zadním sedadle greyhoundu a mířil na jihozápad.

SEDMÁ KAPITOLA

Jízda autobusem mě naprosto nadchla. Neurazili jsme ohromující vzdálenost, jen malý kousíček obrovského kontinentu, ne víc než dvě čísla na mapě v atlasu, ale jeli jsme šest hodin. Výhled z okna se měnil tak pomalu, že se zdálo, že zůstává pořád stejný, ale přesto vypadala krajina na začátku cesty úplně jinak než na konci. Memphis bylo elegantní velkoměsto protkané mokrými ulicemi, nacpané do nízkých budov natřených tlumenými pastelovými barvami a kypící nenápadnou nevysvětlitelnou činností. Vystoupil jsem na nádraží, zastavil se na chvíli v jasném odpoledním slunci a naslouchal šumu a hluku pilné práce i zábavy. Pak jsem se natočil tak, abych měl slunce za pravým ramenem, a vykročil na jihovýchod. Měl jsem dva cíle. Nejdřív najít širokou silnici vedoucí z města a pak sehnat něco k jídlu.

Ocitl jsem se v hustě zastavěné nezdravé čtvrti plné zastaváren, obchodů s pornografickými pomůckami a… Dovtípil jsem se, že tady stop nechytím. Řidič, který by mě patrně vzal na otevřené silnici, by nikdy nezastavil v takovéhle části města. Tak jsem přehodnotil priority, najedl se ve špinavém bistru a duševně připravil na delší pochod. Hledal jsem nároží s dopravní značkou, s velkým zeleným obdélníkem se šipkou a nápisem Oxford, Tupelo nebo Columbus. Ze zkušenosti jsem věděl, že když pod takovou cedulí stojí chlap se vztyčeným palcem, každému je jasné, co chce a kam potřebuje. Bez zbytečného vysvětlování. Řidič nemusí zabrzdit a položit dotaz, což hodně pomáhá. Lidi neradi říkají ne z očí do očí.

Někdy radši pokračují v cestě, jenom aby se té nepříjemnosti vyhnuli. Vždycky je lepší, když je situace zřejmá na první pohled.

Na žádané nároží s dopravní značkou jsem narazil po třiceti minutách, na vnitřním okraji zeleného předměstí, což znamenalo, že devadesát procent projíždějících řidičů budou úctyhodné matrony vracející se domů, které mě přehlédnou jako krajinu. Matrony z předměstí by nikdy nezastavily neznámému člověku, a řidiči, kterým zbývá kilometr do cíle, nenabízejí svezení. Nemělo však cenu pokračovat v chůzi. Byl by to jen klamný pokrok a nesprávné úsporné opatření. Lepší je zůstat na místě a plýtvat časem než energií vloženou do pochodu. I když tě mine devět aut z deseti, pořád je pravděpodobné, že se do hodiny povezeš.

A můj předpoklad vyšel. Za necelých dvacet minut vedle mě zastavil starý pick-up a řidič mi sdělil, že jede do skladu dříví za Germantownem. Pak mu muselo dojít, že nemám nejmenší páru, o čem mluví, protože dodal, že když s ním pojedu, vymotám se z městského labyrintu a dostanu se na rovnou silnici nevedoucí jinam než na severovýchod do Mississippi. Tak jsem nastoupil a za dalších dvacet jsem stál zase sám, na krajnici prašné dvouproudé silnice ubíhající neomylně jako podle pravítka směrem, který jsem potřeboval. Zastavil mi chlápek v prověšeném buicku, společně jsme překročili státní hranici a urazili šedesát pět kilometrů na východ. Pak mě vzal majestátní starý chevrolet, odvezl po vedlejší silnici třicet kilometrů na jih a vysadil u odbočky, kde jsem měl údajně vystoupit. Tou dobou už bylo pozdě odpoledne a slunce se rychle klonilo k západu. Silnice přede mnou ubíhala rovně dopředu, z obou stran ji lemoval nízký les a v dálce nebylo vidět nic jiného než přítmí. Usoudil jsem, že Carter Crossing leží právě na téhle silnici, nějakých padesát šedesát kilometrů východně. Což znamenalo, že už jsem skoro splnil první část úkolu, abych se tam nějakým způsobem dostal. Druhá část velela navázat kontakt s místními policajty, což už bude horší. Nenapadalo mě, jak by se mohl potulný vagabund přirozeně seznámit s lidmi v policejních uniformách. Kromě toho, že bych se nechal zatknout, ale to by asi nebyl nejlepší začátek vzájemného přátelství.

Oba cíle mise se však vyřešily najednou, protože hned z prvního auta mířícího na východ se vyklubal policejní vůz. Zvedl jsem palec a policista zastavil. Rád povídal a já umím naslouchat. Během několika minut bylo jasné, že Garber neměl ve všem, co mi pověděl, pravdu.

OSMÁ KAPITOLA

Policajt se jmenoval Pellegrino, jako perlivá voda, i když to neřekl. Získal jsem dojem, že obyvatelé téhle části Mississippi pijí vodu z kohoutku. Po zralém uvážení nebylo překvapení, že mi zastavil. Policajti z malých měst se vždycky zajímají o neznámé lidi směřující do jejich rajonu. Nejjednodušší způsob, jak zjistit, o koho se jedná, je položit dotaz. Což Pellegrino okamžitě udělal. Oznámil jsem mu, jak se jmenuju, a minutu jsem pracoval na své krycí totožnosti. Jsem bývalý voják a do Carter Crossing jedu za kamarádem, který tam možná bydlí. Kamarád naposledy sloužil v Kelhamu a mám pocit, že se neodstěhoval daleko. Pellegrino na to nic neřekl. Jen na okamžik odlepil oči od prázdné silnice, prohlédl si mě odshora dolů, udělal si úsudek, a pak přikývl a zadíval se opět před sebe. Byl dost malý a hodně při těle, možná francouzského nebo italského původu, s černými, nakrátko ostříhanými vlasy, olivovou pokožkou a popraskanými žilkami po obou stranách nosu. Bylo mu něco mezi třiceti a čtyřiceti a působil dojmem, že jestli nepřestane jíst a pít, nedotáhne to ani na šedesátku.

Dokončil jsem vyprávění o sobě, slova se chopil Pellegrino, a jako první jsem zjistil, že není maloměstský policajt. Garber se mýlil. Carter Crossing nemá policejní oddělení. Carter Crossing leží v okrese Carter County a tento okres má okresního šerifa, pod jehož pravomoc spadá území o rozloze třináct tisíc čtverečních kilometrů. Těch třináct tisíc kilometrů je skoro prázdných, až na Fort Kelham a Carter Crossing, kde šerif sídlí, takže Garber se zase tak moc nemýlil. Ale Pellegrino byl zástupce šerifa, ne policista, a zdálo se, že je na ten rozdíl náležitě hrdý.

Zeptal jsem se ho: „Jak velké je vaše oddělení?“

Pellegrino odpověděl: „Moc ne. Máme šerifa, kterému říkáme náčelník, šerifova vyšetřovatele, kromě mě ještě jednoho uniformovaného pomocníka, civilistu na příjmu a ženu, která bere telefony, ale vyšetřovatel dlouhodobě marodí s ledvinami, takže jsme ve skutečnosti jenom tři.“

Otázal jsem se: „Kolik lidí žije v Carter County?“

„Zhruba dvanáct set,“ dostalo se mi odpovědi. Což mi přišlo hodně na tři práce schopné policisty. Podobně, jako kdyby na New York dohlíželo jen poloviční policejní oddělení. Zeptal jsem se: „Máte na starosti i Fort Kelham?“

„Ne, ti jsou nezávislí. A mají vlastní policii.“

Namítl jsem: „Ale stejně musíte mít spoustu práce. Dvanáct set obyvatel a třináct tisíc čtverečních kilometrů není vůbec málo.“

„Právě teď máme fakt hodně práce,“ přiznal Pellegrino, aniž by se slovem zmínil o Janice May Chapmanové. Místo toho se rozpovídal o mnohem čerstvější události. Pozdě v noci předchozího dne, pod pláštíkem tmy, zaparkoval někdo na kolejích auto. Garber podal další mylnou informaci. Řekl, že městem projíždějí dva vlaky denně, ale Pellegrino mi objasnil, že ve skutečnosti je to jen jeden. Projíždí přesně o půlnoci, kilometr a půl dlouhá nákladní obluda na sever z Biloxi na pobřeží Mexického zálivu. Půlnoční vlak narazil do zaparkovaného auta, naprosto ho zničil a odhodil daleko do lesa. Vlak nezastavil. Podle všeho ani nezpomalil. Což znamená, že strojvůdce si ničeho nevšiml. Kdyby si všiml, že do něčeho narazil, musel by zastavit. Železniční nařízení. Pellegrino ho nepodezíral, že si vymýšlí. Já jsem byl stejného názoru. Tisíce valících se tun proti jedné jediné, žádná šance. Pellegrinovi však vrtala hlavou nesmyslnost celé té akce. Rozhořčil se: „Kdo to mohl udělat? Kdo mohl postavit auto na železniční koleje? A z jakého důvodu?“

„Děti?“ navrhl jsem. „Z legrace?“

„Něco takového se nikdy nestalo. A děti tady bydlí odjakživa.“

„Byl někdo v tom autě?“

„Zaplaťpánbůh nebyl. Jak jsem říkal, bylo tam jenom, pokud víme, zaparkované.“

„Ukradené?“

„To zatím nevíme. Moc toho z něj nezbylo. Domníváme se, že bylo modré. Vznítilo se. Zapálilo několik stromů.“

„Nahlásil někdo, že mu chybí auto?“

„Zatím ne.“

Zeptal jsem se: „S čím dalším máte ještě práci?“

Pellegrino ztichl a neodpověděl, a já jsem se polekal, že jsem na něj příliš zatlačil. Přehrál jsem si v duchu náš rozhovor, ale moje poslední otázka se nabízela. Jako bych pouze pokračoval v konverzaci. Když někdo prohlásí, že má spoustu práce, a pak vypráví jen o zničeném autě, koleduje si o další otázku. Zejména v přátelské atmosféře za soumraku v autě.

Vyšlo však najevo, že Pellegrino se odmlčel jenom ze zdvořilosti a ze starodávné jižanské pohostinnosti. Nic jiného ho k tomu nevedlo. Vysvětlil: „Nechtěl jsem ve vás vzbudit špatný dojem, když jste tady poprvé. Ale máme na krku zavražděnou ženu.“

„Vážně?“ sehrál jsem překvapení.

„Zavraždili ji před dvěma dny,“ doplnil Pellegrino.

„Jak?“

Pak se ukázalo, že i další Garberova informace byla nepřesná. Janice May Chapmanová nebyla zohavena. Jen jí někdo podřízl hrdlo. A smrtelná rána není to samé co zohavení. Vůbec ne to samé. Ani trochu.

Pellegrino dodal podrobnosti: „Od ucha k uchu. Opravdu hodně do hloubky. Jedním řezem. Nebyl to moc pěkný pohled.“

Pobídl jsem ho: „Předpokládám, že jste to viděl na vlastní oči.“

„Na vlastní oči a hodně zblízka. Koukaly jí kosti vzadu v krku. Vykrvácela. Ležela v obrovské kaluži krve. Opravdu to vypadalo hrozně. Hezká ženská, vážně kočka, vyparáděná na večer, pečlivě upravená, na zádech v jezeru krve. Něco takového se nedělá.“

Nic jsem na to neřekl, z úcty k čemusi, co vyžadoval Pellegrinův tón.

Pellegrino oznámil: „Taky byla znásilněná. Doktor to zjistil, když ji svlékl a položil na pitevní stůl. Pokud se ovšem nedostala do takové ráže, že se sama vrhla na zem a poškrábala si zadek o štěrk. Což si myslím, že by neudělala.“

„Vy jste ji znal?“

„Od vidění.“

Zeptal jsem se: „Kdo ji zavraždil?“

Pellegrino si povzdechl. „To nevíme. Patrně voják ze základny. To je naše nejsilnější podezření.“

„Proč?“

„Protože s těmi se stýkala.“

Otázal jsem se: „Když je váš vyšetřovatel nemocný, kdo na tom případu pracuje?“

„Náčelník.“

„Je váš náčelník dobrý? Má zkušenosti s vraždami?“

„Dobrá,“ opravil mě Pellegrino. „Náš náčelník je ženská.“

„Vážně?“

„Je to volená funkce. Získala hlasy,“ objasnil Pellegrino s lehkým náznakem rezignace. Tónem, jakým chlapi mluví o svém mužstvu, když prohraje důležitý zápas. Co se dá dělat.

„Kandidoval jste na tu funkci?“ zeptal jsem se.

„Všichni jsme na ni kandidovali. Kromě vyšetřovatele. Toho už trápily ledviny.“

Nic jsem na to neřekl. Auto se pohupovalo a kolébalo. Mělo měkké a ojeté pneumatiky, které dutě duněly na asfaltu. Večerní soumrak před námi úplně potemněl. Pellegrinovy reflektory svítily padesát metrů dopředu. Jinak nás obklopovala naprostá tma. Silnice vytvářela tunel mezi stromy. Stromy byly pokroucené a připomínaly šlahouny bojující o světlo, vzduch a minerály, jako by se před sto lety samy vysely do orné půdy ležící ladem. Míhaly se v odraze světla z reflektorů, zkamenělé v pohybu. Na krajnici se objevila plechová tabule, celá ohnutá, vybledlá, oprýskaná a posetá rezavými skvrnami. Ohlašovala hotel Toussaint. Slibovala centrální polohu na hlavní třídě a pokoje na nejvyšší úrovni.

Pellegrino podotkl: „Zvolili ji kvůli jménu.“

„Vaši náčelnici?“

„Přesně o ní mluvím.“

„Proč? Jak se jmenuje?“

„Elizabeth Deverauxová.“

„Hezké jméno,“ vyslovil jsem pochvalu. „Ale rozhodně ne lepší než Pellegrino.“

„Její otec dělal šerifa před ní. Byl hodně oblíbený, v jistých částech města. Domníváme se, že někteří lidé ji volili z loajality. Nebo si mysleli, že volí starého šerifa. Třeba se k nim nedoneslo, že umřel. Informace se v jistých částech města šíří pomalu.“

Podivil jsem se: „Je Carter Crossing natolik velký, aby měl části?“

„V podstatě má dvě poloviny,“ upřesnil Pellegrino. „Na západ od železniční tratě a na východ od železniční tratě.“

„Špatná a dobrá polovina?“

„Jako všude jinde.“

„Na jaké straně leží Kelham?“

„Na východě. Je to k němu pět kilometrů. Přes špatnou polovinu.“

„Na jaké straně leží hotel Toussaint?“

„Nechtěl jste se ubytovat u kamaráda?“

„Až ho najdu. Jestli ho najdu. Do té doby potřebuju střechu nad hlavou.“

„Toussaint je v pořádku,“ ujistil mě Pellegrino. „Vysadím vás u něj.“

A dostál svému slovu. Vyjeli jsme z tunelu stromů, silnice se rozšířila a les se zmenšil na zakrnělé stromky tu a tam po stranách, obalené plevelem a odpadky. Ze silnice se stala asfaltová stužka protínající širokou plochu velikosti fotbalového hřiště. Pak zahnula doprava na rovnou ulici mezi nízkými budovami. Patrně hlavní třída. Žádný architektonický komplex, jenom převážně staré stavby, většinou dřevěné, pár s kamennými základy. Projeli jsme kolem domu označeného Úřad šerifa okresu Carter, kolem prázdného pozemku a restaurace a pak jsme dorazili k hotelu. Kdysi velice výstavnímu. Natřenému zelenou barvou, s dřevěnými okenními rámy a veřejemi, s římsami a kovovým zábradlím u balkonu v prvním patře. Vypadal, jako by ho převezli z New Orleansu. Na venkovní fasádě měl vybledlý vývěsní štít se jménem a řadu tlumených světel, z nichž tři nesvítila.

Pellegrino zastavil policejní vůz a já jsem mu poděkoval za svezení. Pellegrino se otočil přes šířku hlavní třídy a vyrazil směrem, odkud jsme přijeli, patrně na parkoviště úřadu šerifa. Já jsem vyšel po dřevěných schodech prolezlých červotočem, překonal rozviklanou dřevěnou verandu a otevřel dveře hotelu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Uvítal mě malý vestibul a prázdná recepce. Dřevěnou podlahu zčásti pokrýval prošoupaný orientální koberec. Recepční pult byl z tvrdého dřeva nablýskaného léty úporného používání a práce. Za sebou měl přihrádky na stěně. Čtyři okýnka nad sebou, sedm vedle sebe. Dvacet osm pokojů. Ve dvaceti sedmi okýnkách visel klíč. V žádném neležel dopis, vzkaz či jiná známka komunikace.

Na recepčním pultu stál malý mosazný zvonek zezelenalý věkem. Dvakrát jsem ho zmáčkl, v pozadí se ozvalo s malým zpožděním zdvořilé cink cink, ale nikdo na něj nezareagoval. Nikdo nepřispěchal k recepčnímu pultu. Nikdo se nevynořil ze dveří vedle police s přihrádkami. Musely to být dveře od kanceláře. S největší pravděpodobností prázdné. Nedokázal jsem si představit majitele hotelu, který by úmyslně odmítl zdvojnásobit svůj výdělek.

Chvíli jsem zůstal stát a pak jsem zkusil dveře na levé straně vestibulu. Otevřely se do neosvětleného salonku páchnoucího zatuchlinou, vlhkostí a plísní. V přítmí se rýsovaly obrysy křesel. Nikdo na nich neseděl. Salonek zel prázdnotou. Vrátil jsem se na recepci a ještě jednou zazvonil.

Nikdo se nedostavil.

Zkusmo jsem zavolal: „Je tu někdo?“

Žádná odpověď.

Prozatím jsem to vzdal, vrátil se přes rozviklanou verandu po schodech na chodník a zastavil se pod osvětlením s popraskanými žárovkami. Moc jsem toho neviděl. Na druhé straně hlavní třídy stála dlouhá řada nízkých budov. Patrně obchody. V žádném z nich se nesvítilo. Za obchody se rozprostírala temnota. Vzduch byl jasný, suchý a poměrně teplý. Březen v Mississippi. Meteorologicky vzato jsem se mohl nacházet kdekoliv. Z dálky se ozýval vítr ve větvích stromů, prach prohánějící se po zemi a cosi jako termiti pochutnávající si na dřevu. Na stěně restaurace tiše hučel větrák. Kromě toho tu panovalo naprosté ticho. Nebylo slyšet jedinou lidskou bytost. Žádné lidské hlasy. Žádnou hlučnou zábavu, auta či hudbu.

Úterý večer, kousek od vojenské základny.

Dost neobvyklé.

Od oběda v Memphisu jsem nepozřel jediné sousto. Tak jsem zamířil k restauraci. Byla to úzká, hluboká budova postavená napříč k hlavní třídě. Do kuchyně se nejspíš chodilo ze zadního bloku. Za hlavními dveřmi se nacházel telefonní automat, pokladna a pultík pro slečnu uvádějící ke stolům. Za ním se táhla dlouhá rovná ulička se stolky pro čtyři na levé straně a stolky pro dva na pravé. Stolky neměly boxy, jen volně přistavené židle. Jako v kavárně. Jediní zákazníci byl manželský pár zhruba dvakrát starší než já. Seděli naproti sobě u stolku pro čtyři. Muž četl noviny a žena knihu. Tvářili se, jako by měli po jídle ještě spoustu volného času a chtěli ho nějak zabít. Jediná obsluha na dohled byla servírka. Postávala vzadu u lítacích dveří do kuchyně. Když zahlédla, jak jsem vešel, vyrazila uličkou, aby mě přivítala. Usadila mě ke stolku pro dva, přibližně uprostřed místnosti. Ocitl jsem se obličejem k předním dveřím, zády ke kuchyni. Neviděl jsem na oba vchody, což se mi moc nelíbilo.

„Něco k pití?“ zeptala se servírka.

„Kávu bez mléka a cukru,“ požádal jsem. „Prosím.“

Servírka odspěchala a vrátila se s hrnkem kávy a jídelním lístkem.

Utrousil jsem: „Máte dneska pěkně prázdno.“

Servírka přikývla, nešťastně, jako by ji mrzelo, že přichází o spropitné.

Prozradila: „Zavřeli základnu.“

„Kelham?“ ujistil jsem se. „Oni ho zavřeli?“

Servírka opět přikývla. „Dneska odpoledne. Všichni dřepí za zavřenou bránou a cpou se armádní večeří.“

„Stává se to často?“

„Ještě nikdy se to nestalo.“

„To je mi líto,“ vyjádřil jsem soustrast. „Co byste mi doporučila?“

„K jídlu, nebo pití?“

„K jídlu.“

„U nás? Všechno chutná dobře.“

„V tom případě cheeseburger,“ rozhodl jsem.

„Za pět minut,“ přislíbila servírka a odspěchala. Já jsem popadl hrnek s kávou a vypravil se s ním k telefonnímu automatu. Zahrabal jsem v kapse a našel drobné, které mi vrátili po obědě. Tři čtvrťáky, přesně na krátký rozhovor s Garberem. Vytočil jsem číslo jeho kanceláře, službu konající nadporučík mě přepojil a Garber se zeptal: „Už jste na místě?“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Cesta proběhla v pořádku?“

„Nemůžu si stěžovat.“

„Našel jste ubytování?“

„Nebojte se o mě. Zbývá mi sedmdesát pět centů a čtyři minuty do večeře. Musím se vás na něco zeptat.“

„Spusťte.“

„Kdo vám poskytl informace?“

Garber se odmlčel.

„To vám nemůžu říct,“ sdělil.

„Ať už to byl kdokoliv, zamlžil trochu podrobnosti.“

„To se může stát.“

„A Kelham je zavřený.“

„Nechal ho zavřít Munro, hned jak dorazil.“

„Proč?“

„Víte, jak to chodí. Hrozí, že vznikne napětí mezi městem a základnou. Byl to rozumný tah.“

„Pro mě se to rovná přiznání viny.“

„Munro možná zjistil něco, o čem ještě nevíte. Nelamte si kvůli němu hlavu. Váš jediný úkol je špehovat místní policajty.“

„Snažím se. Jeden mě svezl.“

„Uvěřil, že jste civilista?“

„Mám pocit, že ano.“

„Výborně. Kdyby zjistil, že patříte k nám, stáhl by se do ulity.“

„Potřebuju zjistit, jestli někdo z roty Bravo vlastní modrý automobil.“

„Proč?“

„Ten policajt mi prozradil, že kdosi zaparkoval na železniční trati modré auto. Narazil do něj půlnoční vlak. Mohlo by se jednat o pokus zničit důkazy.“

„Já osobně bych ho podpálil.“

„Možná se jednalo o důkazy, na které by podpálení nestačilo. Třeba o promáčknutý nárazník nebo něco podobného.“

„Jakou by to mělo souvislost s ženou rozporcovanou v uličce za barem?“

„Nenašli ji rozporcovanou. Jenom s podříznutým hrdlem. Od ucha k uchu a do hloubky. Patrně jedním řezem. Ten policajt tvrdil, že jí byly vidět kosti vzadu v krku.“

Garber se na chvíli odmlčel.

Pak pravil: „Přesně takhle to učí Rangers.“

Nic jsem na to neřekl.

Garber se zeptal: „Ale co by s tím mohlo mít společného to auto?“

„Nevím. Možná s tím nemá nic společného. Zjistěte to ale pro mě.“

„V Bravo slouží dvě stě kluků. Zákon o průměru praví, že nejmíň padesát z nich vlastní modré auto.“

„Ale všech padesát aut by mělo stát na základně. Zjistěte, jestli jedno chybí.“

„Nejspíš to bylo civilní auto.“

„Doufejme, že ano. Podívám se na to z téhle stránky. Každopádně potřebuju vědět, komu patřilo.“

„Vyšetřování vede Munro,“ upozornil Garber. „Ne vy.“

„A také musíme zjistit, jestli někdo nemá odřeniny od štěrku,“ nechal jsem Garberovu poznámku bez povšimnutí. „Na rukou, kolenech a loktech. Po znásilnění. Chapmanová měla podle toho policajta stejné odřeniny.“

„Vyšetřování vede Munro,“ zopakoval Garber.

Nic jsem na to neřekl. Zahlédl jsem, že se dveřmi z kuchyně protáhla servírka. Nesla talíř s obrovským cheeseburgerem a hromadou hranolků velkou jako naježené veverčí hnízdo. Oznámil jsem: „Musím končit, šéfe. Zavolám vám zítra.“ S tím jsem zavěsil a odnesl zpátky ke stolu hrnek s kávou. Servírka přede mě položila s jistou dávkou obřadnosti vrchovatý talíř. Jídlo vypadalo skvěle a stejně dobře vonělo.

„Děkuju,“ pravil jsem.

„Budete si přát ještě něco jiného?“

„Povězte mi o tom hotelu,“ požádal jsem. „Potřebuju pokoj, ale nikoho jsem tam nezastihl.“

Servírka se pootočila a pohlédla na manželský pár u stolu pro čtyři. Pořád si četli. Servírka oznámila: „Obvykle tady nějakou dobu posedí a pak se vrátí. Tou dobou je nejlépe zastihnete.“

Pak se vzdálila a nechala mě samotného. Jedl jsem pomalu a vychutnával každé sousto. Postarší manželský pár si v tichosti četl. Žena každých několik minut otočila stránku. Muž daleko méně častěji klepl s hlasitým zašustěním novinami a rozevřel další část. Četl velice pozorně. Doslova hltal očima každé písmeno.

Servírka se o něco později vrátila, sebrala prázdný talíř a nabídla mi moučník. Doporučila, že mají vynikající koláče. Já jsem sdělil: „Půjdu se na chvíli projít. Po cestě zpátky se tady zastavím, a když budete mít ještě otevřeno, dám si koláč. Pokud nebudou všechny sněžené.“

„Myslím, že to dneska nehrozí,“ opáčila servírka.

Zaplatil jsem za cheeseburger a kávu a přidal spropitné, které muselo být v porovnání s restaurací plnou hladových Rangers úplně směšné, ale stačilo, aby se servírka pousmála. Pak jsem vyšel opět ven. Ochladilo se a ve vzduchu visela jemná mlha. Zahnul jsem doprava a minul prázdný pozemek a budovu úřadu šerifa. Stálo před ní Pellegrinovo auto a záře v jednom okně prozrazovala, že se uvnitř patrně ještě pracuje. Pokračoval jsem v chůzi po hlavní třídě a dostal se ke křižovatce ve tvaru T. Zleva vedla cesta, kudy mě lesem přivezl Pellegrino. Silnice napravo vedla na východ do tmy. S největší pravděpodobností křižovala železnici a pak pokračovala přes špatnou půlku města do Kelhamu. Garber ji popsal jako prašnou polní cestu, kterou patrně kdysi bývala. Stala se z ní však normální vesnická silnice s kamenným povrchem zalitým asfaltem. Nebyla osvětlená a ubíhala rovně dopředu. Po obou stranách ji lemovaly hluboké příkopy. Na obloze visel bledý měsíc a trochu mi svítil na cestu. Odbočil jsem doprava a vykročil do tmy.

DESÁTA KAPITOLA

Po dvou minutách a dvou stech metrech jsem narazil na železniční trať. Nejprve se vynořila varovná dopravní značka na krajnici, dvě diagonální ramena sešroubovaná v pravém úhlu, jedno označené VLAK a druhé PŘEJEZD. Na sloupku byla červená světla a někde vzadu určitě krabice s elektrickým zvonkem. Pokračoval jsem dál. Příkopy po dvaceti metrech náhle skončily a silnice se vyhoupla k trati zářící matně v měsíčním světle, ke dvěma souběžným kolejím, ne úplně vodorovným a ne úplně přímým, starým, opotřebovaným a neudržovaným. Hrbolatým ložem prorůstal mezi stlačeným štěrkem plevel. Postavil jsem se na pražec mezi kolejemi a podíval se doleva a doprava. O dvacet metrů dál nalevo na severu se rýsovala stará pobořená vodárenská věž, stále se širokou hadicí připomínající sloní chobot. Věž musela být kdysi napojena na pramen s čerstvou vodou a napájela žíznivé parní lokomotivy, které u ní zastavovaly.

Pomalu jsem se otočil kolem své osy. Všude panovalo naprosté ticho a klid. V nočním vzduchu se vznášel zápach spáleniny, možná z modrého auta, které podpálilo stromy na severu. Z východu se nesla lehká vůně grilovaného masa, ze špatné části města za kolejemi. Nezahlédl jsem tam však žádná světla, jen díru v lese, kudy vedla silnice, a nic jiného.

Obrátil jsem se směrem, odkud jsem přišel, vykročil po asfaltové silnici a začal se těšit na koláč, když se v dálce vynořily reflektory. Vypadaly na velké osobní auto nebo malý náklaďák blížící se poměrně pomalu přímo ke mně. V jednu chvíli to vypadalo, že zahne na hlavní třídu, pak si to však rozmyslelo. Řidič mě možná zahlédl ve světle reflektorů. Auto se rozjelo rovně dopředu a já jsem pokračoval v chůzi. Byl to pick-up s tupým nosem. Poskakoval nahoru a dolů na hrbolech. Světla z reflektorů vystřelovala v mlze do výšky a zabodávala se do země. Za doprovodu vlhkého chrchlání opotřebovaného osmiválce.

Pick-up přejel do protisměru, zastavil šest metrů přede mnou a motor přešel do volnoběhu. Neviděl jsem, kdo sedí uvnitř. Oslepovala mě přední světla. Pokračoval jsem v chůzi. Nechtělo se mi brodit se plevelem na krajnici, kam bych se asi stejně nevešel, protože hned za ní byl příkop, tak jsem udržoval směr. Přímo ke dvířkům řidiče. Řidič mě viděl, a když jsem se dostal tři metry k němu, spustil okénko, položil levé zápěstí na dveře a zablokoval mi loktem cestu. V tu chvíli jsem ho už dokázal rozeznat. Byl to civilista, udělaný běloch v tričku s vyhrnutými rukávy, chlupatými potetovanými předloktími a dlouhými, nejméně týden nemytými vlasy.

Tři možnosti.

Za prvé, zastavíš se a dáš se s ním do řeči.

Za druhé, ustoupíš na úzký proužek krajnice mezi vozovkou a příkopem a projdeš kolem.

Za třetí, zlomíš mu ruku.

Na sedadle spolujezdce seděl další muž. Podobný týpek. Chlupy, tetování, dlouhé vlasy, špína, mastnota. Ale ne úplně stejný. Patrně bratranec, ne bratr. Oba se na mě dívali se samolibou přitroublou nestoudností, s jakou se v jistých barech měří jistí nově příchozí. Opětoval jsem jejich pohled. Já k těmhle nově příchozím nepatřím.

Řidič se zeptal: „Kdo jsi a kam jdeš?“

Nic jsem na to neřekl. Na nic neříkání jsem dobrý. Nemám rád mluvení. Kdyby bylo zapotřebí, dokázal bych strávit zbytek života, aniž bych pronesl jediné slovo.

Řidič upozornil: „Položil jsem ti otázku.“

Pomyslel jsem si: dvě otázky. Nic jsem však neřekl. Nechtěl jsem toho chlapa uhodit. Ne svýma rukama. Nejsem fanatik na hygienu, ale přesto bych se pak musel umýt, pořádně a dobrým mýdlem, zejména když jsem měl před sebou vidinu koláče. Tak jsem se rozhodl, že ho místo toho nakopnu. Přehrál jsem si v hlavě jednotlivé kroky: Otevře dveře, vystoupí, projde kolem dveří a pak se skácí k zemi, za mohutného zvracení, dávení a objímání žaludku.Žádný velký problém.

Řidič se zeptal: „Umíš anglicky?“

Nic jsem na to neřekl.

Spolujezdec navrhl: „Třeba je to Mexičan.“

Řidič se zeptal: „Jsi Mexičan?“

Neodpověděl jsem.

Řidič usoudil: „Na Mexičana nevypadá. Je moc velký.“

Což byla v podstatě pravda, i když jsem slyšel o Mexičanovi jménem Jose Calderon Torres, který měřil dva metry dvacet pět, což je o třicet čísel víc, než měřím já. A z olympijských her v Los Angeles si pamatuju na Mexičana Joseho Garcese, který nadhozem vzepřel sto devadesát kilo, což bylo patrně víc, než dohromady vážili ti dva týpci v pick-upu.

Řidič se otázal: „Jdeš z Kelhamu?“

Hrozí, že vznikne napětí mezi městem a základnou, řekl Garber. Když dojde na nejhorší, drží klany při sobě. Tihle chlapi možná znali Janice May Chapmanovou. Možná nechápali, proč randila s vojáky a ne s nimi. Možná se nikdy nepodívali do zrcadla.

Nic jsem neřekl. Ale nepokračoval jsem dál. Nechtěl jsem mít ten pick-up za zády. Ne na osamělém místě, ne na tmavé venkovské silnici. Jen jsem tam zůstal stát a podíval se těm chlápkům zpříma do obličeje, nejdřív jednomu, pak druhému, ve tváři nic jiného než otevřenost, pochybovačnost a lehké pobavení. Tenhle pohled obvykle zabere. Obvykle něco vyprovokuje, alespoň v případě jistých druhů lidí.

Jako prvního vyprovokoval spolujezdce.

Stáhl okýnko, vysoukal ven skoro celou horní polovinu těla, natočil se v pase a natáhl krk, aby na mě viděl přes kapotu. Opřel se rukou o sloupek a druhou se divoce rozmáchl, jako by po mně něco házel nebo práskal bičem. Zavrčel: „Bavíme se s tebou, kreténe.“

Nic jsem na to neřekl.

Spolujezdec prohlásil: „Vidíš nějaký důvod, abych nevylezl a nenakopal tě do prdele?“

Odpověděl jsem: „Dvě stě šest důvodů.“

Spolujezdec vytřeštil oči. „Cože?“

„Přesně tolik kostí máš v těle. Dokázal bych ti je zlámat rychleji, než by ses mě stačil dotknout prstem.“

Což nastartovalo jeho společníka. Instinkt mu napověděl, že se má zastat kámoše a přijmout výzvu. Vyklonil se z okýnka a výhružně zasyčel: „Myslíš?“

Opáčil jsem: „Většinou celý den. Je to dobrý zvyk, kterého by ses měl také držet.“ Tím jsem ho utřel. Řidič zmlknul a snažil se dát dohromady, jak mi má rozumět. Přehrával si v hlavě celý náš rozhovor a pohyboval při tom rty.

Navrhl jsem: „Pojďme se nechat na pokoji a jít každý svou cestou. Kde bydlíte, kluci?“

Teď jsem se ptal já a oni mlčeli.

Podotkl jsem: „Mám dojem, že jste chtěli zahnout na hlavní třídu. To je vaše cesta domů?“

Žádná odpověď.

Podivil jsem se: „Cože, vy jste bezdomovci?“

Řidič se ohradil: „Máme kde bydlet.“

„Tak kde bydlíte?“

„Kilometr a půl za hlavní třídou.“

„Tak se tam vypravte. Pusťte si televizi, dejte si pivo. Zapomeňte na mě.“

„Jsi z Kelhamu?“

„Ne,“ sdělil jsem. „Nejsem z Kelhamu.“

Týpci se zarazili a splaskli jako propíchnuté balónky, zasoukali se zpátky do kabiny a kecli si na zadek. Zaslechl jsem, jak naskočila rychlost, pick-up popojel dozadu, rychle se s kvílením pneumatik a v oblaku prachu otočil do protisměru, vyrazil zpátky, odkud přijel, zprudka přibrzdil a zahnul na hlavní třídu. Pak se ztratil za úřadem šerifa. Zhluboka jsem vydechl a opět vykročil. Nic se nestalo. Nejlepší rvačka je taková, do které se vůbec nepustíš, řekl kdysi jeden moudrý muž. Ne že bych se jeho radou pokaždé řídil, ale tentokrát jsem byl rád, že odcházím s čistýma rukama, doslova i obrazně.

Pak jsem spatřil, jak se ke mně blíží další auto. Udělalo to samé co pick-up. Chystalo se zatočit, rozmyslelo si to a rozjelo se mým směrem. Bylo to policejní auto. Poznal jsem to podle tvaru a velikosti a zahlédl jsem světelnou lištu na střeše. Nejdřív jsem si myslel, že je to Pellegrino, který vyrazil na obhlídku, pak se ale auto přiblížilo, zhaslo světla, a já jsem rozeznal, že za volantem sedí žena, a Mississippi mi okamžitě začalo připadat zajímavější.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Auto přejelo do protisměru a zastavilo vedle mě. Byl to starý chevy caprice v barvách úřadu šerifa okresu Carter. Žena za volantem měla divokou hřívu tmavých vlasů, něco mezi vlnami a kudrnami, svázanou do volného ohonu. Obličej měla bledý a pohledný. Seděla nízko, což znamenalo, že je buď malá, nebo je sedadlo prosezené dlouhými lety používání. Usoudil jsem, že za to může staré sedadlo, protože její paže vypadaly dlouhé a držením ramen nepřipomínala malého člověka. Odhadl jsem ji na zhruba pětatřicet, dostatečně starou, aby měla nějaké zkušenosti, a dostatečně mladou, aby si zachovala optimistický náhled na svět. Lehce se usmívala a ten úsměv se jí odrážel v očích, které byly velké, tmavé, jasné a jakoby prozářené vnitřním světlem, i když se v nich možná jen odrážely budíky na přístrojové desce.

Stáhla okýnko a upřeně se na mě podívala, nejdřív do obličeje a potom pomalu odshora dolů, od vlasů k botám a zase zpátky, bez jediné známky nepřátelství. Přistoupil jsem blíž, aby na mě lépe viděla a abych viděl lépe na ni. Nebyla pohledná. Byla úchvatná. Z pouzdra na pravém boku jí vykukoval revolver a mezi sedadly ležela brokovnice. Pod přístrojovou deskou na straně spolujezdce jsem zahlédl velkou vysílačku a v držátku u volantu mikrofon na zakroucené šňůře. Auto bylo staré a ojeté, určitě zakoupené z druhé ruky od bohatšího okresu.

Žena prohlásila: „Vy jste ten chlap, kterého svezl Pellegrino.“

Měla tichý, ale jasný hlas, teplý, ale ne nerozhodný, a mluvila s místním přízvukem.

Potvrdil jsem: „Ano, to jsem já.“

Žena dodala: „Reacher, správně?“

Zopakoval jsem: „Ano, to jsem já.“

Žena se představila: „Já jsem Elizabeth Deverauxová. Dělám tady šerifa.“

Opáčil jsem: „Nesmírně rád vás poznávám.“

Elizabeth Deverauxová se na okamžik odmlčela a pak se zeptala: „Už jste večeřel?“

Přikývl jsem. „Neměl jsem ale ještě moučník. Právě se vracím do bistra, abych si dal koláč.“

„To obvykle chodíte mezi chody na procházku?“

„Jenom čekám, až se zvednou majitelé hotelu. Nepřišlo mi, že by moc spěchali.“

„Vy se chcete ubytovat v hotelu?“

„Někde přespat musím.“

„Proč nezůstanete u kamaráda, za kterým jste přijel?“

„Ještě jsem ho nenašel.“

Tentokrát přikývla Elizabeth Deverauxová. „Musím si s vámi promluvit,“ sdělila. „Sejdeme se v bistru. Za pět minut. V pořádku?“

Řekla to bez panovačnosti či výhrůžky v hlase. Nevydala rozkaz. Jen použila přirozenou autoritu, která patrně pramenila z toho, že byla nejprve dcerou šerifa a pak převzala otcův úřad.

„Dobře,“ přislíbil jsem. „Za pět minut.“

Elizabeth vytáhla okýnko, zacouvala a otočila se, podobně jako týpci v pick-upu, jenom pomaleji. Pak opět zapnula reflektory a odjela. Zahlédl jsem, jak kmitla červená brzdová světla a auto zabočilo na hlavní třídu. Vydal jsem se za ním, plevelem mezi vozovkou a příkopem.

K bistru jsem dorazil ještě před stanovenými pěti minutami. Policejní auto už stálo u obrubníku a Elizabeth Deverauxová seděla u stejného stolu jako předtím já. Postarší manželé z hotelu konečně odešli. V bistru nebyl nikdo jiný než Elizabeth a servírka.

Vykročil jsem uličkou a Elizabeth nic neřekla, jen posunula nohou židli naproti sobě. Pozvání. Téměř příkaz. Servírce to došlo. Nepokusila se mě usadit k jinému stolu. Elizabeth si už očividně objednala. Já jsem požádal servírku o nejlepší koláč a další hrnek kávy. Servírka zmizela v kuchyni a u stolu se rozhostilo ticho.

Zblízka vypadala Elizabeth Deverauxová opravdu dobře. Vlastně skvěle. Když neseděla v autě, byla vysoká a její vlasy úžasné. Už jenom ohon musel vážit přes dvě kila. Měla všechny správné zaobliny na všech správných místech. Uniforma jí nesmírně slušela. Musím ale přiznat, že tenkrát jsem měl pro ženy v uniformách slabost, protože jsem skoro žádné jiné neznal. Ze všeho nejvíc se mi ale líbila její ústa. A oči. Společněji dodávaly sarkasticky pobavený výraz, jako by ji nedokázalo nic rozhodit, se vším si uměla poradit a pak se tomu ještě zasmát. V očích jí stále zářilo vnitřní světlo. Nejednalo se o odraz z přístrojové desky.

Pravila: „Pellegrino mi řekl, že jste sloužil v armádě.“

Na okamžik jsem se zarazil. Práce v přestrojení se neobejde bez velké dávky lží a lhát Pellegrinovi mi vůbec nevadilo. Z nějakého záhadného důvodu se mi však nechtělo lhát Elizabeth Deverauxové. Tak jsem odpověděl: „Před šesti týdny jsem v armádě ještě sloužil,“ což byla po formální stránce pravda.

„Kde jste sloužil?“

„Většinou ve skupině zvané sto desátá jednotka,“ sdělil jsem. Téměř po pravdě.

„Pěchota?“

„Byla to zvláštní jednotka. Prováděli jsme kombinované operace.“ Což byla čistě teoreticky pravda.

„Kdo je váš místní kamarád?“

„Jmenuje se Hayder.“ Okamžitý nápad.

Deverauxová usoudila: „Musel sloužit u pěchoty. Kelham je plný pěšáků.“

Přikývl jsem. „Sloužil u Rangers.“

„Jako cvičitel?“

„Ano,“ zalhal jsem.

Deverauxová přikývla. „Ti jsou jediní, kdo tady zůstávají tak dlouho, aby se jim nechtělo odejít.“

Na to jsem nic neřekl.

Deverauxová pravila: „Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„V tom případě se možná odstěhoval.“

„Kdy by to bylo?“

„Nejsem si jistý. Jak dlouho děláte šerifa?“

„Dva roky,“ dostalo se mi odpovědi. „Rozhodně dost dlouho na to, abych znala místní.“

„Pellegrino mi prozradil, že jste tady strávila celý život. Takže místní musíte znát opravdu důkladně.“

„Tak důkladně zase ne,“ namítla Deverauxová. „Neprožila jsem tady celý život. Bydlela jsem tady jako dítě a pak jsem se zase vrátila. Léta mezi tím jsem strávila jinde.“

V hlase jí zaznělo cosi lítostivého. Léta mezi tím. Zeptal jsem se: „Kde jste ta léta strávila?“

„Měla jsem bohatého strýčka,“ řekla Deverauxová. „Cestovala jsem za jeho peníze po světě.“

V tu chvíli mi došlo, že jsem v maléru. Uvědomil jsem si, že moje mise je silně ohrožena. Protože tuhle odpověď jsem už slyšel.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Servírka přinesla zároveň hlavní chod pro Elizabeth Deverauxovou a moučník pro mě. Deverauxová si objednala to samé, co předtím já, obrovský cheeseburger a naježené veverčí hnízdo hranolků. Koláč byl broskvový, ještě teplý, a kus, který jsem dostal, byl tak obrovský, že se nevešel na talíř. A to nemluvím o dezertním talířku, ale o talíři velikosti domácí mety první a druhé baseballové ligy. Kávu jsem dostal ve vysokém kameninovém hrnku. Deverauxová měla vodu ve skleničce s odštípnutým okrajem.

Nechat vychladnout koláč není tak hrozné, jako nechat vychladnout cheeseburger, a tak jsem využil příležitosti. Deverauxová neměla jinou možnost než jíst, poslouchat a krátce odpovídat. Zahájil jsem: „Pellegrino mi pověděl, že máte spoustu práce.“

Deverauxové žvýkla a přikývla.

Dodal jsem: „Zničené auto a mrtvá žena.“

Deverauxová opět přikývla a utřela si malíčkem kapku majonézy v koutku úst. Elegantní gesto v neelegantní situaci. Měla krátké nehty, pečlivě upravené a nalakované, a štíhlé, lehce opálené šlachovité ruce. Hladké, s hezkou pokožkou. Bez prstýnků. Bez jednoho jediného. Zejména na levém prsteníčku.

Zeptal jsem se: „Zjistili jste něco nového?“

Deverauxová polkla, usmála se a zvedla ruku jako dopravní strážník. Stop. Počkat. Požádala: „Dejte mi pět minut. Už na mě nemluvte.“

Tak jsem snědl kláč a dobře si pochutnal. Kůrka byla sladká a broskve měkké. Patrně místní. Nebo z Georgie. O pěstování ovoce toho moc nevím. Deverauxová jedla, v jedné ruce cheeseburger a druhou si brala z talíře hranolky, oči upřené většinu času na mě. Rty se jí leskly mastnotou. Byla štíhlá. Musela mít spalování jako atomový reaktor. Čas od času usrkla vody. Dopil jsem kávu. Nechutnala špatně, ale ne tak dobře jako koláč.

Deverauxová se zeptala: „Netrpíte po kávě nespavostí?“

Přikývl jsem: „Do té doby, než chci jít spát. Proto ji piju.“

Deverauxová opět usrkla vody a nechala na talíři šest sedm hranolků a okraj cheeseburgeru. Otřela si ústa a ruce ubrouskem. Složila ubrousek a položila ho vedle talíře. Večeře dospěla do konce.

Znovu jsem se zeptal: „Zjistili jste něco nového?“

Deverauxová se usmála, jako by ji cosi pobavilo, odtáhla se od stolu, opřela se rukama o okraj, naklonila se do strany a opět si mě prohlédla, pomalu, od nohou k hlavě, po celé délce těla, jak jsem tam seděl. Řekla: „Jste vážně dobrý. Nemáte se za co stydět. Není to vaše chyba.“

Podivil jsem se: „Co není moje chyba?“

Deverauxová se opřela o opěradlo. Stále se mi při tom dívala do obličeje. Pravila: „Šerifa tady přede mnou dělal můj táta. Ještě před tím, než jsem se narodila. Vyhrál dvacet voleb za sebou. Byl přísný, ale spravedlivý. A čestný. Měřil jedním metrem. Byl dobrý státní úředník.“

Podotkl jsem: „O tom nepochybuju.“

„Neměla jsem to tady ale moc ráda. Ne jako dítě. Dokážete si představit, jak jsme žili? V takovém Zapadákově? Knížky jsme si objednávali poštou. Věděla jsem, že za hranicemi města se rozprostírá velký široký svět. Tak jsem se do něj musela vypravit.“

Opáčil jsem: „To se vám nedivím.“

Deverauxová pokračovala: „Jisté ideály jsou ale dědičné. Jako například služba veřejnosti. Ochrana pořádku a práva. Je to něco jako rodinná tradice.“

Přikývl jsem. Deverauxová měla pravdu. Děti vojáků a policistů následují příkladu rodičů mnohem častěji než u jiných povolání. Kromě baseballu. Syn profesionálního baseballového hráče má osmisetnásobně větší šanci, že se dostane do první či druhé ligy, než jakékoliv jiné dítě.

Deverauxová mě vybídla: „Tak se na to podívejte z mé strany. Co si myslíte, že jsem udělala, když mi bylo osmnáct?“

Pravil jsem: „Nevím,“ i když v tu chvíli mi to bylo víceméně jasné a neměl jsem z toho nejmenší radost.

Deverauxová oznámila: „Odešla jsem do Jižní Karolíny a dala se k námořní pěchotě.“

Přikývl jsem. Horší, než jsem si myslel. Z nějakého důvodu jsem typoval na letectvo.

Zeptal jsem se: „Jak dlouho jste sloužila?“

„Šestnáct let.“

Což znamenalo, že je jí šestatřicet. Osmnáct let doma plus šestnáct u námořní pěchoty plus dva jako šerif okresu Carter. Stejně stará jako já.

Zeptal jsem se: „U čeho jste v námořní pěchotě sloužila?“

„V kanceláři náčelníka vojenské policie.“

Odvrátil jsem pohled. „Byla jste vojenská policistka,“ řekl jsem.

„Služba veřejnosti a ochrana práva,“ pravila Deverauxová. „Zabila jsem dvě mouchy jednou ranou.“

Opět jsem se na ni podíval, poražený na duchu. „Poslední hodnost?“

„CW05,“ sdělila Deverauxová.

Chief Warrant Officer 5, důstojnický zástupce. Odborník na úzce specializovaném poli. Dobré místo, kde se odvádí skutečná práce.

Zeptal jsem se: „Proč jste odešla?“

„Blýskání na horší časy,“ vysvětlila Deverauxová. „Zmizela hrozba Sovětského svazu a mělo nastat snižování stavů. Usoudila jsem, že bude lepší odejít dobrovolně, dřív než mě vyhodí. K tomu zemřel táta a nemohla jsem připustit, aby na jeho místo nastoupil nějaký idiot jako Pellegrino.“

Otázal jsem se: „Kde jste sloužila?“

„Všude možně. Strýček Sam je bohatý strýček. Ukázal mi svět. Některé části stály za vidění a jiné nestály.“

Nic jsem na to neřekl. Vrátila se servírka a odnesla prázdné talíře.

„Nevěšte hlavu,“ pokusila se mě utěšit Deverauxová. „Stejně jsem vás čekala. Přesně tak bychom to za stejných okolností udělali my. Vražda za barem blízko základny? Jisté tajnosti a citlivé operace na základně? Poslali bychom jednoho vyšetřovatele na základnu a jednoho v přestrojení do města.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová pokračovala: „Vyšetřovatel ve městě by měl samozřejmě za úkol napínat nenápadně uši a pak vystoupit ze stínu a zasáhnout, kdyby hrozilo, že místní policajti zostudí vojenské síly. Je to nezbytně nutné opatření. Politika, kterou bych dřív sama prosazovala. Teď ale patřím k místním a samozřejmě s ní musím nesouhlasit.“

Nic jsem na to neřekl.

„Nic si z toho nedělejte,“ pokusila se mě Deverauxová ještě jednou pozvednout na duchu. „Vedl jste si lépe, než by si vedli někteří kluci od nás. Například se mi líbí vaše boty. A vlasy. Působí fakt přesvědčivě. Jenom jste měl smůlu, že jste narazil na někoho jako já. I když načasování nebylo zrovna nejchytřejší, nemáte pocit? Ale tak tomu je vždycky. Určit nejsprávnější čas neumí snad nikdo. A abych byla upřímná, nejste zrovna nejlepší lhář. Neměl jste se zmiňovat o sto desáté jednotce. Samozřejmě vím, co to je. Byli jste skoro stejně dobří jako my. Ale co měl znamenat ten Hayder? To je příliš neobvyklé jméno. A chyba byly i ty khaki ponožky. Pocházejí zcela jasně z vojenského obchodu. Nejspíš jste si je koupil teprve včera. Taky jsem takové nosila.“

„Nechtělo se mi lhát,“ přiznal jsem. „Nepřipadalo mi to správné. Můj táta sloužil u námořní pěchoty. Možná jsem to ve vás vycítil.“

„Váš otec sloužil u námořní pěchoty a vy jste vstoupil do armády? Co to mělo být, vzpoura?“

„Nevím, proč jsem to udělal,“ řekl jsem. „Tenkrát jsem však měl pocit, že jednám správně.“

„Jaký pocit máte teď?“

„Právě teď v tuto chvíli? Ne moc dobrý.“

„Nevěšte hlavu,“ zopakovala Deverauxová. „Udělal jste, co bylo ve vašich silách.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová se zeptala: „Jakou hodnost máte vy?“

„Major.“

„Neměla bych zasalutovat?“

„Jenom jestli chcete.“

„Pořád sloužíte u sto desáté jednotky?“

„Přechodně. Moje domovská základna je tři sta devadesátá šestá skupina vojenské policie. Divize pro vyšetřování zločinů.“

„Kolik let už sloužíte?“

„Třináct. Plus West Point.“

„V tom případě je mi ctí. Asi bych vám měla skutečně zasalutovat. Koho jste poslali do Kelhamu?“

„Chlápka, který se jmenuje Munro. Stejná hodnost jako já.“

„To je zvláštní,“ zamyslela se Deverauxová.

Otázal jsem se: „Už jste něco zjistili?“

Deverauxová se zatvářila pobaveně. „Vy se jen tak nevzdáte.“

„Mým úkolem není, abych se vzdal. Víte, jak to chodí.“

„Dobře, pojďme se dohodnout,“ navrhla. „Odpověď za odpověď. A pak zvednete kotvy. Hned za svítání. Řeknu Pellegrinovi, aby vás odvezl tam, kde vás nabral. Platí?“

„Zbývá mi snad něco jiného?“ posteskl jsem si. „Platí.“

„Ne,“ sdělila Deverauxová. „Nic jsme nezjistili. Vůbec nic.“

„Dobře,“ odtušil jsem. „Děkuju. Teď jste na řadě vy.“

„Pomohlo by mi, kdybych věděla, jestli jste eso vy, nebo ten chlap, kterého poslali do Kelhamu. Objasnilo by se mi tím, k jakému názoru se armáda v tuto chvíli přiklání. V jaké rovnováze jsou možnosti. Leží problém uvnitř Kelhamu, nebo za jeho branami? Takže jste velké zvíře vy? Nebo ten druhý major?“

„Upřímná odpověď?“

„Přesně takovou očekávám od syna kolegy mariňáka.“

„Upřímná odpověď zní, že vážně nevím,“ přiznal jsem.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Elizabeth deverauxová zaplatila za svůj cheeseburger a můj koláč s kávou, což mi přišlo velkorysé, tak jsem přidal spropitné a servírka se opět usmála. Vyšli jsme na chodník a zastavili se na chvíli vedle starého caprice. Měsíc svítil jasněji. Rozplynul se lehký závoj vysokých mraků. Vykoukly hvězdy.

Požádal jsem: „Smím se vás na něco zeptat?“

Deverauxová okamžitě zpozorněla. „Na co?“

„Na vlasy,“ objasnil jsem. „Naše musí být úpravně sestřižené podél obličeje. Kopírovat v přirozeném úhlu tvar hlavy a spadat k nejnižšímu bodu na zátylku. Jak to bylo u vás?“

„Nosila jsem je patnáct let nakrátko ostříhané,“ sdělila Deverauxová. „Nechala jsem si je růst, až když jsem věděla, že odejdu.“

Zadíval jsem se na ni ve světle měsíce a odrazu světla z okna bistra. Představil jsem si ji s krátkými vlasy. Musela vypadat úchvatně. Pravil jsem: „Děkuju za informaci.“

Deverauxová řekla: „Neměla jsem jinou volbu, hned od začátku. Vojenské nařízení pro ženy zakazuje jakékoliv takzvané výstřednosti. Vlasy se můžou dotýkat límce, ale nesmí přesahovat jeho spodní okraj. Je povoleno sepnout je sponkou, ale to by se mi nevešly pod čepici.“

„Občas je nutné přinést oběti,“ podotkl jsem.

„Stálo to za to,“ namítla Deverauxová. „Sloužila jsem u námořní pěchoty ráda.“

„Pořád u ní sloužíte,“ upozornil jsem. „Jednou námořní pěchota, pořád námořní pěchota.“

„To hlásal váš otec?“

„Nestihl to zažít v praxi. Zemřel ještě v aktivní službě.“

Deverauxová se zeptala: „Je naživu vaše matka?“

„Zemřela o pár let později.“

„Moje zemřela, když jsem byla ve výcvikovém táboře pro nováčky. Na rakovinu.“

„Vážně? Moje taky. Mám na mysli rakovinu. Ne výcvikový tábor.“

„To je mi líto.“

„Za nic nemůžete,“ opáčil jsem automaticky. „Žila v Paříži.“

„Paříž bohužel neznám, jenom Parris Island. Vaše matka emigrovala?“

„Byla Francouzka.“

„Umíte francouzsky?“

„Un peu, mais doucement.“

„Co to znamená?“

„Trochu a pomalu.“

Deverauxová přikývla a položila ruku na dveře caprice. Pochopil jsem narážku a rozloučil se. „Dobrou noc, náčelnice Deverauxová. Bylo mi potěšením.“

Deverauxová se jen usmála.

Zahnul jsem doleva a zamířil k hotelu. Zaslechl jsem, jak nastartoval velký motor chevroletu, zašustila kola, auto mě předjelo, zpomalilo a pak se otočilo přes šířku ulice a opět zastavilo, předkem kousek ode mě, při okraji chodníku před hotelem Toussaint. Vykročil jsem a dostal se k němu, zrovna když Deverauxová otevřela dvířka a vystoupila. Předpokládal jsem, že mi chce ještě něco říct, tak jsem se zastavil a zdvořile čekal.

„Bydlím tady,“ oznámila Deverauxová. „Dobrou noc.“

Než jsem se dostal do vestibulu, zmizela nahoře na schodech. Za recepčním pultem stál postarší muž, se kterým jsem se setkal v bistru. Měl otevřeno. Trochu ho rozhodilo, že nemám žádná zavazadla, ale peníze jsou peníze. Vzal si ode mě osmnáct dolarů a dal mi za ně klíč od pokoje dvacet jedna. Vysvětlil mi, že je v prvním patře, v přední části budovy s výhledem na ulici, abych měl větší klid, což jsem nechápal, dokud jsem si nevzpomněl na železniční trať.

Schodiště do prvního patra končilo uprostřed dlouhé severojižní chodby bez koberce osvětlené jen čtyřmi matnými žárovkami. Chodba měla osmery dveře do pokojů na zadní straně a devatery dveře do pokojů vedoucích na ulici. Ze škvíry pode dveřmi pokoje sedmnáct na přední straně pronikal proužek světla. Patrně Deverauxová chystající se do postele. Můj pokoj byl o čtvery dveře dál na sever. Odemkl jsem ho, vešel dovnitř, rozsvítil a nadechl se nehybného vzduchu a prašného chladu svědčícího o dlouhodobém nepoužívání. Pokoj byl obdélníkový, měl vysoký strop a příjemné rozměry, až na koupelnu, kterou v posledním desetiletí nacpali do rohu. Dvoukřídlým francouzským oknem se vcházelo na balkon s kovovým zábradlím, kterého jsem si všiml zespodu. V pokoji stála postel, křeslo a toaletní stolek a na zemi ležel prošlapaný perský koberec opotřebovaný věkem a častým klepáním.

Zatáhl jsem závěsy a vybalil, což znamenalo, že jsem rozložil cestovní zubní kartáček a zastrčil ho do sklenice z mléčného skla na poličce v koupelně. Zubní pastu jsem neměl, ale stejně jsem tenkrát zastával názor, že zubní pasta není nic jiného než příjemně chutnající mazadlo. Jeden vojenský zubař, kterého jsem znal, mi vysvětlil, že k patřičné ústní hygieně stačí mechanické tření štětin o zuby. Plus žvýkačka, aby člověku nepáchlo z úst. A zatím mám všechny zuby, až na jednu horní stoličku, o kterou jsem přišel před mnoha lety při pouliční rvačce v Clevelandu ve státě Ohio.

Hodiny v mé hlavě hlásily, že je přibližně jedenáct dvacet. Posadil jsem se na chvíli na postel. Vstával jsem brzy a byl jsem poměrně unavený, ale ne vyčerpaný. A měl jsem cosi na práci a jen omezené množství času. Tak jsem počkal dobu, jakou potřebuje průměrný člověk na usnutí, a vyšel opět do chodby. U Deverauxové se už nesvítilo. Zmizel světlý proužek pode dveřmi. Proplížil jsem se po schodech do vestibulu. Recepce byla opět prázdná. Vyklouzl jsem na ulici, zahnul doleva a vydal se k dosud neprobádanému území.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Podíval jsem se po celé délce hlavní třídy, co nejpečlivěji to v měsíčním světle šlo. Ubíhala dvě stě metrů na jih, rovná jako pravítko, a pak se trochu zužovala, začínala kroutit a přecházela do obytné čtvrti se skromnými domky v zahradách nejrůznějších velikostí. Na západní straně rovného městského úseku stály obchody a nejrůznější podniky, protkané úzkými uličkami, z nichž některé vedly ven do polí a měly napravo a nalevo další malé domy. Těmhle obchodům a podnikům odpovídala podobná zařízení na východní straně hlavní třídy, úhledně zarovnaná s bistrem a hotelem, a uličkám na západě širší vydlážděné průchody napojené na ulici s jednou řadou domů souběžnou s hlavní třídou. Usoudil jsem, že tahle ulice s domy po jedné straně dřív bývala hranice města, a rozhodně to bude hranice mého nočního průzkumu.

Vedla ze severu na jih a dlouhá řada budov stála obrácená průčelími k železniční trati za zcela pustým pruhem udusané půdy. Představil jsem si, jak tady se skřípěním zastavují staré osobní vlaky, s funícími lokomotivami stojícími u vodárenské věže o kus dál, okénka lačně obrácená k civilizaci. Viděl jsem, jak z restaurací a kaváren vybíhají majitelé a přistavují schůdky ke dveřím vlaku. Z vlaku vystupují pasažéři, žízniví a hladoví po dlouhé cestě, stovky nedočkavých lidí, a hrnou se přes udusaný pruh země, aby uspokojili své potřeby. Zvoní mince, cinkají pokladny, píská vlak, pasažéři se vracejí, vlak se rozjíždí, dřevěné schůdky se odnášejí, na hodinu zavládne klid, pak přijíždí další vlak a celý proces se donekonečna opakuje.

Ta ulice s jednou řadou budov živila celé město a stále ho živí.

Osobní vlaky už dávno zmizely, stejně jako kavárny a restaurace. Proměnily se však v bary a obchody s náhradními díly do aut, v bary a půjčovny peněz, v bary a obchody se zbraněmi, v bary a obchody s použitými hudebními aparaturami a další bary, a vlaky nahradily proudy aut přijíždějících z Kelhamu. Představil jsem si, jak ta auta parkují na udusaném pruhu země, vystupují z nich skupinky Rangers a utrácejí v jednom podniku za druhým peníze od strýčka Sama. Ukájejí své potřeby v naprostém Zapadákově, jak řekl Garber, úplně stejně jako pasažéři z dávných vlaků. Zažil jsem tohle dění na stovkách základen po celém světě. Auta byly staré mustangy, gran torina nebo GTO, nebo ojetá BMW a mercedesy v Německu, nebo podivné toyoty crown nebo datsun na Dálném východě, pivo bylo různě silné a nejrozmanitějších značek, půjčky probíhaly v nejrůznějších měnách, zbraně se nabíjely nejrůznějšími náboji rozdílných kalibrů a použité hudební aparatury potřebovaly různé napětí, ale jinak bylo všechno všude přesně stejné.

Místo, kde byla zabita Janice May Chapmanová, jsem našel snadno. Pellegrino řekl, že ležela v jezeru krve, což znamenalo, že to jezero museli zasypat pískem, aby vyschlo, a na čerstvou hromadu písku jsem narazil ve vydlážděné uličce kousek od levého zadního rohu baru, který se jmenoval Brannan. Bar Brannan se nacházel zhruba uprostřed ulice s jednou řadou budov, a dlážděná ulička vedla podél jeho levého boku, dvakrát zahýbala a ústila na hlavní třídu mezi starodávnou lékárnou a železářstvím. Železářství patrně dodalo písek. Musely stačit tři čtyři třicetikilové pytle. Písek byl uhrábnutý do úhledné slzy na plochém dláždění, sedm až deset centimetrů hluboké.

Na to místo nebylo odnikud přímo vidět. Zadní dveře baru Brannan byly čtyři a půl metru daleko a bar neměl postranní okna. Zadní stěnu lékárny tvořila slepá stěna. Brannan sousedil s půjčovnou peněz, ve které sídlila pobočka Western Union. Půjčovna peněz měla na pravém boku okna vedoucí dozadu, ale zavírala na noc. Žádní svědci. Stejně by jich ale moc nebylo. Proříznutí hrdla netrvá dlouho. Když máte ostrý nůž, sílu a nejste žádný věchýtek, opíšete jen dvacet čísel rukou. Víc nepotřebujete.

Vyšel jsem z uličky, zamířil k železniční trati, zastavil se na udusané zemi a podíval se, kolik mám světla. Nemělo by cenu pátrat po věcech, které bych stejně neviděl. Měsíc stál ale pořád vysoko a obloha byla bez mraků, tak jsem se dal zase do pohybu, překročil první kolejnici, zahnul doleva a vyrazil na sever, po pražcích jako za starých časů, když lidé odcházeli z venkova do Chicaga nebo New Yorku. Minul jsem železniční přejezd a vodárenskou věž.

Pak se rozechvěla zem.

Nejprve jemně a nepřetržitě, jako na okraji vzdáleného zemětřesení. Zastavil jsem se. Pod nohama se mi roztetelil pražec. Koleje po obou stranách se rozezpívaly. Otočil jsem se a zahlédl v dálce tečku světla. Jeden jediný reflektor. Půlnoční vlak, několik kilometrů jižně ode mě. Rychle se blížil.

Zůstal jsem stát. Koleje bzučely a naříkaly. Pražce nepatrně nadskakovaly. Štěrk pod nimi praskal a vrzal. Jemné chvění přešlo do hlubokých otřesů. Vzdálené světlo mrkalo jako hvězda a poletovalo krátce do stran.

Seskočil jsem z kolejí, vrátil se k vodárenské věži a opřel se o dehtem natřený sloupek. Třásl se mi za zády. Pod nohama se mi třásla země. Koleje úpěly. Vlak žalostně zahoukal, dlouze a hlasitě, ztracený v pustině. Rozezvonilo se varovné znamení na dopravní značce před přejezdem. Rozblikala se červená světla.

Vlak se stále blížil, dlouhou dobu v bezpečné vzdálenosti, a pak se najednou vynořil přímo vedle mě, přímo nade mnou, neskutečně obrovský, těžký a hlasitý. Vodárenská věž se roztančila jako opilý tanečník a otřesy mě vyhazovaly celé centimetry od země. Cloumal se mnou vítr a bušil mi do těla. Mihla se lokomotiva a po ní následovala nekonečná řada vagonů ženoucích se s řinčením měsíčním světlem na sever, deset, dvacet, padesát, sto. Celou dlouhou minutu jsem se tiskl ke sloupku vodárenské věže, celých šedesát vteřin, ohlušený skřípěním kovu, otupělý duněním a chvěním, vystavený napospas proudu vzduchu.

Pak vlak zmizel.

Stovkou se kolem mě prohnal konec posledního vagonu, kvílení větru ubralo na síle a zemětřesení přešlo opět do jemného chvění. Pak se úplně vytratilo, koleje přestaly naříkat a jen tiše syčely. Zmlklo nervy drásající zvonění na přejezdu.

Opět se rozhostilo ticho.

Jako první jsem změnil názor na to, kde hledat zničené modré auto. Představoval jsem si, že nebude daleko. Ale po tak hrozivé ukázce síly jsem usoudil, že budu muset až do New Jersey. Nebo do Kanady.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Nakonec jsem většinu auta našel o dvě stě metrů dál na sever. Předcházelo mu pole trosek dlouhé jako celý průběh nehody. Nejprve kuličky rozbitého předního skla, pableskující a lesklé v rose a měsíčním světle. Sklo se rozlétlo na všechny možné strany, jako by ho rozhodil nějaký obr. Ležel tam pochromovaný nárazník, utržený a složený jakýmsi rozmarem na polovinu, do úzkého V jako slámka na pití. Zabodl se do země podobně jako šipka do terče. Objevil jsem kolo bez ráfku. Ten náraz musel být obrovský. Auto odlétlo jako baseballový míč z mety. Okamžité zrychlení z nuly na sto.

Usoudil jsem, že stálo zaparkované zhruba dvacet metrů severně od vodárenské věže. Tam jsem objevil první kuličky skla. Lokomotiva do něj narazila, odhodila ho nejméně patnáct metrů vzduchem, auto přistálo a převrátilo se. Z kol na střechu, na kola a na střechu, nebo udělalo několik kotrmelců popředu či pozadu. Už první náraz ho nejspíš úplně zničil. Jako výbuch. Pak z něj při přemetech odlétaly všemi směry nejrůznější součástky. Včetně paliva, které se vznítilo. V porostu se na posledních padesáti metrech rýsovaly černé vypálené jazyky a zbytky auta zůstaly zakleslé o strom v epicentru ohořelých kmenů a větví. Odborníci na požáry by podle toho, jak z něj stříkalo palivo, dokázali určit, jak se přesně otáčelo.

Pellegrino to auto viděl za denního světla a označil ho za modré. Mně připadalo v měsíčním světle šedivé. Nepodařilo se mi najít jedinou neporušenou plošku barvy. Ani cokoliv většího než pět čtverečních centimetrů. Po autu zůstala jen změť opálených trosek, pomačkaných a zprohýbaných tak, že se nedalo poznat, co bývaly původně. Byl jsem ochoten přiznat, že pocházejí z auta, ale jen proto, že jsem si nedokázal představit, z čeho jiného by mohly být.

Pokud chtěl někdo zničit důkaz, tak se mu to povedlo opravdu skvěle a stoprocentně.

Do hotelu jsem se vrátil přesně v jednu a okamžitě jsem si šel lehnout. Budík v hlavě jsem si nastavil na sedmou ráno, kdy bude patrně vstávat do práce Deverauxová. Usoudil jsem, že začíná v osm. Určitě jí není jedno, jak vypadá, ale sloužila u námořní pěchoty a je to praktická osoba, tak nebude ráno potřebovat víc než hodinu. Osprchuju se zároveň s ní a najdu ji, jak si dává v bistru snídani. Tím však můj plán končil. Nebyl jsem si jistý, co jí řeknu.

Nespal jsem ale do sedmi. Probudil jsem se v šest. Tím, že kdosi zaklepal na dveře. Vůbec jsem z toho neměl radost. Skulil jsem se z postele, natáhl si kalhoty a otevřel. Byl to stařík z recepce. Majitel hotelu.

Zeptal se: „Pan Reacher?“

Opáčil jsem: „Ano?“

Stařík se zaradoval: „Výborně. Jsem rád, že jste to vy. V tuhle ranní hodinu. Vždycky je lepší mít jistotu.“

„Co chcete?“

„Jak už jsem řekl, nejdřív jsem se potřeboval ujistit, že jste to skutečně vy.“

„Pevně doufám, že jde o víc. V tuhle ranní hodinu. Máte jenom dva hosty. A ten druhý není pan.“

„Máte telefon.“

„Kdo volá?“

„Váš strýc.“

„Můj strýc?“

„Váš strýc Leon Garber. Je to naléhavé. A soudě podle tónu jeho hlasu také důležité.“

Oblékl jsem si tričko a zamířil za ním bosý dolů po schodech. Stařík mě provedl postranními dveřmi do kanceláře za recepcí. Stál v ní mahagonový stůl s telefonem. Sluchátko leželo vedle vidlice.

Stařík mě vybídl: „Chovejte se jako doma,“ a odešel a zavřel za sebou dveře. Posadil jsem se na židli a zvedl sluchátko. Pravil jsem: „Co se děje?“ Garber se zeptal: „Jste v pořádku?“

„V naprostém. Jak jste mě našel?“

„V telefonním seznamu. Jiný hotel v Carter Crossing není.“

„Skvělé.“

„Jste si jistý?“

„Jasně.“

„Protože se máte každý den v šest ráno hlásit.“

„Vážně?“

„Na tom jsme se dohodli.“

„Kdy?“

„Včera jsme spolu v šest mluvili. Když jste odcházel.“

„Já vím,“ potvrdil jsem. „Na to si pamatuju. Nedohodli jsme se ale, že spolu budeme mluvit každý den v šest hodin ráno.“

„Včera jste mi zavolal. Večer. Slíbil jste, že se dneska zase ozvete.“

„Neurčil jsem přesný čas.“

„Ale určil.“

„V tom případě se mýlíte, vy starý sklerotiku. Co chcete?“

„Nemáte dneska ráno zrovna nejlepší náladu.“

„Dostal jsem se pozdě do postele.“

„Co jste vyváděl?“

„Šel jsem se porozhlédnout po okolí.“

„A co jste zjistil?“

„Pár věcí,“ sdělil jsem.

„Například?“

„Konkrétně dvě zajímavosti.“

„Znamenají pokrok?“

„V tuhle chvíli jsou to jenom otázky. Odpovědi by však mohly znamenat pokrok. Pokud se nám je podaří zjistit.“

Garber oznámil: „Munro se nehnul v Kelhamu z místa. Alespoň zatím. Celá tahle záležitost je možná komplikovanější, než jsme si mysleli.“ Nic jsem na to neřekl. Garber se na chvíli odmlčel. „Počkat,“ probral se. „Co jste myslel tím, pokud se nám podaří zjistit odpovědi?“

Nic jsem na to neřekl.

Garber se zeptal. „A proč se potulujete v noci po okolí? Nebylo by lepší počkat, až se rozední?“

Sdělil jsem: „Setkal jsem se s místním náčelníkem.“

„A jak to dopadlo?“

„Jinak, než jsem si představoval.“

„V jakém směru?“ otázal se Garber. „Je poctivý?“

„Není to on, ale ona,“ objasnil jsem. „Její otec tady dělal šerifa před ní.“

Garber se opět odmlčel.

„Nic mi neříkejte,“ povzdechl si. „Ona vás prokoukla.“

Neodpověděl jsem.

„Kristepane,“ zaúpěl Garber. „Tohle musí být nový světový rekord. Jak dlouho jí to trvalo? Deset minut? Pět?“

„Sloužila u vojenské policie námořní pěchoty,“ vysvětlil jsem. „Je v podstatě jednou z nás. Věděla to celou dobu. Čekala na mě. Tvrdí, že se dal tenhle krok předpokládat.“

„Co podniknete?“

„Nevím.“

„Chystá se vám zabránit v přístupu k vyšetřování?“

„Něco mnohem horšího. Chce mě vyhodit z města.“

„To si nesmíte nechat líbit. Nepřipadá v úvahu. Musíte tam zůstat. Bezpodmínečně. Je to rozkaz. Nařizuju vám, abyste se nevracel. Slyšíte mě? Rozkaz zní zůstat na místě. Stejně vás nemůže vyhodit. Jde o civilní právo. První dodatek nebo něco podobného. Svoboda pohybu. Mississippi patří ke Spojeným státům stejně jako každý jiný stát. Žijeme ve svobodné zemi. Takže zůstanete, kde jste, jasné?“

Zavěsil jsem a zůstal na chvíli sedět v malé kanceláři. Našel jsem v kapse dolarovku, nechal ji na stole, abych zaplatil za volání, a vytočil číslo Pentagonu. Pentagon má spoustu čísel a spoustu telefonistů, a já jsem si vybral to, které vždycky funguje. Požádal jsem, aby mě spojili s Johnem Jamesem Frazerem, pokud je náhodou přítomen. S tím chlápkem ze senátních záležitostí. Nečekal jsem, že tam bude už krátce po šesté, ale mýlil jsem se. Což mi cosi prozradilo. Představil jsem se a sdělil, že nemám žádné novinky.

„Něco mít musíte,“ namítl Frazer. „Jinak byste nevolal.“

„Mám varování,“ oznámil jsem.

„Jakého druhu?“

„Viděl jsem pár věcí, které stačily, abych poznal, že tahle záležitost nedopadne dobře. Vyvine se z ní nechutný podivný skandál, kterého budou po celý měsíc plné noviny. I kdyby neměla nic společného s Kelhamem, může se stát, že hanba ulpí i na nás. Jenom kvůli tomu, že jsme tak blízko.“

Frazer se zarazil. „Jak moc nechutný?“

„Potenciálně hodně nechutný.“

„První dojem? Má něco společného s Kelhamem?“

„To ještě nemůžu říct. Na to je příliš brzy.“

„Pomozte mi, Reachere. Co vám napovídá instinkt?“

„V tomhle stadiu bych řekl ne. Vojáci do toho nejsou zapletení.“

„To rád slyším.“

„Je to jenom můj pocit,“ upozornil jsem. „Šampaňské nechte ještě zavřené.“

Nešel jsem si zpátky lehnout. Nemělo to cenu. Bylo příliš pozdě. Jenom jsem si vyčistil zuby, osprchoval se, strčil do pusy žvýkačku a oblékl se. Pak jsem se postavil k oknu a pozoroval svítání. Plíživě se rozjasňující světlo rozšířilo svět. Ukázalo mi hlavní třídu v celé její kráse. Všude, kam jsem pohlédl, se rozkládala pole, planý porost a lesy. Potom jsem se posadil na židli a čekal. Předpokládal jsem, že uslyším, až bude Deverauxová nastupovat do auta. Parkovalo víceméně přímo pode mnou.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

V sedm dvacet jsem zaslechl, jak Deverauxová opouští hotel. Nejprve vrzly dveře na ulici, s bouchnutím se zavřely, a pak vrzla a zabouchla se dvířka od auta. Vstal jsem a podíval se z okna. Deverauxová seděla za volantem, nízko na sedadle, v čisté verzi uniformy, kterou na sobě měla předešlý den. Bujnou kštici vlasů měla stále vlhkou ze sprchy. Mluvila do vysílačky. Patrně sdělovala Pellegrinovi, že pro ten den má za úkol vyklopit mě na půl cesty do Memphisu.

Sešel jsem po schodech a zastavil se na chodníku. Udělalo se chladné jasné ráno. Podíval jsem se nahoru po ulici a zjistil, že auto Deverauxové stojí opět zaparkované, přímo před bistrem. Zatím všechno vychází. Vydal jsem se daným směrem a protáhl se dveřmi dovnitř, kolem telefonního automatu a stolku pro dívku uvádějící hosty na místa. Uvnitř sedělo šest zákazníků, včetně Deverauxové. Ostatní byli muži, čtyři z nich v pracovním oblečení a pátý ve světlém obleku. Profesionální džentlmen. Patrně venkovský právník nebo venkovský doktor, nebo muž, který řídí půjčovnu peněz vedle baru Brannan. Obsluhovala stejná servírka jako předchozí večer. Měla plné ruce práce s roznášením talířů, tak jsem na ni nepočkal. Zamířil jsem rovnou k Deverauxové a otázal se: „Můžu si k vám přisednout?“

Deverauxová upíjela kávu. Ještě jí nepřinesli jídlo. Usmála se a pozdravila: „Dobré ráno.“

S hřejivým tónem v hlase. Byla ráda, že mě vidí.

Odpověděl jsem: „Dobré ráno.“

Deverauxová se zeptala: „Přišel jste se se mnou rozloučit? To je od vás velice zdvořilé a společenské.“

Nic jsem na to neodpověděl. Deverauxová opět pohnula nohou pod stolem a odstrčila židli naproti sobě. Posadil jsem se a Deverauxová se otázala: „Spalo se vám dobře?“

Odtušil jsem: „Ano, děkuju za optání.“

„Nevzbudil vás o půlnoci vlak? Člověk si na něj musí zvyknout.“

„Ještě jsem nespal,“ sdělil jsem.

„Co jste vyváděl?“

„Nic pozoruhodného.“

„Venku, nebo vevnitř?“

„Venku,“ přiznal jsem.

„Našel jste místo činu?“

Přikývl jsem.

Deverauxová přikývla v odpověď.

„A zjistil jste dvě zajímavé věci,“ pravila. „Tak vás napadlo, že byste se tady mohl před odjezdem zastavit a zjistit, jestli neunikly mé pozornosti. To je od vás skutečně šlechetné. Zachoval jste se jako vzorný občan.“

Přišla k nám servírka a položila na stůl vrchovatý talíř topinek namočených ve vejci s mlékem a osmažených. Pak se obrátila ke mně a já jsem si objednal to samé a kávu. Deverauxová počkala, až odejde, a dodala: „Nebo vás poháněly čistě soukromé pohnutky? Snažíte se na poslední chvíli před odjezdem chránit armádu?“

„Nikam neodjíždím,“ oznámil jsem.

Deverauxová se znovu usmála. „Chystáte se mi udělat přednášku o občanských právech? O svobodné zemi a podobných kravinách?“

„Něco na ten způsob.“

Deverauxová se na okamžik zarazila.

„Proti občanským právům naprosto nic nemám,“ prohlásila. „A v hotelu je spousta místa. Tak klidně zůstaňte. Udělejte si u nás hezké prázdniny. Dá se tady chodit na výlety, lovit vysoká a navštěvovat pamětihodnosti. Nabízí se spousta možností. Pěkně si užijte volného času a odpočiňte si. Jenom se mi nepleťte do vyšetřování.“

Vyzval jsem ji: „Jak si vysvětlujete ty dvě věci?“

„Musím je nějak vysvětlovat? Zrovna vám?“

„Dvě hlavy lepší než jedna.“

„Nevěřím vám,“ odmítla Deverauxová. „Jste tady, abyste mě v nouzi svedl ze správné stopy.“

„Ne, jsem tady, abych varoval armádu, kdyby situace začala vypadat špatně. Což udělám, když budu muset. Jsme ale na hony vzdáleni jakémukoliv závěru. Sotva jsme začali. Je příliš brzy na to, abych vás kamkoliv vedl, i kdybych to měl v úmyslu. A v úmyslu to rozhodně nemám.“

„My?“ zalapala po dechu Deverauxová. „Jsme na hony vzdáleni jakémukoliv závěru? Co má to množné číslo znamenat, názornou ukázku demokracie v praxi?“

„Dobře, tak vy,“ podrobil jsem se.

„Ano,“ potvrdila Deverauxová. „Já.“

V tu chvíli se dostavila servírka s mým jídlem. A s mou kávou. Nadechl jsem se vůně a ochutnal první doušek. Malý rituál. Brzy po ránu není nad čerstvě uvařenou kávu. Deverauxová na druhé straně stolu pokračovala v jídle. Už měla skoro prázdný talíř. Spalování jako atomový reaktor.

Prohlásila: „Dobře, konec chození kolem horké kaše. Přesvědčte mě. Vyložte karty na stůl. Povězte mi o té první věci a postavte ji do takového světla, aby vypadala špatně pro armádu. Což ostatně vypadá, i bez otáčení do správného světla.“

Pohlédl jsem jí zpříma do obličeje. „Byla jste někdy na té základně?“

„Všude možně.“

„Já jsem tam nikdy nebyl. Takže patrně víte, co já pouze předpokládám.“

Deverauxová přikývla. „Tak to mějte na paměti. Dávejte si pozor, co říkáte. Nesnažte se mlžit.“

Pravil jsem: „Janice May Chapmanová nebyla znásilněna v té uličce.“

„Proč myslíte?“

„Pellegrino tvrdil, že měla na těle odřeniny od štěrku. A v té uličce žádný štěrk není. Ani nikde jinde okolo. Narazil jsem jenom na udusanou půdu, asfalt a dláždění.“

„Železniční trať je zpevněná štěrkem,“ upozornila Deverauxová.

Zkouška. Chtěla, abych skočil na lep.

„To není žádný pořádný štěrk, ale větší kameny,“ odmítl jsem. „Železničáři jim říkají loživo. Jsou to kusy žuly, větší než oblázky, menší než pěst. Zranění by vypadala úplně jinak. Ne jako odřeniny.“

„Silnice jsou štěrkové.“

Další zkouška.

„Ze štěrku zalitého asfaltem a uválcovaného,“ upřesnil jsem „To je zase něco úplně jiného.“

„Takže?“

Konečná zkouška.

Postavte tu situaci do takového světla, aby vypadala špatně pro armádu.

„Kelham je pro elitu,“ pravil jsem. „Slouží jako soukromá škola pro Rangers, kteří pomáhají při speciálních operacích. Je to obrovská základna. Musí mít obrovské plochy cvičného terénu. Písek, který představuje poušť. Beton napodobující zmrzlou step. Napodobeniny vesnic a podobné blbosti. Určitě tam mají i spoustu štěrku, ať už slouží k čemukoliv.“

Deverauxová opět přikývla. „Mají štěrkovou běžeckou dráhu. Na vytrvalostní trénink. Deset kol je jako deset hodin na silničním povrchu. A ti nejpomalejší ji musejí každé ráno uhrabovat. Za trest. Dvě mouchy jednou ranou.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová dodala: „Znásilnili ji na základně.“

Potvrdil jsem: „To není vyloučené.“

Deverauxová prohlásila: „Jste čestný člověk, Reachere. Syn příslušníka námořní pěchoty.“

„Námořní pěchota s tím nemá nic společného. Jsem důstojník Armády Spojených států. Mám také své zásady.“

Deverauxová dojedla a já jsem se pustil do své snídaně. Deverauxová přiznala: „Ta druhá věc je problematičtější. Nedokážu ji zařadit.“

„Vážně?“ podivil jsem se. „V podstatě je stejná jako ta první.“

Deverauxová na mě nepřítomně pohlédla.

„Nechápu, v jakém směru,“ připustila.

Přestal jsem jíst a opětoval její pohled.

Vybídl jsem ji: „Povězte mi, co na ní nechápete.“

„To je jednoduché. Jak se tam dostala? Auto nechala doma a nešla pěšky. Jednak měla deseticentimetrové podpatky a jednak se pěšky dneska už stejně nechodí. Nikdo ji však nevyzvedl. Její sousedky jsou nejzvědavější bytosti na světě a obě tvrdí, že pro ni nikdo nepřijel. A já jim věřím. Nikdo neviděl, že by přijela do města s vojákem. Ani s civilistou, v zájmu zachování nestrannosti. Nepřijela ani sama bez doprovodu. Barmani si auta hlídají. Úplně všichni. Ze zvyku. Chtějí vědět, jestli budou mít další den co jíst. Takže se v té uličce ocitla úplně nevysvětlitelným způsobem.“

Vteřinu jsem mlčel.

Pak jsem prohlásil: „Měl jsem na mysli jinou druhou věc.“

„Jakou?“

„Vaše druhá věc a moje druhá věc není ta samá. Což znamená, že jsou dohromady tři.“

„O jaké druhé věci mluvíte?“ Sdělil jsem: „Nezabili ji v té uličce.“

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Nejprve jsem dojedl. Topinky, javorový sirup, káva. Proteiny, vláknina, uhlohydráty. A kofein. Všechny nezbytné složky, vyjma nikotinu, ale tehdy už jsem nekouřil. Odložil jsem příbor a řekl: „Hrdlo se dá ženě podříznout jenom jedním způsobem. Postavíte se za ni, jednou rukou ji popadnete za vlasy a zvrátíte jí hlavu. Nebo jí vrazíte prsty do očí, nebo jí chytíte dlaní pod bradou, když máte pevné ruce. Každopádně jí musíte obnažit hrdlo a napnout vazy a cévy. Pak se pustíte do práce s nožem. Víte, že musíte hodně přitlačit, protože narazíte na spoustu tvrdých částí. A víte, že je nutné začít o dvě čísla dřív a skončit o dvě čísla později, než by člověk považoval za nutné. Abyste měla naprostou jistotu.“

Deverauxová pravila: „Přesně tak se to podle mě v té uličce odehrálo. Doufám, že bylo po všem dřív, než si uvědomila, co se děje.“

Zopakoval jsem: „Neodehrálo se to v té uličce. To není možné.“

„Proč ne?“

„Jedna z výhod, když to provedete zezadu, spočívá v tom, že se nevykoupete v krvi. A té vyteče spousta. Mluvíme o krkavici, krčních žílách a mladé zdravé osobě, která dostala příšerný strach, začala se bránit a možná dokonce i bojovat o život. Krevní tlak jí musel vyletět až do nebes.“

„Vím, že vytekla spousta krve. Viděla jsem to na vlastní oči. Chapmanová ležela v obrovské kaluži. Vykrvácela. Byla bílá jako stěna. Předpokládám, že jste si všiml toho písku. Tak takhle velká ta kaluž byla. Musela ztratit nejméně čtyři litry krve.“

„Už jste někdy někomu prořízla hrdlo?“

„Ne.“

„Viděla jste, jak se to dělá?“

Deverauxová zavrtěla hlavou. „Neviděla.“

„Krev z vás nevytéká, jako když si podříznete zápěstí ve vaně. Stříká jako z požární hadice. Všude okolo, přes tři metry daleko, zprudka a ve velkých dávkách. Vídával jsem ji dokonce i na stropě. Jako by někdo popadl kbelík barvy a vyhodil ho do vzduchu. Jako ten malíř Jackson Pollock.“

Deverauxová mlčela.

Pokračoval jsem: „Celá ta ulička by byla od krve. Určitě by ulpěla na zdi půjčovny peněz. A také na zdi baru a možná na zdi lékárny. A taky by se rozstříkla po zemi, v rozsahu několika metrů. Vytvořila by bláznivé mělké vzory. Ne hlubokou louži pod tělem. To prostě není možné. Nezabili ji v té uličce.“

Deverauxová sepnula ruce na stole a sklonila se nad ně. Prováděla cosi, co jsem ještě u nikoho neviděl. Věšela hlavu. Vydechla, nadechla se, po pěti vteřinách se na mě opět podívala a ulevila si: „Jsem úplně pitomá. Musela jsem to vědět, ale neuvědomila jsem si to. Prostě jsem to přehlédla.“

„Nedělejte si kvůli tomu výčitky,“ pokusil jsem se ji uklidnit. „Nikdy jste to neviděla v reálu, tak jste si neměla co uvědomit.“

„Tahle znalost je základní,“ odmítla útěchu Deverauxová. „Jsem blbá. Promarnila jsem celé dny.“

„Připravte se na nejhorší,“ varoval jsem ji. „Tohle ještě není všechno.“

Deverauxová se nechtěla připravit na nejhorší. V tu chvíli měla dost. Potřebovala oddech. Stále ji hnětlo, že jí to s tou krví nedošlo. Tuhle reakci jsem už mnohokrát zažil. A sám jsem takhle mnohokrát reagoval. Chytří, svědomití lidé dělají k smrti neradi chyby. Nejen kvůli poraněnému egu. Jisté chyby mohou mít následky, se kterými se svědomití lidé nedokážou smířit.

Deverauxová se minutu mračila, skřípala zuby a proklínala svou hloupost a pak zavrtěla hlavou, nechala toho a nasadila statečný úsměv, o něco upjatější a zachmuřenější než její obvyklé slunečné záření. Vyzvala mě: „Dobře, povídejte dál. Objasněte mi to nejhorší. Ale ne tady. Musím tady třikrát denně jíst. Nechci, aby mě při tom provázely nepříjemné vzpomínky.“

Tak jsme zaplatili za snídani a vyšli na chodník. Dlouhou chvíli jsme zůstali stát, kousek od policejního auta, a mlčeli. Podle řeči jejího těla jsem poznal, že mě nechce pozvat k sobě do kanceláře. Nechtěla, abych se přiblížil k úřadu šerifa. To bylo proti pravidlům demokracie. Nakonec navrhla: „Pojďme do hotelu. Můžeme si sednout do salonku. Tam budeme mít určitě soukromí. Jsme jediní dva hosté.“

Vrátili jsme se pěšky k hotelu, vyšli po rozviklaných schodech a překonali starou verandu. Vstoupili jsme dovnitř a otevřeli dveře nalevo ve vestibulu. Přivítal nás stejný zápach vlhkosti, prachu a plísně, který jsem si pamatoval z předešlého večera. Denní světlo potvrdilo, že obrysy, které jsem zahlédl ve tmě, jsou skutečně křesla. Stálo jich tam celkem dvanáct, v porůznu uspořádaných skupinkách po dvou a po čtyřech. Vybrali jsme si dvojici po stranách studeného krbu.

Zeptal jsem se: „Proč tady bydlíte?“

„Dobrá otázka,“ opáčila Deverauxová. „Myslela jsem, že tady zůstanu na měsíc na dva. Ale protáhlo se to.“

„Co se stalo s domem, kde bydlel váš otec?“

„Měl ho pronajatý. Nájem skončil jeho smrtí.“

„Mohla jste si pronajmout jiný. Nebo koupit. To se přece normálně dělá.“

Deverauxová přikývla. „Na pár jsem se byla podívat. Nedokázala jsem se rozhodnout. Viděl jste, jak zdejší domy vypadají?“

„Některé mi přijdou v pohodě.“

„Mně ne. A nevěděla jsem, jak dlouho tady zůstanu. A nevím to ani teď. Patrně tady prožiju nejhezčí část svého života, ale pořád si to nějak nedokážu připustit. Asi počkám, jak se to vyvine, a pak se smířím s osudem.“

Vzpomněl jsem si na kamaráda Stana Lowreyho a na jeho snahu s inzeráty. Odchod z armády neznamená jen hledání práce. Jsou tady ještě domy, auta a oblečení. Stovky neznámých maličkostí, podivných jako zvyky cizího kmene, které krátce zahlédnete, když projíždíte okolo, ale nikdy jim plně neporozumíte.

Deverauxová mě vybídla: „Tak pokračujte.“

Ujistil jsem se: „Měla proříznuté hrdlo? V tom jsme zajedno?“

„Jednoznačně. Stoprocentně.“

„A měla ještě nějaká jiná zranění?“

„Doktor tvrdí, že ne.“

„Někde tedy musí být spousta krve. Na místě, kde se to skutečně stalo. Někde v pokoji nebo venku v lese. Takové množství se nedá uklidit. Je to doslova nemožné. Takže někde je důkaz a čeká, až ho najdete.“

„Nemůžu prohledat základnu. To by mi nedovolili. Jde o otázku pravomoci.“

„Nevíte určitě, že se to stalo na základně.“

„Na základně ji znásilnili.“

„Není vyloučené, že ji tam znásilnili. Což neznamená to samé.“

„Nemůžu ani prohledat třináct tisíc čtverečních kilometrů státu Mississippi.“

„Tak se soustřeďte na pachatele. Pokuste se zúžit možnosti.“

„Jak?“

„Žádná žena nemůže vykrvácet dvakrát,“ pravil jsem. „Na nějakém neznámém místě jí prořízli hrdlo, krev stříkala na všechny strany, žena umřela, konec příběhu. Pak ji pohodili v uličce. Ale v čí krvi ležela? Ne ve vlastní, protože vykrvácela na neznámém místě.“

„Panebože,“ vyděsila se Deverauxová. „Neříkejte mi, že pachatel tu krev nabral a přivezl s sebou.“

„Možná,“ opáčil jsem. „Ale přijde mi to dost nepravděpodobné. Nedokážu si představit, jak by zároveň podřezával hrdlo a pobíhal s kýblem, aby zachytil stříkající krev.“

„Tak u toho byli dva pachatelé.“

„Možná,“ zopakoval jsem. „Ale pořád mi to přijde nepravděpodobné. Představte si poskakující požární hadici. Proudy vody na všechny strany. Ten druhý pachatel by měl štěstí, kdyby se mu podařilo zachytit půl litru.“

„Tak co se mi snažíte sdělit? Čí krev to byla?“

„Nejspíš zvířecí. Například ze srnce. Čerstvě zabitého, ale zase ne tak úplně čerstvě. Došlo k jisté časové prodlevě. Ta krev se už začala srážet. Čtyři litry krve by se roztekly dál, než sahá ta hromada písku. Vytvořily by se dlouhé stružky.“

„Lovec?“

„Na to bych tipoval.“

„Na základě omezeného množství informací. Neviděl jste tu krev na vlastní oči. Neprovedl jste rozbor. Mohla to být falešná krev z obchodu s žertovnými předměty. Nebo možná byla její. Někdo přišel na způsob, jak ji zachytit. To, že nevidíte řešení, ještě nemusí znamenat, že neexistuje. Nebo ji mohli nechat nejdřív vykrvácet a pak jí podříznout hrdlo.“

„Pořád lovec,“ nenechal jsem se zviklat.

„Proč?“

„To ještě není všechno,“ opáčil jsem. „Ještě jsem vám neřekl to nejhorší.“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

V tu chvíli strčila do dveří hlavu stará dáma, kterou jsem potkal v bistru. Spolumajitelka hotelu. Zeptala se, jestli nám nemůže něco přinést. Elizabeth Deverauxová zavrtěla hlavou. Já jsem požádal o kávu. Stařenka se omluvila, že žádnou nemá. Mohla by ji ale přinést z bistra, kdybych si opravdu přál. Překvapilo mě, proč se nás vůbec ptá, když nemá co nabídnout. Ale nechal jsem si to pro sebe. Stařenka zase odešla a Deverauxová se zeptala: „Proč jste se upnul na lovce?“

„Pellegrino mi řekl, že byla vyparáděná na večer, pečlivě upravená, na zádech v jezeru krve. Přesně takhle to formuloval. Odpovídá to pravdě?“

Deverauxová přikývla. „Přesně takhle jsem to viděla. Pellegrino je pitomec, ale spolehlivý.“

„O důkaz víc, že ji nezabili v té uličce. Padla by na obličej, ne na záda.“

„To mi také ušlo. Nesypte sůl do ran.“

„Co měla na sobě?“

„Tmavomodré pouzdrové šaty s malým bílým límečkem. Spodní prádlo a punčocháče. Tmavomodré boty se špičatými podpatky.“

„V jakém stavu bylo to oblečení?“

„Byla pečlivě upravená, přesně jak vám řekl Pellegrino.“

„V tom případě ho na ni nenavlékli po smrti. To se vždycky pozná. Nejhůř se natahují punčocháče. Takže byla oblečená, když ji zabili.“

„S tím souhlasím.“

„Měla ten bílý límeček od krve? Vepředu?“

Deverauxová zavřela oči, jak si to patrně snažila vybavit. Sdělila: „Ne, límeček zůstal úplně čistý.“

„Měla krev někde vepředu na šatech?“

„Ne.“

„Dobře,“ dospěl jsem k závěru. „Takže jí prořízli na neznámém místě hrdlo a byla při tom oblečená. Ale neulpěla na ní vůbec žádná krev, až když ji hodili na záda do kaluže krve, kterou přivezli odděleně s sebou. Takže to musel být lovec.“

„Vysvětlete mi proč. Jestli můžete. Klidně pomáhejte armádě, ale nepokoušejte se mě přesvědčit o nesmyslech, kterým sám nevěříte.“

„Nepomáhám armádě. Vojáci můžou být také lovci. A spousta jich je.“

„Proč trváte na tom lovci?“

„Objasněte mi, jak by se dalo ženě proříznout hrdlo, aniž by byla vepředu od krve.“

„To nevím.“

„Musela byste ji připevnit na kozu na stahování zvěře. Jinak by to nešlo. Za kotníky hlavou dolů. Svázala byste jí ruce za záda. Zatáhla za paže, aby se prohnula v zádech a obnažila hrdlo, v nejnižším bodě u země.“

Minutu jsme seděli v příšeří salonku a mlčeli. Nepadlo jediné slovo. Deverauxová si nejspíš představovala, jak to proběhlo. Já určitě. Mýtina někde v lese, odlehlá a opuštěná, nebo chata či bouda se střešními trámy, Janice May Chapmanová pověšená hlavou dolů, ruce svázané za zády, nahoře u nohou, napjatá v ramenou, páteř bolestivě prohnutou. Ústa patrně ucpaná roubíkem, roubík přivázaný na třetí provaz přehozený přes horní břevno kozy. Třetí provaz pevně utažený, aby měla zakloněnou hlavu a krk a obnažené hrdlo.

Zeptal jsem se: „Jak nosila vlasy?“

„Na krátko stříhané,“ sdělila Deverauxová. „Ty by nepřekážely.“

Nic jsem neřekl.

Deverauxová se zeptala: „Skutečně si myslíte, že se to takhle stalo?“

Přikývl jsem. „Při jakémkoliv jiném způsobu by nevykrvácela tak úplně. Nebyla by bílá jako stěna. Zemřela by, přestalo by jí pracovat srdce a trocha krve by zůstala v těle. Zhruba litr, litr a půl. Všechna krev z ní vytekla, protože visela hlavou dolů. Prostě a jednoduše pomohla gravitace.“

„Po těch provazech by zůstaly stopy, nemáte pocit?“

„Co přesně řekl soudní lékař? Četla jste jeho zprávu?“

„Nemáme tady soudního lékaře. Jenom místního doktora. Trochu pokrok od té doby, co jsme měli jenom hrobníka, ale zase ne tak velký.“

Žádná demokracie. Poradil jsem: „Měla byste se zajít sama podívat.“

Deverauxová požádala: „Půjdete se mnou?“

Vrátili jsme se pěšky k bistru, vyzvedli policejní auto, otočili se a rozjeli po hlavní třídě, zpátky kolem hotelu, kolem lékárny a železářství. Pak se hlavní třída proměnila v klikatící se vesnickou cestu. Doktor bydlel necelý kilometr jižně za městem. V obyčejném domě pobitém překládanými prkny natřenými na bílo, s velkou neudržovanou zahradou a firemní tabulkou vedle poštovní schránky na konci příjezdové cesty. Na tabulce stálo jméno Merriam, jasným černým písmem na bílém obdélníku, který byl čerstvější a zářivější než zbytek plochy. Nový obyvatel, který se přistěhoval teprve nedávno.

Přízemí domu bylo přestavěné na ordinaci. Z předního obývacího pokoje se stala čekárna a v zadním probíhalo vyšetřování a léčení pacientů. Na Merriama jsme narazili vzadu v domě. Seděl u psacího stolu a vyřizoval papírování. Byl to kvetoucí šedesátník. Sice nový ve městě, ale ne ve svém oboru. Malátně nás pozdravil, bez zjevného spěchu. Získal jsem dojem, že na svou práci v Carter Crossing pohlíží jako na předčasný důchod, možná po náročné kariéře ve velkoměstě. Nepřišel mi moc sympatický. Na první pohled, ale i takové úsudky mají svou váhu.

Deverauxová mu vysvětlila, co chceme vidět, a doktor se zvedl pomalu od stolu a provedl nás domem do místnosti, která dřív patrně sloužila jako kuchyně. Svítila novými bílými kachlíčky a měla všechny správné lékařské dřezy a skříně. Uprostřed stál pitevní stůl z nerez oceli a na stole ležela mrtvola. Ozářená jasným světlem.

Mrtvola byla Janice May Chapmanová. Na prstu u nohy jí visela cedulka se jménem vyvedeným pavoučím písmem. Byla nahá. Deverauxová si ji pamatovala bílou jako stěna, ale tou dobou už byla bleděmodrá a lehce fialová, protkaná mramorovými skvrnami svědčícími o naprosté ztrátě krve. Měřila přibližně sto sedmdesát čísel a mohla dřív vážit padesát pět kilo, nebyla ani silná, ani přehnaně vyhublá. Měla tmavé krátké vlasy. Husté, kvalitně ostříhané a stále v dobrém stavu. Pellegrino ji označil za hezkou a nebylo třeba moc představivosti, aby mu dal člověk za pravdu. Obličej už měla propadlý a prázdný, ale rýsovala se v něm přitažlivá stavba kostí. Zuby měla bílé a rovné.

Její hrdlo dopadlo příšerně. Zela v něm široká a hluboká rána vyschlá tak, že vypadala jako z gumy. Maso a svaly se smrštily, šlachy a vazy se scvrkly a zatáhly se žíly a tepny. Byla vidět bílá kost, na které se rýsovala jediná vodorovná rýha.

Pořádný nůž, ostrá čepel, rychlý, mocný a sebejistý řez.

Deverauxová oznámila: „Chceme se podívat na kotníky a na zápěstí.“

Poslužte si, máchl doktor rukou.

Deverauxová vzala Chapmanovou za levou paži a já za pravou. Zápěstí měla štíhlá a jemně stavěná. Pokožka, která je pokrývala, nenesla stopy po odřeninách. Nezůstaly na ní popáleniny po provaze. Jistou stopu jsem však našel. Pěticentimetrový pruh o malinko modřejší než okolí. Jen nepatrně modřejší. Skoro jako by tam nebyl. Ale viditelný pouhým okem. Trošičku oteklý v porovnání se zbytkem předloktí. Rozhodně vystouplý. Přesný opak stlačení.

Podíval jsem se na Merriama a zeptal se: „Jak si to vysvětlujete?“

„Zemřela na vykrvácení z proříznutých krkavicových tepen,“ oznámil. „Dostal jsem zaplaceno za to, abych zjistil příčinu smrti.“

„Kolik vám zaplatili?“

„Na výši poplatku se dohodli můj předchůdce a okres.“

„Bylo to víc než padesát centů?“

„Proč?“

„Protože za víc váš posudek nestojí. Příčina smrti je naprosto jasná. Tak si ty peníze můžete zasloužit alespoň tím, že nám teď pomůžete.“

Deverauxová na mě pohlédla a já jsem pokrčil rameny. Někdo to říct musel a ona tady bude s tím doktorem žít. Já ne.

Merriam si postěžoval: „Nelíbí se mi, jak se mnou mluvíte.“

„A mně se zase nelíbí, když leží na pitevním stole sedmadvacetiletá žena. Takže pomůžete nám, nebo ne?“

Merriam namítl: „Nejsem soudní lékař.“

„Já také ne,“ opáčil jsem.

Doktor se chvíli nehýbal a pak si povzdechl a udělal krok dopředu. Vzal si ode mě ochablou a mrtvou ruku Janice May Chapmanové. Hodně zblízka se podíval na zápěstí a pak po něm přejel prsty, nahoru a dolů, jemně od hřbetu ruky do poloviny předloktí, a ohmatal otok. Zeptal se: „Máte nějakou hypotézu?“

Sdělil jsem: „Podle mě byla pevně spoutaná. Za zápěstí a kotníky na nohou. Pod pouty se začaly tvořit modřiny, ale nežila natolik dlouho, aby se pořádně vyvinuly. Rozhodně se však začaly dělat. Trocha krve pronikla do tkáně a zůstala tam, i když úplně vykrvácela. Proto jsou ta místa vystouplá, a ne stlačená, jak by se dalo očekávat.“

„Čím byla svázaná?“

„Ne provazy,“ pravil jsem. „Spíš nějakým páskem nebo pruhem látky. Něčím širším a plochým. Možná hedvábnou šálou. Něčím měkkým. Aby nezůstaly stopy.“

Merriam na to nic neřekl. Protáhl se kolem mě ke konci pitevního stolu a podíval se Chapmanové na kotníky u nohou. Oznámil: „Když ji sem přivezli, měla na sobě punčocháče. Nepoškozené. Nebyly natržené, dokonce neměly ani puštěná oka.“

„Protože pouta byla měkká. Možná z pěnové gumy. Nebo z něčeho podobného. Rozhodně ji však spoutali.“

Merriam se na chvíli odmlčel.

Pak připustil: „To není vyloučené.“

Zeptal jsem se: „Jak moc je to možné?“

„Obdukce má své hranice. Když chcete mít jistotu, potřebujete očité svědky.“

„Jak si vysvětlujete to naprosté vykrvácení?“

„Možná byla hemofilička.“

„A kdyby nebyla?“

„Pak by se nabízela pouze gravitace. Musela by být pověšená hlavou dolů.“

„Za široké pásky, pruhy látky nebo provazy obalené něčím měkkým?“

„To není vyloučené,“ zopakoval Merriam.

„Obraťte ji,“ požádal jsem.

„Proč?“

„Chci vidět ty odřeniny od štěrku.“

„Když mi pomůžete,“ podvolil se Merriam a já jsem mu pomohl.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Lidské tělo má úžasnou vlastnost, že se samo hojí, a to velice rychle. Poškrábaná, pořezaná nebo jinak poraněná pokožka vyšle signál, krev se okamžitě stáhne, na pomoc přispěchají červené krvinky, vytvoří lepkavou masu na uzavření porušených okrajů, a bílé krvinky napochodují proti choroboplodným bakteriím a jiným zhoubným chorobám. Dojde k tomu během několika minut a hojivý proces trvá tolik hodin a dnů, kolik pokožka potřebuje k zacelení. V okamžiku, kdy záchranné síly pracují nejintenzivněji, se zraněné místo zanítí, zrudne a pak se začnou vytvářet strupy.

Janice May Chapmanová měla záda posetá drobnými rankami, stejně jako zadek a ruce těsně nad lokty. Ty ranky byly opravdu malé a povrchové, s rozdrcenými okraji, bezbarvými, protože úplně vykrvácela. Ranky směřovaly všemi směry, jako by je způsobily malé, podobně velké předměty, volné, ostré, ale ne úplně špičaté jako žiletka.

Klasické odřeniny způsobené štěrkem.

Podíval jsem se na Merriama a zeptal se: „Jak staré jsou podle vašeho názoru tyhle odřeniny?“

Merriam pokrčil rameny. „Jak to mám vědět?“

„No tak, doktore,“ pobídl jsem ho. „Odřeniny a podobné rány jste už určitě léčil. Nebo snad ne? Co jste dělal? Byl jste psychiatr?“

„Pediatr,“ opravil mě Merriam. „Nevím, o co tady kráčí. Nemám nejmenší tušení. Tohle není moje oblast medicíny.“

„Děti jsou přece pořád odřené nebo pořezané. Takových poranění jste musel vidět stovky.“

„Tohle je něco úplně jiného. Nemůžu si dovolit nepodložený posudek.“

„Tak zkuste všeobecné zkušenosti.“

„Čtyři hodiny,“ usoudil Merriam.

Přikývl jsem. Čtyři hodiny odpovídaly, soudě podle stroupků, které se začaly dělat, ale ještě úplně neuzrály. Zčásti se utvořily, ale jejich vývoj utnulo proříznuté hrdlo, zástava srdce, úmrtí mozku a konec veškerého metabolismu.

Zeptal jsem se: „Určil jste čas smrti?“

Merriam se ohradil: „Určit čas smrti je velice těžké. Dokonce nemožné. Vykrvácení zabrání normálnímu biologickému procesu.“

„Máte nějakou představu?“

„Pár hodin před tím, než ji ke mně přivezli.“

„Kolik hodin?“

„Víc než čtyři.“

„To je jasné podle těch odřenin od štěrku. O kolik víc než čtyři hodiny?“

„Vážně nevím. Méně než dvacet čtyři. Víc vám nedokážu říct.“

Konstatoval jsem: „Žádná jiná zranění. Žádné pohmožděniny. Žádné známky po sebeobraně.“

Merriam potvrdil: „To souhlasí.“

Deverauxová upozornila: „Možná se nebránila. Třeba jí drželi pistoli u hlavy. Nebo nůž na krku.“

„Možná,“ opáčil jsem, podíval se znovu na Merriama a zeptal se: „Provedl jste gynekologické vyšetření?“

„Samozřejmě.“

„A co jste zjistil?“

„Nedávno před smrtí měla pohlavní styk.“

„Narazil jste na nějaká vnitřní poranění?“

„Na žádná viditelná.“

„Tak proč jste došel k závěru, že byla znásilněna?“

„Myslíte si, že ten styk podstoupila dobrovolně? Lehla si do štěrku, aby se pomilovala?“

„Já bych to možná udělal,“ sdělil jsem. „Záleželo by na tom, s kým bych byl.“

„Měla domov,“ upozornil Merriam. „S postelí. A auto se zadním sedadlem. A teoretický přítel by měl také domov a auto. A ve městě je hotel. Kromě toho existují ještě jiná města a hotely. Nikdo nemusí souložit venku na štěrku.“

„Zejména ne v březnu,“ přidala se Deverauxová.

V malé místnosti se rozhostilo ticho a trvalo do té doby, než se Merriam otázal: „Potřebujete ještě něco?“

„Ne, děkujeme,“ odpověděla Deverauxová

„V tom případě hodně štěstí,“ popřál Merriam. „Doufám, že s tímhle případem budete mít víc štěstí než s těmi dvěma předchozími.“

Prošli jsme s Deverauxovou po doktorově příjezdové cestě, kolem poštovní schránky a firemní tabulky ke krajnici, kde stálo policejní auto. Věděl jsem, že mi Deverauxová nenabídne svezení. Pořád žádná demokracie. Alespoň zatím. Zeptal jsem se: „Už jste někdy viděla znásilněnou ženu, která na sobě měla nepoškozené punčocháče?“

„Je to důležité?“

„Samozřejmě. Údajně byla znásilněna na štěrku. Z těch punčocháčů by zbyly cáry.“

„Pachatel ji možná přinutil, aby se nejdřív svlékla. Pomalu a opatrně.“

„Ty odřeniny mají neostré okraje. Něco na sobě měla. Pohybovala se nahoru dolů, ale nebyla úplně nahá. A potom se převlékla. Což by bylo možné. Měla na to čtyři hodiny.“

„Na tohle nehraju,“ rozhořčila se Deverauxová.

„Na co nehrajete?“

„Snažíte se přišít armádě jenom to znásilnění. Tvrdíte, že ji zabil někdo jiný, nezávisle na tom znásilnění a později.“

Nic jsem na to neřekl.

„A je to úplně postavené na hlavu,“ pokračovala Deverauxová. „Narazíte na někoho, kdo vás znásilní, a potom během čtyř následujících hodin na někoho jiného, kdo vás podřízne? To by byla opravdu smůla, nemyslíte? Největší smůla v životě. Takové náhody se ale nestávají. Musel to být jeden a tentýž pachatel. Měl ale spoustu času. Nikam nepospíchal. Vypracoval plán a dobře se připravil. Získal přístup k jejímu oblečení. Přinutil ji, aby se převlékla. Všechno předem pečlivě promyslel.“

„Možná,“ odtušil jsem.

„Armáda učí taktické plánování. Alespoň to o sobě tvrdí.“

„To je pravda,“ potvrdil jsem. „Ale většinou vám nedá celý den. Rozhodně ne při výcviku. To se nestává.“

Deverauxová namítla: „Ale v Kelhamu neprobíhá jen výcvik. Alespoň podle toho, co se mi podařilo dát dohromady. Jsou tam umístěné dvě speciální jednotky. Střídavě je vysílají do akce. A když se vrátí, dostanou dovolenou. Mají pár dnů volno. Dokonce několik dlouhých dnů. Všichni do jednoho. Za odměnu.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová doporučila: „Měl byste zavolat svému velícímu důstojníkovi. Říct mu, že to nevypadá dobře.“

Sdělil jsem: „To už ví. Proto mě sem poslal.“

Deverauxová se na dlouhou chvíli odmlčela a pak požádala: „Nemohl byste pro mě něco udělat?“

„Co si přejete?“

„Nepodíval byste se ještě jednou na to zničené auto? Třeba by se vám podařilo najít poznávací značku nebo číslo motoru. Pellegrino hanebně zklamal.“

„Copak mi natolik věříte?“

„Věřím vám, protože váš otec sloužil u námořní pěchoty. A protože víte, že kdybyste zničil nebo zamlčel důkaz, vsadila bych vás do vězení.“

Zeptal jsem se: „Jak to Merriam myslel, když vám popřál víc štěstí než v předešlých dvou případech?“

Deverauxová neodpověděla.

Zatlačil jsem na ni: „Jaké dva předchozí případy?“

Deverauxová zaváhala, trochu jí poklesl pohledný obličej a pak přiznala: „Loni tady zabili dvě dívky. Stejným způsobem. Měly podříznuté hrdlo. Nepodařilo se mi cokoliv vypátrat. Ty případy už vychladly. Janice May Chapmanová je třetí během devíti měsíců.“

DVACÁTÁ KAPITOLA

Víc toho elizabeth deverauxová neřekla. Jen nastoupila do policejního caprice a odjela. Otočila se přede mnou přes šířku silnice a vyrazila na sever zpátky do města. Za první zatáčkou mi zmizela z dohledu. Chvíli jsem zůstal stát a pak jsem vykročil. Po deseti minutách jsem překonal venkovské zátočiny a silnice se rozšířila a narovnala. Hlavní třída, přeneseně i doslovně. Začínala se probouzet k dennímu životu. Pár obchodů už mělo otevřeno. Zahlédl jsem dvě auta a dva chodce. Víc ale nic. Carter Crossing nebylo životem kypící velkoměsto. Už na první pohled k němu mělo hodně daleko.

Kráčel jsem po pravém chodníku a minul jsem železářství, lékárnu, hotel, bistro a prázdný pozemek vedle něj. Auto Deverauxové nestálo na parkovišti úřadu šerifa. Nestálo tam vůbec žádné policejní auto. Jen dva civilní pick-upy, úplně obyčejné, staré a omlácené. Nejspíš vozidla úředníka od přepážky a telefonistky. Místní, nezávislá, placená z vlastní kapsy. Znovu jsem si vzpomněl na Stana Lowreyho a jeho inzeráty nabízející volná místa. Jak jsem ho znal, bude mířit vysoko. Má přítelkyně. Ne jenom jednu. Tlačí na něj ústa, která musí živit.

Došel jsem ke křižovatce ve tvaru T a zabočil doprava. Silnice vypadala za denního světla rovná jako pravítko. Úzké krajnice, hluboké příkopy. Příkopy končily před železničním přejezdem, vozovka se přes něj zvedala, klesala a ztrácela se mezi stromy.

Před přejezdem stál na mé straně malý náklaďák. Směrem ke mně. Velký pick-up s tupým předkem. Natřený tmavou barvou. Uvnitř dva chlapi. Pohledy upřené mým směrem. Dívali se mi přímo do tváře. Chlupy, tetování, dlouhé vlasy, špína, mastnota.

Moji dva kamarádi z předešlé noci. Pokračoval jsem dál, ani rychle, ani pomalu, pevným krokem. Dostal jsem se na dvacet metrů k nim. Dostatečně blízko, abych jim viděl do obličeje. Dostatečně blízko, aby viděli, jak se tvářím.

Tentokrát vystoupili. Otevřeli unisono dvířka a vylezli ven. Obešli kapotu a zastavili se vedle sebe před maskou chladiče. Stejně vysocí, stejně stavění. Jako bratranci. Měřili zhruba sto osmdesát sedm čísel a vážili něco přes devadesát kilo. Měli dlouhé uzlovité paže a velké ruce. Na nohou pracovní boty.

Pokračoval jsem v chůzi. Zastavil jsem se tři metry před nimi. Cítil jsem, jak páchnou. Pivo, cigarety, štiplavý pot, špinavé oblečení.

Týpek po mé pravici prohodil: „Takže se zase potkáváme, vojáku.“

Byl to vůdce. Opět řídil a opět promluvil jako první. Pokud ovšem nebyl jeho kamarád mlčenlivý mozek, na což nevypadal.

Samozřejmě jsem nic neřekl.

Týpek se zeptal: „Kam jdeš?“

Neodpověděl jsem.

Týpek oznámil: „Jdeš do Kelhamu. Protože kam jinam by tahle cesta vedla?“

Rozpřáhl se rukou a širokým obloukem ukázal na silnici, aby podtrhl její nesmiřitelnou rovnost a nemožnost vydat se kamkoliv jinam. Pak se otočil zpátky ke mně a pravil: „Včera jsi tvrdil, že nejsi z Kelhamu. Obelhal jsi nás.“

Navrhl jsem: „Třeba bydlím na druhé straně města.“

„Nebydlíš,“ odmítl vůdčí týpek. „Kdyby ses tam pokusil usadit, už jsme tě navštívili.“

„Proč?“

„Abychom ti vysvětlili, jak to tam chodí. Na různých místech žijou různý lidi.“ Týpek udělal krok dopředu a jeho kámoš ho následoval. Nepříjemný zápach nabral na síle.

Upozornil jsem: „Měli byste se oba vykoupat. Ne nutně společně.“

Chlap po mé pravici se zeptal: „Co jsi dělal dneska ráno?“

Opáčil jsem: „To radši nechtěj vědět.“

„Chci to vědět.“

„Ne, nechceš.“

„Nejsi tady vítaný. Už tě tady nechceme. Nikdo z nás.“

„Jsme ve svobodné zemi,“ namítl jsem.

„Pro lidi jako ty to neplatí.“ Pak se chlápek odmlčel, změnil úhel pohledu a zaměřil se na cosi vzdáleného za mým ramenem. Nejstarší trik na světě. Až na to, že tentokrát nic nepředstíral. Neotočil jsem se, ale zaslechl jsem za zády auto. Daleko. Velké, tiché, se širokými pneumatikami. Ne policejní, protože chlápkovi se nemihlo v očích poznání. Nepřišlo mu povědomé. Nikdy ho neviděl. A nedokázal si to vysvětlit.

Počkal jsem, až nás mine. Jelo rychle. Černé, s odděleným místem pro řidiče. Městské. S tmavými okny. Vyhouplo se na přejezd, překodrcalo přes koleje a sjelo zase dolů. Pak pokračovalo rovně dopředu. O minutu později se změnilo v drobnou tečku v oparu. Pak se ztratilo z dohledu.

Oficiální návštěva směřující do Kelhamu. Vysoká šarže a veliká vážnost.

Nebo veliká panika.

Chlápek po mé pravici nařídil: „Musíš se vrátit na základnu. A pak tam zůstat.“

Nic jsem na to neřekl.

„Nejdřív nám ale musíš říct, co jsi vyváděl. A s kým ses setkal. Abychom mohli zkontrolovat, jestli je ještě naživu.“

Zopakoval jsem: „Nejsem z Kelhamu.“

Týpek udělal krok dopředu. Osočil mě: „Lháři.“

Nadechl jsem se a zatvářil, jako bych se chystal promluvit. Pak jsem ho nabral plnou silou hlavou do obličeje. Bez varování. Jen jsem se zapřel nohama, trhl sebou z pasu dopředu a vrazil mu čelo do nosu. Bum. Dokonalý zásah. Načasování, síla, dopad. Vše ve správné míře. Plus překvapení. S takovou ránou nikdo nepočítá. Lidé obvykle nemlátí hlavou do tvrdých předmětů. Brání jim v tom zabudovaný atavistický instinkt. Úder hlavou změní hru. Vnese do ní nespoutanou brutalitu. Nevyprovokovaná rána hlavou je, jako byste při boji na nože vytáhli upilovanou brokovnici.

Chlápek se sesunul jako pytel fekálií. Mozek pověděl jeho kolenům, že je mimo provoz, kolena se podlomila a chlápek dopadl na záda. Byl v bezvědomí, ještě než se dotkl země. Poznal jsem to podle toho, jak uhodil hlavou o silnici. Vůbec se ten náraz nepokusil zmírnit. Jenom sebou se zaduněním praštil. Možná si udělal několik zlomenin na zátylku a rozmnožil jimi ty, které měl vepředu. Hrozně krvácel z nosu. Už mu začínal otékat. Lidské tělo se umí samo hojit a nemrhá časem.

Druhý chlápek tam jenom stál. Mlčenlivý mozek. Nebo podřízený pes. Třeštil na mě oči. Udělal jsem dlouhý krok doleva a taky ho praštil hlavou. Bum. Dvojitý bluf. Vůbec to nečekal. Počítal s pěstí. Také se sesunul jako pytel. Nechal jsem ho ležet, na zádech, dva metry od kámoše. Vzal bych si jejich pick-up, abych ušetřil čas a energii, ale příčil se mi zápach v kabině. Tak jsem pokračoval pěšky, nahoru na koleje, kde jsem zahnul doleva a vydal se po pražcích na sever.

Sešel jsem z kolejí o něco blíž než předešlou noc a dostal se na počátek pole trosek. Menší a lehčí části urazily nejmenší vzdálenost. Patrně neměly tolik pohybové energie. Nebo něco na ten způsob. Nejprve jsem narazil na drobné kuličky skla a malé šupinky kovu. Ztratily rychlost a rozlétly se, dopadly na zem a zůstaly ležet dřív než těžší součástky, které se přes ně přehnaly.

Bylo to dost obstarožní auto. Srážka ho vyhodila do povětří jako diagram, ale některé části se vzdaly velice snadno. Zem byla posypaná šupinami rzi z podvozku. Obalenými vrstvami a nánosy špíny.

Staré auto, které strávilo podstatnou část svého života v chladných klimatických podmínkách, kde se v zimě solí silnice. Nepocházelo z Mississippi. Tohle auto cestovalo od základny k základně, strávilo šest měsíců tam, šest měsíců někde jinde, v pravidelných odstupech, s nejasným cílem, kam poputuje příště.

Se vší pravděpodobností auto vojáka.

Popošel jsem dál, otočil se a pokusil se zhruba určit vektor. Trosky se rozletěly do vějíře, který měl úzkou špičku a pak se rozšiřoval. Představil jsem si poznávací značku, malý obdélník z lehounké slitiny, jak se trhá ze šroubů, letí nočním vzduchem, zastavuje se, padá, možná dělá salta. Pokusil jsem se představit si, kde přistál. Nikde jsem ho neviděl, ani uvnitř vějíře, ani na jeho okrajích, ani za okraji. Pak jsem si vzpomněl na vichr, který rozpoutal vlak, a rozšířil jsem oblast pátrání. Před očima mi vyvstalo, jak se značky zmocňuje miniaturní tornádo, vynáší ji k nebi, hodně vysoko, možná i pozpátku.

Nakonec jsem ji našel stále připevněnou na pochromovaném nárazníku, kterého jsem si všiml předešlou noc. Nárazník se ohnul těsně nalevo od značky, zašpičatěl se a zabodl do země. Jako oštěp. Vyviklal jsem ho, vytáhl, otočil a zjistil, že na něm na jednom šroubu visí značka.

Byla to oregonská poznávací značka. Za číslem měla nakresleného lososa. Nějaká iniciativa na ochranu divoké zvěře. Aktivisté bojující za přirozené životní prostředí. Známky byly nové a platné. Uložil jsem si číslo do paměti a zarazil nárazník zpátky do země. Pak jsem pokračoval dál k místu, kde zbytek vraku podpálil stromy.

Za denního světla jsem musel dát za pravdu Pellegrinovi. Auto bývalo modré, v lehce prachovém odstínu zimní oblohy. Možná tak vyjelo z továrny nebo vybledlo věkem. Rozhodně jsem našel dostatek neporušeného plechu, abych tu barvu poznal. Zůstala na zachovalém kousku, který zbyl uvnitř toho, co bývala přihrádka na rukavice. A na nalakovaném proužku pod rozteklým umělohmotným těsněním uvnitř dveří. Nic jiného nepřežilo. Žádné osobní předměty. Žádné papíry. Žádné odpadky. Žádné vlasy, žádná vlákna. Žádné provazy, žádné pásky, žádná pouta, žádné nože.

Otřel jsem si ruce o kalhoty a vrátil se zpátky. Pick-up už zmizel. Usoudil jsem, že mlčenlivý mozek se probudil jako první. Podřízený pes. Neuhodil jsem ho tak silně. Nejspíš odvlekl svého kámoše do auta a odjel, pomalu a roztřeseně. Nic se mu nestalo. V každém případě nic vážného. Nebude mít trvalé následky. Alespoň on ne. Jeho kamaráda bude bolet hlava, nejméně šest měsíců.

Zastavil jsem se na místě, kde jsem se s nimi setkal, a zahlédl, jak se ke mně ze západu blíží další auto. Další auto s odděleným místem pro řidiče, rychlé, důležité a malinko rozhoupané na nerovné silnici. Blyštělo se čistotou a mělo tmavá okna. Prohnalo se kolem mě, vyhouplo se na přejezd, překodrcalo přes koleje, zhouplo se dolů a vyrazilo do Kelhamu. Otočil jsem se a díval se za ním, pak jsem se opět otočil a vydal se na pochod. Neměl jsem žádný přesný cíl, až na to, že jsem dostal hlad, tak jsem zamířil k hlavní třídě a bistru. Nikdo v něm nejedl. Byl jsem jediný zákazník. Službu měla stejná servírka. Setkala se se mnou u stolku u vchodu a zeptala se: „Jste Jack Reacher?“

„Ano,“ potvrdil jsem.

Servírka oznámila: „Před hodinou vás tady hledala nějaká žena.“

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Servírka byla typická očitá svědkyně. Absolutně nedokázala popsat ženu, která mě hledala. Vysoká, malá, zavalitá, štíhlá, stará, mladá, všechno jí splývalo v jedno. Nepoznamenala si jméno. Nevytvořila si názor, kde by ta žena mohla pracovat, jestli je vdaná a co ji ke mně pojí. Nevšimla si auta ani jiného dopravního prostředku. Pamatovala si jen úsměv a otázku. Objevil se ve městě nový, velký, hodně vysoký chlap, který si říká Jack Reacher?

Poděkoval jsem za informaci a servírka mě usadila k mému obvyklému stolu. Objednal jsem si koláč, kávu a požádal jsem o drobné na telefon. Servírka otevřela pokladnu a vyměnila se mnou pětidolarovku za roličku čtvrťáků. Přinesla mi kávu a sdělila, že koláč bude hotový za okamžik. Já jsem prošel tichou místností k telefonu u dveří, roztrhl nehtem u palce roličku s drobnými a vytočil číslo Garberovy kanceláře. Ozval se osobně a okamžitě.

Zeptal jsem se: „Poslal jste sem dalšího agenta?“

„Neposlal,“ odpověděl Garber. „Proč se ptáte?“

„Sháněla se tady po mně nějaká žena, která ví, jak se jmenuju.“

„Kdo to byl?“

„Nevím. Zatím mě nenašla.“

„Nikdo od nás,“ prohlásil Garber.

„A zahlédl jsem, jak jedou do Kelhamu dvě auta. Limuzíny. Někdo z ministerstva obrany nebo nějaký politik.“

„Je v tom rozdíl?“

Odpověděl jsem otázkou: „Máte nějaké novinky z Kelhamu?“

„Nic o ministerstvu obrany ani politicích,“ opáčil Garber. „Slyšel jsem, že Munro sleduje nějakou lékařskou stopu.“

„Lékařskou? V jakém směru?“

„To nevím. Mohla by být taková stopa zajímavá?“

„Ve vztahu s potenciálním pachatelem? To si nedokážu představit. Až na ty odřeniny od štěrku, na které jsem se už ptal. Oběť jich má spoustu. Pachatel se možná také odřel.“

„Všichni jsou odření. Údajně tam mají šílenou běžeckou dráhu. Trénují na ní, dokud nepadnou.“

„Dokonce i rota Bravo hned po návratu z nasazení?“

„Zejména rota Bravo hned po návratu z nasazení. Usilovně pracuje na své pověsti. Jsou to drsní muži. Nebo si to o sobě alespoň myslí.“

„Získal jsem poznávací značku z toho vraku. Bleděmodré auto z Oregonu.“ Zpaměti jsem tu značku odrecitoval a zaslechl, jak si ji Garber poznamenal.

Garber požádal: „Zavolejte mi za deset minut. Do té doby ani slovo. Vůbec nikomu, jasné? Nechte si to pro sebe.“

Porušil jsem jeho příkaz tím, že jsem promluvil na servírku. Poděkoval jsem jí za koláč a kávu. Otálela u mého stolu déle, než bylo potřeba. Něco ji trápilo. Vyšlo najevo, že se bojí, že mě dostala do maléru, protože prozradila neznámému člověku, že mě viděla. Měla výčitky svědomí. Nabyl jsem dojmu, že Carter Crossing je přesně to místo, kde soukromé záležitosti zůstávají soukromé. Kde žije pár lidí, kteří si nepřejí, aby byli nalezeni.

Uklidnil jsem ji, že je všechno v pořádku. Tou dobou jsem si byl už hodně jistý, kdo mě hledal. Dospěl jsem k tomu vylučovacím způsobem. Která jiná žena by měla potřebné informace a tolik obrazotvornosti, aby mě vypátrala?

Koláč chutnal dobře. Borůvky, křupavé těsto, cukr, šlehačka. Nic zdravého. Žádná zeleninová nuda. Přesně, co jsem potřeboval. Pochutnával jsem si na něm celých deset minut. Dopil jsem kávu. Pak jsem znovu prošel k telefonu a zavolal Garberovi.

Oznámil: „Vystopovali jsme to auto.“

Zeptal jsem se: „A dál?“

„Co dál?“

„Komu patří?“

Garber odmítl: „To vám nemůžu prozradit.“

„Proč, proboha?“

„Před pěti minutami jsem se dozvěděl, že je to tajná informace.“

„Takže někomu z roty Bravo.“

„Nesmím vám to říct. Nemůžu to popřít ani potvrdit. Napsal jste si někam to číslo?“

„Ne.“

„Kde je teď?“

„Tam, kde jsem ho našel.“

„Komu jste o tom pověděl?“

„Nikomu.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Dobře,“ uklidnil se Garber. „Mám pro vás následující rozkazy. Za prvé to číslo nesmíte, opakuju, skutečně nesmíte, předat místní policii. Za žádných okolností. Za druhé, vraťte se k vraku a okamžitě to číslo zničte.“

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

První část garberova rozkazu jsem uposlechl tím, že jsem se okamžitě nerozeběhl na úřad šerifa a nevyzvonil jsem, co je nového. Druhou část jsem neuposlechl tím, že jsem se okamžitě nerozeběhl k troskám v lese. Jen jsem zůstal sedět v bistru, upíjel jsem kávu a přemýšlel. Nebyl jsem si dokonce ani jistý, jak tu značku zničit. Kdybych ji spálil, zničil bych údaj o státu původu, ale ne samotné číslo, které do ní bylo vyražené. Nakonec jsem usoudil, že nejlepší bude složit ji na polovinu, zploštit a zahrabat.

Nikam jsem se ale nevydal. Zůstal jsem na místě. Doufal jsem, že když budu dostatečně dlouho popíjet kávu, najde mě ona záhadná žena.

Což udělala, o deset minut později.

Zahlédl jsem ji dřív než ona mě. Díval jsem se na jasně osvětlenou ulici a ona do potemnělé místnosti. Přišla pěšky. Měla na sobě černé kalhoty, černé kožené boty, černé tričko a koženou bundu stejné barvy a ze stejného materiálu jako stará baseballová rukavice. Ze stejného materiálu měla i kufřík, který nesla v ruce. Byla štíhlá, pružná a ladná a vypadala, že se pohybuje pomaleji než zbytek světa, jak tomu bývá u dravých sportovních lidí. Vlasy měla stále tmavé, nakrátko ostříhané, a v obličeji se jí stále zračila rychlá inteligence a všudypřítomná vnímavost. Frances Neagleyová, první seržant Armády Spojených států. Mnohokrát jsme spolu pracovali, na těžkých případech i na lehkých, dlouhodobě i krátkodobě. Tenkrát v roce 1997 bych ji označil za jednoho ze svých nejbližších přátel a přes dvanáct měsíců jsem se s ní neviděl.

Vešla dovnitř a začala se rozhlížet po servírce, aby položila další dotaz. Pak si mě všimla a zamířila okamžitě k mému stolu. Bez jakékoliv stopy překvapení. Jen bleskurychle zpracovala novou informaci a obličejem se jí mihlo uspokojení, že zvolila správnou metodu. Znala stát Mississippi, znala město a věděla, že mám rád kávu, takže mě najde s největší pravděpodobností v bistru.

Vysunul jsem nohou židli naproti sobě, stejně jako když mi dvakrát předtím nabídla místo Deverauxová. Neagleyová se posadila, elegantně a uvolněně. Aktovku odložila na zem ke své noze. Nepozdravila, nezasalutovala, nepodala mi ruku, nepolíbila mě na tvář. Člověk musel vědět o Neagleyové dvě věci. Byla to přátelská bytost, ale nesnášela fyzický kontakt, a navzdory svým nepopiratelným schopnostem odmítla hodnost důstojníka. Nikdy nevysvětlila, z jakého důvodu. Někdo ji považoval za chytrou, někdo za praštěnou, ale všichni se shodovali na tom, že ji nikdo pořádně nezná.

„Město duchů,“ postěžovala si.

„Zavřeli základnu,“ objasnil jsem.

„Já vím. Nemarnila jsem čas. Zavřít základnu byla jejich první chyba. Stejně tak dobře se mohli rovnou přiznat.“

„Podle oficiální verze se báli, že vznikne napětí mezi vojáky a městem.“

Neagleyová přikývla. „K tomu by mohlo dojít raz dva, jedno, kdo by si začal. Prohlédla jsem si ulici souběžnou s touhle. Všechny ty podniky vypadají jako řada zubů vyceněných na základnu. Jako řada dravců. Naši lidi už musejí mít po krk toho, jak se jim posmívají a obírají je o peníze.“

„Viděla jsi ještě něco jiného?“

„Všechno. Jsem tady už dvě hodiny.“

„Jak se vlastně máš?“

„Na společenské zdvořilosti nám nezbývá čas.“

„Co potřebuješ?“

„Nic,“ opáčila Neagleyová. „Ten, kdo něco potřebuje, jsi ty.“

„Co potřebuju?“

„Potřebuješ nějaký záchytný bod,“ sdělila Neagleyová. „Tohle je sebevražedná mise, Reachere. Zavolal mi Stan Lowrey. Dělá si starosti. Tak jsem se trochu poptala. A zjistila, že Lowrey má pravdu. Měl by ses tady z toho hodně rychle vykroutit.“

„Jsem v armádě,“ upozornil jsem. „Dělám, co mi nařídí.“

„Já jsem taky v armádě. Nestrkám ale hlavu dobrovolně do oprátky.“

„Oprátka je Kelham. Krk riskuje Munro. Já jenom stojím na postranní čáře.“

„Munra neznám,“ opáčila Neagleyová. „Nikdy jsem se s ním nesetkala. Dokonce jsem o něm ani nikdy neslyšela. Vsadím se ale, že udělá všechno, co mu rozkážou. Bude jim krýt záda a klidně odpřisáhne, že černá je bílá. Ty to ale neuděláš.“

„Byla zabita žena. To nemůžeme jen tak přejít.“

„Byly zabity tři ženy.“

„Ty už o tom víš?“

„Říkala jsem ti, že jsem tady dvě hodiny. Nemámím čas.“

„Jak jsi to zjistila?“

„Setkala jsem se se šerifem. S náčelnicí Deverauxovou.“

„Kdy?“

„Zastavila se u sebe v kanceláři. Náhodou jsem tam zrovna byla. Vyptávala jsem se na tebe.“

„A ona ti to prozradila?“

„Použila jsem na ni svůj osvědčený pohled.“

„Jaký pohled?“

Neagleyová zamrkala, soustředila se, sklonila hlavu, vzhlédla ke mně a zadívala se mi do očí, doširoka rozevřenýma očima, vážně, upřímně, soucitně, chápavě a povzbudivě, rty malinko pootevřené, jako by se každým okamžikem chystala mumlavě vyjádřit naprosté pochopení, ve tváři lehký úžas a obdiv, jak odvážně nesu všechna těžká břemena, která mi život nadělil. Oznámila: „Tohle je ten pohled. Skvěle funguje na ženy. Připadá jim spiklenecký. Jako bychom byly na stejné lodi, chápeš?“

Přikývl jsem. Byl to úžasný pohled. Zklamalo mě ale, že na něj Deverauxová skočila. Od námořní pěchoty bych čekal mnohem víc. Zeptal jsem se: „Co ti ještě prozradila?“

„Něco o autě. Je přesvědčená, že je pro ten případ klíčové a patřilo vojákovi z Kelhamu.“

„Má pravdu. Právě jsem našel poznávací značku. Garber vypátral, komu patří, a zakázal mi o tom mluvit.“

„Poslechneš ho?“

„Nevím. Ten rozkaz je možná protizákonný.“

„Teď vidíš, jak to myslím. Jsi na cestě k sebevraždě. Je mi to jasné. Zůstanu tady a budu dávat pozor, aby ses nedostal do maléru. Proto jsem přijela.“

„To nemáš nic na práci?“

„Pracuju ve Washingtonu. V kanceláři. Den dva mě nebudou postrádat.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne,“ odmítl jsem. „Nepotřebuju pomoc. Vím, co dělám. Znám pravidla hry. Nevzdám se bez boje. Nechci ale, aby ses se mnou svezla. Pokud tahle cesta vede skutečně do pekel.“

„Vůbec to nemusí skončit špatně, Reachere. Záleží na tobě.“

„Tomu moc nevěřím.“

Neagleyová se ušklíbla. „Alespoň si vyber, v jaké bitvě chceš bojovat.“

„To dělám vždycky. A tahle mi přijde stejně dobrá jako všechny ostatní.“

V tu chvíli vyšla z kuchyně servírka. Zahlédla mě, všimla si Neagleyové, poznala ji, zjistila, že se neválíme po zemi a neškrabeme si navzájem oči, a přestala mít výčitky svědomí. Dolila mi kávu. Neagleyová si objednala čaj, ranní lipton, zalitý pořádně převařenou vodou. V tichosti jsme počkali, až ho dostane. Pak servírka zase odešla a Neagleyová poznamenala: „Náčelnice Deverauxová je nádherná žena.“

Potvrdil jsem: „To rozhodně je.“

„Už ses s ní vyspal?“

„Samozřejmě že ne.“

„Chystáš se k tomu?“

„Můžu o tom snít. Naděje umírá poslední.“

„Nedělej to. Něco se mi na ní nelíbí.“

„Co konkrétně?“

„Je ledově klidná. Má tři nevyřešené vraždy a pulz jí bije stejně pomalu jako medvědovi v zimě.“

„Sloužila u námořní pěchoty. Hrabala se ve stejném písečku jako my, celý život. Jak moc by tě vyvedly z míry tři mrtvoly?“

„Vzrušily by mě profesionálně.“

„Domnívá se, že to provedl voják z Kelhamu. Takže ty vraždy nespadají pod její pravomoc. Nehraje v těch případech žádnou roli. Proto se nemůže profesionálně nadchnout.“

„Přesto z ní vyzařuje něco nedobrého. Nemám z ní příjemný pocit. Věř mi.“

„Nedělej si starosti.“

„Když jsem se o tobě zmínila, podívala se na mě, jako bys jí dlužil peníze.“

„Peníze jí nedlužím.“

„Tak po tobě šílí. Poznala jsem to na ní.“

„To jsi tvrdila o každé ženě, se kterou jsem se poznal.“

„Tentokrát je to ale pravda. Myslím to vážně. Její ledové srdce dělalo buch buch. Dávej si na ni pozor.“

„Děkuju za varování,“ opáčil jsem. „Nepotřebuju ale velkou sestru, která by mě tady hlídala.“

„Což mi připomíná,“ vzpomněla si Neagleyová. „Garber se vyptával na tvého bratra.“

„Na mého bratra?“

„Rozhodil sítě přes seržanty. Nechal sledovat tvou kancelář, aby zjistil, jestli ti bratr nepošle nějakou zprávu nebo nezavolá. Chce vědět, jestli jste v pravidelném kontaktu.“

„Proč to chce vědět?“

„Kvůli penězům,“ navrhla Neagleyová. „Nic jiného mě nenapadá. Tvůj bratr přece pořád pracuje na ministerstvu financí. V Kosovu se možná přelévají peníze. Operují tam gangsteři a vojenští diktátoři. Bravo přiváží jejich peníze domů. Pere je pro ně. Nebo jim je krade.“

„Co by to mělo společného s Janice May Chapmanovou, ženou ze Zapadákova v Mississippi?“

„Třeba na to přišla. Chtěla část pro sebe. Dozvěděla se o tom přes postel, protože spala s vojáky z Bravo.“

Nic jsem na to neřekl.

„Poslední šance,“ prohlásila Neagleyová. „Mám zůstat, nebo odjet?“

„Odjeď,“ požádal jsem. „Tohle je můj problém, ne tvůj. Užívej si dlouhého bohatého života.“

„Dárek na rozloučenou,“ předklonila se Neagleyová, otevřela aktovku a vytáhla tenké zelené desky. Na přední straně stálo: Úřad šerifa okresu Carter. Položila je na stůl a dala na ně dlaň, aby mi je poslala. Pravila: „Přijde ti to zajímavé.“

Podivil jsem se: „Co to je?“

„Fotografie těch tří mrtvých žen. Všechny mají cosi společného.“

„Deverauxová ti je dala?“

„Ne tak úplně. Nechala je bez dozoru.“

„Tys je ukradla?“

„Půjčila jsem si je. Můžeš je vrátit, až je budeš mít prohlédnuté. Určitě tě napadne nějaký způsob,“ posunula ke mně po stole desky, zvedla se a odkráčela. Bez podání ruky, bez polibku, bez sebemenšího doteku. Sledoval jsem, jak se protahuje dveřmi, zahýbá na hlavní třídě doprava a mizí z dohledu.

Servírka zaslechla klapnout dveře. Možná byly napojené na zvonek v kuchyni. Vyšla se podívat, jestli nedorazil někdo nový, a zjistila, že jen odešla Neagleyová. Dolila mi podruhé kávu a opět se vrátila do kuchyně. Já jsem před sebou narovnal desky a otevřel je.

Tři ženy. Tři oběti. Tři fotografie, všechny pořízené v posledních týdnech nebo měsících jejich života. Nejsmutnější věc na světě. Policajti požádají o nejčerstvější podobiznu a žalem šílení příbuzní prohrabou archiv. Většinou nabídnou úsměvy a radost. Portréty z ateliéru či dovolené, protože si chtějí úsměvy a radost uchovat v paměti. Chtějí, aby dlouhý a neradostný protokol začínal životem a energií.

Janice May Chapmanová měla obojí, a to ve velké míře. Její fotografie pocházela nejspíš z nějaké oslavy. Byla barevná a zabraná od pasu nahoru. Janice May byla natočená k fotoaparátu a dívala se přímo do objektivu, na tváři úsměv v prvních vteřinách spontánnosti. Dokonalé načasování. Fotograf ji nezachytil nepřipravenou, nenechal ji ale ani příliš dlouho pózovat.

Pellegrino neměl pravdu. Označil ji za opravdu hezkou, ale to bylo, jako kdyby řekl, že Amerika je poměrně velká. Skutečně hezká neodpovídalo jejím skutečným kvalitám. Za života byla Chapmanová naprosto úchvatná. Dělalo mi potíže představit si krásnější ženu. Vlasy, oči, obličej, úsměv, ramena, postava, všechno dokonalé. Janice May Chapmanová mohla udělat díru do světa.

Zastrčil jsem ji pod ostatní fotografie a podíval se na druhou ženu. Zemřela v listopadu. Před čtyřmi měsíci. Prozradila mi to poznámka v dolním rohu fotografie. Byl to uspěchaný poloprofesionální barevný portrét, jaké dělají objednaní fotografové na začátku školního roku nebo upracovaní nádeníci na zábavních lodích. Tmavé plátěné pozadí, dva blesky, tři, dva, jedna, prásk, děkuju. Žena na fotografii byla černoška, zhruba pětadvacetiletá a naprosto stejně úchvatná jako Janice May Chapmanová. Možná ještě úchvatnější. Měla bezchybnou pokožku a úsměv, který prosvětlí celou místnost. Oči, kvůli kterým vznikají války. Tmavé, křišťálově průzračné a zářivé.

Nedívala se do objektivu. Dívala se skrz něj. Přímo na mě. Jako by seděla naproti u stolu.

Třetí žena zemřela v červnu 1996. Před devíti měsíci. Také černoška. Také mladá. Také nádherná. Skutečně nádherná. Vyfotografovali ji venku, na dvorku, ve stínu, ozářenou pozdním odpoledním světlem, které se odráželo od stěny pobité bílými překládanými prkny. Měla krátký přirozený účes a bílou blůzu se třemi rozepnutými knoflíky. Průzračné oči a nesmělý úsměv. Skvostné lícní kosti. Jen jsem na ni nevěřícně zíral. Kdyby nějaký laborant v bílém plášti nacpal do superinteligentního počítače IBM všechna známá data o kráse, od Kleopatry do dnešního dne, počítač by hodinu vrčel a pak by vyplivl přesně tuhle podobu.

Posunul jsem hrnek s kávou a rozložil fotografie vedle sebe. Všechny mají cosi společného, řekla Neagleyová. Všechny byly přibližně stejně staré. Dělily je od sebe jen dva tři roky. Ale Chapmanová byla běloška a ostatní dvě černošky. Chapmanová si nežila špatně, soudě podle šatů a šperků, první černošce se vedlo mnohem hůř a druhá stála na okraji společnosti, vesnickým způsobem, podle oblečení, neozdobeného hrdla a uší a také dvorku, kde seděla.

Tři životy prožité v těsné blízkosti, ale přesto nedosažitelně vzdálené. Možná se nikdy nepotkaly a neprohodily spolu ani slovo. Možná se ani nezahlédly. Neměly naprosto nic společného.

Až na to, že byly všechny tři neuvěřitelně krásné.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Uložil jsem fotografie zpátky do desek a zastrčil jsem si je dozadu do kalhot pod košili. Zaplatil jsem účet, nechal na stole spropitné a vyšel na ulici. Rozhodl jsem se, že zajdu na úřad šerifa. Zahájím průzkum. Počáteční útok. Zkušebně proniknu pod povrch. Strčím palec do vody. Sice ne za demokratických podmínek, ale je to veřejná budova. A měl jsem zákonný důvod, abych ji navštívil. Musel jsem vrátit ztracený majetek. Pokud není Deverauxová přítomna, nechám desky na stole úředníka na příjmu. Pokud je přítomna, budu improvizovat podle situace.

Byla přítomna.

Na parkovišti stál její starý caprice, úhledně zaparkovaný hned u dveří. Patrně na privilegovaném místě. Kancelářská hierarchie funguje všude úplně stejně. Protáhl jsem se kolem auta, otevřel těžké skleněné dveře a vstoupil do ošumělého otlučeného vestibulu. Plastové dlaždice na zemi, zjizvená malba na stěnách, stůl na příjmu natočený ke mně, za stolem stařík. Holohlavý a bezzubý, s propadlým obličejem a ve vestě bez saka jako novinář ze starých časů. Jakmile mě spatřil, zvedl sluchátko, stiskl tlačítko a oznámil: „Je tady.“ Vyslechl si odpověď a pak ukázal jako velitelskou holí telefonem, napjal šňůru a sdělil: „Na konci chodby vpravo. Očekává vás.“

Prošel jsem chodbou, zahlédl za pootevřenými dveřmi statnou ženu v telefonní centrále a dorazil ke kanceláři Deverauxové. Měla otevřené dveře. Ze zdvořilosti jsem na ně zaklepal a vešel dovnitř.

Ocitl jsem se v obyčejné čtvercové místnosti v ne o moc lepším stavu než vestibul. Stejné plastové dlaždice, stejná poškrábaná malba, stejná špína. Přetékala levným nábytkem zakoupeným na konci minulého geologického období. Psací stůl, židle, kartotéky, všechno obyčejné, obecní a prastaré. Na stěnách visely fotografie postaršího muže v uniformě, křečovitě se usmívajícího nebo strnule potřásajícího rukou, který musel být otec Deverauxové, předchozí držitel moci. V rohu stál věšák se starým propínacím svetrem. Visel tam tak dlouho, že vypadal spečený a ztuhlý věkem.

Na první pohled rozhodně ne útulná místnost.

Seděla v ní však Deverauxová. Do zad mě tlačily fotografie tří nádherných žen, ale Deverauxová si s nimi v ničem nezadala. Rozhodně se jim mohla rovnat. Možná je dokonce převyšovala. Velice krásná žena, řekla Neagleyová, a já jsem byl rád, že někdo objektivní potvrdil můj subjektivní názor. V křesle za psacím stolem vypadala malá, útlá v ramenou, pružná a uvolněná. Jako obvykle se usmívala.

Zeptala se: „Zjistil jste pro mě, komu patřilo to auto?“

Nic jsem na to neodpověděl a Deverauxové zazvonil telefon. Zvedla ho, chvíli naslouchala a pak prohlásila: „Dobře, ale pořád je to těžké ublížení na těle. Pokuste se zjistit, kdo v tom má prsty.“ Pak položila sluchátko a napůl vysvětlila: „Pellegrino.“

Opáčil jsem: „Má perný den?“

„Dneska ráno někdo zmlátil dva chlapy. Údajně voják z Kelhamu, ale armáda tvrdí, že základna je pořád zavřená. Nevím, co se děje. Doktor pracuje přes čas. Ti chlapi prý utrpěli otřes mozku. Já mám ale pocit, že otřes utrpí spíš můj rozpočet.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová se opět usmála a vyzvala mě: „Povězte mi radši o té vaší kamarádce.“

„O mé kamarádce?“

„Setkala jsem se s ní. Jmenuje se Frances Neagleyová. Předpokládám, že je to vaše seržantka. Působila velice vojensky.“

„Bývala to moje seržantka. Vždycky na nějakou dobu, po mnoho let.“

„Zajímalo by mě, proč sem přijela.“

„Třeba jsem ji o to požádal.“

„To by věděla, kde vás najde. Měli byste to předem domluvené. Nemusela by se vyptávat po celém městě.“

Přikývl jsem. „Přijela mě varovat. Údajně jsem se ocitl v bezvýchodné situaci. Označila ji za sebevražednou misi.“

„To má pravdu,“ potvrdila Deverauxová. „Není hloupá. Líbila se mi. Je dobrá. Umí nasadit skvělý obličej. Speciální výraz, kterým říká, že jsme kolegyně a můžeme si důvěřovat. Musí být skvělá u výslechů. Dala vám ty fotografie?“

„Vy jste chtěla, aby si je vzala?“

„Doufala jsem, že to udělá,“ přiznala Deverauxová. „Chtěla jsem, abyste je viděl, o samotě a až se vám to bude hodit. Něco jako kontrolní pokus. Bez nátlaku a rozhodně bez ovlivňování z mé strany. Bez jakéhokoliv kontextu. Potřebovala jsem zcela nezávislý první dojem.“

„Z mé strany?“

„Ano.“

„Začala fungovat pravidla demokracie?“

„Ještě ne. Ale za bouře je každý přístav dobrý, jak se říká.“

„Děkuju za kompliment,“ odtušil jsem.

„Tak co si o těch fotografiích myslíte? Jaký je váš první dojem?“

„Všechny tři byly neskutečně krásné.“

„To je všechno, co měly společného?“

„Řekl bych, že ano. Až na to, že byly všechny ženy.“

Deverauxová přikývla.

„Dobře,“ pravila. „Souhlasím s vámi. Všechny tři byly neskutečně krásné. Jsem ráda, že se mi dostalo potvrzení od nezávislého pozorovatele. Nebylo pro mě snadné, abych to takhle formulovala. A rozhodně bych to nevyslovila nahlas. Přišlo by mi to divné, jako bych byla lesba.“

„Vidíte v tom nějaký problém?“

„Žiju v Mississippi,“ odpověděla Deverauxová. „Sloužila jsem u námořní pěchoty a nejsem vdaná.“

„Chápu,“ opáčil jsem.

„A s nikým v současné době nechodím.“

„Chápu,“ zopakoval jsem.

„Nejsem ale lesbička.“

„Dobře.“

„Ale přesto by policistka vychvalující krásu obětí měla špatné karty.“

„Chápu,“ zopakoval jsem. Odlepil jsem se od opěradla, naklonil se dopředu a vytáhl zpoza pásku kalhot ukradenou složku. Položil jsem ji na stůl.

„Mise splněna,“ prohlásil jsem. „Dobrá práce, jen tak mimochodem. Přelstít Neagleyovou se nepodaří jen tak každému.“

„Měla jsem výhodu, že jsme v podstatě kolegyně, a vím, jak uvažuje,“ usoudila Deverauxová. Zavřela desky, přejela po nich dlaní, zleva doprava, a nechala na nich ležet ruku. Možná na místě, které jsem zahřál zády.

Zeptala se: „Zjistil jste, komu patřilo to auto?“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Deverauxová nechala ležet ruku na složce a podívala se mi zpříma do očí. Ve vzduchu visela její otázka. Zjistil jste, komu patřilo to auto? V hlavě mi zazněl Garberův důrazný hlas, v telefonu v bistru: To číslo nesmíte, opakuju, skutečně nesmíte, předat místní policii. Můj velící důstojník. Rozkazy jsou rozkazy. Deverauxová se zeptala: „Zjistil jste to?“ Odpověděl jsem: „Ano.“

„Komu tedy patřilo?“

„Nesmím vám to prozradit.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Obojí. Stala se z toho tajná informace, pět minut poté, co jsem to číslo oznámil.“ Deverauxová na to nic neřekla.

Vyzval jsem ji: „Jak byste se v takové situaci zachovala vy?“

„Teď?“

„Ne teď. Tenkrát. Když jste sloužila u námořní pěchoty.“

„Jako příslušnice námořní pěchoty bych udělala přesně to co vy.“

„Jsem rád, že mi rozumíte.“

Deverauxová přikývla. Ruku nechala položenou na složce. Přiznala: „Neřekla jsem vám pravdu. Alespoň ne celou. O otcově domě. Neměl ho vždycky pronajatý. Když se oženil, tak ho koupil. Pak ale onemocněla moje máma a vyšlo najevo, že naši nejsou pojištěni. Což netušili. Pojistka měla automaticky patřit k práci šerifa. Ale okresní úředník, který ji měl na starost, se dostal do finančních nesnází a kradl pojistné. Jenom dva roky, ale máma onemocněla právě v té době. Pak se z toho stal preexistující stav. Táta si vzal úvěr, situace se ale zhoršila a jemu se nepodařilo včas zaplatit. Banka mu sebrala dům, ale dovolila, aby v něm bydlel jako nájemník. Obdivovala jsem obě strany. Banka udělala to nejsprávnější, co mohla, a táta dál pracoval pro okres, i když od něj dostal do zubů. Čestnost a schopnost dostát závazkům jsou vlastnosti, kterých si vážím.“

„Semper fidelis,“ podotkl jsem.

„To si pište. A na moji otázku jste stejně odpověděl, přesně jak jste měl v úmyslu. Pokud je to tajná informace, auto pochází z Kelhamu. Víc jsem nepotřebovala vědět.“

„Pouze pokud existuje souvislost,“ upozornil jsem. „Mezi tím autem a vraždou.“

„Nepřipadá mi moc pravděpodobné, že by to byla shoda náhod.“

Řekl jsem: „To s vaším otcem je mi moc líto.“

„Mně taky. Byl to slušný člověk a zasloužil si něco lepšího.“

Sdělil jsem: „Ty civilisty jsem zmlátil já.“

Deverauxová se podivila: „Vážně? Jak jste se tam, proboha, dostal?“

„Pěšky.“

„To není možné. To byste nestihl. Stalo se to dvacet kilometrů daleko. Skoro až za severní hranicí Kelhamu. V podstatě v Tennessee.“

„Co se tam stalo?“

„Potloukali se tam dva chlapi. Možná se jenom procházeli. Viděli les u plotu kolem Kelhamu, ale byli poměrně daleko od něj. Z lesa vyšel muž, výletníci se rozohnili, situace eskalovala, výletníci dostali nářez. Tvrdí, že je zmlátil voják.“

„Měl na sobě uniformu?“

„Neměl. Vypadal ale vojensky a měl pušku M16.“

„To je prapodivné.“

„Já vím. Skoro jako by tam vytvářeli karanténní zónu.“

„Proč by to dělali? Už teď mají zhruba milion akrů sami pro sebe.“

„Nevím, proč by to dělali. Ale jiné vysvětlení mě nenapadá. Odhánějí každého, kdo se jenom trochu přiblíží k plotu.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová vyhrkla: „Počkat. Koho jste zmlátil vy?“

„Dva týpky z pick-upu. Dovolovali si na mě včera v noci a dneska ráno to zkusili ještě jednou. Tím překročili únosnou mez.“

„Popis?“

„Špinaví, umaštění, chlupatí, potetovaní.“

„Ve starém černém pick-upu natřeném podomácku štětcem?“

„Ano.“

„To jsou bratranci McKinneyovi. V ideálním světě by dostávali nakládačku nejméně jednou týdně, s pravidelností hodinových ručiček. Takže vám děkuju za úplné a upřímné přiznání, tentokrát však proti vám nezakročím.“

„Ale?“

„Nezkoušejte to znovu. A hlídejte si záda. Určitě teď svolávají celou rodinu a chystají se na vás.“

„To je jich ještě víc?“

„Jsou jich celé tucty. Nemáte se ale čeho bát. Alespoň zatím. Bude jim trvat, než se dají dohromady. Ani jeden z nich nevlastní telefon. Ani jeden z nich ho neumí používat.“

V tom okamžiku se rozezvonily telefony po celé budově. A v centrále, kde seděla tělnatá telefonistka, se ozvalo naléhavé brebentění z vysílačky. O deset vteřin později se telefonistka objevila ve dveřích, celá zadýchaná se zapřela oběma rukama o veřeje a oznámila: „To byl Pellegrino. Volal z místa kousek od Clancyho domu. Jak tam stojí ten rozštípnutý dub. Prý máme další vraždu.“

DVACÁTÁ PÁTA KAPITOLA

Deverauxová i já jsme oba instinktivně pohlédli na desky na stole. Tři fotografie. Brzy k nim přibyde čtvrtá. Další návštěva smutných příbuzných. Další žádost o dobrou podobenku z nedávné doby. Nejhorší část téhle práce.

Pak se Deverauxová podívala na mě a zaváhala. Žádná demokracie. Upozornil jsem: „Dlužíte mi to. Musím to vidět. Chci vědět, kvůli čemu tady páchám sebevraždu.“

Deverauxová zaváhala další vteřinu a pak pravila: „Dobře,“ a rozběhli jsme se k autu.

Ukázalo se, že Clancy bydlí přes šestnáct kilometrů severovýchodně za městem. Přejeli jsme tichý přejezd a zamířili ke kilometr a půl vzdálenému Kelhamu, přes ukrytou část Carter Crossing. Přes nesprávnou stranu za kolejemi. Silnice tam neměla příkopy ani krajnice. Příkopy se patrně zanesly a krajnice srovnaly se zemí. Plochá prašná pole sahala až k silnici. Vynořily se staré dřevěné domky přikrčené na dvorcích, nízké stodoly, kůlny s prohnutými hřbety a rozpadající se boudy. Na verandách posedávaly stařeny a kolem se proháněly odrbané děti na kolech. Zahlédl jsem několik pomalu se sunoucích starých náklaďáků a osamělého chodce ve slamáku kráčejícího se slaměným košíkem na nákup. Všechny obličeje byly černé. Na různých místech žijou různý lidi, řekli mi bratranci McKinneyovi. Venkovské Mississippi, v roce 1997.

Pak Deverauxová zahnula na sever na rovnou dvouproudou silnici a ubohé domy zůstaly za námi. Deverauxová sešlápla plyn. Auto zareagovalo. Chevy caprice je mezi policisty ne nadarmo oblíbeným pracovním autem. Je dokonalou odpovědí na veškerá co kdyby. Co kdybych vzal prostorný sedan a dal do něj motor z corvette? Co kdybych trochu posílil závěsy? Co kdybych použil kotoučové brzdy? Co kdybych povolil maximální rychlost dvě stě kilometrů v hodině? Model Deverauxové byl značně ojetý a otřískaný, ale stále sloužil svému účelu. Pod pneumatikami mlátil nerovný povrch, kapota se chvěla a kolébala, ale na místo určení jsme se dostali uspokojivě rychle.

Ukázalo se, že místo určení je velká vyprahlá plocha se sešlým domem uprostřed. Příjezdovou cestu tvořily vyjeté koleje, které se za domem měnily v obyčejnou polní cestu. Deverauxová na ni zahnula a houkla sirénou na pozdrav. Zahlédl jsem, jak za oknem mávl kdosi v odpověď. Starý muž. Černý obličej. Pokračovali jsme přes plochý neobdělávaný pozemek. V dálce se rýsoval osamělý strom rozetnutý do dvou třetin bleskem. Obě poloviny se od sebe odkláněly a vytvářely zřetelné Y. Obě poloviny se zelenaly prvními bledými jarními lístky. Se vší pravděpodobností rozštípnutý dub. Stále naživu a aktivní. Nenechal se zlomit. Hned vedle stálo mimo cestu policejní auto. Se vší pravděpodobností Pellegrinovo.

Deverauxová u něj zastavila a vystoupili jsme. Pellegrino stál padesát metrů od auta, uvolněný, obličejem k nám, ruce sepnuté za zády.

Jako stráž.

Deset metrů od něj ležel na zemi jakýsi tvar.

Ušli jsme padesát metrů přes neúrodnou zem. Vysoko nad hlavami nám lenivě kroužili tři supi a čekali, až odejdeme. V dálce po pravé straně jsem viděl řadu stromů, v některých místech hustou a jinde naopak řídkou. Mezi řídkými stromy prosvítal ostnatý drát. Patrně severozápadní hranice Kelhamu. Levý okraj obrovské plochy, kterou před padesáti lety zabralo ministerstvo obrany. A kousek plotu, za který dostal přehnaně zaplaceno dodavatel s konexemi.

Na půl cesty k Pellegrinovi dostal obrys na zemi viditelné rysy. Záda, obrácená směrem k nám. Krátká hnědá bunda. Náznak tmavých vlasů a světlé pokožky. Povadlost mrtvého těla. Nehybnost nedávné smrti. Naprosté uvolnění. Nezaměnitelné.

Deverauxová nezastavila, aby si vyslechla hlášení. Beze slova minula Pellegrina a pokračovala dál. Opsala oblouk a došla k mrtvole z opačné strany. Já jsem se zastavil pět metrů před ní a vytvořil zdvořilostní odstup. Její případ. Žádná demokracie.

Deverauxová přistoupila blíž, pomalu a opatrně, a dívala se přitom, kam klade nohy. Dostala se na dosah, přidřepla, opřela se lokty o kolena a sepnula ruce. Podívala se zprava doleva, na hlavu, na trup a na nohy. Přejela pohledem zpátky, po stejných částech těla, ale v opačném pořadí.

Pak vzhlédla ke mně a ulevila si: „Co má, krucinál, znamenat tohle?“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Deverauxová se vrátila po oblouku, který předtím opsala, a přiblížila se opatrně po špičkách ze severu. Přidřepl jsem vedle ní. Opřel se lokty o kolena. Sepnul jsem ruce.

Podíval jsem se zprava doleva a zleva doprava.

Na zemi ležel mrtvý muž.

A běloch. Pětačtyřicetiletý, možná o něco mladší, možná o něco starší.

Přibližně sto sedmdesát sedm čísel a osmdesát kilo. Tmavé, lehce prošedivělé vlasy. Dvou – až třídenní strniště, bíle prokvetlé. Zelená pracovní košile, hnědá plátěná bunda. Modré džíny. Hnědé pracovní boty, zvrásněné, popraskané, nenakrémované a obalené blátem.

Zeptal jsem se Deverauxové: „Znáte ho?“

Deverauxová odpověděla: „V životě jsem ho neviděla.“

Vykrvácel. Měl prostřelené pravé stehno, patrně nábojem z vysokorychlostní pušky. Krev mu promáčela kalhoty. Náboj mu nejspíš roztrhl stehenní tepnu. Ničivý zásah. Bez okamžité a účinné první pomoci během několika minut smrtelný.

Neobvyklé však bylo, že se někdo o tu okamžitou první pomoc pokusil. Rozřízl nohavici a přiložil na ránu silnou buničinu.

Klasický obvaz z vojenské polní lékárničky.

Deverauxová se zvedla a udělala několik kroků dozadu, po špičkách, oči upřené na mrtvolu, a zastavila se tři čtyři metry od ní. Napodobil jsem ji a zůstal také stát. „Co si o tom myslíte?“ zeptala se Deverauxová tichým hlasem, jakoby z piety. Jako by nás mrtvola mohla slyšet.

„Rozpoutala se rozepře,“ navrhl jsem. „Padl výstřel. Nejspíš varovný, který omylem zasáhl. Nebo zbrklý, který šel moc blízko.“

„Proč ne vražedný, který minul?“

„Protože střelec by to okamžitě zkusil znovu. Přistoupil by blíž a prohnal by mu kulku hlavou. Ale neudělal to. Místo toho se tomu chlapovi snažil pomoct.“

„A dál?“

„Zjistil, že je to beznadějné. Tak propadl panice a utekl. Nechal toho chlapa zemřít. Netrvalo to moc dlouho.“

„Ten střelec byl voják.“

„Ne tak zcela jistě.“

„Kdo jiný by měl u sebe polní lékárničku?“

„Každý, kdo nakupuje v armádních výprodejích.“

Deverauxová se otočila. Zpátky k mrtvole. Zvedla ruku a ukázala na horizont po naší pravici. Krátce se rozmáchla rukou.

Otázala se: „Co vidíte?“

Sdělil jsem: „Hranici Kelhamu.“

„Říkala jsem vám to,“ prohlásila Deverauxová. „Budují karanténní zónu.“

Deverauxová odešla vyzvednout něco do auta a já jsem zůstal stát a prohlížel jsem si zem kolem svých nohou. Byla měkká a zůstala v ní spousta stop. Mrtvý muž se zamotal, zapotácel a udělal pár kroků pozadu jako při starodávném tanci. Oblouk jeho stop končil na místě, kde ležel. Všude kolem spodní části těla měl otisky nohou a kulaté prohlubně po kolenou. Vrah si nejprve sedl na bobek a pak si klekl, aby ho ošetřil. Otisky u hlavy zanechaly spíš prsty u nohou než paty a byly daleko od sebe. Střelec přiběhl k poraněnému, pěkně rychle. Poměrně vysoký člověk. Žádný obr. Ne moc těžký. Stejné stopy vedly opačným směrem, kterým se dal na útěk. Vzorky podrážek mi nic neříkaly. Žádné podobné jsem na vojenských botách ještě neviděl.

Deverauxová se vrátila s fotoaparátem. Se stříbrným kapesním automatem. Přichystala se k fotografování místa činu a já jsem se vydal po stopách vyděšeného útěku. Držel jsem se metr od nich a sledoval je sto metrů až k širokému pruhu na kost ztvrdlého bláta. Buď nějaká geologická odchylka, nebo něco spojeného se zavlažováním, nebo jsem se jen dostal na hranici, za kterou starý Clancy odmítal orat. Neviděl jsem důvod, proč by prchající člověk změnil v tomhle bodě směr, tak jsem pokračoval rovně dál a doufal, že se mi znovu podaří narazit na stopy, ale neuspěl jsem. Po padesáti metrech mi překazil pátrání nízký drátovitý plevel. O něco dál trochu vyšší, přecházející do porostu kolem plotu Kelhamu. Nezahlédl jsem žádné polámané stonky, ale rostliny byly tak tuhé, že jsem ani nic jiného nečekal.

Otočil jsem se zpátky, udělal krok a do očí mi padl jasný záblesk. Kovový. Mosazný. Vrátil jsem se, sklonil se a našel na zemi prázdnou nábojnici. Lesklou a čerstvou. Novou. Dlouhou, z pušky. V lepším případě remington .223 pro sportovní účely. V horším případě řada NATO 5,56 milimetrů, vyráběná pro vojenské účely. Na první pohled těžko říct. Remington má tenčí plášť. Vojenská nábojnice je těžší.

Zvedl jsem ji a potěžkal v dlani.

Téměř stoprocentně vojenská.

Podíval jsem se dopředu na Deverauxovou, Pellegrina a mrtvého muže. Byli zhruba sto čtyřicet metrů daleko. V podstatě na dosah, alespoň pro střelce ozbrojeného puškou. Nábojnice 5,56 si objednalo NATO k tomu, aby prostřelily ze šesti set padesáti metrů ocelovou helmu. Mrtvý muž se nacházel čtyřikrát blíž. Snadný zásah. Nešlo minout, což mě jako jediné hřálo u srdce. Voják, kterého pošlou z Benningu do soukromé školy v Kelhamu, nepatří k těm, kteří by se netrefili na rovné střelnici. Takže ten zásah nebyl úmyslný. Dokazoval to obvaz. Jednalo se o nepodařený varovný výstřel. Nebo o zbrklou reakci. Ale vojáci, které posílají z Benningu do Kelhamu, mají svůj testosteron dávno pod kontrolou. Své varovné výstřely posílají vysoko a dostatečně do strany. A nejednají zbrkle. Cíl jen potřebuje vidět zážeh z hlavně a slyšet zbraň. A vojáci nedělají víc, než musí. Odjakživa, od dob první armády Alexandra Velikého. Přehnaná iniciativa obvykle končí malérem. Zejména když je ve hře ostrá munice. A civilisté.

Zastrčil jsem si nábojnici do kapsy a vrátil se zpátky. Na nic jiného zajímavého jsem nenarazil. Deverauxová vypotřebovala celý film, vyndala ho z fotoaparátu a poslala Pellegrina do lékárny, aby ho nechal vyvolat. Nařídila mu, aby ho nechal vyvolat spěšně a pak povolal doktora s pohřebním vozem. Pellegrino se poslušně vzdálil a my s Deverauxovou jsme osaměli uprostřed tisíce akrů pustiny, ve společnosti mrtvoly a rozštípnutého stromu.

Zeptal jsem se: „Zaslechl někdo výstřel?“

Deverauxová vysvětlila: „Zaslechnout ho mohl jedině pan Clancy. Pellegrino s ním už mluvil. Pan Clancy tvrdí, že nic neslyšel.“

„Ani křik? Varovnému výstřelu by měl předcházet varovný výkřik.“

„Když neslyšel výstřel, neslyšel ani výkřik.“

„Jediný výstřel z vojenské pušky daleko od domu a venku by nebyl moc hlasitý. Výkřik by byl hlasitější. Zejména kdyby se jednalo o výkřiky dvěma směry, tam a zpátky. Kdyby se dohadovali nebo hádali.“

„Takže souhlasíte, že výstřel vyšel z vojenské pušky?“

Strčil jsem ruku do kapsy a vytáhl prázdnou nábojnici. Podržel jsem ji na dlani. Oznámil jsem: „Našel jsem ji sto čtyřicet metrů od místa činu, tři a půl metru mimo přímý vektor. Přesně tam, kam by ji vyhodila puška M16.“

Deverauxová upozornila: „Mohl to být také remington .223,“ což od ní bylo hezké. Pak si ji ode mě vzala. Škrábla mě nehty na dlani. To bylo poprvé, co jsme se dotkli. Náš první fyzický kontakt. Při seznámení jsme si nepotřásli rukama.

Udělala to samé, co já. Potěžkala nábojnici v dlani. Žádné přesné vědecké měření, ale zkušenost může být stejně přesná jako jemný laboratorní přístroj. Konstatovala: „Určitě NATO. Už si ani nepamatuju, kolik jsem jich vystřílela a pak sebrala.“

„Tak to jsme na tom stejně,“ potvrdil jsem.

„Rozpoutám peklo,“ přislíbila Deverauxová. „Vojáci proti civilistům na americké půdě? Doženu to až do Pentagonu. Do Bílého domu, když budu muset.“

„To bych vám neradil,“ podotkl jsem.

„Proč ne?“

„Jste okresní šerif. Zašlápnou vás jako švába.“

Deverauxová na to nic neřekla.

„Věřte mi,“ přitlačil jsem na ni. „Jestli zašli tak daleko, že postavili vojáky proti civilistům, zajdou tak daleko, že roznesou na kopytech místní policejní síly.“

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

O třicet minut později, když dorazil Pellegrino s doktorem, byl muž konečně oficiálně prohlášen za mrtvého. Pellegrino přijel svým policejním autem a doktor pohřebním vozem, který vypadal, jako by vystoupil z historického románu. Jako by ho v šedesátých letech minulého století vyřadili z vládních služeb, chevrolet, ne cadillac, bez oken k nakouknutí na nebožtíka a bez veškerých jiných pohřebních vymožeností. Byla to v podstatě nízká zavřená dodávka natřená špinavě bílou barvou.

Merriam zkontroloval pulz, srdce a minutu se šťoural v ráně. Oznámil: „Tento muž vykrvácel ze stehenní tepny. Smrt způsobil zásah ze střelné zbraně.“ Což bylo očividné, ale pak dodal cosi zajímavého. Nadzvedl rozříznutou nohavici a pravil: „Mokrá džínovina se hodně špatně stříhá. Někdo použil velice ostrý nůž.“

Pomohl jsem Merriamovi položit mrtvolu na plátěná nosítka a pak jsme ji uložili dozadu do dodávky. Merriam odjel a Deverauxová mluvila pět minut do vysílačky ve svém autě. Já jsem postával vedle Pellegrina. Ani jeden z nás nic neřekl. Potom Deverauxová opět vystoupila a poslala Pellegrina do práce. Když odjel, zase jsme osaměli. Společnost nám dělal jen rozštípnutý strom a tmavá skvrna na zemi, kde se vsákla do půdy krev mrtvého muže.

Deverauxová sdělila: „Butler tvrdí, že po celé dnešní ráno nikdo nevyšel z hlavní brány Kelhamu.“

Otázal jsem se: „Kdo je Butler?“

„Můj další zástupce. Pellegrinův protějšek. Umístila jsem ho před základnu. Chci být co nejdřív informovaná, kdyby zrušili zákaz vycházení. Vyhrotila by se tím situace. Místní jsou kvůli Chapmanové hodně naštvaní.“

„Ty první dvě jim nevadily?“

„Záleží na tom, koho se zeptáte a kde. Vojáci se ale nikdy nezastaví před kolejemi. Bary jsou na druhé straně.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová poznamenala: „Musejí tam mít víc bran. Nebo díry v plotě. To přece jinak nejde, když je padesát kilometrů dlouhý. A padesát let starý. Určitě má své slabiny. Někdo rozhodně pronikl ven.“

„A zase se vrátil,“ upozornil jsem. „Pokud máte pravdu. Někdo se vrátil po lokty smáčený krví, se zamazaným nožem a bez jedné nábojnice v zásobníku.“

„Mám pravdu,“ nenechala se zviklat Deverauxová.

„O karanténní zóně jsem nikdy neslyšel,“ opáčil jsem. „Rozhodně ne na území Spojených států. Něco takového si nedokážu představit.“

„Já si to dokážu představit velice dobře.“

Cosi v jejím hlase. Cosi v jejím obličeji.

Podivil jsem se: „Cože? Námořní pěchota už něco takového udělala?“

„Nebylo to nic převratného.“

„Seznamte mě s podrobnostmi.“

„Je to tajná informace,“ odmítla Deverauxová.

„Kde k tomu došlo?“

„Nemůžu vám to prozradit.“

„Kdy k tomu došlo?“

„To vám také nemůžu prozradit.“

Na okamžik jsem se odmlčel a pak jsem se zeptal: „Mluvila jste už s Munrem? S tím vyšetřovatelem, kterého poslali na základnu?“

Deverauxová přikývla. „Po příjezdu mi zavolal a nechal vzkaz. Bylo to první, co udělal. Ze zdvořilosti. Dal mi číslo, kdybych se s ním potřebovala spojit.“

„Výborně,“ zaradoval jsem se. „Protože teď se s ním potřebuju spojit já.“

Vraceli jsme se autem společně, přes Clancyho pozemek, na jih po naprosto rovné dvouproudé silnici, pak na západ přes černou část města, pryč od Kelhamu, směrem k železniční trati. Zahlédl jsem stejné stařeny na stejných verandách, stejné děti na stejných kolech a muže nejrůznějšího věku pohybující se od neznámého výchozího bodu k neznámému cíli. Domy se nakláněly a podklesávaly v základech. Minuli jsme i několik opuštěných stavenišť. S položenými betonovými deskami, ale beze stěn. Vykukovaly z nich zrezivělé ocelové pruty. Hromady písku a cihel prorůstal plevel. Všude okolo plochá obdělaná půda a stromy. Ve vzduchu strnulá potlačená beznaděj, která tam patrně visela už sto let.

„Moji lidé,“ podotkla Deverauxová. „Moje základna. Všichni mě volili. Dali mi doslova sto procent hlasů. Kvůli tátovi. Jednal s nimi na rovinu. Ve skutečnosti volili jeho.“

Zeptal jsem se: „Jak si na tom stojíte s bílou populací?“

„Taky jsem dostala skoro sto procent hlasů. To se ale brzy změní, na obou stranách. Pokud nedodám odpovědi, na které všichni čekají.“

„Povězte mi o těch prvních dvou ženách.“

Deverauxová odpověděla tím, že zprudka zabrzdila, otočila se na sedadle a zacouvala dvacet metrů. Pak zahnula na odbočku, kterou právě minula. Na polní cestu, uhlazenou a důkladně vyčištěnou. Měla vyvýšený prostředek a mělké zpevněné příkopy po stranách. Ubíhala rovně na jih a lemovaly ji zprava i zleva boudy, ve kterých možná dřív bydleli otroci. Deverauxová projela kolem prvních deseti, kolem proluky, kde jedna bouda vyhořela, a zabočila na dvorek, který jsem poznal podle třetí fotografie. Domov nejchudší oběti. S krkem a ušima bez šperků. Neskutečně krásné. Poznal jsem strom, v jehož stínu seděla, a bílou stěnu, od které se odráželo zapadající slunce a jemně ji osvětlovalo obličej.

Zaparkovali jsme na kousku trávníku a vystoupili. Někde se rozštěkal pes a rozřinčel řetěz. Prošli jsme pod větvemi stromu a zaklepali na zadní dveře. Dům byl malý, ne větší než chata, ale dobře udržovaný. Bílé ostění nepatřilo k nejnovějším, ale kdosi ho pravidelně natíral. Při zemi mělo kaštanově hnědé skvrny, v barvě vlasů, jak se voda z prudkých lijáků odrážela od bláta. Zadní dveře otevřela žena ne o moc starší než já s Deverauxovou. Byla vysoká, štíhlá a pohybovala se pomalu, se sluncem způsobenou malátností a nezlomným stoicismem, který byl patrně vlastní všem jejím sousedům. Rezignovaně se usmála na Deverauxovou, zavrtěla hlavou a zeptala se: „Nějaké novinky o mé holčičce?“

Deverauxová sdělila: „Pořád na tom pracujeme. Nakonec se dobereme pravdy.“

Oloupená matka byla příliš zdvořilá, než aby na to něco řekla. Jen se ještě jednou chabě usmála a pak se otočila ke mně. Pravila: „Myslím, že se neznáme.“

Představil jsem se: „Jack Reacher,“ a podal jsem jí ruku.

Žena odpověděla: „Emmeline McClatchyová. Je mi potěšením, pane. Pracujete pro úřad šerifa?“

„Vyslala mě na pomoc armáda.“

„Teď se rozhoupala,“ odtušila Emmeline. „Před devíti měsíci se k tomu neměla.“

Nic jsem na to neřekl.

Emmeline nabídla: „Mám na sporáku nějakou zvěřinu. A hotový čaj. Nechcete si se mnou dát oběd?“

Deverauxová odmítla: „Emmeline, určitě je to tvoje večeře, ne oběd. Nic nám nedávej. Najíme se ve městě. Ale děkujeme mockrát.“

Přesně tuhle odpověď Emmeline patrně čekala. Opět se usmála a zacouvala do přítmí za sebou. My jsme se vrátili k autu. Deverauxová vyjela na silnici a pokračovali jsme v cestě. O něco dál jsme narazili na boudu podobnou ostatním, ale s elektrickými reklamami na pivo v oknech. Nějaký bar. Možná i s hudbou. Propletli jsme se spletí špinavých uliček. Minuli jsme další opuštěnou stavbu. Do výšky kolen sahající základové zdi postavené ze škvárobetonových bloků a čtyři dřevěné sloupy v rozích. Víc nic. Všude kolem se válel na neúhledných hromadách stavební materiál. Další škvárobetonové bloky, cihly, písek, pytle s cementem, uhlazené a ztuhlé rosou a deštěm.

Nechyběla ani hromada štěrku.

Otočil jsem se za ní, když jsme projížděli kolem. Zhruba dva metry, malé ostré šedivé kamínky, které se míchají s pískem a cementem a dělá se z nich beton. Hromada se sesedla do nízkého hrbolu velikosti manželské postele a na okrajích zarostla plevelem. Na povrchu byla posetá dolíčky a prohlubněmi, jak po ní běhaly děti.

Nic jsem neřekl. Deverauxová už dospěla k rozhodnutí. Jela dál a zahnula na širší ulici. S většími domy a většími dvorky. S plaňkovými ploty, ne drátěnými. Ke dveřím vedly betonové chodníčky, ne udupaná zem. Deverauxová zpomalila a zastavila před domem dvakrát tak velkým jako předchozí bouda. Před slušným jednopatrovým obydlím. Drahým, kdyby stálo v Kalifornii. Ale zanedbaným. Ze stěn se loupala barva a okapy se prohýbaly věkem. Z asfaltové střechy se sesunulo několik tašek. Na dvorku zevloval chlapec, zhruba šestnáctiletý. Nehýbal se a jen nás nečinně pozoroval.

Deverauxová objasnila: „Tady bydlela druhá oběť. Shawna Lindsayová. Ten kluk, který na nás zírá, je její mladší bratr.“

Mladší bratr nebyl žádný krasavec. Prohrál v genetické loterii. To bylo na první pohled jasné. Vůbec se nepodobal své sestře. Ani trochu. Nepodědil nic z její krásy. Hlavu měl jako kouli na kuželky, oči jako otvory na prsty, a k tomu ještě blízko u sebe.

Zeptal jsem se: „Půjdeme dovnitř?“

Deverauxová zavrtěla hlavou. „Shawnina matka řekla, že mám přijít, až budu vědět, kdo podřízl jejímu prvorozenému dítěti hrdlo. Přesně doslova. Nic jí nevyčítám. Přijít o dítě musí být hrozné. Zejména pro tyhle lidi. Ne že by si mysleli, že z jejich dcer vyrostou modelky a koupí jim dům v Beverly Hills. Spousta z nich k nim má ale skutečně jedinečný vztah. Nic jiného na tomhle světě totiž nemají.“

Kluk na nás pořád zíral. Mlčenlivý, zlověstný a trpělivý.

„Tak pojeďme,“ vyzval jsem Deverauxovou. „Musím si zatelefonovat.“

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Deverauxová mi dovolila použít telefon ve své kanceláři. Pořád žádná demokracie, už jsme se k ní ale blížili. Našla číslo, které jí dal Munro, vytočila ho pro mě a řekla, že ať už se ozve kdokoliv, na telefonu je šerif Elizabeth Deverauxová a přeje si mluvit s majorem Duncanem Munrem. Potom mi podala sluchátko, uvolnila židli a odkráčela z místnosti.

Posadil jsem se za její psací stůl, v uších jen hluché ticho a za zády teplo jejího těla. Čekal jsem. Ticho na mě nepřátelsky syčelo. Armáda nepouští do telefonu hudbu. Alespoň v roce 1997 to nedělala. Pak se po minutě ozvalo umělohmotné cvaknutí, na stole zarachotilo zvedané sluchátko a jakýsi hlas pravil: „Šerife Deverauxová. Tady je major Munro. Jak se máte?“

Ten hlas byl neoblomný, řízný a nesmírně kompetentní, zazníval v něm však náznak upřímného veselí. Kdo by však neměl radost, když mu zavolá Elizabeth Deverauxová?

Pravil jsem: „Munro?“

Major se omluvil: „Promiňte, čekal jsem Elizabeth Deverauxovou.“

„Je mi líto, že vás musím zklamat,“ odtušil jsem. „Jmenuju se Reacher. Volám ze šerifova telefonu. Sloužím u tři sta devadesáté šesté skupiny a v současné době pracuju pro sto desátou jednotku. Máme stejnou hodnost.“

Munro se podivil: „Jack Reacher. Už jsem o vás samozřejmě slyšel. Co pro vás můžu udělat?“

„Řekl vám Garber, že posílá do města tajnou posilu?“

„Neřekl, počítal jsem ale s tím, že to udělá. Takže to jste vy? Dostal jste za úkol špehovat místní? Což se vám musí dařit, když voláte z kanceláře šerifa. A patrně se při tom dobře bavíte. Prý je to fakt kočka. I když se taky říká, že je lesbička. Už jste si na to stačil vytvořit názor?“

„Do toho vám, Munro, nic není.“

„Říkejte mi Duncane.“

„Ne, děkuju. Budu vám říkat Munro.“

„Jak si přejete. Co pro vás můžu udělat?“

„Ošklivě se tady zkomplikovala situace. Dneska ráno zastřelili jednoho chlapa, kousek od vašeho plotu, u severozápadního kvadrantu. Útočník neznámý, patrně ale použil vojenskou nábojnici a zcela jistě se pokusil zastavit smrtelné krvácení obvazem z polní lékárničky.“

„Cože? Někdo zastřelil chlapa a pak mu poskytl první pomoc? To mi přijde jako hodně civilní nehoda.“

„Doufal jsem, že se nevyjádříte tak jednoznačně. Jak si vysvětlujete tu nábojnici a obvaz?“

„Remington .223 a armádní výprodej.“

„A dva chlapi dostali předtím nakládačku. Od někoho, kdo o sobě tvrdí, že je voják.“

„Ne voják z Kelhamu.“

„Opravdu? Za kolik lidí z Kelhamu se můžete zaručit? Víte, kde se dneska všichni nacházeli?“

„Za úplně všechny,“ ujistil mě Munro.

„Doslova?“

„Ano, doslova,“ potvrdil Munro. „Rota Alfa odletěla před pěti dny do zámoří a všichni ostatní sedí na pokojích, v jídelně nebo v důstojnickém klubu. Máme tady dobrou vojenskou policii, která všechny hlídá, stejně jako sebe navzájem. Můžu se zaručit, že dneska ráno nikdo neopustil základnu. Nebo přesněji řečeno od té doby, co jsem sem dorazil.“

„Je to běžný postup?“

„Je to moje tajná zbraň. Zavřu je všechny na základně, zakážu četbu, televizi a všechno ostatní. Dříve či později vždycky někdo promluví, z čiré nudy. Tahle metoda nikdy neselže. Lámání rukou už mám za sebou. Naučil jsem se, že čas stojí vždycky na mé straně.“

„Řekněte to ještě jednou,“ požádal jsem. „Tohle je nesmírně důležité. Jste si naprosto jistý, že dneska ráno nikdo neopustil základnu? Nebo včera v noci? Že nikdo nedostal tajný rozkaz, tady na místě, z Benningu nebo dokonce z Pentagonu? Myslím to opravdu vážně. Nedělal bych si legraci z kolegy.“

„Jsem si jistý,“ prohlásil Munro. „Ručím za to. Přísahám na hrob své matky. Vím, jak na věc. Alespoň to mi připište k dobru.“

„Dobře,“ souhlasil jsem.

Munro se zeptal: „Kdo je ten mrtvý chlap?“

„Ještě se nám ho nepodařilo identifikovat. Skoro jistě je to ale civilista.“

„Kousek od plotu?“

„Stejně jako ti chlapi, kteří dostali nakládačku. Jako byste vytvářeli karanténní zónu.“

„To je nesmysl. Nic takového neděláme. To vím naprosto jistě.“

Oba jsme se na vteřinu odmlčeli a pak jsem se zeptal: „Co ještě víte naprosto jistě?“

„To vám nemůžu povědět. Dostal jsem rozkaz držet všechno v naprosté tajnosti.“

„Pojďme si zahrát Dvacet otázek.“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Zkrácenou verzi. Jenom tři otázky. Odpověď je ano, ne.“

„Nesnažte se mě zahnat do pasti.“

„V té jsme se už oba octli. Copak to nechápete? Máme na krku pěkný průšvih. Buď vy na základně, nebo já ve městě. Dříve či později budeme muset pomoct jeden druhému. Tak se do toho můžeme hned pustit.“

Ticho. Potom: „Dobře, tři otázky.“

„Pověděli vám o tom autu?“

„Ano.“

„Zmínil se někdo o tom, že by motivem mohly být peníze z Kosova?“

„Ano.“

„Pověděli vám o těch jiných dvou mrtvých ženách?“

„Ne. O jakých jiných mrtvých ženách?“

„Z minulého roku. Obě místní. Stejná příčina smrti. Proříznuté hrdlo.“

„Existuje nějaká souvislost?“

„Patrně ano.“

„Kristepane. O tom mi nikdo neřekl ani slovo.“

„Máte písemné záznamy o pohybu roty Bravo? Z června a listopadu minulého roku?“

„To je čtvrtá otázka.“

„Teď si jenom povídáme. Dva důstojníci, stejná hodnost, ubíjíme čas. Hra skončila.“

„Záznamy o pohybu roty Bravo tady nemáme. Platí pro ně zvláštní operační protokol. Proto jsou všechny složky uložené ve Fort Bragg. Jenom k tomu, aby se člověk podíval zvenku na kartotéku, by bylo zapotřebí nejzvláštnější povolení, jaké si dovedete představit.“

Otázal jsem se: „Podařilo se vám vůbec něco zjistit?“

Žádná odpověď.

Zeptal jsem se: „Za jak dlouho vaše tajná zbraň obyčejně zabere?“

Munro odpověděl: „Obvykle dřív než tady.“

Nic jsem na to neřekl, v telefonu se opět rozhostilo mrtvé ticho podmalované jen tichým dechem a pak Munro pravil: „Dávejte dobrý pozor, Reachere. Vím, že o tom nemá cenu mluvit, protože si stejně budete myslet, že kecám, protože oba víme, že mě sem poslali, abych někoho kryl. Nejsem ale takový. Nikdy jsem nebyl.“

„Co tím chcete říct?“

„Z toho, co se mi zatím podařilo zjistit, nikdo z našich kluků nezavraždil žádnou ženu. Ani tenhle měsíc, ani v listopadu, ani v červnu. Takhle to právě teď vypadá.“

DVACÁTÁ DEVÁTA KAPITOLA

Ukončil jsem hovor s Munrem, položil telefon a Deverauxová se okamžitě vrátila do kanceláře. Možná se dívala na světýlko v telefonní centrále. Pobídla mě: „Tak co?“

„Žádná karanténní zóna. Od Munrova příjezdu nikdo neopustil základnu.“

„Co jiného jste čekal, že vám poví?“

„A nemá pocit, že by tam něco smrdělo. Domnívá se, že pachatel není na základně.“

„Jak už jsem řekla.“

Přikývl jsem. Kouřové clony a zrcadla. Politika a skutečný svět. Naprostý zmatek. Zeptal jsem se: „Neměla byste chuť na oběd?“

Deverauxová opáčila: „Potom.“

„Po čem?“

„Musíte si poradit s jedním problémem. Na ulici jsou bratranci McKinneyovi. Čekají na vás. A přivedli si posilu.“

Deverauxová mě odvedla přes chodbu do tmavé rohové místnosti s okny ve dvou stěnách. Výhled na hlavní třídu nic nenabízel. Nic se tam nedělo. Když jsem se ale podíval na sever ke křižovatce ve tvaru T, zahlédl jsem čtyři postavy. Své dva staré kamarády a dva podobné týpky. Špína, vlasy, chlupy, tetování. Postávali na širokém místě, kde se střetávaly dvě silnice, ruce v kapsách, kopali do prachu a neměli nic na práci.

Jako první jsem pocítil cosi podobného ohromenému obdivu. Rána hlavou není žádná legrace, zejména když pochází ode mě. Chodit a mluvit pouhé dvě hodiny po ní je úctyhodný výkon. Pak jsem dostal vztek. Na sebe. Byl jsem moc mírný. Příliš nový ve městě, příliš zdráhavý, příliš vzorný, příliš ochotný přijmout čirou zvířecí blbost jako polehčující okolnost. Podíval jsem se na Deverauxovou a položil dotaz: „Co chcete, abych udělal?“

Deverauxová navrhla: „Můžete se omluvit a přimět je, aby odešli.“

„Jaká je druhá možnost?“

„Zařiďte, aby vás uhodili jako první. Pak je můžu zatknout za nevyprovokovaný útok. S radostí bych to udělala.“

„Když jste tady, tak na mě ani nesáhnou.“

„Zůstanu mimo dohled.“

„Obávám se, že se mi nelíbí ani jedna možnost.“

„Jak chcete, Reachere. Vaše volba.“

Vyšel jsem na hlavní třídu jako nějaký hrdina ze starého filmu. Chyběla jen hudba v pozadí. Zahnul jsem doprava a otočil se směrem na sever. Zůstal jsem stát. Čtveřice nemytých týpků si mě všimla. Dali najevo překvapení a pak nadšenou nedočkavost. Vytvořili řadu od jedné postranní čáry k druhé, všichni čtyři vyrovnaní ze západu na východ, zhruba metr dvacet od sebe. Všichni udělali krok dopředu, zastavili se a čekali. Na silnici do Kelhamu parkovaly dva pick-upy, napravo za seřazenými chlápky. Pick-up natřený doma štětcem, který jsem už znal, a před ním další ve stejně hrozném stavu.

Vykročil jsem, jako ryba do sítě. Slunce stálo nejvýš, jak se mohlo v březnu vyšplhat. Bylo teplo. Slunce mě hřálo na kůži. Pod nohama mě tlačil povrch vozovky. Zastrčil jsem si ruce do kapes. Nic jsem v nich neměl, až na roličku čtvrťáků z bistra. Sevřel jsem ji pravou rukou. Pětidolarová rána pěstí, bez drobných, které jsem utratil za telefon.

Pokračoval jsem v chůzi a zastavil se tři metry před rojnicí. Moji dva známí stáli nalevo. Mlčenlivý mozek na kraji a vedoucí pes vedle něj. Oba měli nosy jako rozkřápnuté baklažány. Oba měli monokly. Oba zaschlé strupy na rtech. Ani jeden z nich nevypadal, že by dokázal pořádně zaostřit a udržovat rovnováhu. Napravo vedle vedoucího psa stál chlápek o něco menší než ostatní a vedle něj obr v motorkářské vestě.

Pohlédl jsem na vedoucího psa a prohodil: „Co máte v plánu?“

Nedostalo se mi odpovědi.

Dodal jsem: „Řekli mi, že jsou vás tucty.“

Žádná odpověď.

„Předpokládám ale, že jste narazili na problémy s logistikou a komunikací. Tak jste nasadili lehčí sílu, která se dá rychle shromáždit a bleskově nasadit. Což je, mimochodem, současný trend. Měli byste se zajet podívat do Pentagonu a zúčastnit se jednoho z jejich seminářů. Ocitli byste se na stejné myšlenkové vlně.“

Nový chlápek na druhé pozici zprava byl opilý. Doplnil si hladinku. Alkohol mu prosakoval póry. Jasně jsem ho cítil. Pivo k snídani. Možná zazděné několika panáky. Dlouholetý způsob stravování, který na něm byl vidět. Takže bude pomalý a pak začne rozdávat zběsilé nemířené rány. Žádný velký problém. Nového chlápka v motorkářské vestě trápila záda. Dole v kříži. Poznal jsem to podle toho, jak vystrkoval pánev, aby ulevil tlaku. Nějaká trhlina nebo namožení. Desítka možných příčin. Byl to vesnický kluk. Možná zvedal balík sena nebo spadl z koně. Hrozba, která vůbec nestála za úvahu. Ublíží sám sobě. Jednou se optimisticky rozmáchne a natáhne si nejrůznější vnitřní části. Odkulhá jako mrzák. Zatímco jeho opilý kumpán už bude ležet na zemi. A zbývající dva už byli tak jako tak vyřízení. Ti dva, které jsem znal. Ti dva, kteří znali mě. Vedoucí pes se nacházel kousek nalevo a já jsem pravák. V podstatě se dobrovolně nabízel.

Sečteno a podtrženo, vůbec ne špatná situace.

Zalitoval jsem: „Škoda, že není jeden z vás větší. Nebo dva nebo tři z vás. Nebo všichni.“

Žádná odpověď.

Pokračoval jsem: „Ale co se dá dělat, plán je plán. Pracovali jste na něm hodně dlouho?“

Žádná odpověď.

Zeptal jsem se: „Víte, co jsme říkali o plánech ve West Pointu?“

„Cože?“

„Každý má plán, dokud nedostane pěstí do zubů.“

Žádná odpověď. Nikdo se nepohnul. Pustil jsem roličku čtvrťáků. Nebudu je potřebovat. Vyndal jsem ruce z kapes. Podotkl jsem: „Slabina lehkých sil spočívá v tom, že když se dostanou do maléru, je ten malér hodně velký a vynoří se hodně rychle. Podívejte, k čemu došlo v Somálsku. Měli byste se nad tím pořádně zamyslet. Stojíte na křižovatce. Musíte se rozhodnout, kterým směrem se vydáte. Můžete se vrhnout dopředu, hned teď a všichni najednou. Proberete se ale až v nemocnici. To vám slibuju. Klidně na to vemte jed. Tentokrát si však nebudu brát servítky. Mluvím o zlomených kostech. Poškození mozku slíbit nemůžu, to už udělal někdo za mě.“

Žádná reakce.

Pravil jsem: „Nebo se teď můžete pokusit o taktický ústup a pak si dát načas se shromažďováním velké síly. Vraťte se za několik dnů. Po desítkách. Třeba se vám podaří najít pušku, kterou střílel dědeček na škodnou. A můžete se dopředu nadopovat prášky proti bolesti.“

Žádná reakce. Rozhodně ne slovní. Ale o kousek poklesla ramena a rozšoupaly se nohy.

„Dobré rozhodnutí,“ vyslovil jsem pochvalu. „Drtivá převaha je vždycky lepší. Opravdu byste se měli vypravit do Pentagonu. Předvést jim svou argumentaci. Určitě by vás vyslechli. Kromě nás naslouchají každému.“

Vedoucí pes zavrčel: „Vrátíme se.“

„Budu tady,“ přislíbil jsem. „Kdykoliv se vám to bude hodit.“

Čtveřice odkráčela a snažila se při tom tvářit ležérně a bohorovně, aby si zachovala alespoň trochu důstojnosti. Nastoupila do pick-upů, předvedla velké startování motorů a za kvílení pneumatik se otočila o úzkých sto osmdesát stupňů. Odjela na západ do lesa, směrem do Memphisu, směrem ke zbytku světa. Pozoroval jsem, jak mizí, a pak jsem se pěšky vrátil do úřadu šerifa.

Deverauxová sledovala celé představení oknem v temné rohové místnosti. Jako němý film. Bez dialogů. Pravila: „Vy jste je přiměl k odchodu. Omluvil jste se jim. Nevěřím vlastním očím.“

„Ne tak úplně,“ opravil jsem ji. „Odložil jsem naše utkání na později. Vrátí se někdy jindy s posilou.“

„Proč jste to udělal?“

„Budete jich mít víc na zatčení. Celé desítky. Bude se vám to hodit při další volební kampani.“

„Jste šílenec.“

„Máte teď chuť na oběd?“

„Už jsem se s někým domluvila,“ sdělila Deverauxová.

„Kdy?“

„Před pěti minutami. Zavolal mi major Duncan Munro a pozval mě na oběd do důstojnického klubu v Kelhamu.“

TRICÁTÁ KAPITOLA

Deverauxová vyrazila autem do Kelhamu a já jsem osaměl na chodníku. Prošel jsem kolem prázdného pozemku do bistra. Objednal jsem si opět cheeseburger a pak jsem se postavil k telefonu u dveří a zavolal do Pentagonu. Plukovníkovi Johnu Jamesi Frazerovi. Ze senátních záležitostí. Ozval se po prvním zazvonění. Zeptal jsem se ho: „Který génius prohlásil tu poznávací značku za tajnou?“

Frazer sdělil: „To vám nemůžu prozradit.“

„Každopádně to byla obrovská chyba. Jen se tím potvrdilo, že to auto patřilo vojákovi z Kelhamu. Rovná se to veřejnému prohlášení.“

„Neměli jsme jinou možnost. Nemohli jsme ji dát do oběhu. Novináři by se o ní dozvěděli pět minut po místní policii. A to si nemůžeme dovolit.“

„To skoro zní, jako byste se mi pokoušel sdělit, že to auto patřilo vojákovi z roty Bravo.“

„Vůbec nic vám nesděluju. Věřte mi ale, že jsme neměli jinou možnost. Následky by byly katastrofální.“

Cosi v jeho hlase.

„Řekněte mi, prosím, že si děláte legraci,“ požádal jsem. „Protože právě teď jste ve mně vzbudil dojem, že to bylo osobní auto Reeda Rileyho.“

Žádná odpověď.

Zeptal jsem se: „Bylo to jeho auto?“

Žádná odpověď.

„Bylo, nebo ne?“

„To nemůžu potvrdit ani vyvrátit,“ pravil Frazer. „A už se mě neptejte. A nezmiňujte se ani o tom jménu. Ne na nezabezpečené lince.“

„Má onen důstojník nějaké vysvětlení?“

„K tomu se nemůžu vyjádřit.“

Upozornil jsem: „Začíná se to vymykat z rukou, Frazere. Musíte změnit způsob uvažování. Zastírací manévr je vždycky horší než zločin. Musíte s tím okamžitě přestat.“

„Nepřipadá v úvahu, Reachere. Existuje plán a budeme se ho držet.“

„Zahrnuje ten plán i nepřístupné pásmo kolem Kelhamu? Třeba jen pro novináře?“

„O čem to, krucinál, mluvíte?“

„Mám indicie o pohybu na vnější straně plotu Kelhamu. Patří k nim i jedna mrtvola. Situace se opravdu vymkla z rukou.“

„Kdo je ten mrtvý člověk?“

„Jakýsi chlápek středního věku.“

„Novinář?“

„Neumím poznat novináře od pohledu. Infanterie se to možná učí, ale vojenská policie to nemá v osnovách.“

„Dá se podle něčeho identifikovat?“

„Ještě jsme to nezkoušeli. Pořád ho má v práci doktor.“

Frazer prohlásil. „Kolem Kelhamu není žádná nepřístupná zóna. To by byla obrovská politická změna.“

„Ke všemu ještě protizákonná.“

„To je pravda. A hloupá. Kontraproduktivní. Něco takového se nedělá. Nikdy nedělalo.“

„Mám pocit, že námořní pěchota to jednou udělala.“

„Kdy?“

„V posledních dvaceti letech.“

„Dobře, námořní pěchota. Ta dělá nejrůznější věci.“

„Měl byste to zjistit.“

„Jak? Vy si myslíte, že to dali do oficiálních záznamů?“

„Jděte na to oklikou. Najděte důstojníka, kterého ze dne na den bez vysvětlení vyhodili. Mohl by to být plukovník.“

Ukončil jsem rozhovor s Frazerem, snědl cheeseburger, dal si kávu a pak jsem se pustil do toho, co mi Garber nakázal udělat dopoledne. Vrátit se k vraku a zničit nepříjemnou poznávací značku. Zahnul jsem na východ na silnici do Kelhamu a pak na sever po pražcích. Minul jsem starou vodárenskou věž. Její chobot byl z nějaké látky potažené černou gumou, popraskanou a odloupanou věkem. Celá stavba se lehce kolébala v jižním vánku. Ušel jsem padesát metrů, seskočil z kolejí a zamířil k místu, kde jsem našel nárazník zabodnutý do země.

Nárazník zmizel.

Nikde jsem ho neviděl. Někdo ho vytáhl a odnesl. Díra po jeho ostré špičce byla zasypaná hlínou, udupaná a uhlazená lopatou.

Stopy po podrážkách nepřipomínaly žádné vojenské boty, které jsem znal. Ale stopy po lopatě mohl zanechat jakýkoliv nástroj na hloubení zákopů. Nedalo se to přesně určit. Nemohl jsem to dokázat, ale ani vyloučit.

Pokračoval jsem dál, hlouběji do pole trosek. Skoro jsem ho nepoznal. Někdo ho celé podrobně prohledal, prosel, obrátil naruby, překontroloval a ohodnotil. Téměř dvě stě metrů na délku. Dotyčný přemístil nejméně tisíc jednotlivých úlomků. Bezpochyby desetkrát, protože bylo nutno prozkoumat všechny podrobnosti. Rozlehlá oblast. Obrovský úkol. Spousta práce. Pomalé a puntičkářské. Nejméně šest mužů. Možná osm. Představil jsem si, jak postupují v řadě, pod schopným velením, nesmírně pečlivě.

S vojenskou důkladností.

Vrátil jsem se cestou, kterou jsem přišel. Dostal jsem se doprostřed železničního přejezdu a zahlédl na východě auto. Blížilo se směrem od Kelhamu. Pořád hodně daleko na rovné silnici. Malé na pohled, ale ne malé ve skutečnosti. Nejprve mě napadlo, že by to mohla být Deverauxová vracející se z oběda, ale mýlil jsem se. Auto bylo černé, velké, rychlé a vznešené. Vůz se šoférem. Limuzína. Seděla uprostřed silnice, rozkročená nad dělicí čárou, bezpečně od nerovných krajnic. Pohupovala se, nadnášela a plula.

Slezl jsem z kolejí na stranu u Kelhamu a postavil se doprostřed silnice, rozkročený, s rozpaženýma rukama, velký a jasně viditelný. Nechal jsem auto dojet sto metrů k sobě a pak jsem zkřížil ruce nad hlavou a vyslal univerzální nouzový signál. Věděl jsem, že řidič zastaví. Nezapomínejte, že to bylo v roce 1997. Čtyři a půl roku před novými pravidly. Před dávnými časy. V daleko méně podezíravém světě.

Auto zpomalilo a zastavilo těsně přede mnou. Ustoupil jsem doprava, obešel jeho předek a bok k okénku řidiče, udělal krok dozadu a zdokonalil úhel. Chtěl jsem vidět na pasažéra. Předpokládal jsem, že bude sedět vzadu, na opačné straně, za zasunutým předním sedadlem spolujezdce, aby měl dost místa na nohy. Věděl jsem, jak se to dělá. Už jsem podobným autem jel. Jednou či dvakrát.

Řidič stáhl okénko. Naklonil jsem se dopředu. Dobře jsem se podíval. Řidič byl velký tlusťoch s takovým břichem, že musel mít roztažené nohy. Měl na sobě černou šoférskou čapku, černé sako a černou kravatu. Díval se na mě vodnatýma očima. Zeptal se: „Co pro vás můžu udělat?“

Řekl jsem: „Promiňte. Spletl jsem se. Myslel jsem, že jste někdo jiný. Ale děkuju, že jste zastavil.“

„Nic se neděje,“ opáčil řidič. „Rádo se stalo.“ Okénko vyjelo zase nahoru, já jsem ustoupil stranou a auto pokračovalo v cestě.

Na zadním sedadle seděl muž, starší než já, šedovlasý, úspěšný, v kvalitním vlněném obleku. Vedle sebe měl koženou aktovku.

Podle všeho právník.

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Stál jsem obrácený na východ, směrem k černé části města, kde bylo pár věcí, na které jsem se chtěl ještě jednou podívat, tak jsem tam vykročil. Šlo se mi dobře. Silnice bývala ve slavných dobách železnice patrně jen udusaný pruh půdy, ale od té doby ji zvelebili, s největší pravděpodobností v padesátých letech, téměř jistě z peněz ministerstva obrany. Prohloubili podklad, aby po silnici mohly jezdit obrněné jednotky na plochých korbách transportérů, a napřímili vozovku, protože když vojenský inženýr zahlédne na mapě přímku podle pravítka, vznikne z toho na zemi vždycky rovná silnice. Už jsem kráčel po spoustě silnic ministerstva obrany. Existuje jich obrovské množství, po celém světě, postavené za dávných časů, na vrcholku americké vojenské síly a sebevědomí, kdy nebylo nic nemožné. Byl jsem produktem té doby, ale ne její součástí. Stýskalo se mi po čemsi, co jsem nikdy nezažil.

Pak jsem si vzpomněl na starého kamaráda Stana Lowreyho, který mluvil o inzerátech nabízejících práci v restauraci s hamburgery kousek od jeho základny. Bezpochyby se schylovalo ke změnám, z čehož jsem neměl radost. Ta rovná silnice vedoucí nízkým lesem v Mississippi mě naplňovala optimismem. Nad hlavou mi svítilo slunce a příjemně mě hřálo. Před sebou i za sebou jsem měl desítky kilometrů a spoustu času v zásobě. Nepoháněly mě ambice ani přehnané potřeby. Budeš v pořádku, říkal jsem si. Ať už dojde k čemukoliv. Nemáš na vybranou. Smíříš se s osudem.

Zahnul jsem na stejné odbočce jako Deverauxová autem, na jih na polní cestu mezi mělkými příkopy a boudami pro otroky. Tam, kde bydlela Emmeline McClatchyová. Za chůze jsem viděl jiné věci než z auta. Většinou chudobu, a to hodně zblízka. Zalátované oblečení na prádelních šňůrách, seprané tak, že bylo skoro průhledné. Prastará auta. Kuřata, kozy a občas prase na dvorcích. Prašivé psy na řetězech. Elektrické vedení a okapy pospravované izolepou a vázacím drátem. A budil jsem podezření. Zíraly na mě sotva viditelné bosé děti, prsty v puse, a doprovázely mě pohledy tak dlouho, dokud je nezahnaly vyplašené matky, které se mi neodvážily podívat do očí.

Pokračoval jsem v chůzi a minul příbytek Emmeline McClatchyové. Nezahlédl jsem ji. V tomhle úseku jsem nezahlédl vůbec nikoho. Žádné dítě, nikoho dospělého. Ani jedinou živou duši. Minul jsem boudu s reklamami na pivo v oknech. Držel jsem se stejné trasy jako Deverauxová, zahnul jsem doprava, doleva a došel až k opuštěné stavbě s hromadou štěrku.

Dům, který se tam chystali vybudovat, měl být malý, postavený na základě pradávné zkušenosti a moudrosti, aby se do něj neopíral nejběžnější vítr a v létě byl chráněný před nejprudším jihozápadním sluncem. Samotné základy byly z již jednou použitých betonových bloků a cementopískové malty. Vedl jimi otvor na odpadní rouru a přívod vody. Sloupy v rozích už začínaly chátrat. Nic jiného nestihli dodělat. Patrně došly peníze.

Hromada štěrku čekala nejspíš na to, aby z ní udělali beton. Podlaha v přízemí měla být pravděpodobně pevná, betonová, ne z prken. Možná to bylo výhodnější, nebo beton lépe odolával termitům. Neměl jsem tušení. Dům jsem nikdy nestavěl. Něco takového mi vůbec nepřišlo na mysl.

Hromada štěrku se během měsíců nečinnosti rozsedla a zploštila. Řídkými okraji prorůstal plevel. Dosahovala mi do výšky kolen a byla velká jako manželská postel. Prohlubně a důlky na jejím povrchu připomínaly Rorschachův test. Daly se chápat jako stopy po nevinně pobíhajících a skákajících dětech. Stejně tak dobře se ale daly považovat za stopy po znásilnění, kdy se ležící žena zuřivě bránila koleny a lokty.

Přidřepl jsem a přejel špičkou prstu po drobných kamíncích. Překvapivě dobře držely. Přitavené jakousi prašnou hmotou, která se promísila s deštěm nebo rosou a proměnila se ve slabé lepidlo. Udělal jsem dvě čísla širokou a dvě čísla hlubokou rýhu a sklonil se k ní.

Přitlačil jsem na kamínky hřbet ruky a minutu ho tam podržel. Pak jsem si prohlédl výsledek. Malé bílé skvrnky, ale žádné zřetelné vtisky, protože na hřbetu ruky není dost masa. Tak jsem si vytáhl rukáv a přitiskl na hromadu vnitřní stranu předloktí. Přitlačil jsem ho dlaní druhé ruky, přenesl na něj váhu těla a několikrát jím posunul nahoru a dolů. Pak jsem se podíval na výsledek.

Podařilo se mi vyrobit pár malých červených oděrek, pár bílých otlačků a celý jsem se umazal od prachu, hlíny a bláta. Plivl jsem si na předloktí, otřel si ho o kalhoty a zjistil, že čistý pruh kůže se velice podobá i velice nepodobá zádům Janice May Chapmanové. Další Rorschachův test. Neprůkazný.

Došel jsem však k jednomu malému závěru. I když jsem si co nejpečlivěji otřel ruku, moc se mi to nepodařilo, a tak jsem usoudil, že ať už Chapmanovou znásilnili na jakémkoliv kusu štěrku, musela se potom nejen převléknout, ale i osprchovat.

Pokračoval jsem v procházce a našel širší ulici, ve které bydlela Shawna Lindsayová. Druhá oběť. V porovnání s první obětí dívka ze střední třídy. Její mladší bratr stále okouněl na dvorku. Šestnáctiletý ošklivec. Jen tam stál. Nic nedělal. Pozoroval ulici. Sledoval, jak se blížím. Probodával mě očima. Překročil jsem krajnici a zastavil se těsně před ním. Dělil nás jen plaňkový plot.

Zeptal jsem se: „Jak se vede, chlapče?“

Kluk opáčil: „Máma není doma.“

„To je dobré vědět,“ odtušil jsem. „Ptal jsem se ale na něco jiného.“

„Život je pes,“ povzdechl si kluk.

„A člověka nečeká nic jiného než smrt,“ dodal jsem. A okamžitě zalitoval svých slov. Zvolil jsem je hodně nešťastně, když se vzalo v úvahu, co tu rodinu potkalo. Kluk si je však naštěstí nevzal osobně. Oznámil jsem: „Musím si s tebou promluvit.“

„Proč? Potřebujete plusový bod za dobročinnost, že jste si povídal s černochem? Chcete mít splněný dobrý skutek?“

„Sloužím u armády,“ sdělil jsem. „Což znamená, že polovina mých nadřízených jsou černoši. S černými si povídám celou dobu a oni si povídají se mnou. Tak na mě nezkoušej blbosti o ghettu.“

Kluk se na chvíli odmlčel. Pak se zeptal: „U čeho přesně v té armádě sloužíte?“

„U vojenské policie.“

„Je to drsná práce?“

„Zatraceně drsná. Zamysli se nad tím. Každý voják ti může nakopat do zadku a ty můžeš nakopat do zadku každému vojákovi.“

„Doslova?“

„Víc než doslova,“ potvrdil jsem. „Skutečný svět existuje pro civilisty. U nás to chodí trochu jinak.“

Kluk se zeptal: „O čem si chcete promluvit?“

„O tvých pocitech.“

„Jak to myslíte?“

Objasnil jsem: „Vsadil bych se, že si s tebou nikdo nepopovídal o smrti tvé sestry.“

Kluk se podíval do země.

Vysvětlil jsem: „Když dojde k vraždě, obvykle se vyptávají všech známých oběti. Zajímají je osobní názory a pocity. Chtějí vědět všechno, co dělala, kam chodila, s kým se stýkala. Zeptal se tě někdo na něco podobného?“

„Ne,“ odpověděl chlapec. „Nikdo za mnou nepřišel.“

„Měli to udělat,“ pravil jsem. „Škoda, že tě opomněli. Protože bratři znají své sestry. Zejména ve vašem věku. Vsadím se, že jsi o Shawně věděl věci, které nikomu neprozradila. Vsadím se, že ti prozradila víc než vaší matce. A vsadím se, že sis na to vytvořil svůj vlastní názor.“

Kluk přešlápl z nohy na nohu. Nesměle, ale s jistou hrdostí. Jako by říkal: Jo, jisté věci jsem si dal dohromady. Nahlas ale řekl: „Nikdo se mě na nic nezeptal.“

„Proč ne?“

„Protože jsem znetvořený. Myslí si, že jsem postižený také duševně.“

„Kdo tvrdí, že jsi znetvořený?“

„Všichni.“

„Dokonce i tvoje máma?“

„Ta to neříká nahlas, ale v duchu si myslí přesně to samé.“

„Myslí si to i tvoji kamarádi?“

„Žádné nemám. Kdo by se chtěl kamarádit s někým jako já?“

„To není pravda,“ namítl jsem. „Nejsi znetvořený. Jsi sice ošklivý, ale ne znetvořený. V tom je velký rozdíl.“

Kluk se usmál. „Přesně to říkala Shawna.“

Představil jsem si je oba společně. Krásku a zvíře. Nesnadný život pro oba. Nesnadný pro něj, když je pořád srovnávali. Nesnadný pro ni, protože potřebovala hodně taktu a trpělivosti. Navrhl jsem: „Mohl bys vstoupit do armády. V porovnání s polovinou lidí, které tam znám, vypadáš jako filmová hvězda. Měl bys vidět chlapa, který mě sem poslal.“

„Do armády se chystám vstoupit,“ sdělil chlapec. „Už jsem o tom mluvil s jedním člověkem.“

„S kým jsi o tom mluvil?“

„Se Shawniným posledním přítelem. Byl také voják.“

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Kluk mě pozval dovnitř. Jeho máma nebyla doma, ale v ledničce stál džbán s ledovým čajem. Zavřenými okenicemi pronikalo jen minimálně světla. Dům byl nuzný, stísněný, páchl zatuchlinou, ale měl spoustu místností. Kuchyni s jídelním koutem, obývák a vzadu tři pokoje, které patrně sloužily jako ložnice. Prostor pro dva rodiče a dvě děti, až na to, že jsem nikde nezahlédl stopu po otci a Shawna se už nikdy nevrátí.

Kluk mi prozradil, že se jmenuje Bruce. Nalili jsme si do sklenic ledový čaj a posadili jsme se ke kuchyňskému stolu. Vedle ledničky visel na stěně prastarý telefon. Z nažloutlé umělé hmoty. Šňůra se musela dát natáhnout tři a půl metru. Na pracovním pultu trůnila stará televize. Malá, ale barevná, v pochromované skříni. V podstatě starožitná, možná zachráněná ze skládky a naleštěná jako starý cadillac.

Zblízka a v soukromí nevypadal kluk o nic lépe než venku na dvorku. Když se však člověk nesoustředil na hlavu, nebyl vůbec špatně stavěný. Samá kost a svaly, široký přes hrudník a v ramenou, se silnými pažemi. Vyzařovala z něj trpělivost a optimismus. Vůbec nic jsem proti němu neměl.

Zeptal se mě: „Vážně by mi dovolili, abych narukoval?“

„Koho přesně myslíš?“

„Vojáky. Armádu. Opravdu by mě přijali mezi sebe?“

„Byl jsi někdy odsouzený za těžký zločin?“

„Nebyl, pane.“

„Byl jsi někdy zatčený?“

„To také ne, pane.“

„Pak by tě, samozřejmě, přijali s otevřenou náručí. Kdybys byl dost starý, třeba hned dneska.“

„Všichni by se mi smáli.“

„To je možné,“ připustil jsem. „Ale z jiného důvodu, než si myslíš. Vojáci nejsou takoví. Našli by si něco jiného. Něco, co by tě v životě nenapadlo.“

„Mohl bych nosit celou dobu helmu.“

„Jenom, jestli by pro tebe našli dost velkou.“

„A brýle s nočním viděním.“

„Možná kuklu na zneškodňování bomb,“ navrhl jsem. Kukly na zneškodňování bomb měly velkou budoucnost. Malé války a nastražené výbušniny. Neřekl jsem to však nahlas. Nebyla to informace určená potenciálnímu rekrutovi.

Upil jsem čaje.

Bruce se mě zeptal: „Díváte se na televizi?“

„Moc ne,“ odpověděl jsem. „Proč?“

„Mají reklamy,“ sdělil Bruce. „Což znamená, že hodinový příběh se jim musí vejít do pětačtyřiceti minut. Tak nechodí kolem horké kaše.“

„Chceš říct, že přesně tím bych se měl teď řídit?“

„Správně.“

„Tak kdo si myslíš, že zabil tvou sestru?“

Bruce usrkl čaje, zhluboka se nadechl a pak ze sebe vysypal všechno, co si myslí a na co se ho nikdo nezeptal. Jenom se to z něj řinulo, rychle, souvisle, bez zbytečných emocí a uváženě. Pravil: „Podřízli jí hrdlo, tak to musel udělat někdo, kdo je na podobné věci cvičený, má s nimi zkušenosti nebo obojí.“

Podobné věci. Hrdlo jeho sestry.

Zeptal jsem se: „Kdo by připadal v úvahu?“

„Vojáci,“ usoudil Bruce. „Zejména tady. A bývalí vojáci, zejména tady. Ve Fort Kelhamu trénují speciální jednotky. Vědí, jak se to dělá. A lovci. A většina lidí ve městě, upřímně řečeno. Včetně mě.“

„Včetně tebe? Copak jsi lovec?“

„Nejsem, ale musím jíst. Lidi chovají prasata.“

„Co je na tom zvláštního?“

„Už jste zažil prase, které by spáchalo sebevraždu? Někdo ho musí podříznout.“

„Ty to umíš?“

„Dělám to jako na běžícím pásu. Občas za to dostanu dolar.“ Otázal jsem se: „Kdy jsi viděl Shawnu naposled živou?“

„Ten den, co ji zabili. V ten pátek v listopadu. Odešla odtud kolem sedmé. Rozhodně po setmění. Vyparáděná jako na veselku.“

„Kam měla namířeno?“

„Na druhou stranu za kolejemi. Nejspíš do baru Brannan. To bylo její obvyklé místo.“

„Je Brannan nejoblíbenější bar?“

„Všechny jsou oblíbené. Ale v Brannanu se většinou začíná a končí.“

„S kým ten večer Shawna odešla?“

„Odcházela sama. Se svým přítelem se patrně měla sejít v baru.“

„Dorazila tam?“

„Ne. Našli ji dvě ulice odtud. Na pozemku s nedostavěným domem.“

„Tam, kde je ta hromada štěrku?“

Bruce přikývl. „Ležela přímo na ní. Jako lidská oběť z učebnice historie.“

Zvedli jsme se od stolu a minutu postávali v kuchyni. Pak jsme si nalili čaj a zase se posadili. Požádal jsem: „Pověz mi o Shawnině posledním příteli.“

„O prvním bílém příteli, se kterým kdy chodila.“

„Měla ho ráda?“

„Byla do něj blázen.“

„Vycházeli spolu?“

„Velice dobře.“

„Žádné problémy?“

„Ne co bych věděl.“

„Zabil ji?“

„Není to vyloučené.“

„Proč myslíš?“

„Nejsem si jistý.“

„Co ti napovídá instinkt?“

„Rád bych řekl ne, ale někdo ji zabil. Mohl to být on.“

„Jak se jmenoval?“

„Reed. Tak o něm Shawna mluvila. Reed tohle, Reed tamto. Reed, Reed, Reed.“

„Příjmení?“

„Nevím.“

„Nosíme jmenovky,“ upozornil jsem. „Na polní uniformě, nad pravou náprsní kapsou.“

„V uniformě jsem ho nikdy neviděl. Když jdou do města, nosí všichni džíny a trička. Někdy bundy.“

„Důstojník, nebo obyčejný voják?“

„Nevím.“

„Mluvil jsi s ním. Copak ti to neřekl?“

Bruce zavrtěl hlavou. „Řekl, že se jmenuje Reed. Víc nic.“

„Byl to blbec?“

„Trochu.“

„Vypadal, že si vydělává na živobytí prací?“

„Ani ne. Nebral nic moc vážně.“

„Patrně důstojník,“ usoudil jsem. „Co ti pověděl o vstupu do armády?“

„Tvrdil, že sloužit vlasti je čest.“

„Rozhodně důstojník.“

„Řekl mi, že bych se mohl vyučit. Možná by ze mě mohl být odborník.“

„Máš na víc.“

„Poradil mi, že to všechno mi vysvětlí v odvodní kanceláři. Jedna dobrá je prý v Memphisu.“

„Tam nechoď,“ odmítl jsem. „Odvodní kanceláře jsou moc nebezpečné. Sídlí v nich všechny čtyři složky ozbrojených sil. Mohla by se tě zmocnit námořní pěchota. To by bylo horší než smrt.“

„Tak na koho se mám obrátit?“

„Jdi rovnou do Kelhamu. Odvádějící důstojníky má každá základna.“

„Vezmou mě?“

„Jasně. Jakmile budeš mít v ruce papír, že je ti osmnáct, skočí po tobě a už tě nikdy nepustí.“

„Říká se ale, že armáda se zmenšuje.“

„Dík, že mi to připomínáš, chlapče.“

„Tak proč by mě chtěli?“

„Pořád budou potřebovat stovky tisíc lidí. Každý rok bude odcházet deset tisíc. A ty bude třeba zase nahradit.“

„Co je špatného na námořní pěchotě?“

„V podstatě nic. Jedná se o tradiční řevnivost. Pomlouváme se navzájem.“

„Umějí přistávat ve vodě i na souši.“

„Historie dokazuje, že armáda toho umí mnohem víc.“

„Šerif Deverauxová sloužila u námořní pěchoty.“

„Pořád tam slouží,“ upřesnil jsem. „Mariňáci zůstávají mariňáky i po odchodu z aktivní služby. To je jedna z jejich typických vlastností.“

„Máte ji rád,“ podotkl Bruce. „Poznal jsem to na vás. Viděl jsem vás u ní v autě.“

„Docela ujde,“ připustil jsem. „Měl Reed auto? Shawnin přítel?“ Bruce přikývl. „Všichni mají auta. Já ho budu mít taky, až narukuju.“

„Jaké měl Reed auto?“

„Chevy bel-air se dvěma dveřmi a pevnou střechou z roku 1957. Žádná pořádná klasika. A ještě ke všemu dost otřískaná.“

„Barva?“

Bruce odpověděl: „Modrá.“

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Bruce mi ukázal sestřinu ložnici. Byla čistá a udržovaná. Ne zakonzervovaná jako svatyně, ale ještě ne vyklizená. Hovořila o ztrátě, zoufalství a nedostatku energie. Postel byla ustlaná a na hromádkách ležely úhledně složené malé kousky oblečení. Ještě nepadlo rozhodnutí o jejím budoucím osudu.

Nenarazil jsem na nic, co by svědčilo o osobnosti Shawny Lindsayové. Byla dospělá žena, ne teenager. Neměla plakáty na stěnách, suvenýry ani sentimentální deník. Ani dárky na památku. Vlastnila jen trochu oblečení, několikerý boty a dvě knihy. Víc nic. Jedna knížka byla útlá a vysvětlovala, jak se stát notářem. Druhá byla zastaralý průvodce po Los Angeles.

„Chtěla proniknout do filmového průmyslu?“ zeptal jsem se.

„Kdepak,“ odpověděl Bruce. „Jenom chtěla cestovat.“

„A vybrala si LA?“

„Jela by kamkoliv.“

„Měla práci?“

„Pracovala na půl úvazku v půjčovně peněz. Vedle baru Brannan. Uměla skvěle počítat.“

„Pověděla ti něco, co nemohla říct mámě?“

„Že to tady nenávidí. Že se chce odtud dostat.“

„To by se vaší mámě nelíbilo?“

„Nechtěla, aby se Shawně něco stalo. Máma se bojí venkovního světa.“

„Kde tvoje máma pracuje?“

„Je uklízečka. V barech ve městě. Připravuje je na happy hour.“

„Co ještě víš o Shawně?“

Bruce se chystal něco říct, ale pak se odmlčel. Nakonec jen pokrčil rameny a nechal svá slova nevyslovena. Vykročil doprostřed skromné čtvercové místnosti a zůstal tam stát, jako by něco vstřebával. Něco z nehybného vzduchu. Získal jsem pocit, že tady moc často nebývá. Zřídka před Shawninou smrtí a zřídka po ní.

Přiznal: „Hrozně se mi po ní stýská.“

Vrátili jsme se do kuchyně a já jsem se zeptal: „Kdybych tady nechal peníze, myslíš, že by tvý mámě nevadilo, kdybych si od vás zavolal?“

„Vy si potřebujete zatelefonovat?“ podivil se Bruce, jako by to bylo něco neobvyklého.

„Dvakrát,“ upřesnil jsem. „Jednou musím a jednou bych chtěl.“

„Nevím, kolik by to stálo.“

„Do automatů se dává čtvrťák,“ objasnil jsem. „Takže dolar by měl stačit.“

„To je zase moc.“

„Meziměstský hovor,“ opáčil jsem.

„Jak myslíte. Půjdu zase ven.“

Počkal jsem, až se vynoří na předním dvorku. Zaujal tam postavení u plotu a zahleděl se s nekonečnou trpělivostí na ulici, úplně nehybný. Vypadalo to, jako by držel věčnou vigilii. Zastrčil jsem za umělohmotnou schránku telefonu na zdi dolarovou bankovku a zvedl z vidlice sluchátko. Vytočil jsem číslo, kam jsem musel zavolat. Stanu Lowreymu na naši společnou domovskou základnu. Dovolal jsem se přímo jeho seržantovi a za minutu jsem měl Stana na lince.

Pravil jsem: „To je ale překvapení. Pořád jsi u sebe. Pořád máš práci.“

Stan opáčil: „Myslím, že v tuhle chvíli mi toho hrozí daleko míň než tobě. Frances Neagleyová právě podala hlášení.“

„Dělá si příliš velké starosti.“

„Ty je zase podceňuješ.“

„Pracuje Karla Dixonová pořád na financích?“

„Můžu to zjistit.“

„Zeptej se jí pro mě na jednu věc. Chci vědět, jestli si mám lámat hlavu kvůli penězům, které přicházejí ze země zvané Kosovo. Jestli se někde neperou balíky hotovosti. Nebo něco na ten způsob.“

„To mi nepřijde moc pravděpodobné. Kosovo je, pokud se nemýlím, na Balkáně. Stačí, abys měl kozu, a už patříš ke střední třídě. Se dvěma je z tebe boháč. Vůbec se to nedá srovnávat s Amerikou.“

Podíval jsem se z okna a namítl: „V některých částech Ameriky je to úplně stejné.“

Lowrey zalitoval: „Škoda, že na financích nepracuju já. Třeba bych se něčemu užitečnému přiučil. Například jak si uspořit nějaké peníze.“

„Neboj,“ opáčil jsem. „Budeš dostávat podporu v nezaměstnanosti. Alespoň nějakou dobu.“

„Závidím ti tvůj optimismus.“

„Mám k němu spoustu důvodů.“

„Jak to? Co se to tam u tebe děje?“

„Nejrůznější nádherné věci,“ sdělil jsem a zavěsil. Pak jsem zastrčil za telefon druhou dolarovku a vytočil číslo, kam jsem chtěl zavolat. Na hlavní ústřednu ministerstva financí, kde mě přivítala elegantní žena středního věku. Zeptala se: „S kým byste si přál mluvit?“

„S Joem Reacherem,“ požádal jsem.

V telefonu zaškrábalo, cvaklo a pak se na minutu rozhostilo ticho. Ministerstvo financí nevyhrávalo hudbu na ukrácení dlouhé chvíle, rozhodně ne v roce 1997. Potom se ozvala žena, která sdělila: „Kancelář pana Reachera.“ Zněla mladě a inteligentně. Patrně absolventka nějaké prestižní univerzity, odkud odcházela s červeným diplomem, s rozzářenýma očima a plná ideálů. Pravděpodobně také hezká. Nejspíš v krátké kostkované sukni a bílém roláku. Bratr si je uměl vybírat.

Otázal jsem se: „Je pan Reacher přítomen?“

„Bohužel na několik dní odjel. Povinnosti ho odvolaly do Georgie.“ Dívka to řekla, jako by měla na mysli Saturn či Neptun. Něco neskutečně vzdáleného a nehostinného, když tam dorazíte. Nabídla se: „Mohu něco vyřídit?“

„Povězte mu, že volal bratr.“

„To je ale překvapení. O bratrovi se nikdy nezmínil. Víte o tom, že máte skoro stejný hlas?“

„To mi už řekla spousta lidí. Nemám pro něj žádný vzkaz. Jen mu vyřiďte, že jsem ho chtěl bratrsky pozdravit. Zeptat se, jak se mu daří.“

„Bude vědět, který bratr?“

„Pevně doufám,“ opáčil jsem. „Má jenom jednoho.“

Hned poté jsem opustil dům. Shawnin bratr stále držel svou osamělou vigilii. Zamával jsem mu a on mi také zamával, ale nepohnul se. Jen pozoroval vzdálený horizont. Došel jsem na silnici vedoucí do Kelhamu a zahnul doleva k městu. Když jsem se dostal k přejezdu, zaslechl jsem za sebou auto a houknutí sirény, jakoby na pozdrav. Otočil jsem se a u boku mi plynule zastavila Deverauxová. O chvíli později jsem se už rozvaloval na sedadle pro spolujezdce, oddělený od řidičky pouze její brokovnicí v pouzdře.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Jako první jsem prohodil: „Dlouhý oběd.“ Což jsem myslel jenom jako konstatování, ale Deverauxová si to vyložila jinak.

„Žárlíte?“ opáčila.

„Záleží na tom, co vám nabídli. Já jsem měl cheeseburger.“

„My jsme měli krvavý rostbíf v křenové omáčce. S opečenými brambory. Chutnal velice dobře. To vám ale musí být jasné. V důstojnické jídelně jste už určitě obědval bezpočtukrát.“

„Jak probíhala konverzace?“

„Byla dost podnětná.“

„V jakém směru?“

„Nejdřív mi povězte, co jste vyváděl vy.“

„Já? Já jsem se vydal ke křížku. Alespoň obrazně.“

„Jak to myslíte?“

„Zašel jsem ještě jednou k tomu vraku auta. Dostal jsem rozkaz zničit poznávací značku. Někdo to ale už udělal za mě. Všechny trosky byly velice pečlivě pročesané. Musela na tom dneska ráno pracovat spousta lidí. Takže se domnívám, že máte pravdu. Vojáci operují na vnější straně plotu kolem Kelhamu. Vytvářejí tam uzavřenou zónu. A převzali úklid, protože mi v Pentagonu tak úplně nevěří.“

Deverauxová na to nic neřekla.

„Pak jsem si udělal dlouhou procházku,“ dodal jsem.

Deverauxová se zeptala: „Byl jste se podívat na tu hromadu štěrku?“

„Všiml jsem si jí dneska ráno,“ potvrdil jsem. „Chtěl jsem si ji pořádně prohlédnout.“

„Kvůli Janice May Chapmanové?“

„Kvůli komu jinému?“

„Je to jen shoda okolností,“ namítla Deverauxová. „Znásilnění mezi bílými a černými jsou v Mississippi nesmírně ojedinělá, ať už se tvrdí cokoliv.“

„Nějaký běloch ji tam klidně mohl odvézt.“

„O tom silně pochybuju. Působil by v tom sousedství jako pěst na oko. Riskoval by, že si ho všimne stovka svědků.“

„Našli tam tělo Shawny Lindsayové. Mluvil jsem s jejím mladším bratrem.“

„Kde jinde by ji měli najít? Je to prázdný pozemek. Přesně místo, kam se odhazují mrtvoly.“

„Zabili ji tam?“

„To bych neřekla. Nebyla tam žádná krev.“

„Na tom pozemku, nebo v jejím těle?“

„Ani tam, ani tam.“

„Co jste z toho vyvodila?“

„Stejný pachatel.“

„A co ještě?“

„Propadl riskování,“ doplnila Deverauxová. „Červen, listopad, březen, spodek sociálně-ekonomického žebříčku, pak prostředek, pak horní příčka. Alespoň podle měřítek okresu Carter. Začal na bezpečné půdě a potom pořád víc riskoval. Chudé černé holky jsou všem ukradené. Chapmanová byla první, která na sebe skutečně upoutala pozornost.“

„Vám nejsou chudé černé holky ukradené.“

„Víte ale, jak to chodí. Vyšetřování potřebuje hnací sílu zvenčí. Přídavný zdroj energie. Zločin musí vyvolat náležité pobouření.“

„A tyhle zločiny žádné pobouření nevyvolaly?“

„Jen bolest. Lítost a utrpení. Nejsilnější ze všeho však byla rezignace. A pocit něčeho povědomého. Stejná záležitost jako vždycky. Kdyby všechny ženy zavražděné v Mississippi vstaly dneska z hrobu a propochodovaly městem, zaznamenal byste dvě věci. Byl by to hodně dlouhý průvod a většina z pochodujících by byly černošky. Chudé černé holky se tady vraždí odjakživa. Bělošky s penězi daleko méně.“

„Jak se jmenovala ta McClatchyová křestním jménem?“

„Rosemary.“

„Kde našli její tělo?“

„V příkopu kousek od železničního přejezdu. Na západ od kolejí.“

„Nějaká krev?“

„Vůbec žádná.“

„Byla znásilněna?“

„Ne.“

„Byla znásilněna Shawna Lindsayová?“

„Ne.“

„Takže Janice May Chapmanová je eskalace naprosto jiného druhu.“

„Vypadá to tak.“

„Měla Rosemary McClatchyová nějaké spojení s Kelhamem?“

„Samozřejmě. Viděl jste na fotografii, jak vypadala. Kluci z Kelhamu stáli frontu před jejími dveřmi, s vyplazenými jazyky. Doslova se jí věšeli na paty.“

„Černoši, nebo běloši?“

„Obojí.“

„Důstojníci, nebo prostí vojáci?“

„Obojí.“

„Nějací podezřelí?“

„Podobnou otázku nemám vůbec právo položit. Nejméně dva týdny před smrtí ji nikdo neviděl s někým z Kelhamu. Moje pravomoc končí u plotu základny. Vojáci by mě ani nepustili bránou.“

„Dneska vás pustili.“

„Ano,“ odvětila Deverauxová. „To je pravda.“

„Jaký byl Munro?“ zeptal jsem se.

„Dost podnětný,“ dostalo se mi stejné odpovědi jako na začátku.

Přeskákali jsme přes koleje a zaparkovali těsně za nimi. Silnici vedoucí rovně na západ jsme měli před sebou, příkop, ve kterém našli Rosemary McClatchyovou, napravo a odbočku na hlavní třídu vepředu nalevo. Základní policajtský instinkt. Když si nejsi jistý, zastav a zaparkuj tak, aby tě každý viděl. Lidé budou mít pocit, že něco děláš, i když to neodpovídá pravdě.

Deverauxová přiznala: „Samozřejmě jsem předpokládala, že Munro bude lhát, až se bude prášit. Jeho základním úkolem je chránit záda armádě. To dobře chápu a nic mu nevyčítám. Řídí se rozkazy, stejně jako vy.“

„A co bylo dál?“

„Zeptala jsem se ho na tu uzavřenou zónu. Samozřejmě ji popřel.“

„Nic jiného mu nezbývalo,“ upozornil jsem.

Deverauxová přikývla. „Nezůstal ale jen u toho a pokusil se to dokázat. Provedl mě po celé základně. Proto jsem se tak zdržela. Má všechno pevně pod kontrolou. Nikdo nesmí opustit pokoj. Všude se to hemží vojenskou policií. Vojenská policie se hlídá i navzájem. Postavil stráž ke skladišti zbraní. Podle záznamů v kontrolní knize ho už dva dny neopustila žádná zbraň a ani se do něj žádná nevrátila.“

„Jak to pokračovalo?“

„Pochopitelně jsem si myslela, že mi věší bulíky na nos. A taky jsem narazila na dvě stě prázdných postelí. Tak mě hned napadlo, že se po lese pohybuje tajná síla. Ale Munro řekl ne, ty postele patří kompletní rotě, která je na celý měsíc někde jinde. Dušoval se, že mi nelže. A já jsem mu nakonec uvěřila, protože jsem stejně jako každý jiný slyšela odlétat a přilétat letadla a všimla jsem si, jak se střídají tváře.“

Přikývl jsem. Rota Alfa, pomyslel jsem si. Kosovo.

Deverauxová dodala: „Tak jsem nakonec změnila názor. Munro mi ukázal spoustu důkazů a všechny byly velice přesvědčivé. A nikdo není dokonalý lhář. Takže tam neexistuje žádná uzavřená zóna. Zmýlila jsem se. A vy se musíte mýlit s těmi troskami. To místo pročesaly místní děti, protože doufaly, že najdou něco, co se jim bude hodit.“

„Bohužel s vámi nesouhlasím,“ odmítl jsem. „To místo vypadá, že ho pročesali hodně organizovaně.“

Deverauxová se na okamžik zarazila. „V tom případě sem Rangers poslali lidi přímo z Benningu. Což je dobře možné. Možná se schovávají v lese kolem plotu. Munro jenom dokázal, že nikdo neopustil Kelham. Možná patří k těm, kteří s radostí použijí malou pravdu, aby zakryli velkou lež.“

„To zní, jako by vám nepadl do oka.“

„Vůbec nic proti němu nemám. Je chytrý a loajální vůči armádě. Kdybychom ale společně sloužili u vojenské policie námořní pěchoty, dělala bych si starosti. Viděla bych v něm vážného soupeře. Cosi z něj vyzařuje. Nepatří k lidem, které bych chtěla vidět, jak vstupují ke mně do kanceláře. Je příliš ambiciózní. A příliš dobrý.“

„Co říkal o Janice May Chapmanové?“

„Podal mi na první pohled velice zasvěcené shrnutí na první pohled velice odborného vyšetřování, které má dokázat, že do té vraždy není zapletený nikdo z Kelhamu.“

„Vy tomu ale nevěříte.“

„Skoro jsem tomu uvěřila.“

„Ale?“

„Nepodařilo se mu zakrýt rivalitu. Dal ji jasně najevo. Jde o něj proti mně.

O armádu proti místnímu šerifovi. Je to pro něj výzva. Chce, aby si svět myslel, že zlosyn žije na mé straně plotu. Nejsem včerejší. Co jiného by měl, krucinál, chtít, aby si svět myslel?“

„Tak co podniknete?“

„Ještě si nejsem jistá.“

„Co chcete podniknout?“

„Neváží si ani námořní pěchoty. To, že stojí proti mně, znamená, že stojí i proti námořní pěchotě. Což je dost odvážná výzva. Jestli chce rivalitu, klidně se mu odvděčím stejnou mincí. Chci se mu dostat na kobylku. Roznést ho na kopytech. Chci zjistit pravdu a nacpat mu ji do zadku.“

„Myslíte, že to dokážete?“

Deverauxová odpověděla: „Mohla bych to dokázat, když mi pomůžete.“

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Dlouhou minutu jsme jen seděli v caprice předoucím na volnoběh a mlčeli. To auto za sebou muselo mít deset tisíc služebních hodin. V jeho minulém životě v něm patrolovali policajti v Chicagu, v New Orleansu nebo někde jinde. Ze všech pórů jeho vnitřku sálal pot, tělesný zápach a vyčerpání. Odlupovala se z něj špína. Rohožky na podlaze se proměnily ve spečené chumáče vláken připomínající rozšlápnuté perly.

Deverauxová se ozvala jako první: „Promiňte.“

Podivil jsem se: „Za co se omlouváte?“

„Vůbec jsem vás neměla požádat, abyste mi pomohl. To ode mě nebylo fér. Zapomeňte, že jsem to kdy vyslovila.“

„Dobře.“

„Můžu vás někam odvézt?“

„Pojďme si popovídat s těmi zvědavými sousedkami Janice May Chapmanové.“

„Ani náhodou,“ odmítla Deverauxová. „To nejde. Nedovolím, abyste se postavil proti vlastním lidem.“

„Možná bych se nepostavil proti vlastním lidem,“ namítl jsem. „Možná bych udělal přesně to, co moji lidé celou dobu chtějí. Možná bych tím pomohl Munrovi, ne vám. Pořád nevíme, kdo je pachatel.“

Nevíme. Množné číslo. Neopravila mě. Naopak se zeptala: „Máte podezření, kdo by to mohl být?“

Vybavila se mi limuzína plující do Kelhamu a odplouvající zpátky s drahými právníky na palubě. Vzpomněl jsem si na zakázanou zónu a paniku v hlase Johna Jamese Frazera při telefonování z Pentagonu. Senátní záležitosti. Přiznal jsem: „Podle všeho to udělal někdo z Kelhamu.“

„Opravdu to chcete risknout? Opravdu to chcete vypátrat a mít jistotu?“

„Riskantní je přimět k rozhovoru člověka se zbraní v ruce. Ne položit pár otázek.“

Přesně tomu jsem věřil, tenkrát v roce 1997.

Dům Janice May Chapmanové stál sto metrů od železničních kolejí, jako poslední ze tří příbytků na konci slepé ulice kilometr a půl jihovýchodně od hlavní třídy. Byl malý a trochu zastrčený do klínovité předzahrádky na kruhové točně pro auta. Stál proti dvěma dalším domům, na hodinovém ciferníku na devítce a jeho protějšky na dvojce a čtyřce. Zhruba padesát let starý, ale s novým dřevěným obitím, s novou střechou a stopami po snaživé zahradní architektuře. Oba jeho sousedi nesli obdobné známky po nedávných úpravách, stejně jako všechny ostatní domy v ulici. Očividně tady bydlela střední třída Carter Crossing. Trávníky se vesele zelenaly a nebujel na nich plevel. Příjezdové cesty byly vydlážděné a nepopraskané. Poštovní schránky stály vzorně v pozoru. Potenciálním zájemcům o koupi by mohl vadit jen vlak, ale ten tudy projížděl jednou denně. Ničil pouze jednu minutu z tisíce čtyři sta čtyřiceti. Což nebyl špatný poměr.

Kolem celé přední strany domu Chapmanové se táhla zastřešená veranda s ozdobným sloupkovým zábradlím, párem stejných bílých houpacích křesel a látkovou rohoží v nejrůznějších tlumených odstínech. Protilehlé verandy jako by jí z oka vypadly, až na to, že nebyly opuštěné. Na každé seděla bělovlasá stařenka v květovaných šatech, strnulá jako pravítko v houpacím křesle, pohled upřený přímo na nás.

Minutu jsme zůstali sedět v autě a pak Deverauxová popojela a zaparkovala přesně uprostřed točny. Vystoupili jsme a zastavili se na vteřinu v odpoledním světle.

„U které začneme?“ zeptal jsem se.

„To je jedno,“ odpověděla Deverauxová. „Začneme u jedné a druhá se k nám hned připojí.“

K čemuž přesně došlo. Zvolili jsme dům na pravé straně a netrvalo ani třicet vteřin a přispěchala k nám stařenka z domu na dvojce. Deverauxová nás představila. Sdělila dámám, jak se jmenuju a že jsem vyšetřovatel od armády. Zblízka se dámy malinko lišily. Jedna byla starší a jedna hubenější. Jinak se ale podobaly jako vejce vejci. Vyzáblé krky, sešpulená ústa, svatozář bílých vlasů. Uctivě mě pozdravily. Pocházely z generace, která si armády vážila a něco o ní věděla. Jejich manželé, bratři či synové bezesporu nosili uniformu, ve druhé světové válce, v Koreji či ve Vietnamu.

Otočil jsem se a podíval z verandy. Dům Chapmanové stál přesně ve výhledu, ve stejném úhlu z obou verand. Jakoby v ohnisku. Jako cíl. Přesně na tyhle verandy by infanterie postavila kulometná hnízda, kdyby chtěla ostřelovat z boku.

Obrátil jsem se zpátky a Deverauxová ještě jednou probrala věci, na které se už ptala. Sousedky potvrdily všechny body. Na všechny otázky daly záporné odpovědi. Ne, v den, kdy Chapmanová zemřela, neviděly, že by opustila domov. Ani ráno, ani odpoledne, ani večer. Ani pěšky, ani svým autem, ani autem někoho jiného. Ne, nevzpomněly si na nic nového. Nemají co dodat.

Další otázka byla takticky obtížná, tak ji Deverauxová nechala na mně. „Je možné, že proklouzla, aniž byste si jí všimly?“ Jinými slovy řečeno: Jak moc jste zvědavé? Byly okamžiky, kdy jste svou sousedku nešpehovaly?

Obě dámy samozřejmě pochopily, na co narážím, mlaskly jazykem, svraštily čelo a nasadily na minutu uražený výraz, pak ale nad jejich zraněnými city zvítězila závažnost situace a obě přiznaly, že svou sousedku sledovaly čtyřiadvacet hodin denně. Když neměly nic na práci, posedávaly rády na verandách, a na práci měly vždycky něco střídavě. Obě měly ložnice vepředu v domě a nikdy se nesnažily usnout, dokud neprojel půlnoční vlak, a když usnuly, spaly lehce, takže jim nic neuniklo ani v noci.

Zeptal jsem se: „Chodilo k ní hodně lidí?“

Dámy se poradily a pustily se do dlouhého složitého vyprávění, které hrozilo, že zabředne až do Americké revoluce. Pokusil jsem se je neposlouchat, dokud mi nedošlo, že popisují program, který se během posledního půl roku ustálil na měsíci horečné společenské aktivity a na měsíci nicnedělání. Hostina a hladovění. Chapmanová byla buď celou dobu mimo domov, nebo vůbec nikam nechodila, v intervalech po čtyřech pěti měsících.

Rota Bravo v Kosovu.

Rota Bravo doma.

Špatné znamení.

Otázal jsem se: „Měla přítele?“

Dokonce několik, sdělily dámy se škrobeným potěšením. Občas několik najednou. Přímo před očima jim probíhala přehlídka nápadníků. Procházeli před nimi zdvořilí, nakrátko ostříhaní mladíci v tom, čemu říkaly keprové kalhoty, nátělníky a motorkářské kabáty.

Takže v džínách, tričkách a kožených bundách.

Zcela jasně vojáci mimo službu.

Velice špatné znamení.

Zeptal jsem se: „Chodil k ní některý obzvlášť často? Utkvěl vám některý v paměti?“

Dámy se opět poradily a dospěly k závěru, že zhruba před třemi čtyřmi měsíci došlo k jistému zklidnění. Zástup se přestal hrnout, prořídl a nakonec z něj zbyl jediný muž, zdvořilý, nakrátko ostříhaný mladík, pokaždé nevhodně oblečený. Džíny, tričko, kožená bunda. Za jejich časů se nápadníci dvořili dámám v obleku a kravatě.

Zeptal jsem se: „Co spolu podnikali?“

Dámy sdělily, že vyráželi ven. Někdy odpoledne, ale většinou večer. Nejspíš navštěvovali bary. V tomhle koutě státu se toho nedá moc dělat. Nejbližší kino je ve městě Corinth. V Tupelu bývalo varieté, ale to zavřelo už před mnoha lety. Milenci se vracívali pozdě, někdy až po půlnoci, když projel vlak. Ctitel se pak občas ještě hodinu dvě zdržel, ale nikdy nezůstal přes noc.

Zeptal jsem se: „Kdy jste ho viděly naposledy?“

Den před tím, než zemřela, dostalo se mi odpovědi. Z domova odešla v sedm večer. Vyzvedl ji onen nápadník, přesně v celou hodinu, poměrně oficiálně.

„Co měla Janice ten večer na sobě?“ zeptal jsem se.

Dámy se shodly, že žluté šaty. Pod kolena, ale s hlubokým výstřihem.

„Přijel její přítel vlastním autem?“

Podle dam ano.

„Jakým autem?“

Dámy věděly, jen že bylo modré.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Zanechali jsme obě dámy na verandě a přešli na druhou stranu točny, abychom se zblízka podívali na dům Chapmanové. Byl stejný jako domy v sousedství. Klasická uniformní výstavba na zeleném pruhu pro vojáky z druhé světové války a jejich rychle se rozrůstající rodiny. Pak se každé obydlí malinko změnilo, obdobně jako se věkem mění jednovaječná trojčata. Dům Chapmanové zůstal skromný a neokázalý, ale hezký. Kdosi ho vylepšil perníkovým zdobením kolem oken a vyměnil vstupní dveře.

Zastavili jsme se na verandě a já jsem nakoukl oknem do malého čtvercového obýváku. Byl plný překvapivě nového nábytku. Křeslo pro dvě osoby, ušák a malá televize na nízké komodě. Vedle videopřehrávač a nějaké kazety. Otevřenými dveřmi bylo vidět do úzké chodby. Trochu jsem se posunul a natáhl krk, abych lépe viděl.

„Běžte dovnitř, jestli chcete,“ nabídla Deverauxová za mými zády. „Vážně?“

„Je otevřeno. Bylo otevřeno, když jsme sem dorazili.“

„To patří k místním zvyklostem?“

„Není to u nás nic neobvyklého. Nepodařilo se nám najít klíč.“

„Ani v její kabelce?“

„Neměla u sebe kabelku. Patrně ji nechala v kuchyni.“

„To také patří k místním zvykům?“

„Nekouřila,“ objasnila Deverauxová. „Rozhodně si neplatila pití. Tak k čemu by potřebovala kabelku?“

„Na šminky?“ navrhl jsem.

„Sedmadvacetileté holky si nechodí uprostřed večera přepudrovávat nos. To se dělalo dřív. Patří to minulosti.“

Otevřel jsem přední dveře a vešel do domu. Uspořádaného a čistého, ale zatuchlého a nevětraného. Podlahy, koberce a nábytek byly nové, avšak ne zbrusu. Naproti přes chodbu se nacházela kuchyně s jídelním koutem a za ní dvě ložnice a nejspíš i koupelna.

„Hezké bydlení,“ podotkl jsem. „Mohla byste si ten dům koupit. Určitě by to tady bylo lepší než v hotelu Toussaint.“

Deverauxová se vyděsila: „S těmi starými semetrikami, které by mě celou dobu sledovaly? Takhle bych žít nemohla. Rozhodně ne po tom, na co jsem zvyklá.“

Přikývl jsem. Nic jsem k tomu nedodal.

Pak Deverauxová upozornila: „Stejně bych ten dům nemohla koupit, ani kdybych chtěla. Nevíme, kdo jsou její nejbližší příbuzní. Nevím, koho bych měla oslovit.“

„Žádná poslední vůle?“

„Bylo jí sedmadvacet.“

„Žádné doklady v zásuvce?“

„Zatím jsme nic nenašli.“

„Co hypotéka?“

„Ani jediný záznam na okrese.“

„Rodina?“

„Nikdo si nepamatuje, že by se o někom zmínila.“

„Tak co máte v plánu?“

„Nevím.“

Vykročil jsem do chodby.

„Pořádně se rozhlédněte,“ křikla za mnou Deverauxová. „Poslužte si. Jako doma. Ale řekněte mi, kdybyste našel něco, co by mě mohlo zajímat.“

Prošel jsem všechny místnosti a připadal si při tom stejně nepatřičně jako pokaždé, když jsem si prohlížel domov mrtvého. Pár věcí zůstalo pohozených, ale jen maličkosti, které by se daly rychle uklidit před příchodem očekávaného hosta. Dodávaly domu trochu na lidskosti, ale jinak působil neosobně. Příliš sterilně. Nábytek se k sobě stoprocentně hodil. Jako by pocházel ze stejného katalogu a nákup byl proveden najednou. Hodily se k sobě i koberečky. A barva na stěnách. Chyběly obrázky a fotografie na poličkách. Knihy, milované předměty.

Koupelna zářila čistotou. Vana i umyvadlo byly suché. Skříňka nad umyvadlem měla dvířka se zrcadlem, a když jsem je otevřel, našel jsem jen běžné prášky na tišení bolesti, zubní pastu, tampony, dentální niť, náhradní mýdlo a šampon. Jediná zajímavost v ložnici byla ne příliš dobře ustlaná postel. Postel v ložnici pro hosty vypadala zcela nepoužívaně.

Kuchyně se pyšnila užitečnými výdobytky techniky, ale nepůsobila, že by je Chapmanová často potřebovala. Její kabelka si hověla na kuchyňském pultu, opřená o ledničku. Malá kožená taštička se zavíráním na magnet. Tmavě modrá, což byl možná důvod, proč ji Chapmanová nechala doma. Netušil jsem, jestli se tenkrát modrá barva dala nosit ke žlutým šatům. Možná se to nehodilo. I když spousta stužek od medailí za zásluhy je modrožlutě pruhovaná a znal jsem spoustu vojaček, které by pro ně byly schopny vraždit.

Odklopil jsem víko kabelky a podíval se dovnitř. Kabelka skrývala jen malou koženou tmavě červenou peněženku, neotevřený balíček klasických papírových kapesníků, pár mincí, několik drobků a klíč od auta. Klíč od auta byl dlouhý a na černém zploštělém konci bylo velké H.

„Honda,“ objasnila Deverauxová, jako by mi dělala průvodce. „Honda Civic. Zakoupená před třemi lety přímo od značkového prodejce v Tupelu.“

„V dobrém technickém stavu.“

„Kde ji najdu?“

Deverauxová ukázala na dveře. „Stojí v garáži.“

Vytáhl jsem peněženku z kabelky. Neobsahovala nic jiného než pár bankovek a řidičský průkaz vystavený před třemi lety v Mississippi. Chapmanová vypadala na fotografii trochu rozmazaně, ale neubralo jí to na kráse. Bankovky dělaly dohromady necelých třicet dolarů.

Zastrčil jsem peněženku zpátky do kabelky, opřel ji zase o ledničku a otevřel dveře, na které ukázala Deverauxová. Vešel jsem do komory, kde byly dvoje další dveře. Jedny vedly do zahrady nalevo a druhé do garáže.

V garáži nebylo nic jiného než auto. Honda. Malý zahraniční výrobek, stříbrný, čistý a bez jediného škrábance, studený, trpělivý, připravený k další cestě a nepatrně páchnoucí po výfukových plynech. Na vymeteném betonu. Bez neotevřených krabic po stěhování, bez zbytečných krámů, bez jakýchkoliv maličkostí na odnesení.

Dokonale uklizená garáž.

Velice neobvyklé.

Otevřel jsem dveře na zahradu a vyšel ven. Deverauxová se ke mně přidala a zeptala se: „Přehlédla jsem něco? Všiml jste si něčeho důležitého, co mi ušlo?“

„Ano, všiml,“ připustil jsem. „Všechno vypadá úplně dokonale.“

„Tak co mi ušlo?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Nemohlo vám nic ujít. A o to právě jde. Měli jsme cosi najít, ale nenašli. Protože tady pár věcí chybí.“

„Co přesně?“ zeptala se Deverauxová.

„Později,“ požádal jsem, protože jsem si všiml něčeho jiného.

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Zahrada za domem janice May chapmanové nevypadala tak udržovaně jako předzahrádka. V podstatě to byla pustina. Pouze trávník, smutný a neduživý. Posekaný, ale nebyla tu posekaná tráva, jen plevel. Ze zadní strany ji chránil plot z nízkých dřevěných panelů, nenatřený, dokonce ani podkladovou barvou. Prostřední panel ležel na zemi.

To, čeho jsem si všiml, byla úzká cestička přes posekaný plevel. Téměř neviditelná. Nenápadně vyšlapaná. Odhalilo ji až odpolední slunce. Kdyby nedopadalo v nízkém úhlu, asi bych si těch lehce polámaných stonků nevšiml. O malinko tmavších než okolí. Cestička vedla ode dveří k uvolněnému panelu v plotě. Udusaná nohama, jak se po ní chodilo tam a zpátky.

Udělal jsem dva kroky a zastavil se.

Pod botami mi zavrzala půda. Podíval jsem se dolů. Deverauxová mi vrazila do zad.

Náš druhý fyzický kontakt.

„Cože?“ podivila se.

Odtrhl jsem pohled od země.

„Jak jste řekl doktorovi“ odvětil jsem a opět vykročil.

Cestička vedla dírou v plotě na pustý, zhruba sto metrů široký pozemek. Pozemek končil u železniční trati. V polovině plochy zůstaly při pravém okraji dva sloupky a za nimi se rýsovala cesta z východu na západ. Na západ k dalším tajným průchodům do polí a k zákrutům v horní části hlavní třídy a na východ ke kolejím, kde končila.

Na pustém pozemku zbyly stopy po kolech. Táhly se od osiřelých sloupků v širokém oblouku napravo k díře v plotě Chapmanové. Končily kousek od místa, kde jsem se zastavil, roztažené do trojúhelníku, jak se auto otáčelo, aby bylo připravené k odjezdu.

„Už těch semetrik měla plné zuby,“ pravil jsem. „Hrála si s nimi. Občas přišla předem, občas zadem. A vsadím se, že se s ní ten přítel občas rozloučil a pak se zase vrátil.“

Deverauxová si ulevila: „Do prdele.“

„Nemějte jí to za zlé. Ani těm chlapům. Ani těm zvědavým semetrikám. Taková je prostě lidská povaha.“

„Jejich svědectví je tím pádem bezcenné.“

„Přesně tak to chtěla. Netušila, že na něm bude někdy záležet.“

„Takže nevíme, kam a v kolik hodin ten osudný večer odešla.“

Neodpověděl jsem a ještě jednou jsem se rozhlédl. Nic jsem nespatřil. Žádné domy ani lidi. Jen prázdnou krajinu. Naprosté soukromí.

Pak jsem se otočil a znovu se podíval na posekaný plevel, který se snažil tvářit jako zahrada.

„Co?“ zpozorněla Deverauxová.

„Pokud se nemýlím, tak ten dům koupila před třemi lety.“

„To je pravda.“

„Bylo jí tehdy dvacet čtyři.“

„Ano.“

„Je to normální? Koupit si ve čtyřiadvaceti vlastní dům?“

„Patrně ne.“

„Bez hypotéky?“

„To rozhodně normální není. Co to má ale společného s její zahradou?“

„Nebyla žádná velká zahradnice.“

„To není trestné.“

„Předcházející majitel se na zahradě také nepředřel. Znala jste ho? Nebo Ji?“

„Tenkrát jsem ještě byla u námořní pěchoty.“

„Nikdo, kdo by tady bydlel odjakživa a na koho byste si pamatovala? Další stará semetrika, která se hodila k těm ostatním?“

„Proč?“

„Nevím. Není to důležité. Každopádně ti lidi neradi sekali trávník. Tak ho vykopali a vymysleli jiné řešení.“

„Jaké?“

„Běžte se podívat.“

Deverauxová se protáhla otvorem v plotě, popošla po cestičce a přidřepla. Rozhrnula drátovité stonky a zahrabala prsty do země. Pak vzhlédla a pravila: „Štěrk.“

Předcházející majitel se nechtěl starat o trávník a rozhodl se pro kamínky. Jako v japonské zahradě nebo v zahradě uvědomělého aktivisty v Kalifornii, který šetří vodou. Možná tam dříve stávaly kameninové květináče plné barevných květin. Nebo nestávaly. To se nedalo poznat. Na první pohled však bylo jasné, že se kamínky nesetkaly s úspěchem. Vůbec neušetřily práci. Ležely v řídké vrstvě. Na bujném podloží prorostlém plevelem. Bývaly by byly zapotřebí herbicidy.

Janice May Chapmanová se na herbicidy vykašlala. Jednoznačně. Neměla v garáži hadici. Ani konev na zalévání. Přírodní Mississippi. Zemědělská půda. Déšť a slunce. Plevelu se skvěle dařilo. Nějaký přítel přivezl motorovou sekačku a pokusil se ho zlikvidovat. Nějaký hodný přítel plný energie. Přítel, kterému vadil nepořádek. S největší pravděpodobností voják. Člověk, který pomáhá, uklízí a pak se stará, aby situace zůstala v uspořádaném stavu.

Deverauxová se zeptala: „Co tím chcete naznačit? Že byla znásilněna tady?“

„Možná ji vůbec neznásilnili.“

Deverauxová na to nic neřekla.

„Možná opravdu nebyla znásilněna,“ dodal jsem. „Zamyslete se nad tím. Sluneční odpoledne, naprosté soukromí. Sedí vzadu, protože nechtějí na verandu, kde by každý jejich pohyb sledovaly semetriky. Tulí se k sobě, je jim dobře, pustí se do toho.“

„Na trávníku?“

„Vám by se to nelíbilo?“

Deverauxová se mi podívala zpříma do očí. „Jak jste řekl doktorovi, záleželo by na tom, s kým bych byla.“

Dalších pár minut jsme si povídali o zraněních. Opět jsem použil předloktí. Přitiskl jsem ho do země a několikrát s ním popojel. Předvedl jsem vášeň. Na kůži mi utkvěly zelené skvrny po chlorofylu a suchý prach. Když jsem si je otřel, zůstaly malé červené oděrky, které měla na těle Janice May Chapmanová. Povrchové, mělké, ale shodli jsme se na tom, že na Chapmanové mohla ležet delší dobu větší váha.

„Musíme se podívat ještě jednou dovnitř,“ prohlásil jsem.

V koupelně jsme našli koš na špinavé prádlo. Proutěný, hranatý a s víkem. Natřený na bílo. Na vršku prádla v koši ležely krátké letní šaty. S balonovými rukávky a úzkými červenobílými proužky. Zmuchlané a pomačkané v pase. Se zelenými skvrnami po trávě na zádech. Pod šaty se válel ručník. Pak bílá blůza.

„Žádné spodní prádlo,“ konstatovala Deverauxová.

„Přesně tak,“ potvrdil jsem.

„Násilník si ho nechal jako suvenýr.“

„Neměla ho na sobě. Těšila se na návštěvu přítele.“

„Bylo to v březnu.“

„Jaké bylo ten den počasí?“

„Bylo teplo,“ sdělila Deverauxová. „Svítilo slunce. Byl hezký den.“

„Rosemary McClatchyovou neznásilnili,“ upozornil jsem. „Ani Shawnu Lindsayovou. Eskalace je jedna věc. Změna způsobu činu něco úplně jiného.“

Deverauxová na to nic neřekla. Vyšla z koupelny do chodby. Do středu domku Chapmanové. Rozhlédla se kolem sebe. Zeptala se: „Co mi ušlo tady? Chybí tady něco, co by tu mělo být?“

„Chybí tady cokoliv staršího tří let. Odněkud se sem přestěhovala a měla si něco přivézt s sebou. Alespoň pár maličkostí. Pár knížek. Nebo fotografií. Oblíbené křeslo.“

„Čtyřiadvacetileté holky nebývají moc sentimentální.“

„Mívají však věci, na kterých jim záleží.“

„Na čem záleželo ve čtyřiadvaceti vám?“

„Byl jsem jiný. Vy jste byla jiná.“

„Tak co se mi snažíte říct?“

„Říkám jenom, že se tady objevila zčistajasna před třemi lety a nic si s sebou nepřivezla. Koupila si dům, auto a dostala místní řidičák. Koupila si nový nábytek. A to všechno bez půjčky. Neměla bohatého tatínka, jinak by jeho fotka stála ve stříbrném rámečku vedle televize. Zajímalo by mě, kdo byla.“

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Chodil jsem za deverauxovou a sledoval, jak si prohlíží místnost po místnosti. Malba na stěnách, stále zářivá. Nová televize. Moderní videopřehrávač. Dokonce i hrnce, pánve, nože a vidličky v kuchyni byly bez škrábance a skoro nepoužívané.

Ve skříni nevisely modely starší několika sezon. Žádný starý promoční háv v umělohmotném pytli. Žádné šatičky roztleskávaček. Chyběly i rodinné fotografie. Upomínkové předměty. Staré dopisy. Trofeje ze softballu, šperkovnice s figurkou roztančené baleríny. Dokonce i opelichaná plyšová zvířátka z dětství.

„Není to jedno?“ ozvala se Deverauxová. „Stejně byla jenom náhodná oběť.“

„Právě proto,“ namítl jsem. „Příliš náhodná. A takové náhody se mi nelíbí.“

„Když jsem se vrátila, tak tady už bydlela. Nikdy jsem o tom neuvažovala. Lidé přijíždějí a odjíždějí. To je v Americe úplně běžné.“

„Zaslechla jste něco o tom, odkud pocházela?“

„Vůbec nic.“

„Ani nějaké drby nebo pomluvy?“

„Opravdu nic.“

„Pracovala?“

„Ne.“

„Přízvuk?“

„Ne moc výrazný. Možná středozápad. Nebo o něco jižněji. Rozhodně vnitrozemí. Mluvily jsme spolu jenom jednou.“

„Vzali jste jí po smrti otisky prstů?“

„Ne. Proč bychom to dělali? Dobře jsme věděli, o koho se jedná.“

„Opravdu?“

„Teď je už stejně pozdě.“

Přikývl jsem. Teď se Chapmanové odlupuje kůže z prstů jako stará rukavice. Trhala by se a lepila jako promáčená papírová taška. Zeptal jsem se: „Máte v autě nádobíčko na odebírání otisků?“

Deverauxová zavrtěla hlavou. „To u nás dělá Butler. Druhý zástupce. Absolvoval kurz policejního oddělení v Jacksonu.“

„Měla byste ho sem přivolat. Měl by vzít otisky tady v domě.“

„Ne všechny by byly její.“

„Nejmíň každý devátý z deseti. Jako první by měl zkusit krabičku s tampony.“

„Určitě není v databázi. Co by tam dělala? Byla to mladá holka. Nesloužila v armádě a nebyla to policajtka.“ Upozornil jsem: „Stálo by to za pokus.“

Deverauxová zavolala z vysílačky ve svém autě uprostřed točny. Musela prohodit figurky na šachovnici. Pellegrino musel vystřídat Butlera u brány Kelhamu. Vrátila se a oznámila: „Za dvacet minut. Musím zpátky. Mám práci. Vy počkáte tady. Butler by to neměl zvrtat. Je poměrně inteligentní.“

„Inteligentnější než Pellegrino?“

„Inteligentnější než Pellegrino je úplně každý. Předčí ho dokonce i moje auto.“

Zeptal jsem se: „Nezašla byste se mnou na večeři?“

Deverauxová odmítla: „Mám až pozdě do večera spoustu práce.“

„Do kolika?“

„Určitě do devíti.“

„To je výborný čas.“

„Jsem pozvaná?“

„Samozřejmě.“

Deverauxová se na okamžik zarazila. „Zvete mě na rande?“ zeptala se.

„Uvidíme,“ opáčil jsem. „Stejně tady máte jenom jednu restauraci. S největší pravděpodobností bychom se při té večeři sešli.“

„Dobře,“ odsouhlasila Deverauxová. „Večeře. V devět. Děkuju.“ Pak požádala: „Neholte se prosím.“ Podivil jsem se: „Proč ne?“

Deverauxová objasnila: „Takhle vám to sluší.“

A pak odjela.

Počkal jsem na verandě v houpacím křesle Janice May Chapmanové. Z druhé strany ulice mě pozorovaly obě staré dámy. Zástupce šerifa Butler dorazil během slíbených dvaceti minut. V autě velice podobném Pellegrinovu. Zastavil na stejném místě jako předtím Deverauxová, vystoupil, protáhl se a obešel kapotu. Bylo mu kolem pětadvaceti a byl vysoký a dobře stavěný. S hranatým, důvěryhodným obličejem a s dost dlouhými vlasy, alespoň na policajta. Na první pohled chlap, který by dal zabrat. Ale asi ne neporazitelný.

Vyndal z kufru černý umělohmotný kufřík a zamířil s ním ke mně po příjezdové cestě. Zvedl jsem se z houpacího křesla a napřáhl ruku. Zdvořilost je vždycky lepší než hulvátství. Představil jsem se: „Jack Reacher. Těší mě.“

„Greezer Butler,“ dostalo se mi odpovědi. „Vážně?“

„Ano, vážně.“

„Hrajete na basovou kytaru?“

„Tak na to se mě ještě nikdo nezeptal.“

„Byl váš táta fanouškem Black Sabbath?“

„Máma taky.“

„A vy?“

Greezer Butler přikývl. „Mám všechny jejich nahrávky.“

Pustil jsem ho dovnitř a Butler se zastavil v chodbě a rozhlédl se. Sdělil jsem mu: „Problém spočívá v tom, že potřebujeme jenom její otisky a nikoho jiného.“

„Aby nedošlo k záměně?“ zeptal se Butler.

Ne, pomyslel jsem si. Aby se někde v databázi nerozblikal kluk z roty Bravo. Opatrnost je matka moudrosti.

Nahlas jsem řekl: „Ano, aby nedošlo k záměně.“

„Šéfová říkala, že mám začít v koupelně.“

„Dobrý nápad,“ opáčil jsem. „Kartáček, pasta na zuby, tampony, osobní předměty. Věci zabalené v celofánu z obchodu, aby je zákazník otevřel až doma.“

Stáhl jsem se, abych Butlera nerušil, ale dával jsem dobrý pozor. Počínal si velice schopně. Trvalo mu to dvacet minut a získal dvacet dobrých otisků, pěkně oválných a očividně ženských. Shodli jsme se, že budou úplně stačit, a Butler zabalil nádobíčko a odvezl mě domů.

Z Butlerova auta jsem vystoupil před úřadem šerifa a vykročil na jih k hotelu. Pak jsem se zastavil. Cloumalo mnou vnitřní dilema. Měl jsem pocit, že bych si měl koupit novou košili, ale nechtěl jsem, aby si Deverauxová myslela, že jsem si ji koupil jenom kvůli té večeři. Nebo naopak, chtěl jsem, aby ta večeře byla speciální, nebo nechtěl jsem, aby si všimla, jak se snažím. Nechtěl jsem působit dojmem, že na ni tlačím a slintám jako nedočkavý pes.

Nakonec jsem ale usoudil, že košile je jenom košile, a tak jsem se vydal po hlavní třídě a prohlížel si obchody. Většina právě zavírala. Už bylo po páté. Třetí obchod na jihu nabízel oblečení pro muže. Moc mě nenadchlo. Ve výloze se skvělo sako z jakési podivné džínoviny. Zářilo a pableskovalo v umělém osvětlení. Vypadalo jako upletené z jaderného odpadu. Ale další obchod byla lékárna a nechtěl jsem na tu večeři dorazit v tričku za dolar. Tak jsem vešel dovnitř a rozhlédl se.

Na tyčích visela spousta modelů z podezřelých látek, ale několik působilo poměrně slušně. Za pokladnou stál stařík, kterému nevadilo, že se přehrabuju v jeho nabídce. Kolem krku měl krejčovský metr. Jako znamení své profese. Jako doktor stetoskop. Nic neřekl, ale tvářil se, že chápe, že potřebuju košili, a nerušeně mě nechal hrát společenskou hru samá voda přihořívá. Bez dolézání, přikyvování, kritického pomlaskávání a zářivých pohledů.

Nakonec jsem zvolil bílou košili z husté bavlny. V límečku pětačtyřicet a rukávy devadesát tři, což byla zhruba moje velikost. Odnesl jsem vybraný model k pultu a zeptal se: „Myslíte, že bych si ji mohl obléknout do kanceláře?“

Stařík potvrdil: „Ano, pane.“

„Udělal bych v ní dojem na dámu při večeři?“

„To byste, pane, asi potřeboval něco elegantnějšího. Nejspíš košili s manžetovými knoflíčky.“

„Takže tahle by neprošla?“

„Neprošla, pane, je příliš ležérní.“

„Dobře, tak si ji vezmu.“

Košile mě stála míň než růžový zázrak z vojenského obchodu. Stařík ji zabalil do hnědého papíru a vytvořil malý balíček. Odnesl jsem ho přes ulici. Chystal jsem se převléknout u sebe na pokoji, ale zadržel mě majitel hotelu. Utíkal už do schodů, ale zaslechl bouchnout dveře, tak se zastavil a celý zadýchaný oznámil: „Zase máte na telefonu strýčka.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Stejně jako předtím jsem si vzal telefon v zadní kanceláři. Garber zněl váhavě, což mě znervóznilo. Jako první se zeptal: „Jak se vám vede?“

„Dobře,“ opáčil jsem. „A vám?“

„Jak to u vás probíhá?“

„Ne moc dobře.“

„Co ten místní šerif?“

„Ten je v pořádku.“

„Elizabeth Deverauxová, souhlasí? Nechali jsme ji prověřit.“

„Jak?“

„Promluvili jsme si mezi čtyřma očima s námořní pěchotou.“

„A co jste se dozvěděli?“

„Možná bych vám mohl dodat materiál, který by jí podrazil nohy. Třeba by se vám hodily argumenty k vyjednávání.“

„Zbytečná ztráta energie. Šerifka není problém.“

„Tak kde to drhne?“

„Obávám se, že na naší straně. Na mý a na vaší. Jede v tom armáda. Hlídkuje na vnější straně plotu kolem Kelhamu a střílí civilisty.“

„To je naprosto nemožné.“

„Viděl jsem krev. A někdo uklidil místo, kde shořelo to auto.“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Prostě k tomu došlo. A musíte se postarat, aby to přestalo. Protože právě teď máte velký problém, ale děláte z něj třetí světovou válku.“

„Musíte se mýlit.“

„Dva chlapi dostali nakládačku a jeden zemřel. V tom se určitě nemýlím.“

„On někdo zemřel?“

„To si pište.“

„Jak?“

„Vykrvácel ze střelné rány na stehně. Někdo se mu pokusil poskytnout první pomoc, vojenským obvazovým materiálem. A na místě činu jsem našel použitou vojenskou nábojnici.“

„Nemáme s tím nic společného. To by se mi doneslo.“

„Jste si jistý?“ zapochyboval jsem. „A doneslo by se to mně? Vy se jenom zdálky dohadujete a já to tady sleduju vlastníma očima.“

„Něco takového by bylo protizákonné.“

„To mi povídejte. V nejhorším případě je to politické rozhodnutí. V nejlepším případě jenom někdo zpanikařil a sáhl po drsných metodách. Musíme zjistit, o jaký případ se jedná, a učinit tomu přítrž.“

„Jak?“ zeptal se Garber. „Vy chcete, abych se sešel s pár náhodně vybranými vysokými důstojníky a obvinil je z neslýchaného porušování práva? Možná z nejskandálnějšího v celé historii americké armády? Ještě před obědem by mě zatkli a hned druhé ráno postavili před válečný soud.“

Zarazil jsem se. Zhluboka jsem se nadechl. Pak jsem se zeptal: „Existují jména, která nesmíte vyslovit na nechráněné lince?“

Garber opáčil: „Existují jména, která byste vůbec neměl znát.“

„Celá tahle záležitost se nám čím dál tím víc vymyká z rukou. Mění se ze špatné na katastrofální. Viděl jsem, jak Kelham navštívili tři právníci a potom zase odjeli. Někdo musí učinit rozhodnutí. Daný důstojník musí být odvolán ze základny a přesunut jinam. Okamžitě.“

„K tomu nedojde. Ne dokud je důležité Kosovo. Tenhle muž by mohl bez cizí pomoci a úplně sám zabránit válce.“

„Kristepane, má čtyři sta kolegů.“

„Za dva roky bude politická propaganda tvrdit něco jiného. Zamyslete se nad tím. Stal by se z něj Lone Ranger, Osamocený tulák, hrdina ze starých westernů.“

„Měl by sedět zavřený v Leavenworthu.“

„Munro je jiného názoru. Tvrdí, že ten důstojník je patrně nevinný.“

„Tak bychom se podle toho měli chovat. Měli bychom skoncovat s právníky a přestat hlídkovat před plotem.“

„Před žádným plotem nehlídkujeme.“ Vzdal jsem to. „Něco dalšího?“

„Ještě jedna věc,“ sdělil Garber. „Musím to udělat. Doufám, že mě pochopíte.“

„Zkuste to.“

„Přišla vám pohlednice od bratra.“

„Kam?“

„Do vaší kanceláře.“

„A vy jste si ji přečetl?“

„Armádní důstojník nemůže čekat, že bude mít soukromí.“

„To také stojí v předpisech? Hned za pokyny, jak mají být ostříhané vlasy?“

„Musíte mi vysvětlit, co ta zpráva znamená.“

„Proč? Co mi napsal?“

„Na obrázku je centrum Atlanty. Pohlednice byla odeslána před jedenácti dny z Atlanty. Stojí na ní: Mám namířeno do města Margrave, jižně odtud, pracovní záležitosti, ale prý tam zemřel Blind Blake, dám ti vědět. Následuje podpis, Joe.“

„Vím, jak se můj bratr jmenuje.“

„Co má ta zpráva znamenat?“

„Osobní sdělení.“

„Nařizuju vám, abyste mi ho vysvětlil. Omlouvám se, ale nic jiného mi nezbývá.“

„Chodil jste do základní školy. Umíte číst.“

„Co tím chcete říct?“

„Bratr napsal přesně to, co mi chtěl sdělit. Odjíždí z Atlanty do města Margrave.“

„Kdo byl Blind Blake?“

„Dávno zesnulý kytarista. Hrál blues. Byla to jedna z prvních legend.“

„Proč měl Joe pocit, že vám to musí sdělit?“

„Společný koníček.“

„Proč vám napsal, že vám dá vědět?“

„Chce se se mnou podělit o zážitek.“

„O jaký zážitek?“

„O tom, kde zemřel známý Blind Blake. Jestli to bylo skutečně v Margrave.“

„Copak na tom záleží?“

„Záleží na tom. Je to důležité. Stejně jako sbírání lístků na baseball.“

„Takže skutečně nejde o nic jiného než o lístky na baseball?“

„O čem to, krucinál, mluvíte?“

„Není to kód, který znamená něco jiného?“

„Kód? Kristepane, proč by to měl být kód?“

Garber konstatoval: „Dneska jste volal k němu do kanceláře.“

„Vy o tom víte?“

„Mají tam informační službu.“

„Kdo to je? Ta holka? Sekretářka v jeho kanceláři?“

„Podrobnosti vám nesmím prozradit. Musím ale vědět, proč jste mu volal.“

„Je to můj bratr.“

„Proč jste si na něj vzpomněl právě teď? Chtěl jste se ho na něco zeptat?“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Chtěl jsem se zeptat, jak se mu daří. Čistě ze zdvořilosti.“

„Proč teď? Nevzbudilo vaši zdvořilost něco ve spojitosti s Kelhamem?“

„Do toho vám nic není.“

„Je mi do toho víc než dost. Pomozte mi, Reachere.“

Sdělil jsem: „Před Janice May Chapmanovou tady byly zavražděny dvě černošky. Víte vůbec o tom? Protože byste si to měl zapsat za uši, když už mluvíte o politické propagandě. Bylo nám to úplně jedno a začali jsme šílet, až když zemřela běloška.“

„Co to má společného s Joem?“

„Setkal jsem se s bratrem druhé oběti. To mě přivedlo na myšlenky o rodině. Nic míň a nic víc.“

„Řekl vám Joe něco o penězích z Kosova?“

„Nezastihl jsem ho. Nebyl v kanceláři. Byl na cestě do Georgie.“

„Znovu do Atlanty? Nebo Margrave?“

„Netuším. Georgia je velký stát.“

„Dobře,“ zakončil Garber. „Omlouvám se za zvědavost.“

Zeptal jsem se: „Kdo přesně má strach kvůli penězům z Kosova?“

Garber odpověděl: „To vám nesmím prozradit.“

Zavěsil jsem a několik minut jen hluboce oddechoval. Pak jsem si odnesl na pokoj novou košili a položil ji na postel. Začal jsem myslet na večeři s Elizabeth Deverauxovou. Zbývaly ještě tři hodiny a musel jsem udělat jedinou věc.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

Vyšel jsem předními dveřmi z hotelu, vydal se dozadu zahnutou uličkou mezi lékárnou a železářstvím a vyšel na druhém konci mezi půjčovnou peněz a barem Brannan. Na místě, kde našli tělo Janice May Chapmanové. Stále tam ležela vrstva písku, vysušená, ztvrdlá, rozdrobená a trochu rozfoukaná větrem. Obešel jsem ji a podíval se, co se děje na ulici s jedinou řadou domů. Nic zvláštního jsem nezahlédl. Většina barů měla zavřeno, protože byla zavřená základna. Nevyplatilo by se otvírat, když chyběli zákazníci. Jednoduchý ekonomický propočet.

Ale bar Brannan měl otevřeno. Majitelé byli buď optimisté, nebo lpěli na nějaké dávné tradici. Vstoupil jsem dovnitř a narazil jen na dva chlapíky oprašující vyrovnané lahve. Byli si hodně podobní, jako bratři. Něco mezi třiceti a čtyřiceti, dva roky od sebe, jako já s Joem. Očividně žádní naivkové, v čemž jsem viděl výhodu. Jejich bar vypadal jako tisíce barů ve městech s vojenskými základnami, kompletně vybavené zařízení určené k tomu, aby proměňovalo nudu v peníze. Nečekaně prostorné. Dříve to patrně bývala malá restaurace, ale z malých restaurací se dají udělat velké bary. Tenhle byl zařízený o něco lépe než obvykle. Stěny zdobily plakáty velkých světových měst v noci. Žádné místní cetky, což byl dobrý nápad. Když zůstanete vězet na celých šest dlouhých měsíců v Zapadákově, nechcete, aby vám to ještě připomínala výzdoba baru.

„Máte kávu?“ zeptal jsem se.

Bratři sdělili, že nemají, což mě nepřekvapilo.

Oznámil jsem: „Jmenuju se Jack Reacher, jsem od vojenské policie a za chvíli mám schůzku s dámou, kterou jsem pozval na večeři.“

Bratři nepochopili, o čem mluvím.

Objasnil jsem: „Což znamená, že normálně bych měl celý večer, abych si s vámi nezávazně povídal a vytáhl z vás, co potřebuju, ale teď se budeme muset uchýlit k přímé metodě otázka-odpověď. Je vám to jasné?“

Bratrům došlo, jak to myslím. Majitelé barů ve městech se základnami mají z vojenské policie respekt. Není nic snazšího, než dát místní putyku na seznam zakázaných, na týden nebo na měsíc. Nebo navždycky. Bratři se představili jako Jonathan a Hunter Brannanovi, dědici podniku, který založila jejich babička v dobách, kdy tady ještě zastavoval vlak. Prodávala čaj, nazdobené koláče a dobře z toho žila. Když přestali vystupovat pasažéři a dorazila armáda, přešel jejich otec na alkohol. Bratři působili sympaticky. A byli realisté. Vlastnili nejlepší bar ve městě, tak nemohli popřít, že sem každý čas od času zavítá.

„Chodila sem Janice Chapmanová?“ zeptal jsem se. „Ta žena, kterou zabili?“

Bratři odsouhlasili, že chodila. Nepokusili se vykroutit. Do jejich baru chodí každý.

Zeptal jsem se: „V poslední době pořád se stejným chlapem?“

Bratři potvrdili, že v poslední době se stále stejným doprovodem.

Zeptal jsem se: „Kdo to byl?“

Hunter Brannan objasnil: „Jmenoval se Reed. Víc toho o něm nevím. Bylo to velké zvíře. To se vždycky pozná podle toho, jak se ostatní v přítomnosti takového chlapa chovají.“

„Chodil sem pravidelně?“

„To dělají všichni.“

„Byl tady i onen večer?“

„To je těžká otázka. Jako obvykle jsme měli narváno.“

„Zkuste si vzpomenout.“

„Řekl bych, že tady byl. Přinejmenším na začátku večera. Později si ho nedokážu vybavit.“

„Jakým autem jezdil?“

„Nějakou starou rachotinou. Myslím, že modrou.“

Zeptal jsem se: „Jak dlouho k vám chodil?“

„Asi tak rok. Ale patřil ke klukům, kteří vždycky na čas zmizí.“

„Co to přesně znamená?“

„Na základně jsou dvě roty. Střídavě někam odlétají a pak se zase vrací. V měsíčních intervalech.“

„Vodil si sem i dřívější přítelkyně?“

Jonathan Brannan potvrdil: „Takový chlap má vždycky nějaký okrasný přívěšek.“

„Zvláštní záliby?“

„Nejhezčí holky z města. Všechny, které byly svolné.“

„Bělošky, nebo černošky?“

„Obojí. V tom si nevybíral.“

„Utkvěla vám v paměti nějaká jména?“

„Na jména si nepamatuju,“ sdělil Hunter Brannan. „Jenom na to, že jsem na něj občas pěkně žárlil.“

Vrátil jsem se do hotelu. Do večeře zbývaly dvě hodiny. Na první jsem si šel lehnout, protože jsem byl unavený a obával jsem se, že se jen tak nevyspím. Nebo spíš doufal. Naděje umírá poslední. Probudil jsem se v osm a rozbalil novou košili. Vyčistil jsem si zuby vodou a místo pasty použil žvýkačku. Dal jsem si dlouhou sprchu, se spoustou mýdla a šamponu.

Oblékl jsem si novou košili a vytáhl rukávy k loktu. Trochu mě škrtila v ramenou, tak jsem nechal rozepnuté dva horní knoflíky. Zastrčil jsem si ji do kalhot, obul si boty a vyleštil je o lýtka. Podíval jsem se do zrcadla.

Vypadal jsem přesně jako chlap, který se těší na sex. Což byla pravda a stejně by se mi to nepodařilo zakrýt.

Zahodil jsem starou košili a tričko do koše, opustil pokoj, sešel ze schodů a vykročil do tmy na ulici. Za zády se mi ozval hlas: „Tak se zase potkáváme, vojáku.“

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

U chodníku přede mnou stály tři pick-upy. Dva, které jsem znal, a jeden neznámý. Měly otevřená dvířka. Visely z nich nohy. V přítmí zářily cigarety. Stoupal kouř. Udělal jsem krok doleva, pootočil se a spatřil vůdčího psa. Jednoho z bratranců McKinneyových. Obličej se mu pořád ještě nezahojil. Stál pod jednou z rozbitých lamp hotelu. Paže měl spuštěné podél těla, ruce odtažené od boků a vytočené palce. Byl připravený a hořel nedočkavostí.

Z pick-upů na druhé straně ulice vystoupilo pět chlapů. Vykročili ke mně. Podřízený pes, pivař žíznivý už po ránu, motorkář s bolavými zády a dva noví chlápci podobající se ostatním. Stejná oblast, stejná rodina nebo obojí.

Zastavil jsem se na chodníku. Bylo jich šest, tak jsem nechtěl, aby mi některý z nich zůstal za zády. Potřeboval jsem za sebou pevnou stěnu. Vůdčí pes sestoupil do ulice a utvořil pravé křídlo úhledného šestičlenného oblouku. Oblouk zůstal stát dva tři metry ode mě. Mimo dosah, ale přesto jsem ho cítil. Pumpoval pažemi, rukama a palci, jako opice. Jako střelci beze zbraně.

„Jenom šest?“ podivil jsem se. „To vás nepřijelo víc?“

Žádná odpověď.

„To je trochu nespravedlivé, nemáte pocit?“ dodal jsem. „Doufal jsem, že si přivezete větší posilu. Aby vznikl rozdíl jako mezi výsadkovou jednotkou a těžkou brigádou. Asi jsme každý uvažovali trochu jiným způsobem. Musím říct, že jsem zklamaný.“

Žádná odpověď.

Pravil jsem: „Každopádně je mi líto, kluci, ale pospíchám na večeři.“

Všichni udělali krok dopředu a přiblížili se tím navzájem k sobě i ke mně. Šest bledých obličejů, nažloutlých ve slabém světle, které na ně dopadalo.

Upozornil jsem: „Mám na sobě zbrusu novou košili.“

Žádná odpověď.

Základní pravidlo, když proti sobě máte šest chlapů: Musíte být rychlí. Nesmíte na ně spotřebovat víc než minimum nutného času. Což znamená, že každého z nich můžete praštit jen jednou. Protože to je ono minimum času. Rychleji se to udělat nedá.

Přehrál jsem si v hlavě jednotlivé tahy. Rozhodl jsem se, že začnu uprostřed. Jeden dva tři, bum bum bum. Třetí rána bude nejtvrdší. Třetí chlápek se bude pohybovat. Na rozdíl od prvních dvou. Ti zůstanou stát jako přirostlí do země. Šok a překvapení. Složí se jako hadroví panáci. Třetí se ale stačí vzpamatovat a pokusí se o obranu. Nevypočitatelným způsobem. Možná bude mít připravený plán, ale nestihne ho zrealizovat. Bude sebou nekontrolovaně škubat, pološílený strachy.

Tak jsem byl připravený na to, že třetího vynechám. Možná skočím hned po čtvrtém. Třetí se dá třeba na útěk. Alespoň jeden z nich to určitě udělá. Ještě jsem nezažil smečku, která by se nerozutekla, když prvních pár hlav dopadne na chodník.

Požádal jsem: „Kluci, prosím, právě jsem se osprchoval.“

Nedostalo se mi odpovědi, s čímž jsem počítal. Všichni postoupili opět dopředu, s čímž jsem také počítal. Tak jsem se s nimi setkal na půl cesty, jako slušný člověk. Udělal jsem dva dlouhé kroky, při druhém jsem se odrazil od obrubníku, uvedl do pohybu sto deset kilo své váhy a nabral třetího chlapa zleva pravým hákem, tak prudkým, že bych mu vyrazil zuby, kdyby nějaké měl. Takhle mu jen poskočila hlava dozadu, ramena a páteř se mu proměnily v želatinu a chlápek vypadl, jak z boje, tak i z mého pohledu, protože v tu chvíli jsem už uskakoval dozadu, rozmachoval se pravým loktem na druhého chlapa a otáčel se při tom v pase. Zasadil jsem mu kolosální ránu napříč kořene nosu, umocněnou ještě tím, že jsem na něj v podstatě dopadl. Vzduchem se mihla krev, já jsem si zprudka dupl, přesměroval pohybovou sílu na opačnou stranu a stejným loktem praštil chlapa, kterého jsem vycítil za sebou. Podle dopadu rány jsem poznal, že zrovna uhýbal a zasáhl jsem ho do ucha, tak jsem si udělal v duchu poznámku, že možná bude potřebovat dorazit, vyrazil znovu dopředu, změnil způsob útoku a nakopl čtvrtého chlapa plnou silou do žaludku. Ozvalo se uspokojivé mlasknutí kosti o maso, chlap se zlomil v pase a nohy mu vylétly do vzduchu.

Tři vteřiny, tři vyřízení, jeden na odpočítání do osmi.

Nikdo se nedal na útěk.

Udělal jsem si v duchu další poznámku: Mississippští chuligáni mají tužší kořínek než většina ostatních. Nebo jsou prostě hloupější.

Pátý chlap se dostal k tomu, aby mě lehce plácl po rameni. Možná se jednalo o pokus o ránu, nebo mě chtěl přiškrtit a podržet, aby mi šestý mohl dát nakládačku. Těžko říct. Rozhodně hanebně zklamal. Vrhl jsem se na něj pozadu, celým svým tělem, otočil jsem se v pase, rozehnal se loktem, nabral ho do tváře a skočil znovu dopředu, abych zneškodnil posledního, kterému se podařilo přežít. Šestého chlapa. Stál zapřený patou o obrubník, ruce pozvednuté jako strašák na ptáky, což jsem si vyložil jako pozvání. Uhodil jsem ho do hrudníku, přímo na solar. Ta rána zapůsobila jako elektrický výboj. Chlap poskočil, roztančil se a sesunul se k zemi.

Chlap, kterého jsem zasáhl do ucha, si ho držel, jako by mu mělo upadnout. Měl zavřené oči, takže to nebylo moc fér, ale přesně takový boj se mi vždycky líbil. Přistoupil jsem k němu a dal mu levý hák do brady.

Složil se jako loutka s přestřihnutými provázky.

Vydechl jsem.

Šest ze šesti.

Konec příběhu.

Dvakrát jsem odkašlal a odplivl na zem. Pak jsem vyrazil na sever. Hodinky v hlavě mi říkaly, že už je minuta po deváté.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Prodral jsem se dveřmi restaurace a zjistil, že je prázdná, až na servírku a manželský pár z hotelu Toussaint. Ti vypadali, že jsou v polovině svého každovečerního maratónu. Žena držela knihu a muž noviny. Po Deverauxové ani stopa.

Sdělil jsem servírce, že očekávám společnost. Požádal jsem ji o stůl pro čtyři. Usoudil jsem, že stůl pro dva by byl na delší posezení příliš těsný. Servírka mi přidělila stůl hodně vepředu a já jsem zamířil na záchod.

Umyl jsem si horkou vodou a mýdlem obličej, ruce a předloktí. Projel jsem si mokrými prsty vlasy. Vydechl jsem a nadechl se. Adrenalin je potvora. Neví, kdy přestat. Protřepal jsem si ruce a protáhl se v ramenou. Podíval jsem se do zrcadla. Vlasy v pořádku. Obličej čistý.

Na košili jsem měl krev.

Na kapse. A nad ní. A pod ní. Ne moc, ale trochu. Jemné kapky ve tvaru čárky ve větě. Jako by mě tou krví někdo postříkal. Jako bych prošel krvavou mlhou. Což jsem také udělal. Při druhém chlapovi. Uhodil jsem ho do kořene nosu. Krev z něj vyrazila, jako by zatáhl za splachovadlo na záchodě.

Tiše pro sebe jsem si ulevil: „Do prdele.“

Moje staré tričko a košile ležely v koši na odpadky v mém pokoji.

Obchody měly zavřeno.

Přistoupil jsem blíž k umyvadlu a podíval se ještě jednou do zrcadla. Kapky už usychaly. Barvily se do hnědá. Možná budou nakonec vypadat úmyslně. Jako firemní znak. Nebo ozdoba. Jako by na košili přišili kousek jiné látky. Kousek látky s abstraktním esovitým vzorem. Podobné jsem už viděl. Jenom jsem nevěděl, jak se jim přesně říká.

Výdech, nádech.

Nedá se nic dělat.

Vrátil jsem se zpátky do jídelny právě v okamžiku, kdy do dveří vešla Deverauxová.

Nebyla v uniformě. Stačila se převléknout. Měla na sobě stříbrnou hedvábnou blůzu a černou sukni ke kolenům. Boty na vysokém podpatku. Stříbrný náhrdelník. Blůza byla tenká, mrňavá a přiléhavá. Rozepnutá u krku. Sukně jí seděla pevně v pase. Tak úzkém, že bych ho dokázal obejmout rukama. Nohy měla holé. A štíhlé. A dlouhé. Vlasy jí ještě nestihly uschnout po sprchování. Spadaly jí na záda. Neměla je svázané do ohonu. Tentokrát žádná gumička. Zářivě se usmívala, celým obličejem a svýma úžasnýma očima.

Uvedl jsem ji ke stolu a posadili jsme se naproti sobě. Uprostřed lavice vypadala malá a drobná. Hezky voněla. Lehkým nevtíravým parfémem. Bylo mi to příjemné.

Omluvila se: „Promiňte, že jdu pozdě.“

Opáčil jsem: „To vůbec nevadí.“

Deverauxová upozornila: „Máte krev na košili.“

„Opravdu?“ podivil jsem se.

„Kde jste k ní přišel?“

„Naproti hotelu. V jednom z obchodů.“

„Ne ke košili,“ opravila mě Deverauxová. „K té krvi. Neřízl jste se při holení.“

„Chtěla jste, abych se neholil.“

„To souhlasí,“ potvrdila Deverauxová. „Takhle se mi líbíte.“

„Vám to taky sluší.“

„Děkuju. Rozhodla jsem se, že skončím dřív. Zašla jsem se domů převléknout.“

„To vidím.“

„Bydlím v hotelu.“

„Já vím.“

„V pokoji sedmnáct.“

„Já vím.“

„Má balkon s výhledem na ulici.“

„Vy jste to viděla?“

„Úplně všechno,“ sdělila Deverauxová.

„V tom případě mě překvapuje, že jste nezrušila schůzku.“

„Ona je to schůzka?“

„Schůzka s večeří.“

Deverauxová podotkla: „Nenechal jste je, aby zaútočili první.“

„Kdybych to připustil, ještě bych tady neseděl.“

„To je pravda,“ usmála se Deverauxová. „Vyřídil jste je vážně skvěle.“

„Děkuju.“

„Naboural jste mi ale rozpočet. Pellegrino s Butlerem pracují přesčas. Musí je odstranit. Chci, aby to stihli, než se vrátí majitelé hotelu. Zmrzačená těla na ulici snižují počet voličů.“

Přistoupila k nám servírka. Bez jídelních lístků. Deverauxová tady jedla třikrát denně, už dva roky. Znala jídelní lístek nazpaměť. Požádala o cheeseburger. Já taky a poprosil jsem o kávu. Servírka si to poznamenala a odkráčela.

Upozornil jsem: „Cheeseburger jste měla už včera.“

Deverauxová opáčila: „Dávám si ho každý den.“

„Opravdu?“

Deverauxová přikývla. „Každý den dělám stejné věci a jím stejné jídlo.“

„Jak je možné, že jste pořád tak hubená?“

„Duševní energie,“ objasnila Deverauxová. „Dělám si spoustu starostí.“

„Kvůli čemu?“

„Právě teď kvůli jednomu muži z Oxfordu v Mississippi. Kvůli tomu, kterého střelili do stehna. Doktor mi přinesl do kanceláře jeho osobní majetek. Náprsní tašku a zápisník. Byl to novinář.“

„Ze známých novin?“

„Ne, na volné noze. Patrně třel bídu s nouzí. Jeho novinářský průkaz je dva roky starý. V Oxfordu ale působí několik menších plátků. Patrně chtěl jednomu z nich něco prodat.“

„V Oxfordu je taky škola, pokud se nemýlím.“

Deverauxová opět přikývla. „Ole Miss. Zhruba stejně pokroková jako celý tenhle stát.“

„Proč sem ten novinář přijel?“

„Škoda, že jsem se ho nemohla zeptat. Možná věděl něco, co by se mi hodilo.“

Servírka se vrátila s kávou a sklenicí vody pro Deverauxovou. Majitel hotelu za mými zády zabrblal a obrátil stránku v novinách.

Oznámil jsem: „Můj velící důstojník pořád popírá, že vojáci střeží vnější stranu plotu.“

Deverauxová se zeptala: „Jaký z toho máte pocit?“

„Nevím. Jestli lže, bylo by to úplně poprvé.“

„Možná lže někdo jemu.“

„Na takový cynismus jste ještě příliš mladá.“

„Nebylo by to ale možné?“

„Dokonce velice pravděpodobné.“

„A jaký máte pocit z tohohle?“

„Hrajete si na psycholožku?“

Deverauxová se usmála. „Ptám se ze zájmu. Protože jsem dělala to samé co vy. Nevzbuzuje to ve vás hněv?“

„Zásadně se nehněvám. Jsem velice poklidný člověk.“

„Před dvaceti minutami jste vypadal pěkně naštvaně. Na bratrance McKinneyovy.“

„To byl jen technický problém. Prostor a čas. Nechtěl jsem přijít pozdě na večeři. Vůbec jsem se nezlobil. Alespoň ne na začátku. Pak jsem trochu propadl beznaději. Nesmírně mě zklamali. Když na mě chtěli zaútočit ve čtyřech, dal jsem jim šanci, aby se vrátili ve větším počtu. A oni udělali co? Přibrali jen dva chlápky. Pouhopouhé dva. Ani o jednoho víc. Dorazili v šesti. Co si to dovolili? Úmyslně se mi vysmáli do tváře.“

Deverauxová řekla: „Většina lidí by považovala převahu šest proti jednomu za víc než úctyhodnou.“

„Varoval jsem je. Řekl jsem jim, že jich bude muset dorazit víc. Snažil jsem se být fér. Ale neposlechli mě. Bylo to jako mluvit s Pentagonem.“

„Jak probíhá jen tak mimochodem tohle?“

„Ne moc dobře. Jsou stejně hrozní jako bratranci McKinneyovi.“

„Znepokojuje vás to?“

„Někteří lidé jsou znepokojení.“

„Oprávněně. Armáda se brzy změní.“

„Námořní pěchota taky.“

Deverauxová se usmála. „Možná trochu. Ale ne moc. Armáda je větší cíl. A snadnější. Protože je nudná. Na rozdíl od námořní pěchoty.“

„Myslíte?“

„Vždyť to sám víte,“ řekla Deverauxová. „Jsme úžasní. Máme skvělé parádní uniformy. Pořádáme skvělé přehlídky. Nádherné pohřby. A víte proč?

Protože námořní pěchota je velice dobrá na vztahy s veřejností. A dostává se nám užitečných rad. Naši poradci jsou lepší než vaši. V tom to právě vězí. A od toho se bude všechno odvíjet. Vy ztratíte hodně a my jen málo.“

„Vy máte poradce?“ podivil jsem se.

„A lobbisty,“ dodala Deverauxová. „Vy je nemáte?“

„Myslím, že ne,“ přiznal jsem a vzpomněl jsem si na svého starého kamaráda Stana Lowreyho a jeho inzeráty na volná místa. Servírka nám přinesla jídlo. Stejné jako předešlý večer. Dva velké cheeseburgery, dvě velké hromady hranolků. Já jsem měl to samé k obědu. Zapomněl jsem na to. Ale měl jsem hlad. Tak jsem se do toho pustil. A pozoroval jsem, jak jí Deverauxová. Což mi připadalo jako bod zlomu. Když dokážete sledovat, jak někdo jiný jí, musí to přece něco znamenat.

Deverauxová několikrát žvýkla, polkla a otázala se: „Co vám ten váš velící důstojník ještě řekl?“

„Že si vás nechal prověřit.“

Deverauxová přestala jíst. „Proč to udělal?“

„Aby mi dodal něco, co bych proti vám mohl použít.“

Deverauxová se usmála. „Tak to byl asi zklamaný. Byla jsem poslušná, vzorná mariňačka. Copak to ale nechápete? Nahrávají mi na ruku. Čím jsou zoufalejší, tím mám větší jistotu, že hoří koudel u zadku někomu z Kelhamu,“ řekla a pustila se znovu do jídla.

Doplnil jsem: „Můj velící důstojník si taky prohlédl mou poštu.“

„Oni vám čtou dopisy?“

„Přečetli si pohlednici od bratra.“

„Proč?“

„Napadlo je, že by to mohlo pomoct.“

„A pomohlo?“

„Ani trochu. Bratr poslal úplně obyčejný pozdrav.“

„Takže opravdu propadli zoufalství, je vám to jasné?“

„Můj velící důstojník se za to omluvil.“

„Zcela oprávněně.“

„Zeptal se, jestli to na té pohlednici není kód. Ale myslím, že ve skutečnosti sám mluvil v kódu. Mluví v kódu úplně od začátku. Deset minut mi spílal kvůli vlasům. To se mu vůbec nepodobá, a proto to podle mě udělal. Chtěl mi sdělit, že to není on. Varovat mě, že má svázané ruce, řídí se rozkazy a dělá něco, s čím nesouhlasí.“

„Hezké, že ten problém hodil na vás. Mohl poslat někoho jiného.“

„Opravdu mohl? Celá ta záležitost je možná souhrnná transakce, všechno dohromady, naplánovaná nahoře. Jako když si majitel klubu vybírá hráče. Mě a Munra. Možná se chystá vytřídit stádo a testuje loajalitu.“

„Munro mi řekl, že ví o pověsti, jíž se těšíte.“

Přikývl jsem: „Nikdy jsme se nesetkali.“

„Pověst je v takovýchhle časech dost nebezpečná.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová se otázala: „Kdybych požádala své staré kamarády, aby prověřili vás, co bych se dozvěděla?“

„Pár věcí by nebylo moc pozitivních.“

„Takže nadešel čas k odplatě,“ usoudila Deverauxová. „Kdosi rozpoutal hru, kterou nemůže prohrát. Buď vás zlomí, nebo se vás zbaví. Máte někde nepřítele. Tušíte, kdo by to mohl být?“

„Netuším,“ odpověděl jsem.

V tichosti jsme dojedli. Vyčistili jsme talíře. Zmizelo v nás úplně všechno, maso, houska, sýr, rajčata i hranolky. Víc by se toho do mě asi nevešlo. Deverauxová byla o hodně menší než já. Ani ne poloviční. Nechápal jsem, jak to dokáže.

Vyzvala mě: „Povězte mi o bratrovi.“

„Radši bych si popovídal o vás.“

„O mně? To by byla pěkná nuda. Carter Crossing, námořní pěchota, opět Carter Crossing. To je můj životní příběh. Žádní sourozenci. Kolik jich máte vy?“

„Jenom jednoho bratra.“

„Mladšího, nebo staršího?“

„O dva roky staršího. Narodil se hodně daleko v Pacifiku. Dlouho jsem ho neviděl.“

„Jste si podobní?“

„Jsme dva opaky jedné osoby. Vzhledem jsme si podobní. On je chytřejší. Já praktičtější. On používá víc mozek, já tělo. On byl hodný a já zlobil, podle našich rodičů. Takže jsme stejní i jiní zároveň.“

„Čím se živí?“

Zarazil jsem se.

„To vám nemůžu prozradit,“ odmítl jsem.

„Je jeho povolání tajné?“

„Ani ne. Ale kdybych vám pověděl, co dělá, mohlo by vás napadnout, kvůli čemu si dělá armáda také starosti.“

Deverauxová se usmála. Byla to velice tolerantní žena. Navrhla: „Nedal byste si koláč?“

Objednali jsme si dva kusy broskvového koláče, stejný druh, jaký jsem si dal předešlý večer. A kávu pro nás pro oba, což jsem považoval za dobré znamení. Deverauxová se nebála, že nebude moct usnout. Možná kvůli tomu dostala chuť na kávu. Staříci z hotelu se zvedli od stolu a odešli, zatímco servírka byla stále v kuchyni. Zastavili se u nás. Neproběhla žádná společenská konverzace. Jen spousta pokyvování a úsměvů. Snažili se být zdvořilí. Jednoduchá ekonomika. Z Deverauxové žili a já jsem byl třešinka na dortu.

Hodiny v mé hlavě odbily desátou. Dorazil koláč a káva. Ani jednomu jsem nevěnoval velkou pozornost. Většinu času jsem pokukoval po třetím knoflíku na blůze Deverauxové. Zaznamenal jsem ho už předtím. Byl první, který zůstal zapnutý. Proto bude první, který bude třeba rozepnout. Maličký, perleťový, stříbřitě šedý. Za ním se rýsovala pokožka, ani bledá, ani tmavá a výrazně trojrozměrná. Zleva doprava se ke mně zvedala, klesala a opět se zvedala. Nadouvala se, jak Deverauxová dýchala.

Přišla servírka a nabídla nám další kávu. Patrně poprvé v životě jsem odmítl. Odmítla i Deverauxová. Servírka položila na stůl účet, lícem dolů, přede mě. Obrátil jsem ho. Nevyděsil jsem se. V roce 1997 se dalo ze žoldu ještě slušně najíst. Položil jsem na účet pár bankovek, pohlédl na Deverauxovou a požádal o svolení: „Smím vás doprovodit domů?“

Deverauxová opáčila: „Už jsem si myslela, že se nikdy nezeptáte.“

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Pellegrino s butlerem splnili úkol. Bratranci McKinneyovi zmizeli. Hlavní třída byla zcela opuštěná a tichá. Svítil měsíc a příjemně se oteplilo. Deverauxová povyrostla na vysokých podpatcích. Kráčeli jsme bok po boku, natolik blízko, že jsem slyšel šustění hedvábí o pokožku a cítil její parfém.

Dorazili jsme k hotelu, zdolali prošlapané schody a přešli přes verandu. Podržel jsem Deverauxové dveře. Stařík měl službu na recepci. Kývnutím hlavy jsme mu popřáli dobrou noc a zamířili ke schodišti. Deverauxová se na vrcholku zastavila a pravila: „Dobrou noc, pane Reachere, a ještě jednou děkuju za pozvání na večeři.“

Zřetelně a nahlas.

Já jsem tam jen stál.

Deverauxová prošla chodbou.

Vytáhla klíč. Zastrčila ho do zámku pokoje sedmnáct.

Otevřela dveře.

Pak je s bouchnutím zase zavřela, přešla po špičkách zpátky ke mně, natáhla se a položila mi ruku na rameno. Přiložila mi rty těsně k uchu a zašeptala: „To bylo pro toho staříka dole. Musím dbát na svou pověst. Nesmím šokovat voliče.“

Vydechl jsem.

Vzal jsem ji za ruku a společně jsme vykročili k mému pokoji.

Oběma nám bylo třicet šest. Oba jsme byli dospělí. Žádní puberťáci. Nepospíchali jsme. Nešmátrali jsme nešikovně rukama. Dávali jsme si načas a ten čas stál za to. Bylo to patrně to nejlepší, co jsem doposud zažil.

Hned za dveřmi jsme se políbili. Měla vlhká a chladivá ústa. Malé zuby. Hbitý jazyk. Byl to skvělý polibek. Jednu ruku jsem jí zastrčil do vlasů a druhou ji chytil za zátylek. Tiskla se ke mně a pohybovala se. Oči nechala otevřené. Stejně jako já. Ten první polibek trval několik minut. Pět, možná dokonce deset. Byli jsme trpěliví. Nikam jsme se nehnali. Šlo nám to moc dobře. Oba jsme patrně věděli, že poprvé se nikdy nezopakuje. Chtěli jsme si to náležitě vychutnat.

Nakonec jsme se museli nadechnout. Sundal jsem si košili. Nechtěl jsem, aby mezi námi byla krev McKinneyových. Dole na břiše mám velkou jizvu po střepině granátu. Vypadá jako bledá chobotnice, která mi vylézá zpod opasku. Ošklivé bílé stehy. Obvykle rozproudí konverzaci. Deverauxová si jich všimla a úplně je přešla. Vůbec ji nerozhodily. Sloužila u námořní pěchoty. Už viděla horší. Dotkla se horního knoflíku své blůzy.

Požádal jsem: „Nechte to na mně.“

Deverauxová se usmála a opáčila. „Takže tohle máte rád? Rád svlékáte ženy?“

„Ze všeho nejradši na světě,“ odpověděl jsem. „Kromě toho ten knoflík pozoruju už od čtvrt na deset.“

„Od devíti deseti,“ opravila mě Deverauxová. „Dobře jsem si toho všimla. Jsem policistka.“

Vzal jsem ji za levou ruku, pozvedl ji a podržel dlaní nahoru. Deverauxová ji nechala trpělivě zdviženou. Rozepnul jsem jí manžetový knoflíček. To samé jsem zopakoval s pravičkou. Přes útlá zápěstí sklouzlo hedvábí. Položila mi ruce na hruď. Přejela mi jimi za hlavu. Opět jsme se políbili a polibek nám vydržel celé dlouhé minuty. Další skvělý polibek. Lepší než ten první.

Zase jsme se nadechli a já jsem se přesunul ke knoflíku na blůze. Byl malý. A klouzavý. Mám velké prsty. Ale zvládl jsem to. Knoflík vyklouzl z dírky. Trochu mu pomohla vzdouvající se ňadra. Zdolal jsem čtvrtý knoflík. Pak pátý. Vytáhl jsem blůzu ze sukně, kolem dokola, kousek po kousku, pomalu a opatrně. Deverauxová se na mě celou dobu dívala a zářivě se usmívala. Blůza se rozevřela. Deverauxová na sobě měla podprsenku. Malinkatou, černou, krajkovou a s úzkými ramínky. Sotva jí zakrývala bradavky. Z jejích prsou se mi zatajil dech.

Sesunul jsem jí blůzu z ramen a hedvábí zapraskalo a svezlo se na zem. Do nosu mě udeřila její vůně. Opět jsme se políbili, dlouze a náruživě. Vtiskl jsem jí polibek do prohlubně na zátylku. Na zádech se jí rýsovala rýha páteře. Podprsenka se přes ni napínala jako můstek přes potok. Deverauxová zaklonila hlavu a spustila záclonu vlasů. Políbil jsem ji na hrdlo.

„Teď vaše boty,“ požádala a pod rty mi poskočil její ohryzek.

Otočila mě, odstrčila a posadila na okraj postele. Klekla si přede mě. Rozvázala mi pravou botu a pak levou. Sundala je. Zajela palci pod ponožky a také mi je stáhla.

„Rozhodně z vojenského obchodu,“ poznamenala.

„Za necelý dolar,“ opáčil jsem. „Nedokázal jsem odolat.“

Postavili jsme se a znovu se políbili. Tou dobou jsem už měl za sebou zkušenost se spoustou dívek, ale Deverauxová vedla. Byla úžasná. Pohybovala se, chvěla a vibrovala. Měla sílu, ale počínala si jemně. Vášnivě, ale ne agresivně. Hladově, ale ne panovačně. Hodiny v mé hlavě se zastavily. Měli jsme spoustu času a hodlali jsme využít každou minutu.

Deverauxová mi zahákla palce za opasek kalhot. Trhla s ním. Rozepnula knoflík, jedním prstem a palcem. Pokračovali jsme v líbání. Deverauxová našla zip a zatáhla za jezdec, pomalu, pomaloučku, drobnou rukou, malým palcem, šikovným prstem. Položila mi dlaně na lopatky, přejela mi po zádech, teplýma, suchýma a jemnýma rukama, pokračovala pomalu dolů, k mému pasu, a pak ještě níž. Zastrčila mi prsty pod rozepnutý pásek a uvolnila látku. Zajela hlouběji. Škubla nahoru a dolů a kalhoty mi sklouzly přes boky. Stále jsme se líbali.

Nadechli jsme se a Deverauxová mě otočila a opět posadila na postel. Sundala mi kalhoty a odhodila je ke své blůze. Nechala mě sedět na posteli, odstoupila, rozhodila paže a zeptala se: „Co si mám svléknout teď?“

„Já si můžu vybrat?“

Deverauxová přikývla: „Vaše volba.“

Usmál jsem se. Jedna z nejlepších voleb, jakých se mi kdy dostalo. Podprsenka, sukně, boty. Boty si mohla nechat. Alespoň na chvíli. Nebo možná na celou noc.

Požádal jsem: „Sukni.“

Deverauxová poslechla. Na boku měla knoflík a zip. Rozepnula knoflík a uvolnila zip, pomalu, dva centimetry, pět centimetrů, deset centimetrů. Zvuk zipu zněl v tichu místnosti překvapivě jasně. Sukně se sesunula k zemi. Deverauxová z ní vystoupila, nejprve jednou nohou a pak druhou. Nohy měla dlouhé, hladké a opálené. Pod sukní se skrývaly mrňavé černé kalhotky. Sotva viditelný kousek látky. Ani nestál za řeč.

Podprsenka, kalhotky, boty. Pořád jsem seděl na posteli. Deverauxová se mi posadila na klín. Zvedl jsem jí vlasy a políbil ji na ucho. Objel jsem ho jazykem. Cítil jsem, jak se ke mně tiskne tváří. Jak se usmívá. Políbil jsem ji na ústa a Deverauxová mě políbila na ucho. Pak jsme si dvacet minut prozkoumávali všechny křivky nad krkem.

Potom jsme se přesunuli níž.

Rozepnul jsem jí podprsenku. Snesla se k zemi jako peříčko. Sklonil jsem hlavu. Deverauxová se zaklonila a vystrčila ňadra. Byla pevná, kulatá a hebká. Měla citlivé bradavky. Deverauxová tiše zasténala. Já jsem udělal to samé. Deverauxová se pohnula a políbila mě. Já jsem si ji sundal z klína a položil na záda na postel. Pak mě otočila na záda ona. Dvacet nádherných minut jsme si navzájem ohledávali všechna místa nad pasem.

Potom jsme se přesunuli ještě níž.

Ležel jsem na zádech. Deverauxová si nade mě klekla a stáhla mi boxerky. Usmála se. Já se také usmál. Za deset nádherných minut jsme si vyměnili místa. Deverauxové sjely přes boky kalhotky a pak zvedla kolena, abych dokončil, co jsme začali. Zabořil jsem jí obličej mezi stehna. Byla mokrá a sladká. Pohybovala se a zvala mě k sobě. Otáčela ze strany na stranu hlavou, kroutila se v ramenou a tiskla se do matrace. Zajela mi prsty do vlasů.

Pak nadešel ten správný okamžik. Začali jsme něžně. Dlouze a pomalu, dlouze a pomalu. Hluboko a beze spěchu. Deverauxová zčervenala a lapala po dechu. Já taky. Dlouze a pomalu.

Pak rychleji a prudčeji.

Lapali jsme po dechu.

Rychleji, prudčeji, rychleji, prudčeji.

Zrychlený dech.

„Počkej,“ požádala Deverauxová.

„Cože?“

„Počkej, počkej,“ zaprosila Deverauxová. „Ne teď. Ještě ne. Zpomal.“

Dlouze a pomalu, dlouze a pomalu.

Těžké oddechování.

Lapání po dechu.

„Dobře,“ vyhrkla Deverauxová. „Dobře. Teď. Teď!“

Rychleji a prudčeji.

Rychleji, prudčeji, rychleji, prudčeji.

Místnost se začala chvět.

Nejdřív velice jemně a nepřetržitě, jako na okraji slabého zemětřesení. Pak se v rámu rozdrnčely francouzské dveře. Na poličce v koupelně se rozezvonilo sklo. Rozvrzala se podlaha. Začaly skřípat a bouchat dveře do chodby. Po zemi se rozeskákaly moje boty. Do zdi začala bušit pelest postele. Podlaha se otřásala stále prudčeji. V kapsách odhozených kalhot mi cinkaly mince. Hrozilo, že popraskají stěny. Postel se posouvala po zdivočelé podlaze. Půlnoční vlak se přehnal ve stejném okamžiku, kdy jsme dosáhli vrcholu.

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Pak jsme zůstali ležet jeden vedle druhého, zalití potem, nazí, zprudka jsme oddechovali a drželi se za ruce. Upíral jsem pohled do stropu. Deverauxová řekla: „To jsem chtěla udělat celé dva roky. Ten zatracený vlak. Ať je alespoň k něčemu dobrý.“

Opáčil jsem: „Jestli si někdy koupím dům, tak u železniční trati. Na to můžeš vzít jed.“

Deverauxová se posunula a přitulila se ke mně. Objal jsem ji paží. Tiše jsme leželi, unavení a uspokojení. V hlavě se mi ozval Blind Blake. Jednou jsem poslouchal jeho písničky na kazetě nahrané ze staré gramofonové desky, plné škrabání pradávného šelaku, které téměř přehlušovalo tichý smutný hlas a svižnou kytaru v rytmu vlaku. Slepý zpěvák. Slepý od narození. Vlak nikdy neviděl. Ale spoustu jich slyšel. Zcela jednoznačně.

Deverauxová se mě zeptala, na co myslím, a já jsem jí to pověděl. Vysvětlil jsem: „To je ten člověk, o kterém mi psal bratr.“

„Pořád tě to štve?“

„Jsem z toho smutný,“ objasnil jsem.

„Proč?“

„Tahle mise je chyba,“ odpověděl jsem. „Neměli mě sem posílat. Ne kvůli takovéhle záležitosti. Nutí mě to k tomu, abych o nich uvažoval jako… o nich. Ne o nás.“

Pak jsme si chvíli malátně povídali o tom, jestli se má Deverauxová vrátit k sobě na pokoj. Pověst. Voliči. Upozornil jsem, že když mi volal Garber, přišel stařík z recepce nahoru a dobře si to u mě prohlédl. Deverauxová usoudila, že kdyby to zopakoval, může se schovat do koupelny. K ní stařík skoro nechodí. A kdyby k tomu druhý den ráno náhodou došlo a nikdo by mu po zaklepání neotevřel, bude si myslet, že ji odvolali k případu. Což znělo věrohodně. Má práce nad hlavu.

Pak podotkla: „Janice Chapmanová dělala to samé, co právě my. Tím by se vysvětlovaly ty škrábance po štěrku. Byla se svým přítelem. O půlnoci vzadu u sebe na zahradě. Pod hvězdami. Železnice vede velice blízko. Venku to musí být úžasné.“

„Zcela určitě,“ potvrdil jsem. „Těsně u kolejí jsem byl včera o půlnoci. Je to tam jako na konci světa.“

„Souhlasil by čas? Kryl by se se stavem těch stroupků?“

„Jestli měla sex o půlnoci, byla zabita zhruba ve čtyři ráno. V kolik ji našli?“

„V deset druhý den večer. To by bylo po osmnácti hodinách. Muselo by už dojít k nějakému rozkladu.“

„Patrně. Ale vykrvácená těla vypadají strašně divně. Možná by to šlo špatně rozeznat. A váš policejní doktor není zrovna Sherlock Holmes.“

„Takže by to bylo možné?“

„Museli bychom najít vysvětlení, proč na sebe v čase mezi půlnocí a čtyřmi ráno natáhla hezké šaty a punčocháče.“

Chvíli jsme o tom přemýšleli. Pak nás přemohla netečnost. Už jsme nic neřekli, ani o šatech a punčocháčích, ani o pověsti, voličích či hotelových pokojích, a usnuli jsme v pevném objetí, nazí na pokrývce ve strnulém tichu mississippské noci.

Probudil jsem se o čtyři hodiny později a ověřil si svůj dlouholetý názor: není nad napodruhé. Můžete zapomenout na všechny poloformální zdvořilosti, ke kterým se člověk uchýlí, když se s někým miluje poprvé. Zahodit za hlavu všechny triky, kterými se snažíte zapůsobit. Už jste si vybudovali důvěru, ale ještě nenastala nuda. Jisté zkušenosti jsou prověřené a skutečně platí. Napodruhé se můžete skvěle odvázat.

Což jsme také udělali.

Potom Deverauxová zívla, protáhla se a sdělila: „Na vojáka nejsi špatný.“

Opáčil jsem: „Ty jsi na mariňačku úplně skvělá.“

„Měli bychom si dávat pozor. Aby mezi námi nevznikly vzájemné city.“

„Co to znamená?“

„Co co znamená?“

„City.“

Deverauxová se na okamžik odmlčela.

Pravila: „Muži by se měli o city víc zajímat.“

Řekl jsem: „Slibuju, že až zjistím, že nějaké mám, budeš první, komu se svěřím.“

Deverauxová se opět odmlčela. Pak se zasmála. Což bylo dobře. Nezapomínejte, že jsme se poznali už v roce 1997. Tenkrát bylo všechno přechodné a v pohybu.

Podruhé jsem se probudil v sedm ráno a zamyslel se nad těhotenstvím.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Když jsem se probudil, seděla Elizabeth Deverauxová rovně jako svíčka na posteli. Po mé levé straně, uprostřed svého prostoru, a dívala se na mě, napřímená v zádech a se zkříženýma nohama, jako by cvičila jógu. Byla nahá a očividněji to ani v nejmenším nevadilo. Vypadala nádherně. Naprosto úchvatně. Byla to jedna z nejkrásnějších žen, jaké jsem kdy poznal, a rozhodně nejkrásnější, jakou jsem kdy viděl nahou, a rozhodně nejkrásnější, s jakou jsem kdy spal.

V ten okamžik však myslela na něco úplně jiného. Sedm hodin ráno. Začátek pracovního dne. Dvakrát mi bude muset stačit. Alespoň prozatím. Deverauxová pravila: „Musejí mít společného ještě něco jiného. Ty tři ženy.“

Nic jsem na to neřekl.

„Krása je příliš nejasný pojem,“ dodala Deverauxová. „Příliš subjektivní. Je to otázka názoru.“ Nic jsem na to neřekl. Deverauxová se podivila: „Co se děje?“

„Není to jen otázka názoru,“ namítl jsem. „Ne v případě těch tří.“

„Tak hledáme dva faktory. Dvě skutečnosti, které spolu souvisí. Byly krásné a měly společného ještě něco jiného.“

„Možná byly těhotné,“ navrhl jsem.

Probrali jsme onu možnost. Byly to holky na chození. Ve městě s vojenskou základnou. Takové věci se stávají. Většinou nešťastnou náhodou, ale občas úmyslně. Ženy se občas domnívají, že stěhovat se s miminem od jedné základny ke druhé je lepší než zůstat samy ve městě se základnou, kde se narodily. Patrně omyl, ale neplatí to pro všechny. Například moje matka dopadla dobře.

Oznámil jsem: „Shawna Lindsayová odtud toužila vypadnout, alespoň podle toho, co tvrdí její mladší bratr.“

Deverauxová namítla: „Nevidím ale důvod, proč by odtud toužila vypadnout Janice May Chapmanová. Nenarodila se tady. Sama si naše město vybrala. A rozhodně nepotřebovala chlapa, který by ji vysvobodil. Mohla prostě prodat dům a odjet ve své hondě.“

„Tak nehoda,“ poopravil jsem názor. „Rozhodně v jejím případě. Další věc, kterou jsme u ní nenašli, je antikoncepce. Ve skříňce na léky rozhodně nebyla.“

Žádná odpověď.

Zeptal jsem se: „Kam dáváš svou?“

„Na poličku do koupelny,“ sdělila Deverauxová. „Skříňky na léky tady nemají.“

„Chtěla uniknout z města i Rosemary McClatchyová?“

„Nevím. Patrně. Co by ji tady drželo?“

„Provedl doktor těhotenský test?“

„Neprovedl,“ odpověděla Deverauxová. „Ve velkém městě by to určitě udělali. Ale ne tady. Merriam podepsal úmrtní list a oznámil příčinu smrti, víc nic. Šel cestou nejmenšího odporu.“

Poznamenal jsem: „Chapmanová nevypadala těhotně.“

„Na některých ženách se to nepozná několik měsíců.“

„Svěřila by se Rosemary McClatchyová matce?“

„Nemůžu se jí zeptat,“ odmítla Deverauxová. „To nepřipadá v úvahu. V žádném případě. Nemůžu připustit, aby si něco takového myslela. Co kdyby Rosemary nebyla těhotná? Pošpinila bych její památku.“

„Bratr Shawny Lindsayové přede mnou něco tajil. Bezpochyby. Možná něco důležitého. Měla bys s ním promluvit. Jmenuje se Bruce. Chce do armády, jen tak mimochodem.“

„Ne k námořní pěchotě?“

„Údajně ne.“

„Proč? Pomluvil jsi ji před ním?“

„Řekl jsem mu pouze pravdu.“

„Bavil by se se mnou? Působí hodně nepřátelsky.“

„Je v pořádku,“ odpověděl jsem. „Ošklivý, ale v pořádku. Táhne ho to k vojákům. Zdá se, že má úctu k šaržím. Ty jsi sloužila u námořní pěchoty a jsi šerif. Zvol správný přístup a třeba se postaví do pozoru a zasalutuje.“

„Dobře,“ odsouhlasila Deverauxová. „Možná to zkusím. Možná za ním dneska zajdu.“

„Nehoda to mohla být v případě všech tří,“ upozornil jsem. „K velkému rozhodnutí došlo později. O tom, co podniknout. Jestli se všem třem líbilo, jak doposud žily, rozhodly se možná nic neměnit. Nebo k tomu byly přinuceny.“

„K potratu?“

„Proč ne?“

„Kdo by jim udělal v Mississippi potrat? Musely by cestovat hodiny na sever.“

„Proto se možná Janice Chapmanová ve čtyři hodiny ráno převlékla. Chtěla vyjet brzy. Měla před sebou dlouhou cestu. Možná ji slíbil odvézt její přítel. Byla na odpoledne objednaná u lékaře. S přespáním. Možná si představila, jak stojí na recepci. Čeká v čekárně. Tak si oblékla pořádné šaty. Módní, ale dostatečně střízlivé. A možná si zabalila tašku. To je další věc, kterou jsme u ní nenašli. Cestovní zavazadlo.“

„Nikdy se nám to nepodaří zjistit stoprocentně,“ posteskla si Deverauxová. „Pokud nenajdeme ty milence.“

„Nebo jednoho milence,“ upozornil jsem. „Může to být jeden a tentýž chlap.“

„Stejný chlap, který chodil se všemi třemi?“

„Není to vyloučené.“

„To ale nedává smysl. Proč by je objednával na potrat a pak je těsně před tím zavraždil? Proč by to s tím potratem nedotáhl do konce?“

„Možná patří k chlapům, kteří si nemohou dovolit ani těhotnou přítelkyni, ani spojitost s potratem.“

„Je voják. Ne kazatel. Nebo politik.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová dodala: „Možná chce být kazatelem nebo politikem později.“

Nic jsem na to neřekl.

„Nebo má kazatele nebo politiky v rodině. Nechce je zdiskreditovat.“

V chodbě zaskřípala prkna a pak se ozvalo slabé zaklepání na dveře. Okamžitě jsem ten zvuk poznal. Znal jsem ho z předešlého rána. Stařík z recepce. Představil jsem si, jak se pomalu šourá, váhavě zvedá ruku a lehkými vysušenými kotníky ťuká slabě na dřevo.

Deverauxová šeptla: „Do prdele.“

Teď jsme se chovali jako puberťáci. Pospíchali jsme a nešikovně šátrali. Deverauxová se skulila z postele a popadla náruč oblečení. Bohužel obsahovala i mé kalhoty, takže jsem jí je musel vykroutit a rozhodil tím ostatní kusy po podlaze. Deverauxová se je pokusila posbírat a já nasoukat do kalhot. Zapletl jsem se do nohavice a spadl na postel. Deverauxové se podařilo prchnout do koupelny, ale zanechala za sebou cestičku ponožek a spodního prádla. Když jsem měl kalhoty jakžtakž na sobě, stařík opět zaklepal. Přeskákal jsem přes místnost a po cestě odkopával směrem ke koupelně poztrácené oblečení. Deverauxová vystřelila ven a sebrala ho. Pak znovu zmizela a já jsem otevřel.

Stařík oznámil: „Máte na telefonu snoubenku.“

Hlasitě a zřetelně.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Bosý a jen v kalhotách jsem sešel dolů. Telefon na mě čekal jako obvykle v zadní kanceláři za recepcí. Byla na něm Karla Dixonová. Moje stará kolegyně. Génius na finance. Zakládající člen původní sto desáté zvláštní jednotky. Po Frances Neagleyové moje druhá volba. Stan Lowrey patrně předal můj dotaz o penězích z Kosova a Dixonová volá přímo zpátky, aby ušetřila čas.

Zeptal jsem se: „Proč musíš tvrdit, že jsi moje snoubenka?“

Dixonová odpověděla otázkou: „Proč, překazila jsem něco?“

„Ne tak úplně. Ale slyšela to.“

„Elizabeth Deverauxová? Neagleyová nám o ní vyprávěla. Takže jste se už dali dohromady?“

„A teď mě čeká vysvětlování.“

„Musíš si dávat pozor, Reachere.“

„To už mi řekla Neagleyová.“

„Tentokrát měla pravdu. Seržanti se snaží jako šílení. Svítí červená poplašná světla. Deverauxová prochází důkladnou prověrkou.“

„Já vím,“ opáčil jsem. „Pověděl mi to Garber. Plýtváte časem.“

„Jsem opačného názoru. Najednou je všude ticho po pěšině.“

„Protože není co najít.“

„Ne, protože něco zjistili. Víš, jak funguje byrokracie. Ne se říká snadno. Ticho znamená ano.“

„Co by zjistili, kdyby prověřili tebe?“

„Spoustu věcí.“

„Nebo mě?“

„Na to se neodvažuju pomyslet.“

„Tak vidíš,“ prohlásil jsem. „Není se čeho bát.“

„Věř mi, Reachere, něco nesouhlasí. Myslím to vážně. Možná jde o něco velkého. Poslechni mě a dej od ní ruce pryč.“

„Na to je příliš pozdě. Kromě toho je to blbost. Byla vzorná bezvýznamná mariňačka.“

„Kdo ti to pověděl?“

„Ona.“

Ticho na druhém konci linky.

Zeptal jsem se: „Co dalšího?“

Dixonová sdělila. „Z Kosova nepřicházejí žádné peníze. Vůbec žádné. Ať se kvůli tomu znepokojuje kdokoliv, je na falešné stopě. O tohle vůbec nejde.“

„Jsi si jistá?“

„Naprosto.“

„Vyptávali se, jestli nemám nějaké informace od Joea.“

„Falešná stopa,“ zopakovala Dixonová. „A ministerstvo financí by o tom stejně nevědělo. Pokud by se nejednalo o miliardy a miliardy. Což se nejedná. Dokonce ani o dolary a centy. Jsou to plané obavy. Někdo prostě zpanikařil. Mlátí kolem sebe. Hledá něco, co neexistuje.“

„To je dobré vědět,“ opáčil jsem. „Děkuju.“

„To byly dobré zprávy,“ sdělila Dixonová.

„Jak zní ty špatné?“

„Mám pro tebe informaci, která by se ti mohla hodit,“ upřesnila Dixonová. „Kamarád mého kamaráda se podíval do záznamů z Kosova a zjistil, že jsou v danou chvíli pěkně ožehavé.“

„Co v nich stojí?“

„Mimo jiné to, že beze stopy zmizely dvě tamní ženy.“

Dixonová mi vysvětila, že během minulého roku se zcela vypařily dvě Kosovanky. Podezření nepadlo na nikoho z místních. Neměly rodinné problémy. Obě byly svobodné. Obě se nacházely v oblasti vlivu americké armády. Obě se rády družily.

„Chodily s vojáky,“ řekla Dixonová.

„Byly hezké?“ zeptal jsem se.

„Neviděla jsem fotografie.“

Otázal jsem se: „Proběhlo vyšetřování?“

„Hodně tajně,“ sdělila Dixonová. „Nezapomínej, zbytek světa si má myslet, že tam vůbec nejsme. Tak pozvali vyšetřovatele z Německa. Údajně do Itálie, kvůli nějakým nesmyslům s NATO, ale jeho skutečným cílem bylo Kosovo. Ve složce jsou pořád cestovní příkazy.“

„A jak to dopadlo?“

„Jako amerického vlastence tě určitě potěší, že americké ozbrojené síly jsou nevinné jako lilie. Nikdo v uniformě nespáchal zločin.“

„Takže ten případ je uzavřený?“

„Navěky a neprodyšně.“

„Kdo byl ten vyšetřovatel?“

„Major Duncan Munro.“

Domluvil jsem s Dixonovou a vrátil se nahoru. Deverauxová nebyla u mě v pokoji. Doťapal jsem bosý k jejím dveřím a zjistil, že jsou zavřené. Slyšel jsem, jak za nimi teče sprcha. Zaklepal jsem, ale nikdo se neozval. Tak jsem se osprchoval, oblékl, zkusil to za patnáct minut znovu, ale přivítalo mě jen ticho. Zašel jsem se podívat do restaurace, ale ani tam jsem ji nenašel. Její auto nestálo na parkovišti policejního oddělení. Tak jsem prostě zůstal trčet na chodníku. Neměl jsem kam jít, s kým si pohovořit, co dělat, a netušil jsem, že hodina, která všechno změní, se právě přehoupla ze šedesáti minut na padesát devět.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Polovinu té hodiny jsem promarnil na chodníku. Jenom jsem se nehybně opíral o stěnu. Profesionální dovednost. Nezbytná při mém druhu práce. Šla mi dobře. Ale znal jsem lidi, kterým šla ještě lépe. Znal jsem lidi, kteří dokázali čekat dny či týdny, než se něco stalo.

Čekal jsem, až se objeví prodavač s metrem kolem krku a otevře obchod s oblečením. Což nakonec udělal. Odlepil jsem se od stěny, přešel ulici a vstoupil za ním dovnitř. Zatímco zápasil se zámky a světly, zamířil jsem k pultu s košilemi. Vybral jsem si stejnou, kterou jsem měl na sobě, a odnesl ji k pokladně.

Starý prodavač se podivil: „Děláte si zásoby?“

Odpověděl jsem: „Ne, ta první se mi ušpinila.“

Stařík se předklonil a podíval se mi na kapsu. Viděl jsem, jak očima sleduje spirálu krve. Nahoru a dolů. Ujistil mě: „Jsem si jistý, že se vám to podaří vyprat. Ve studené vodě, k tomu možná trochu soli.“

„Soli?“

„Sůl je na skvrny od krve nejlepší. A studená voda. Teplou se ještě víc ustálí.“

„Nemám pocit, že by měli v hotelu Toussaint moc dobrou prádelnu,“ opáčil jsem. „Dokonce bych řekl, že tam vůbec neperou. Dokonce tam ani nevaří kávu.“

„Můžete si tu košili odvézt s sebou domů, pane.“

„Jak?“

„Nejlépe v kufru.“

„Jednodušší je koupit si novou.“

„To je ale moc drahé.“

„V porovnání s čím? Kolik stojí kufry?“

„Kufr vám ale vydrží napořád. Sloužil by vám znovu a znovu po mnoho let.“

Sdělil jsem: „Myslím, že mi bude stačit nová košile. Nemusíte ji balit.“

Zaplatil jsem, odnesl si nákup do kabinky a zatáhl závěs. Svlékl jsem si starou košili, oblékl si novou a vyšel ven.

„Máte tady odpadkový koš?“ zeptal jsem se.

Prodavač se ohromeně zarazil a pak se sklonil a vytáhl čtyřicet čísel vysoký kovový koš. Nejistě ho ke mně natáhl. Já jsem sbalil špinavou košili do koule a předvedl tříbodový zásah ze zhruba tří metrů. Pěkně jsem tím prodavače vyděsil. Pak jsem se vrátil přes ulici do restaurace na snídani. A ještě si trochu cíleně zalelkovat. Věděl jsem, že nejpravděpodobnější místo, kde na Deverauxovou narazím, je právě restaurace. Žena, která jí jako ona, neodolá. Je to jen otázka času.

Nakonec to byla otázka necelých dvaceti minut. Když vešla, měl jsem v sobě už vajíčka a dva a půl hrnku kávy. Zahlédla mě ze dveří a zastavila se. Zastavil se celý svět. Atmosféra zhoustla tak, že by se dala krájet. Deverauxová měla na sobě zase uniformu a vlasy svázané do ohonu. Trochu se kabonila. Tvářila se křečovitě. Vypadala božsky.

Nadechl jsem se a odkopl židli naproti sobě. Deverauxová nezareagovala. Viděl jsem, jak pohybuje očima a zvažuje možnosti. Přejela pohledem po všech stolech. Většina z nich byla prázdná. Ale očividně usoudila, že kdyby si ke mně nepřisedla, způsobila by skandál. Nechtěla přijít o voliče. O dobrou pověst. Tak zamířila k mému stolu. Odtáhla židli o dalších třicet čísel a posadila se, tichá, upjatá, kolena těsně u sebe, ruce v klíně.

Pravil jsem: „Nemám snoubenku. Ani žádnou jinou přítelkyni.“

Deverauxová na to nic neřekla.

Vysvětlil jsem: „Byla to jen kolegyně od vojenské policie. Všichni si hrajou na velké utajení. Údajně se tím výborně baví. Můj velící důstojník se do telefonu představuje jako můj strýček.“

Žádná odpověď.

„Nemůžu dokázat opak,“ dodal jsem.

„Mám hlad,“ oznámila Deverauxová. „Tohle je poprvé za dva roky, co jsem vynechala snídani.“

„Omlouvám se,“ pravil jsem.

„Proč? Jestli mi říkáš pravdu, nemáš za co.“

„Říkám pravdu. Omlouvám se za své kolegy.“

„Byla to ta tvoje seržantka? Neagleyová?“

„Ne, byla to Karla Dixonová.“

„Co chtěla?“

„Chtěla mi říct, že nikdo z Kelhamu není zapojený do finančních čachrů.“

„Jak to ví?“

„Ví o všem, co má na sobě znak dolaru.“

„Koho napadlo, že by se někdo z Kelhamu mohl zaplést do finančního podvodu?“

„Vysoké důstojníky. Teoreticky by to bylo možné. Jak jsi řekla, jsou zoufalí.“

„Kdybys měl snoubenku, podváděl bys ji?“

„Pravděpodobně ne,“ odpověděl jsem. „S tebou bych ale byl ve velkém pokušení.“

„Už jsem se jednou spálila.“

„To je dost neuvěřitelné.“

„Ale pravdivé. Nebyl to příjemný zážitek.“

„Chápu,“ podotkl jsem. „Včera v noci ses ale nespálila.“

Deverauxová se odmlčela. Bylo na ní znát, jak přemýšlí. Včera v noci. Mávla na servírku a objednala si topinky namočené ve vejci s mlékem. To samé jako den předtím.

„Zavolala jsem Bruci Lindsayovi,“ sdělila. „Mladšímu bratrovi Shawny Lindsayové. Věděl jsi, že mají telefon?“

„Ano,“ přiznal jsem. „Zavolal jsem si od nich. Právě proto se mi ozvala Karla Dixonová.“

„Dneska odpoledne tam zajedu. Myslím, že máš pravdu. Chce mi něco povědět.“

Mně. Ne nám.

Řekl jsem: „Jenom si ze mě vystřelil kolega důstojník. Nebylo to nic jiného než hloupý žert.“

Deverauxová sdělila: „Obávám se, že vznikl problém s těmi otisky prstů. Z domu Janice Chapmanové. Přiznávám, že je to moje chyba.“

„Jaký problém?“

„Zástupce Butler má kamarádku na policejním oddělení v Jacksonu. Seznámil se s ní při tom kurzu. Poslala jsem ho za ní, aby je pro nás vyhodnotila, abychom ušetřili. Mají daleko víc peněz než my. Kamarádka to ale tentokrát zvorala a nemůžu Butlera požádat, aby ji poprosil, aby to udělala ještě jednou. To bych chtěla příliš moc.“

„Co zvorala?“

„Musela prohodit evidenční čísla. Údaje o Chapmanové dostali vyšetřovatelé zabývající se případem jakési Audrey Shawové a my jsme obdrželi údaje o Audrey Shawové. O naprosto jiné osobě. Byla to nějaká vládní úřednice. Což Chapmanová rozhodně nebyla, protože tady vláda nemá žádné úřady a Chapmanová stejně nepracovala. Pokud ovšem Audrey Shawová dřív nevlastnila dům Chapmanové. V tom případě to zvrtal Butler, protože odebral otisky na nesprávných místech, anebo ty, protože jsi mu to dovolil.“

„Ne, Butler odvedl dobrou práci,“ prohlásil jsem. „Zaměřil se na přesně správná místa. Tyhle otisky nepatří dřívější majitelce, jedině že by se dotyčná o půlnoci tajně vracela a používala zubní kartáček Chapmanové. Takže došlo k záměně. To se stává.“

„Pověz mi to ještě jednou,“ požádala Deverauxová. „O tom telefonickém hovoru.“

„Byla to major Karla Dixonová ze tři sta dvacáté deváté skupiny. Měla pro mě informace. To je všechno.“

„A to s tou snoubenkou byl vtip?“

„Netvrď, že námořní pěchota je lepší i na vtipy.“

„Vypadá dobře?“

„Velice dobře.“

„Chodil jsi s ní někdy?“

„Ne.“

Deverauxová se opět odmlčela. Schylovalo se k rozhodnutí. Viděl jsem, že k němu už téměř dospěla. A nepochyboval jsem, že všechno dobře dopadne. Bohužel jsem se to ale nedozvěděl. Ne v tu chvíli. Protože než stačila Deverauxová promluvit, vrazila do dveří restaurace tělnatá žena z ústředny policejního oddělení a strnula, jednu ruku na klice, druhou opřená o rám. Byla zadýchaná. Lapala po dechu. Dmula se jí hruď. Celou cestu utíkala. Vykřikla: „Máme další mrtvolu.“

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Zástupce šerifa butler jel za Pellegrinem, aby ho vystřídal na stráži u brány Kelhamu, kilometr a půl před cílem se podíval doleva a všiml si opuštěného obrysu v zakrslém porostu zhruba sto metrů severně od silnice. O pět minut později už volal na centrálu a dispečerka stanula ve dveřích bistra devadesát vteřin poté, co se tu špatnou zprávu dozvěděla. Dvacet vteřin nato jsme seděli s Deverauxovou v autě a řítili se na místo činu, takže s Butlerem jsme se setkali za necelých deset minut od okamžiku, kdy ho napadlo otočit hlavu.

Ne že by ta rychlost byla k něčemu dobrá.

Zaparkovali jsme za Butlerovým autem a vystoupili. Nacházeli jsme se na hlavní silnici vedoucí z východu na západ, v otevřené krajině tři kilometry za Carter Crossing a kilometr a půl před Kelhamem. Lesík lemující plot Kelhamu jsme měli daleko před sebou a stromy podél železniční trati daleko za sebou. Nad hlavou nám zářilo jasné dopolední nebe. Bylo teplo a nefoukal vítr.

Spatřil jsem to samé, co Butler. Na první pohled kámen nebo vyhozené harampádí. Ale malý tmavý předmět v dálce připomínal spíš něco jiného. Trochu nahrbený, trochu protažený, přitištěný k zemi, jakoby vypuštěný. Takové předměty jsem dobře znal. Nešlo moc dobře odhadnout velikost, protože nebylo možné správně odhadnout vzdálenost. Jestli ta věc leží osmdesát metrů daleko, je to malá žena. Jestli sto dvacet metrů daleko, tak velký muž.

Deverauxová si postěžovala: „Ani si nedokážeš představit, jak tuhle část své práce nenávidím.“

Butler stál na planině, napůl mezi tmavým obrysem a námi. Vykročili jsme k němu a pak jsme ho beze slova minuli. Spočítal jsem si, že předmět leží tak sto metrů od silnice, takže to nemůže být ani malá žena, ani velký muž. Musí to být něco mezi tím. Vysoká žena, nebo malý muž.

Nebo výrostek.

Pak jsem poznal nepřiměřené proporce.

A dal jsem se do běhu.

Z dvaceti metrů jsem si byl skoro jistý. Z deseti naprosto. Ze tří se mi dostalo vizuálního potvrzení. Naprosto jednoznačného. Na zemi ležel Bruce Lindsay. Šestnáctiletý ošklivec. Mladší bratr Shawny Lindsayové. Ležel na břiše. Měl roztažené nohy. Ruce podél boků. Obří hlavu otočenou k nám. Otevřená ústa. Hluboko posazené oči temné a mrtvé.

Vykašlali jsme se na předpisy o chování na místě činu. Bez ohledu na to, že pošlapeme okolí, jsme se s Deverauxovou vrhli k mrtvému tělu. Přetočili jsme ho a našli na levé straně hrudního koše vstupní ránu. Výstupní chyběla. Kulka pronikla dovnitř, roztrhla srdce, roztříštila páteř, vychýlila se, zbrzdila a zůstala vězet uvnitř.

Klekl jsem si a přejel očima po horizontu. Pokud ten kluk šel na východ, zastřelili ho ze severu. Téměř jistě střelec, který hlídal z lesa kolem plotu Kelhamu otevřenou planinu. Strážce uzavřené zóny.

Deverauxová si povzdechla: „Dneska ráno jsem s ním mluvila. Před pouhou hodinou. Dohodli jsme se, že se sejdeme u něj doma. Tak co tady dělal?“

Což byla otázka, na kterou se mi nechtělo odpovídat. Ani sám sobě. Řekl jsem: „Myslím, že chránil tajemství. O Shawně. Věděl, že ho z něho dostaneš. Tak se rozhodl vyrazit dneska odpoledne jinam.“

„Kam? Kam měl namířeno?“

„Do Kelhamu,“ vysvětlil jsem.

„Tohle je veřejně přístupný prostor. Kdyby měl namířeno do Kelhamu, šel by po silnici.“

„Vyhýbal se cizím lidem. Protože se styděl za to, jak vypadá.“

„Kdyby se styděl, tak proč by chodil do Kelhamu? Už jenom na strážnici by narazil na nejméně deset cizích lidí.“

Přiznal jsem: „Vypravil se tam, protože jsem mu řekl, že to bude v pořádku. Protože vojáci jsou jiní. Řekl jsem mu, že tam bude vítaný.“

„Proč by měl být vítaný? To po Kelhamu provádějí turisty?“

Kluk měl na sobě plátěné kalhoty, trochu podobné jako já, obyčejné tmavomodré tričko s dlouhým rukávem a tmavou teplákovou bundu. Když jsme ho otočili, bunda se rozevřela. Ve vnitřní kapse jsem zahlédl jakýsi papír.

„Podívej se na to,“ vyzval jsem Deverauxovou.

Deverauxová vytáhla papír z kapsy. Vypadal jako nějaký oficiální doklad ze silného, natřikrát přeloženého papíru. A vypadal staře, což patrně také odpovídalo. Se vší pravděpodobností byl starý šestnáct let. Deverauxová ho rozložila, přejela po něm očima a oznámila: „Jeho rodný list.“

Přikývl jsem a vzal jí ho z ruky. Stát Mississippi, pohlaví mužské, příjmení Lindsay, křestní jméno Bruce, narozen v Carter Crossing. Údajně před osmnácti lety. Na první pohled věrohodné, ale ne po pečlivějším prozkoumání. Změna byla provedena neuměle, ale pečlivě. Kdosi opatrně vygumoval dvě čísla a nahradil je dvěma jinými. Odpovídal inkoust i styl. Jenom se trochu vydřel papír, ale bylo to vidět. Vydřené místo bilo do očí. Každý by si ho všiml.

„Moje chyba,“ sdělil jsem. „Naprosto moje chyba.“

„Jak to?“

Jdi rovnou do Kelhamu, poradil jsem mu. Odvádějící důstojníky má každá základna. Jakmile budeš mít v ruce papír, že je ti osmnáct, skočí po tobě a už tě nikdy nepustí.

Ten kluk vzal mou radu doslova. Myslel jsem to tak, že má počkat. Ale on čekat nehodlal a okamžitě ze sebe udělal osmnáctiletého. Vyrobil důkaz. Patrně na kuchyňském stole, u kterého jsme seděli a pil ledový čaj. Představil jsem si ho. Skloněná hlava, soustředění, vystrčený jazyk. Možná papír namočil kapkou vody, vydřel původní čísla špičkou jídelního nože, vysál ho pijavým papírem, počkal, až uschne, našel správné pero, cvičil, zkoušel, a pak vepsal nová čísla. Čísla, která ho provedou branou Kelhamu. Čísla, která mu zajistí místo ve společnosti.

Všechno moje vina.

Vykročil jsem zpátky k silnici.

Deverauxová vyrazila za mnou.

Oznámil jsem: „Potřebuju zbraň.“

„K čemu?“ užasla Deverauxová.

Opět jsem se zastavil, otočil, podíval se na východ a přejel pohledem po horizontu. Fort Kelham tvořil obrovský obdélník na sever od silnice a jeho plot vedl širokým pruhem lesa, který se roztahoval pár stovek metrů na obě strany. Vypadalo to, jako by celou základnu vysekali ve stejném starém lese, jaký se rozkládal na jih od silnice, ale opak byl patrně pravdou. Kelham nejspíš vybudovali před padesáti lety na otevřené pláni a farmáři pak přestali kousek před plotem obdělávat půdu, tak tam vyrostly stromy. Jako plevel. Úplně jiný než staré stromy na jihu. Nový porost byl místy prořídlý, ale většinou poskytoval vhodný úkryt. Klidně by se v něm mohla nepozorovaně pohybovat malá vojenská síla, vycházet podle potřeby do otevřeného prostoru, stahovat se a procházet plotem, aby si odpočinula či doplnila zásoby.

Opět jsem vykročil. Prohlásil jsem: „Najdu to bezpečnostní komando, o kterém všichni tvrdí, že neexistuje.“

„A co kdyby se ti to opravdu podařilo?“ namítla Deverauxová. „Pak to bude tvůj svět proti jejich. Tvůj svět proti Pentagonu. Řekneš, že to komando existuje, a oni řeknou, že neexistuje. A Pentagon má silnější hlas.“

„Nemůžou popřít hmatatelný důkaz. Přinesu tolik kusů těl, že přesvědčím každého.“

„To tě nemůžu nechat udělat.“

„Neměli zastřelit toho kluka, Elizabeth. Tím překročili hranici, ať už jsou kdokoliv. Otevřeli nesprávné dveře. Zcela jednoznačně. To, co se za nimi skrývá, je jejich problém, ne náš.“

„Ani nevíš, kde hledat.“

„Jsou v tom lesíku.“

„V maskáčích a s dalekohledem. Ani se ti nepodaří se k nim přiblížit.“

„Mají jedno slepé místo.“

„Kde?“

„Kousek od brány Kelhamu. Číhají na vetřelce, který už ví, že neprojde branou. Tak se tam nedívají. Dívají se víc do dálky.“

„Bránu střeží ze strážnice.“

„Ne, strážnice střeží přístupovou cestu k bráně. Já se k bráně nevydám. Najdu skulinu. Příliš daleko za mobilní jednotkou a příliš daleko před strážnicí.“

„Střílejí lidi, Reachere.“

„Střílejí lidi, které vidí. Mě neuvidí.“

„Odvezu tě do města.“

„Nehodlám se vrátit do města. Chci odvézt opačným směrem. A potřebuju zbraň.“

Deverauxová neodpověděla.

Prohlásil jsem: „Udělám to v každém případě. Bez svezení i beze zbraně. Pomaleji a drsněji, ale vyřídím je.“

Deverauxová nařídila: „Nasedni si, Reachere.“

Aniž by prozradila, kam mě chce odvézt.

Nastoupili jsme, Deverauxová odcouvala od Butlerova auta a pak vyrazila dopředu, na východ ke Kelhamu. Správným směrem, co se mě týkalo. Když jsme ujeli něco přes kilometr, požádal jsem ji: „Teď to vezmi přes planinu. K okraji lesa. Jako bys něco zahlédla.“

Deverauxová se podivila: „Přímo k nim?“

„Nejsou tam. Jsou severovýchodně odtud. A na policejní auto by stejně nevystřelili.“

„Jsi si tím jistý?“

„Dá se to zjistit jediným způsobem.“

Deverauxová zpomalila, otočila volantem a se žuchnutím sjela na tvrdou hlínu. Silnice se zužovala jako přesýpací hodiny. Dvě stě metrů severně od nás se lehce stáčel nový lesík Kelhamu a dvě stě metrů jižně v symetrické křivce starý les. Deverauxová zamířila na severovýchod, v pravém úhlu vůči vozovce, za mohutného kolébání a poskakování. Pak opsala široký oblouk přes planinu a zastavila těsně u lesíka. Moje dveře byly necelé dva metry od nejbližšího stromu.

Otázal jsem se: „Zbraň?“

„Kristepane,“ zaúpěla Deverauxová. „Celá tahle záležitost je už i tak protizákonná na mnoha různých úrovních.“

„Jak jsi řekla, je to jejich svět proti mému. Jestli je tam nějaký střelec, řeknou, že není. Čím víc střelců tam bude, tím víc to budou popírat.“

Deverauxová se zhluboka nadechla a vytáhla z pouzdra mezi sedadly brokovnici. Byla to stará vinčestrovka model 12, jeden metr dlouhá a tři kila těžká. Poškrábaná a často používaná, ale vzorně naolejovaná a nablýskaná. Mohlo jí být tak patnáct let, ale majitel se o ni pečlivě staral. Přesto jsem jí moc nevěřil. Nerad používám zbraně, ze kterých jsem nikdy nestřílel. Není nic horšího než stisknout spoušť a zjistit, že se nic neděje. Nebo minout.

Zeptal jsem se: „Funguje?“

Deverauxová odpověděla: „Naprosto dokonale.“

„Kdy jsi z ní naposledy střílela?“

„Před dvěma týdny.“

„Na co?“

„Na cíl. Požaduju, aby celé oddělení každý rok skládalo novou zkoušku. A nemůžu si dovolit, aby mě převálcovali, tak trénuju.“

„Trefila ses do toho terče?“

„Rozstřílela jsem ho na kusy.“

Zeptal jsem se: „Nabila jsi znovu?“

Deverauxová se usmála a sdělila: „Šest nábojů je v zásobníku a jeden natažený. Náhradní náboje mám v kufru. Dám ti jich tolik, kolik uneseš.“

„Děkuju.“

„Ta brokovnice patřila tátovi. Dávej na ni pozor.“

„Neboj.“

„Na sebe dávej taky pozor.“

„Jako vždycky.“

Vystoupili jsme z auta a Deverauxová přešla dozadu a otevřela kufr. Pěkně špinavý. Od bláta nebo zeminy. Bylo mi to ale jedno, protože jsem zahlédl kovovou krabici přišroubovanou vzadu za sedadly. Na ženu jako Deverauxová pěkně daleko. Musela si stoupnout na špičky, předklonit se a vytáhnout v pase. Což vypadalo zezadu nádherně. Naprosto skvěle. Deverauxová nadzvedla víko, zahrabala nehty a vytáhla lepenkovou krabičku s náboji ráže dvanáct. Narovnala se a podala mi je. Zbylo v ní patnáct nábojů. Pět jsem si dal do jedné kapsy kalhot, pět do druhé a posledních pět do kapsy košile. Deverauxová mě sledovala. Pak rozšířila oči úžasem a vydechla: „Ty sis vypral košili.“

Objasnil jsem: „Ne, koupil jsem si novou.“

„Proč?“

„Abych nevypadal jako pobuda.“

„Ne, proč sis koupil novou a nevypral tu starou?“

„Tohle jsme už probírali. S prodavačem v obchodě. Přišlo mi to logické.“

„Aha,“ opáčila Deverauxová.

„Jen tak mimochodem, máš nádherný zadek.“

„Aha,“ zopakovala Deverauxová.

„Napadlo mě, že ti to musím říct.“

„Děkuju.“

„Je to teď zase dobrý? Mezi námi?“

Deverauxová se usmála. „Bylo to dobrý celou dobu. Jenom jsem ti škubala řetězem. Kdyby řekla, že je tvoje přítelkyně, možná bych jí věřila. Ale snoubenka? To je nesmysl.“

„Proč?“

„Copak by si tě chtěla nějaká ženská vzít?“

„Proč ne?“

„Nejsi chlap na ženění.“

„Proč ne?“

„Kolik máš času? To tvoje praní mohlo trvat tak hodinu.“

„Jak pereš ty?“

„V uličce za železářstvím je samoobslužná prádelna.“

„S pracími prostředky a podobnými vymoženostmi?“

„Není to žádná věda.“

„Popřemýšlím o tom,“ přislíbil jsem. „Zatím ahoj.“

„Koukej si pospíšit. Musíme dneska v noci stihnout vlak.“ Usmál jsem se, přikývl, naposledy se rozhlédl a vešel do lesa.

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Metr dlouhá vinčestrovka se lesem špatně nesla. Musel jsem ji držet oběma rukama svisle před sebou. Těšilo mě ale, že ji mám. Byla to dobrá stará zbraň. A plně uspokojivá. Kalibr dvanáct ukončí jakoukoliv diskusi hned po prvním výstřelu.

V březnu bylo v Mississippi na stromech už dost nových listů, takže jsem neviděl pořádně na oblohu. Musel jsem se řídit odhadem. Nebo hrubým stanovením polohy, jak tomu někteří lidé radši říkají. Což není v lese snadné. Většina praváků nakonec chodí v kruhu, protože většina praváků má levou nohu o kousek kratší než pravou. Základní biologie a geometrie. Vyhnul jsem se tomu nebezpečí tím, že jsem u každého desátého stromu udělal krok doprava, i když jsem to ne pokaždé považoval za nutné.

Les byl hustý, ale ne neprůchodný. Brodil jsem se podrostem a opadaným listím. Všechny stromy byly listnaté. Netušil jsem, jak se jmenují. Ve stromech se moc nevyznám. Měly různě silné kmeny deset až dvanáct metrů od sebe. Většina spodních větví odumřela nedostatkem světla. V lese panovalo přítmí. Nevedly jím žádné pěšinky. Nenarazil jsem na žádné stopy po nedávném pohybu.

Jedna okolnost stála na mé straně a dvě proti mně. Nevýhodou bylo, že jsem nadělal spoustu hluku a měl na sobě bílou košili. Chyběla mi kamufláž. Rozhodně jsem se neblížil nenápadně ani potichu. Výhodou bylo, že jsem se k nim blížil zezadu. Museli dřepět na vnitřním okraji lesa. Dívali se směrem ven. Vyhlíželi novináře, všetečky a další neznámé vetřelce. Každý, kdo se k nim blížil zepředu, se dal krásně zasáhnout. Já jsem se ale blížil zezadu.

A nepředpokládal jsem, že narazím na jednu velkou jednotku. Budou rozděleni do malých skupinek. Minimálně dvoučlenných a maximálně čtyřčlenných. Budou pohybliví. Nevybudovali si úkryty ani bivaky. Budou sedět na padlých kmenech, opírat se o stromy nebo sedět na bobku a dívat se porostem do denního světla, vždy připraveni přemístit se doprava nebo doleva, aby změnili úhel, vždy připraveni vyrazit dopředu a vypořádat se s hrozbou.

A usoudil jsem, že malé pohyblivé skupinky budou hodně roztroušené. Padesát kilometrů plotu je pěkná délka na hlídání. Kdybyste do toho lesa umístili rotu o plném počtu mužů, hlídkovala by jedna čtyřčlenná skupinka tisíc metrů od druhé. A tisíc metrů v lese je to samé jako tisíc kilometrů ve volném prostoru. Nekyne naděje na okamžitou pomoc či posilu. Ani na krycí palbu. Základní pravidlo: pušky a artilerie jsou v lese k ničemu. Stojí jim v cestě příliš mnoho stromů.

Po dvou stech krocích přibližně na severozápad jsem zpomalil. Blížil jsem se k prvnímu možnému stanovišti, na devítce na pomyslném hodinovém ciferníku, dost daleko nad místem, kde se zužovala silnice, v zakulaceném výběžku, ze kterého byl výhled na západ a na jih. Právě z toho výběžku se vší pravděpodobností zahlédli Bruce Lindsaye. Přiblížil se k nim z levé strany, viditelný nejméně z kilometru a půl. Vystoupili z lesa, přesunuli se a zastavili se dvě stě metrů od něj. Možná vykřikli varování nebo pokyn. Bruce možná zareagoval příliš pomalu, zmateně nebo v rozporu s pokynem.

Zamířil jsem doprava hlouběji do lesa, opsal jsem oblouk a pak jsem se začal krást po co možná nejpřímější lince k prvnímu pozorovacímu stanovišti. Pohyboval jsem se mezi stromy, jako bych proklouzával hustým davem, uhýbal jsem doleva, potom doprava, pomáhal jsem si jedním ramenem, pak druhým. Klouzal jsem očima ze strany na stranu a nahoru a dolů. Pozorně jsem sledoval zem. Nemohl jsem se vyhnout všemu, co na ní leželo, ale nechtěl jsem zakopnout nebo šlápnout na cokoliv silnějšího, než je násada na koště. Lámající se suché dřevo dokáže pěkně praskat.

Pokračoval jsem, dokud jsem nevycítil denní světlo. Dostal jsem se téměř na okraj lesa. Podíval jsem se doleva, podíval jsem se doprava, udělal opatrný krok dopředu a zjistil, že jsem měl částečně pravdu a částečně jsem se mýlil. Pravdu jsem měl proto, že jsem se skutečně dostal na místo se skvělou vyhlídkou, a mýlil jsem se, protože tam nikdo nebyl.

Zastavil jsem se metr od posledních stromů a zjistil, že se přede mnou otevírá výhled na jihozápad. Široký a ve tvaru klínu. Napříč se v dálce táhla silnice do Carter Crossing. Úplně prázdná, ale kdyby se po ní něco pohybovalo, okamžitě bych si toho všiml. Stejně jako bych si všiml čehokoliv v polích na čtyři sta metrů po obou stranách silnice. Bylo to skvělé pozorovací stanoviště. Úplně bezesporu. Nechápal jsem, proč je opuštěné. Z taktického hlediska to vůbec nedávalo smysl. Do setmění zbývala ještě spousta hodin. A pokud jsem věděl, v Kelhamu se nic nezměnilo. Situace nežádala novou strategii. Pokud se něco změnilo, tak jedině k horšímu pro rotu Bravo.

O fušerství svědčil i nepořádek na zemi. Nedopalky cigaret zašlapané do země. Odhozený papírek od čokolády sbalený do kuličky. Jasné otisky nohou, podobné těm, které jsme našli u vykrváceného novináře na pozemku starého Clancyho. Dost mě to zklamalo. Armáda trénuje Rangers na to, aby po sobě nezanechávali sebemenší stopy. Mají se po krajině pohybovat jako duchové. Zejména když se jedná o citlivý úkol pochybné legální kvality.

Stáhl jsem se zpátky do lesa a zamířil na sever. Držel jsem se přibližně padesát metrů od vnější hranice stromů. Dával jsem pozor, jestli nenarazím na příčné stezky vedoucí k plotu Kelhamu. Žádnou jsem nezahlédl. Což mě moc nepřekvapilo. Tajné příchody a odchody se nejspíš konaly mnohem dál na severu, na opuštěném místě ve špičce vojenského prostoru, daleko od civilistů a běžného provozu.

Po dvou stech metrech jsem opět změnil směr, k řídnoucím stromům a místu, ze kterého byl horší výhled na silnici, ale lepší do polí. Opět skvělé pozorovací stanoviště. Opět prázdné. A podle všeho nikdy obsazené. Na zemi se neválely nedopalky od cigaret. Ani papírky od čokolády. Nezůstaly tam otisky nohou.

Znovu jsem se vrátil na původní okružní trasu a po dvou stech metrech to zkusil ještě jednou. Pořád nikde nikdo. Začínal jsem si říkat, jestli nehledám méně než jednu kompletní rotu. Ale nasadit tak málo mužů na padesátikilometrový plot by byl nesmysl. Já bych chtěl víc. Dvě kompletní roty. Nebo tři. A to jsem krkoun, ve srovnání s Pentagonem. Kdybych já chtěl pět set mužů, vysocí důstojníci by chtěli pět tisíc. Podle jenom trochu rozumného plánu by se měl les hemžit lidmi. Jako Times Square. Už dávno jsem měl dostat kulku do zad.

Pak jsem začal uvažovat o výměnách stráží a přestávkách na oběd. Kvůli nedostatku mužů zůstávala jistá místa v jistou dobu neobsazená. Ale ta, co jsem viděl, budou obsazená po většinu času. Byla tak dobrá, že by jich byla škoda. Jestli mise zní vystopovat potenciální nepřátele blížící se k hranici Kelhamu, musí být z výhodných stanovišť pokryto celých 360 stupňů, a všechna tři stanoviště, která jsem navštívil, odpovídala požadavkům. Tak jsem usoudil, že dříve nebo později se tam někdo objeví.

Otočil jsem se a zašel opět hlouběji do lesa. Dostal jsem se na půl cesty ke své původní trase a zastavil se. Znehybněl jsem a dal se do čekání. Čekal jsem celých deset minut a nic jsem nezaslechl. Pak dvacet minut. Pak třicet. V listí šustil vítr, větve se pohupovaly a vrzaly, v podrostu cupitala drobná zvířátka. Nic jiného se neozývalo.

Potom jsem zaslechl kroky a hlasy, daleko vepředu po levé straně.

PADESÁTÁ KAPITOLA

Přesunul jsem se na západ a schoval se za nevhodný strom široký asi jako moje noha. Opřel jsem se o něj levým ramenem. Pozvedl jsem brokovnici. Namířil jsem na blížící se zvuky. Obě oči jsem nechal otevřené. Znehybněl jsem a jen neslyšně dýchal.

Podle všeho se blížili tři muži. Pomalu, uvolněně, neukázněně. Jakoby na procházce. Jako by si ze mě dělali srandu. Šustili nohama v listí. Tiše a znuděně si povídali. Nerozuměl jsem slovům, ale v hlasech jim nezaznívala ani stopa napětí či ostražitosti. O nohavice se jim odíraly ostružiny a ozývalo se praskání a křupání větviček, podmalované dutým klapáním, které podle všeho vydávaly umělohmotné pažby M16 narážející do kmenů, jak se prodírali úzkými mezerami mezi stromy. Tohle nebyl žádný uspořádaný postup. Žádní špičkoví pěšáci. V hlavě mi naskočily jiné myšlenky, což se mi čas od času stává. Uviděl jsem se, jak píšu zprávu po ukončení akce a kritizuju jejich chování. Uviděl jsem se na poradě v Benningu, jak vypočítávám sboru nadřízených důstojníků jejich nedostatky.

Vypadalo to, že směřují na jih, souběžně s okrajem lesa, zhruba dvacet metrů od něj. Bezpochyby se vraceli na jedno ze stanovišť, které jsem si prohlédl. Neviděl jsem je. Zakrývaly je stromy. Ale slyšel jsem je velice dobře. Přiblížili se skoro na dosah. Míjeli mě z levé strany, zhruba třicet metrů daleko.

Přetočil jsem se kolem stromu, o který jsem se opíral, a zůstal schovaný. Nevyrazil jsem za nimi. Ne okamžitě. Chtěl jsem mít jistotu, že za nimi nikdo nejde. Nechtěl jsem se stát čtvrtým chodcem v dlouhém procesí, se třemi muži před sebou a neznámým počtem za sebou. Tak jsem zůstal za stromem, nehýbal se a pozorně naslouchal. Neslyšel jsem však nic jiného než trojici kráčející na jih. Na severu panoval klid. Nic se tam neozývalo. Jen přírodní zvuky. Vítr, listí, hmyz.

Trojice vyrazila na procházku sama.

Počkal jsem, až se jejich zvuky vzdálí na třicet metrů, a pak jsem se za nimi vydal. Jejich stopy nešlo minout. Šli po neoficiální cestičce vyšlapané neustálými příchody a návraty v posledních dnech. Svědčily o nich vlhké obrácené listy a polámané větvičky. Jako organické důkazy. Ta točitá cestička byla zhruba třicet čísel široká.

Sotva patrná, ale viditelná. Vlastně velice dobře viditelná, v porovnání se zbytkem lesa.

V porovnání s neporušenou půdou působila jako dálnice I-95.

Šel jsem celou cestu za nimi. Bez problémů jsem se přizpůsobil jejich tempu. Nevadilo mi, že dělám hluk. Jednalo se o otázku logiky. Stačilo, abych hlučel méně než oni, a neměli mě šanci zaslechnout. A hlučet méně než oni nebylo nic těžkého. Těžší by bylo dělat větší rámus. Musel bych vystřelit z vinčestrovky nebo začít zpívat národní hymnu.

Trochu jsem se přiblížil. Přidal jsem do kroku a dostal se k nim na dvacet metrů. Pořád jsem na ně neviděl, až na pár mihnutí úzkých zad v maskovací polní uniformě a černých záblesků čehosi, co vypadalo jako hlaveň M16. Jasně jsem je ale slyšel. Rozhodně byli tři. Jeden podle hlasu starší a patrně velitel. Druhý toho moc nenamluvil a třetí měl nosní a vzrušený hlas. Stále jsem nerozuměl slovům, ale věděl jsem, že neříkají nic, co by mě mohlo zajímat. Napověděl mi to tón a rytmus jejich rozhovoru. Hluboké jízlivé mumlání, pobavené odpovědi a čas od času výbuch levného smíchu. Prostě tři chlapi ubíjející čas.

Nezahnuli ke třetímu stanovišti, které jsem si prohlédl. Minuli ho, loudavou chůzí, zcela jistě v řadě za sebou. Hlas prvního muže vždycky zesílil, když křikl přes rameno své poznámky, a odpovědi ostatních jsem sotva slyšel, protože se nesly dopředu pryč ode mě. Přesto jsem cítil, že se nebaví o ničem důležitém. Nudili se, patrně byli unavení a uvízli v rutinním úkolu, který už znali. Nepočítali s nebezpečím ani s rizikem.

Minuli i druhé stanoviště. Kráčeli na jih a já jsem je sledoval, dvě stě metrů za nimi, a pak jsem zaslechl, jak zahnuli doprava a začali se prodírat k prvnímu stanovišti. Na devítku na pomyslném číselníku. Na místo, kde se téměř s jistotou schovávali vrazi Bruce Lindsaye.

Došel jsem k odbočce a počkal na hlavní stezce. Slyšel jsem, jak se zastavili dvacet metrů západně ode mě, přesně tam, kde jsem stál i já, těsně na okraji lesa zaneřáděného nedopalky cigaret, papírkem od čokolády a otisky nohou. Postoupil jsem dopředu, tři metry, pět metrů, a potom jsem se zase zastavil. Jeden z nich si říhnul, což vyvolalo výbuch smíchu a všeobecné veselí. Patrně jsem se nemýlil a skutečně se stáhli na sever na oběd a teď zase zaujali postavení. Jeden z nich se vymočil za stromem. Moč cákala na kožnaté chlupaté listy pokrývající lesní půdu. Zaslechl jsem, jak hlavněmi pušek rozhrnují větve ve výšce očí. Rozhodli se, že se podívají na západ do otevřeného prostoru před sebou. Pak cvakl zapalovač Zippo a ve vzduchu zavoněl cigaretový kouř.

Zhluboka jsem se nadechl a posunul se dopředu, stále blíž a blíž, nalevo a napravo mezi stromy, dalších pět metrů, šest, sedm, levý loket, pravý loket, jako plavec v hustém davu, vinčestrovku svisle před sebou. Ti tři chlapi o mně neměli nejmenší tušení. Cítil jsem je před sebou, nepřipravené, nehybné, zahleděné dopředu, najednou tiché a patrně otupělé, protože je přecházela dobrá nálada po obědě. Zadržel jsem dech a přiblížil se o jeden strom, o dva, o tři, a konečně jsem je jasně spatřil.

A nechápal jsem, co vidím.

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Byli tři, přesně jak jsem si myslel. Stáli čtyři a půl metru ode mě. Přes šířku místnosti. Všichni otočení zády. Jeden šedovlasý a udělaný. V olivově hnědé pracovní uniformě z éry války ve Vietnamu. Byla mu dost malá. Držel pušku M16 a z pouzdra na opasku mu vykukovala pažba poloautomatické pistole Beretta M9. Devítimilimetr. Standardní zbraň Armády Spojených států, stejně jako M16. Na nohou měl staré výsadkářské boty a nic na hlavě.

Druhý byl mladší, o něco vyšší, ale ne zrovna štíhlejší. Měl nazrzlé vlasy a na sobě cosi, co musela být italská bojová uniforma. Podobná naší, ale jiná. Lépe střižená. Za horní rukojeť držel M16. Pravou rukou. Byl bez pistole. Na nohou měl černé sportovní tenisky. Na zádech batůžek s neodpovídající kamufláží. Stejně jako první muž neměl nic na hlavě.

Třetí muž měl na sobě polní uniformu s lesní kamufláží Armády Spojených států z roku 1980. Nebyl tlustý. Naopak. Zakrslý. Přibližně sto šedesát sedm čísel vysoký a vážil něco přes šedesát kilo. Štíhlý, drátovitý, nuzácký a nervózní. Také držel M16. Na nohou civilní boty, žádná pokrývka hlavy, žádná pistole. Byl to onen kuřák. Mezi prsty svíral zapálenou cigaretu.

Italská polní uniforma mě přivedla na myšlenku, jestli nejsou nějaká podivná síla NATO. Ale pracovní uniforma z Vietnamu se nehodila do roku 1997, ani do sebedivočejší politické situace té doby, a stejně se nehodily boty na denní nošení, které měl na sobě skrček, a do očí bilo, že nemají bojové helmy, balíčky s obědem a chovají se naprosto neprofesionálně. V hlavě mi naskočily nejrůznější možnosti, jako odlety na tabuli v hale na letišti. Překvapilo mě, že trojlístek neslyší tikání a klapání vycházející z mé hlavy.

Opět jsem se na ně podíval, zleva doprava a zprava doleva.

Nedařilo se mi přijít tomu na kloub.

Pak se mi rozsvítilo: jsou to amatéři.

Zapadákov v Mississippi, vedle Tennessee a Alabamy. Civilní milice. Hra na vojáky. Chlapi, kteří s nadšením pobíhají se zbraněmi po lese, ale tvrdí, že chrání nějakou životně důležitou věc. Chlapi, kteří se naparují ve vojenských výprodejích, hned po výhodné koupi starého modelu z Vietnamu nebo italské polní uniformy.

Chlapi, jejichž vášní je nákup zbraní ve venkovských obchodech se zbraněmi. Zejména v jistých obchodech se zbraněmi. Protože jisté obchody se zbraněmi se nacházejí blízko vojenských základen a mívají díky tomu spoustu zajímavostí pod pultem. Stačí jeden spojenec za branou, a věřte mi, že takový spojenec se vždycky najde. Každý rok se odepisuje plynulý proud M16, beretta ještě horších věcí. Odepisují se jako ztracené, poškozené nebo jinak nepoužitelné, až na to, že to neodpovídá pravdě. Vynášejí se uprostřed noci zadními dveřmi a už za hodinu leží pod pultem v obchodě se zbraněmi.

Zatknul jsem už spoustu lidí, často skupinky větší než ta, co jsem měl před sebou, ale nikdy mi to moc nešlo. Nejlepší zatčení jsou založena na hlasitém řevu a mně je trapné, když musím pateticky křičet a běsnit. Přijde mi lepší uštědřit lehkou ránu a vyřídit si to se zatýkanými hned na začátku. Až na to, že z povykování nehýbat se nehýbat se nehýbat se je mi také trapně. Ta slova zní trochu nejistě. Skoro jako prosba.

Měl jsem ale u sebe nejpádnější argument, který utne veškerou konverzaci: opakovačí brokovnici. Ztratím sice jednu nepoužitou nábojnici, ale vyrobím zvuk, který by přimrazil na místo každou trojici mužů na světě.

Zvuk, který nahání největší strach.

Křup-křup.

Vyhozená nábojnice dopadla do listí u mých nohou a trojice mužů ztuhla.

Nařídil jsem: „Zbraně na zem.“

Normálním hlasem, normální výškou, normálním tónem.

Chlap s nazrzlými vlasy upustil pušku jako první. Pěkně si pospíšil. Pak uposlechl postarší hromotluk a nakonec skrček.

„Teď se nehýbejte,“ vyslovil jsem další příkaz. „Nenuťte mě, abych musel zajít do krajnosti.“

Normální hlas, normální výška, normální tón.

Muži znehybněli. Pozvedli pomalu ruce do stran, a nechali je zvednuté. Roztáhli prsty. Určitě roztáhli i prsty u nohou, ve výsadkářských botách, teniskách a botách na denní nošení. Úporně se snažili, aby působili neozbrojeně a mírumilovně.

Nakázal jsem: „A teď udělejte tři velké kroky dozadu.“

Všichni tři poslušně udělali tři přehnané nejisté kroky a zastavili se na víc než délku těla od svých pušek.

Vyzval jsem je: „A teď se otočte.“

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Nikdy předtím jsem je neviděl. Postarší muž se otočil velice pomalu a zůstal stát po mé levici. Vůbec jsem ho neznal. Byl to prostě jenom nějaký bezvýznamný chlap, trochu odulý a sešlý. Uprostřed se ocitl světlý zrzek. Vypal přesně tak, jak by vypadal jeho postarší kolega, kdyby vyrůstal o dvacet let později a v lepších podmínkách. Další obyčejný chlap, trochu změkčilý a zušlechtěný. Skrček se lišil. Očividně pocházel z rodiny, která se už čtyři generace živí veverkami. Chytřejší než krysa, odolnější než koza a nervóznější než obě zvířata dohromady.

Zastrčil jsem si vinčestrovku do pravého podpaží, přitáhl dozadu loket a podržel ji jednou rukou. Mířila plus minus na chlápka vpravo. Měla ale kalibr dvanáct. Nemusel jsem mířit přesně na cíl.

Levačku jsem si nechal volnou pro komunikaci, pohlédl jsem na postaršího velitele a sdělil: „Nyní se dostáváme do bodu, kdy vytáhnete pistoli a podáte mi ji.“

Chlápek neodpověděl.

Dodal jsem: „Vysvětlím vám, jak na to. Jedním prstem a palcem ji vytáhnete z pouzdra, pak si ji přehodíte v ruce a namíříte sám na sebe. Je to jasné?“

Žádná odpověď.

Upozornil jsem: „Druhá možnost je, že vás střelím do nohou.“

Normální hlas, normální výška, normální tón.

Žádná odpověď. Alespoň zpočátku. Už jsem si říkal, že budu muset obětovat další nábojnici a natáhnout znovu brokovnici, ale nakonec jsem nemusel. Postarší velitel nebyl hrdina. Po novém uvážení předvedl trik s prstem a palcem, obrátil pistoli v ruce a zarazil si ústí do břicha.

Požádal jsem: „Teď ji odjistěte.“

Posunout pojistku obráceně není snadné, ale veliteli se to podařilo.

Nařídil jsem: „Chytněte hlaveň palcem, ukazováčkem a prostředníčkem. Prsteníček nechte volný. Zastrčte ho do lučíku spouště. Hezky skrz. Aby tlačil zezadu na spoušť.“

Velitel uposlechl.

Zeptal jsem se: „Víte, co se stane?“

Žádná odpověď.

Objasnil jsem: „Při prvním pokusu o rvačku si prostřelíte břicho. To vám musí být jasné. Stačí jakýkoliv náznak odporu. Rozumíme si? Chápete, jak to myslím?“

Velitel přikývl.

Rozkázal jsem: „Teď mi tu pistoli podejte. Pomalu a opatrně. Držte ji pěkně rovně. Namířenou na sebe. Prsteníček nechte provlečený spouští.“

Velitel udělal, co jsem mu řekl. Odtáhl pistoli šedesát čísel od břicha a já jsem k němu přistoupil a vzal jsem si ji. Jednoduše jsem mu ji vytáhl z pravé ruky, jediným plynulým pohybem. Ustoupil jsem dozadu, velitel svěsil paži a já jsem si vyměnil ruce. Vinčestrovku jsem popadl levičkou a berettu jsem vzal do pravičky.

A vydechl jsem. Usmál jsem se.

Tři muži zatčení a odzbrojení, aniž by padl jediný výstřel.

Pohlédl jsem na velitele a zeptal se: „Co jste zač?“

Velitel dvakrát polkl, pak sebral opět trochu odvahy a prohlásil: „Plníme misi a je to takový druh mise, od které by se civilisti měli držet stranou, jestli vědí, co je pro ně dobré.“

„Proti komu ti civilisté stojí?“

„Proti vojenské síle.“

„Vy jste vojenská síla?“

Postarší velitel potvrdil: „Ano, jsme.“

Opáčil jsem: „Ale kdepak. Nejste. Jste šaškové, kteří si hrají na vojáky.“

Velitel se nenechal zviklat: „Tohle je oficiální mise.“

„Kdo vás na ni vyslal?“

„Náš velitel.“

„Kdo vydal rozkaz jemu?“

Hrdina v uniformě z Vietnamu zrudnul a začal pokašlávat a blekotat. Několikrát začal mluvit a zase se zarazil. Překřížil jsem hlaveň vinčestrovky s berettou a namířil ji přímo na něj. Nevěděl jsem jistě, jestli funguje. Zásadně nevěřím zbraním, ze kterých jsem nevystřelil. Seděla ale dobře v dlani a měla správnou váhu. Byla odjištěná. To jsem věděl stoprocentně. A hrdina sebou pěkně trhnul. A právě on musel ze všech nejlépe vědět, jestli ta pistole funguje. Protože patřila jemu. Položil jsem pevně prst na spoušť. Velitel to zahlédl. Ale přesto nic neřekl.

Zasáhl chlápek s nazrzlými vlasy. Ten změkčilý. Objasnil: „Neví, kdo dal k té misi rozkaz, a je mu trapné to přiznat. Proto nic neříká. Copak to nechápete?“

„To se radši nechá zastřelit, než aby se ztrapnil?“

„Nikdo z nás neví, kdo dal k té misi rozkaz. Co je nám do toho?“

Zeptal jsem se: „Odkud jste?“

„Nejdřív mi povězte, kdo jste vy.“

„Jsem důstojník Armády Spojených států,“ prohlásil jsem. „Takže jestli vaši takzvanou misi schválili vojáci, spadáte v tuhle chvíli pod mé velení, protože jsem váš nadřízený důstojník. Souhlasíte? Je to přece logické.“

„Ano, pane.“

„Odkud jste?“

„Z Tennessee,“ odpověděl zrzek. „Zastupujeme Svobodné občany státu Tennessee.“

„Moc svobodní mi nepřipadáte,“ poznamenal jsem. „Zrovna teď mi přijdete poněkud zadržení.“

Žádná odpověď.

Zeptal jsem se: „Proč jste sem přišli?“

„Dostali jsme zprávu.“

„Jakou zprávu?“

„Že nás tady potřebují.“

„Kolik vás tady je?“

„Celkem šedesát.“

„Dvacet skupin na padesát kilometrů?“

„Ano, pane.“

Otázal jsem se: „Jaké rozkazy jste dostali, když jste sem dorazili?“

„Nemáme pouštět nikoho k plotu.“

„Proč?“

„Protože nadešel čas povstat a pomoct národnímu vojsku. Což je povinností každého vlastence.“

„Proč potřebuje národní vojsko pomoc?“

„To nám neřekli.“

„Pravidla nasazení?“

„Máme zabránit, aby se kdokoliv přiblížil k plotu, jakýmikoliv prostředky.“

„Zastřelili jste dneska ráno toho kluka?“

Dlouhé, velice dlouhé ticho.

Pak promluvil zakrslík po mé pravici.

Zeptal se: „Vy myslíte toho černocha?“

Do rozhovoru se vložil velitel: „Naše mise je plně schválená.“

Sdělil jsem: „Myslím toho kluka afroamerického původu.“

Zrzek pohlédl naléhavě na své kámoše. Nejdřív na jednoho a pak na druhého. Rychle kroutil hlavou. Prohlásil: „Nikdo z nás nebude na podobné otázky odpovídat.“

Upozornil jsem: „Alespoň jeden z vás by to měl udělat.“

Velitel sdělil: „Naše mise je plně schválená na nejvyšší možné úrovni. Vyšší úroveň než ta, která odsouhlasila naši misi, neexistuje. Ať už jste kdokoliv, pane, děláte velkou chybu.“

Okřikl jsem ho: „Držte hubu.“

Zrzek se podíval zpříma na zakrslíka a nakázal: „Nic neříkej.“

Pohlédl jsem na zakrslíka a vybídl ho: „Říkejte, co se vám zachce. Stejně vám nikdo neuvěří. Každý ví, že zelenáč jako vy je tady jen proto, aby se šťoural v nose.“ Odvrátil jsem se. Zpátky k veliteli.

Skrček prohlásil: „Toho černocha jsem zastřelil já.“

Otočil jsem se zpátky.

Zeptal jsem se: „Proč?“

„Choval se agresivně.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Viděl jsem tělo,“ sdělil jsem. „Střela ho zasáhla hodně vysoko pod paží. Paže zůstala nezraněná. Řekl bych, že držel ruce nahoře. Myslím, že se vzdával.“

Skrček si odfrkl a odsekl: „Možná to tak vypadá.“

Sundal jsem berettu z vinčestrovky. Pozvedl ji. Namířil ji skrčkovi do obličeje.

Vyzval jsem ho: „Povězte mi o včerejšku.“

Skrček se na mě zpříma podíval.

V očích se mu zračila vypočítavost.

Usoudil, že nevystřelím.

Oznámil: „Včera jsme operovali na severu.“

„A dál?“

„Za tuhle sezonu se mi podařily dva zásahy.“

„Kdo obvázal ránu?“

Ozval se zrzek: „To jsem byl já. Byla to nehoda. Jen jsme se řídili rozkazy.“

Obrátil jsem se zpátky k zakrslíkovi a vybídl ho: „Povězte mi o tom ještě jednou. Jaké to bylo, vidět šestnáctiletého kluka se zdviženýma rukama.“

Posunul jsem namířenou hlaveň o centimetr nahoru. Mířila mu přesně doprostřed čela.

Skrček se zazubil a prohodil: „Možná nám mával.“

Stiskl jsem spoušť.

Pistole fungovala dobře. Velice dobře. Přesně, jak měla. Lesem třeskl výstřel, zasyčel a proměnil se v ozvěnu. K nebi vzlétli ptáci. Od stromu se odrazila prázdná nábojnice a uhodila mě do stehna. Skrčkova hlava se utrhla od krku a dopadla s vlhkým mlasknutím do listí za ním. Skrček se sesunul svisle k zemi, dopadl hubeným zadkem na paty, ochabl a zhroutil se na hromádku, jako by neměl kosti, způsobem typickým pro náhlou a násilnou smrt.

Počkal jsem, až ozvěna výstřelu odezní v dálce a až mi odlehne v uších, podíval jsem se na ty dva, kteří přežili, a oznámil: „Vaše údajná mise byla ukončena. Právě v tuto chvíli. A Svobodní občané Tennessee rozpuštěni. Také právě teď. Přestali existovat. Běžte to povědět ostatním. Máte třicet minut na to, abyste vypadli z mého lesa. Hodinu na to, abyste zmizeli z tohohle státu. Všech padesát devět. Jestli se jenom trochu zpozdíte, pošlu za vámi Rangers. Takže sebou koukejte hodit.“

Oba muži tam vteřinu jen stáli, naprosto nehybně, bledí, šokovaní a vyděšení. Pak sebou hnuli. Dali se do běhu. Běželi jako o život, v podstatě doslova. Naslouchal jsem, dokud neutichly jejich kroky. Trvalo to pěkně dlouho, ale pak se rozhostilo ticho, a já jsem věděl, že se nevrátí. Přišli o jednoho člena a na něco takového neměli žaludek. Nepochyboval jsem, že udělají ze skrčka mučedníka, ale stejně tak mi bylo jasné, že za žádnou cenu nechtějí sdílet jeho osud. Krev a mozek jsou tvrdé skutečnosti a tvrdé skutečnosti nepatří do světa her.

Zajistil jsem berettu a zastrčil si ji do kapsy u kalhot. Vytáhl jsem z opasku košili a zakryl pistoli cípy. Pak jsem vyrazil cestou, kterou jsem přišel, natáčel se rameny a prodíral se mezi stromy s vinčestrovkou svisle před sebou.

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Elizabeth deverauxová na mě čekala přesně na místě, kde jsme se rozloučili, těsně vedle auta, metr osmdesát od hranice lesa. Vynořil jsem se mezi stromy přímo před ní a Deverauxová sebou trochu škubla, ale rychle se vzpamatovala. Patrně mě nechtěla urazit tím, že by se divila, že jsem to dokázal. Nebo nechtěla dát najevo, že měla strach. Nebo obojí. Políbil jsem ji na ústa, podal jí vinčestrovku a Deverauxová se zeptala: „Co se stalo?“

Objasnil jsem: „Je to nějaký občanský výbor z Tennessee. Připitomělá milice ze Zapadákova. Právě se stahují.“

„Slyšela jsem výstřel.“

„Jeden z nich propadl takovým výčitkám svědomí, že spáchal sebevraždu.“

„Měl si co vyčítat?“

„Spoustu věcí.“

„Kdo je sem poslal?“

Opáčil jsem: „To je velká otázka.“

Vyndal jsem náhradní munici z kapes. Deverauxová mě přinutila, abych ji sám uložil do kufru. Pak jsme odjeli do města. Beretta mě celou cestu tlačila do stehna a do žaludku. Minuli jsme černou polovinu Carter Crossing, pak jsme se přehoupli přes železniční přejezd a zastavili na parkovišti před úřadem šerifa. Domácí meta pro Deverauxovou. Bezpečí. Deverauxová mě vyzvala: „Běž si dát kávu. Za chvíli jsem zpátky.“

„Kam jedeš?“

„Musím paní Lindsayově povědět o jejím synovi.“

„To nebude snadné.“

„Ne, to nebude.“

„Chceš, abych jel s tebou?“

„Ne,“ odmítla Deverauxová. „To se nehodí.“

Sledoval jsem, jak odjíždí, a pak jsem se vydal do restaurace na kávu. A zatelefonovat si. Postavil jsem si hrnek s kávou na stolek u vchodu a vytočil číslo kanceláře Stana Lowreyho. Zvedl to osobně. Řekl jsem: „Pořád jsi u sebe v kanceláři. Pořád máš práci. To je neuvěřitelné.“

Lowrey opáčil: „Tyhle řeči začínají být ohrané, Reachere.“

„Budeš se na tuhle dobu dívat jako na dohořívající uhlíky šťastných časů.“

„Co chceš?“

„Od života všeobecně? To je velká otázka.“

„Ode mě.“

„Chci od tebe spoustu věcí,“ opáčil jsem. „Konkrétně potřebuju, abys pro mě ověřil několik jmen. V každé databázi, na kterou narazíš. Hlavně v civilních, jestli se ti to podaří, včetně vládních záznamů. Zavolej washingtonské policii a pokus se je přemluvit, aby ti pomohli. Také FBI, jestli je tam ještě někdo, kdo s tebou mluví.“

„Otevřeně na rovinu, nebo tajně?“

„Hodně tajně.“

„Jaká jména?“

„Janice May Chapmanová,“ sdělil jsem.

„To je ta mrtvá ženská, správně?“

„Jedna z několika.“

„Další jména?“

„Audrey Shawová,“ požádal jsem.

„Kdo to je?“

„Nevím. Proto chci, abys to zjistil.“

„Ve spojitosti s čím?“

„Je to záhada spojená s další záhadou.“

„Audrey Shawová,“ zopakoval Lowrey pomalu, jak si to psal.

Pak se zeptal: „Ještě něco jiného?“

„Jak daleko je Garberova kancelář od tvojí?“

„Na druhé straně schodiště.“

„Potřebuju s ním mluvit. Tak k němu dojdi, popadni ho pod tím jeho starým krkem a přivleč ho k sobě.“

„Proč mu nezavoláš přímo?“

„Protože ho chci na tvé lince, ne na jeho.“

Žádná odpověď, jen bouchnutí sluchátka o psací stůl, zaúpění, jak Lowrey vstával, a sykot židle vracející se do původního tvaru. Potom ticho, což bylo drahé, jelikož jsem volal z telefonního automatu. Zastrčil jsem do něj další čtvrťák a čekal. Uplynuly celé minuty. Už jsem si začínal myslet, že se Garber odmítá hnout z místa. Nechce se mnou mluvit. Pak jsem však zaslechl, jak někdo zvedá sluchátko, a známý hlas zavrčel: „Co chcete, krucinál, tentokrát?“

„Chci si s vámi promluvit,“ oznámil jsem.

„Tak mi zavolejte. Máme telefonní centrálu. A jednotlivé linky.“

„Vaši linku odposlouchávají. To je nad slunce jasnější, nemáte pocit? Jste šachová figurka stejně jako já. Proto je bezpečnější domlouvat se přes linku někoho jiného.“

Garber se na okamžik odmlčel.

„Možná,“ odtušil. „Co pro mě máte?“

„Ty stráže kolem plotu Kelhamu byla neoficiální síla. Milice místních občanů. Nějaká prapodivná síť ryzích patriotů. Údajně měli chránit armádu před neoprávněným obtěžováním.“

„Prostě Mississippi,“ odvětil Garber. „Co byste čekal?“

„Jsou z Tennessee,“ řekl jsem. „A ušlo vám, o čem mluvím. Nepřimotali se sem náhodou. Nepřijeli z náhlého rozmaru. Neudělali si dovolenou. Kdosi je sem povolal. Mají někde kontakt, který ví, přesně kdy, přesně kde, přesně jak a přesně proč jsou zapotřebí. Kdo by měl takovou informaci?“

„Někdo, kdo zná všechna fakta z průběžných zpráv.“

„Kde by se dala taková osoba najít?“

„Někde vysoko nahoře.“

„Souhlasím,“ opáčil jsem. „Máte nějaký nápad, kdo by to mohl být?“

„Vůbec žádný.“

„Jste si jistý? Potřebuju, abyste mě zasvětil, jestli můžete.“

„Jsem si naprosto jistý. Jste zasvěcený stejně jako já.“

„Dobře, vraťte se do kanceláře. Za pět minut vám zavolám. Nevšímejte si toho, co vám budu povídat, protože to budou převážně nesmysly. Ale zůstaňte na telefonu natolik dlouho, aby naskočilo nahrávací zařízení.“

„Počkejte,“ zarazil mě Garber. „Musím vám něco říct.“

„Co to je?“

„Novinky od námořní pěchoty.“

„Jaké novinky?“

„Cosi o Elizabeth Deverauxová.“

„Co přesně?“

„Nevím. Dělají s tím velké tajnosti. Prý se jedná o těžko přístupné materiály. Velice citlivé. Nejvyšší kategorie, největší záležitost na světě a podobné kecy. Proslýchá se ale, že před pěti lety došlo k obrovskému skandálu. Deverauxová prý nechala bezdůvodně vyhodit jiného vojenského policistu námořní pěchoty. Ve hře byla údajně osobní žárlivost.“

„Před pěti lety znamená tři roky předtím, než odešla. Byla propuštěna pro ztrátu důvěry?“

„Ne, nebyla.“

„Odešla dobrovolně, nebo k tomu byla přinucena?“

„Dobrovolně.“

„Tak na těch pověstech nic není,“ pravil jsem. „Nelamte si kvůli tomu hlavu.“

„Uvažujete nesprávnou částí těla, Reachere.“

„Za pět minut,“ uzavřel jsem. „Buďte u svého psacího stolu.“

Servírka mi dolila kávu a já jsem vypil skoro celý hrníček a odpočítal při tom v hlavě tři sta vteřin. Pak jsem opět přistoupil k telefonu a zavolal přímo Garberovi. Garber se představil a já jsem oznámil: „Pane, tady je major Reacher. Chci podat hlášení z Mississippi. Slyšíte mě?“

Garber odpověděl: „Jasně a zřetelně.“

Sdělil jsem: „Mám jméno osoby, která povolala ke Kelhamu Svobodné občany Tennessee. Ten rozkaz je součástí trestného komplotu, který vyústil ve dvě vraždy a dvě těžká ublížení na těle. Pozítří mám schůzku v Pentagonu, pak se okamžitě vrátím na základnu a uvědomím vojenskou prokuraturu.“

Garber přistoupil na hru. Rychle pochopil, kam mířím, a sehrál svou roli. Zeptal se: „Kdo je ona osoba?“

Odpověděl jsem: „To si nechám nadcházejících čtyřicet osm hodin pro sebe, jestli vám to nevadí.“

„Chápu,“ odtušil Garber.

Stiskl jsem vidlici, abych ukončil hovor, a pak jsem vytočil další číslo. Do kanceláře plukovníka Johna Jamese Frazera, hluboko uvnitř Pentagonu. Pohlavára ze senátních záležitostí. Vzal to jeho sekretář a já jsem si domluvil schůzku, na dvanáctou za dva dny u plukovníka v kanceláři. Nesdělil jsem důvod, protože jsem nemohl. Neměl jsem žádný skutečný důvod. Jenom jsem potřeboval proniknout do oné obří budovy. Jako návnada.

Pak jsem se posadil ke stolu a čekal na Deverauxovou. Na ženu, která jedla jako nezavřená.

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Deverauxová se dostavila o třicet minut později, bledá a ztrhaná. Zprávy o úmrtích nejsou nikdy radostné. Zejména když osud zasáhne dvakrát, matku, která se už i tak zlobí. Patří to ale k naší práci. Truchlící pozůstalí se vždycky zlobí. Proč také ne?

Deverauxová se posadila a dlouze, smutně si povzdechla.

„Hodně zlé?“ optal jsem se.

Deverauxová přikývla.

„Hrozné,“ dodala. „Ta už mě nikdy volit nebude, to je víc než jasné. Kdybych měla dům, tak by ho podpálila. Kdybych měla psa, tak by ho otrávila.“

„To jí nemůžeš vyčítat,“ pravil jsem. „Přišla o dvě děti ze dvou.“

„Brzy to budou tři ze tříčlenné rodiny. Ta ženská se půjde o půlnoci projít na koleje. Nejpozději do týdne.“

„To se tady stává?“

„Ne moc často. Ale vlak tudy jezdí, každou noc. Jako upomínka, že existuje východisko, kdyby člověk potřeboval.“

Nic jsem na to neřekl. Chtěl jsem si na ten vlak uchovat příjemnější vzpomínky.

Deverauxová pravila: „Ráda bych se tě na něco zeptala, ale neudělám to.“

„Na co by ses mě chtěla zeptat?“

„Kdo poslal ty idioty k nám do lesa?“

„Tak proč se nezeptáš?“

„Protože předpokládám, že se jedná o víc věcí najednou, navzájem propojených. Na základně se rozpoutala nějaká velká krize. Částečná odpověď by byla k ničemu. Musel bys mi povědět úplně všechno. A k tomu tě nechci nutit.“

„Všechno ti nemůžu povědět, ani kdybych chtěl. Nevím všechno. Kdybych všechno věděl, už bych tady nebyl. Můj úkol by byl dokončen. Okamžitě bych se vrátil na základnu.“

„Těšíš se na to?“

„Sonduješ?“

„Ne, jenom se ptám. Nezapomínej, že jsem sama sloužila. Dříve nebo později se všichni dostaneme do bodu, kdy zhasne světlo. Zajímalo by mě, jestli se ti to už stalo. Nebo jestli to ještě přijde.“

Objasnil jsem: „Ne, zpátky na základnu se moc netěším. Ale hlavně kvůli sexu, ne kvůli práci.“

Deverauxová se usmála. „Tak kdo povolal ty idioty do lesa?“

„Nevím,“ přiznal jsem po pravdě. „Mohla to být spousta lidí. Kelham je politická záležitost jako každá jiná a má v ní prsty spousta lidí. Točí se tam spousta zájmů, rozdělených podle různých hledisek. Některé zájmy jsou profesionální, některé soukromé. Pět až šest prošlo testem příčetnosti. Což znamená, že tam existuje pět až šest řetězců velení zakončených pěti až šesti velice vysokými důstojníky usazenými někde jinde. Kterýkoliv se může cítit natolik ohrožený, že nařídil tenhle husarský kousek. A každý z nich by toho byl schopen. Milý a útlocitný voják se nikdy nestane vysokým důstojníkem.“

„Kdo je těch pět šest důstojníků?“

„Nemám nejmenší tušení. Nepohybuju se v tomhle světě. Z jejich pohledu jsem prostý voják. Úplně stejný jako nějaký svobodník.“

„Ale dostaneš ho.“

„Samozřejmě že ho dostanu.“

„Kdy?“

„Doufám, že pozítří. Musím se vypravit do Washingtonu. Možná tam jenom jednou přespím.“

„Proč?“

„Mluvil jsem po telefonu, o kterém vím, že je napíchnutý, a řekl jsem, že znám jméno. Tak se tam musím ukázat, pěkně ostentativně, a počkat, kdo vyleze z úkrytu.“

„Ty ze sebe chceš udělat návnadu?“

„Je to jako teorie relativity. Je jedno, jestli se vydám já za nimi, nebo jestli přijdou oni za mnou.“

„Zejména když nevíš, kdo jsou a který z nich je zločinec.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová dodala: „Souhlasím s tebou. Je načase zatřást stromem. Když se chce člověk přesvědčit, jestli jsou kamna horká, nezbude mu někdy nic jiného, než si na ně sáhnout.“

„Musela jsi být zatraceně dobrý policajt.“

„Pořád jsem zatraceně dobrý policajt.“

„Tak kdy zhaslo tvoje světlo? U námořní pěchoty. Kdy tě to přestalo bavit?“

„Zhruba v okamžiku, do kterého ses teď dostal ty,“ opáčila Deverauxová. „Po léta jsme se smíchem odbývali maličkosti, ty pak ale narostly a hromadily se tak rychle, že jsem si uvědomila, že lavina se skládá z drobných částeček. Princip sněhových vloček, jestli víš, jak to myslím. Nic většího. Ale najednou mi došlo, že maličkosti jsou vlastně velké věci.“

„Žádná konkrétní událost?“

„Ne, vedla jsem si poměrně dobře. Nikdy jsem se nedostala do maléru.“

„Cože, celých šestnáct let?“

„Jenom pár lehkých škobrtnutí, která mě zbrzdila v postupu. Jednou dvakrát jsem chodila s nesprávným chlapem. Ale nic, co by stálo za řeč. Nakonec jsem se vypracovala na důstojnického zástupce CW05, což je nejvýš, kam jsem se mohla dostat.“

„Vedla sis dobře.“

„Ne špatně na venkovskou holku z Carter Crossing.“

„Ne špatně na kohokoliv.“

Deverauxová se zeptala: „Kdy vyrazíš?“

„Nejspíš zítra ráno. Pojedu tam celý den.“

„Řeknu Pellegrinovi, aby tě odvezl do Memphisu.“

„To není třeba,“ odmítl jsem.

„Udělej to kvůli mně,“ požádala Deverauxová. „Snažím se Pellegrina zbavit, co nejčastěji to jde. Až opustíte můj okres, postarej se, aby zničil auto nebo zabil chodce.“

„Udělal to už tady?“

„Nemáme chodce. Tohle je velice tiché město. Teď ještě tišší.“

„Kvůli Kelhamu?“

„Město umírá, Reachere. Potřebujeme, aby co nejdřív otevřeli základnu.“

„Třeba se mi podaří dosáhnout ve Washingtonu pokroku.“

„To doufám,“ odtušila Deverauxová.

„Teď bychom se měli naobědvat.“

„Proto jsem přišla.“

Deverauxová si dala kuřecí páj. Já jsem si objednal to samé, a když jsme se dostali do poloviny, dorazil starý manželský pár z hotelu. Muž držel noviny, žena knihu. Rutinní zastávka v depu, stejně jako po večerech. Pak si mě stařík všiml a změnil směr k našemu stolu. Sdělil mi, že právě volal bratr mé manželky. Něco velice naléhavého. Na vteřinu jsem se zatvářil zaraženě. Stařík si musel myslet, že moje manželka pochází z početné rodiny. „Váš švagr Stanley,“ upřesnil. „Dobře,“ odvětil jsem. „Děkuju.“

Stařík se odšoural a já jsem objasnil: „Major Stan Lowrey. Můj kamarád. Několik týdnů už spolu dočasně sloužíme na stejné základně.“

Deverauxová se usmála. „Je to jasné. Námořní pěchota má daleko lepší smysl pro humor.“

Opět jsem se pustil do jídla, ale Deverauxová upozornila: „Měl bys mu zavolat, jestli je to naléhavé.“ Odložil jsem vidličku.

„Patrně,“ souhlasil jsem. „Nesněz mi ale páj.“

Potřetí jsem zašel k telefonu a vytočil číslo. Lowrey se ozval po prvním zazvonění a zeptal se: „Sedíš?“ Odpověděl jsem: „Ne, stojím. U telefonního automatu v bistru.“

„Dobře, tak se opři o zeď. Mám pro tebe historku. O dívce jménem Audrey.“

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Opřel jsem se o stěnu vedle telefonu. Ne proto, že bych se bál, že upadnu z šoku nebo ohromení, ale proto, že Lowreyho historky bývaly obvykle velice dlouhé. Považoval se za dobrého vypravěče. Musel vždycky vylíčit pozadí. A kontext. Podrobné pozadí a podrobný kontext. Obvykle se pokaždé dostal až do výchozího bodu, kdy se spojily kotouče par z nezmapovaného vesmírného odpadu a vznikla Země.

Pravil: „Audrey je údajně prastaré jméno.“

Jediný způsob, jak zarazit Lowreyho v odbíhání od tématu, byl rychlý protiútok. Vpadl jsem mu do řeči: „Audrey je anglosaské jméno. Zdrobnělina od Aethelthryth nebo Etheldreda. Znamená ušlechtilá síla. V sedmnáctém století žila svatá Audrey. Je patronkou bolestí v krku a zánětů hrtanu.“

„Odkud víš takové blbosti? Já jsem si je musel najít.“

„Znal jsem kluka, jehož matka se jmenovala Audrey. Pověděl mi o tom.“

„Chci tím říct, že to už dávno není obvyklé jméno.“

„Při posledním sčítání lidu se umístilo na sto sedmdesátém třetím místě hitparády. Ve Francii, Belgii a Kanadě je o něco oblíbenější. Hlavně kvůli Audrey Hepburnové.“

„To všechno víš díky kamarádově matce?“

„Jeho babička se jmenovala stejně. Také Audrey.“

„Takže se ti dostalo dvojité dávky znalostí?“

„Dvojitá dávka to rozhodně byla, jenom nevím čeho.“

„Audrey Hepburnová nepocházela z Evropy.“

„Kanada není v Evropě.“

„Mluví tam francouzsky. Slyšel jsem je.“

„Samozřejmě že Audrey Hepburnová pocházela z Evropy. Její otec byl Angličan a matka Holanďanka. Narodila se v Belgii. Měla britský pas.“

„Každopádně se ti snažím sdělit, pokud mě pustíš ke slovu, že když hledáš Audrey, narazíš jen na několik málo osob.“

„Takže jsi pro mě našel Audrey Shawovou?“

„Myslím, že ano.“

„To sis pospíšil.“

„Znám jednoho chlápka, který pracuje v bance. Obchodní společnosti mají nejlepší informace.“

„Přesto sis pospíšil.“

„Děkuju. Jsem přičinlivý pracant. Budu nejpřičinlivější nezaměstnaný v dějinách.“

„Tak co ses dozvěděl o Audrey Shawové?“

„Je americká občanka,“ sdělil Lowrey.

„To je všechno?“

„Běloška, narozená v Kansas City v Missouri, místní vzdělání, na univerzitu chodila v Tulane v Louisianě. Jižní Ivy League. Studovala humanitní vědy a vymetala večírky. Průměrné studijní výsledky. Bez zdravotních problémů, což podle mě znamená víc, než jak to zní, když se vezme v úvahu, že se tak veselila v Tulane. Promovala v termínu.“

„A dál?“

„Po promoci využila rodinných konexí a sehnala si postgraduální místo ve Washingtonu.“

„Jaké postgraduální místo?“

„V politice. V kanceláři Senátu. Pracovala pro jednoho politika ze svého domovského státu Missouri. Patrně mu jenom nosila kávu, ale říkalo se jí asistentka asistentky výkonného ředitele čehosi.“

„Co dál?“

„Byla údajně krásná. Silným mužům před ní měkla kolena. Tak hádej, co se stalo.“

„Vyspala se s někým.“

„Měla poměr,“ upřesnil Lowrey. „Se ženatým mužem. Všechny ty pozdní večery, všechna ta kouzelná atmosféra. Nadšení z luštění malého písma na obchodních smlouvách s Bolívií. Víš, jak to chodí. Nechápu, jak to napětí tihle lidi vydrží.“

„Kdo byl ten chlap?“

„Senátor osobně,“ sdělil Lowrey. „Velké zvíře. Od tohohle okamžiku jsou záznamy trochu nejasné, protože se očividně snažili všechno ututlat. Ale podle toho, co stojí mezi řádky, to byla žhavá romance. Patrně i mezi přikrývkami. Opravdu velká vášeň. Tvrdí se, že se zamilovala.“

„Odkud to víš, když jsou ty záznamy mlhavé?“

„Od FBI,“ přiznal Lowrey. „Spousta z nich se mnou ještě mluví. A takovýchhle věcí si všímají. Aby měli páku. Všiml sis, že FBI nikdy nesníží rozpočet? A nedojde k tomu, protože ví příliš mnoho věcí na příliš mnoho politiků.“

„Jak dlouho ta aféra trvala?“

„Senátoři se volí každých šest let, takže se nejspíš první čtyři roky váleli v posteli a zbývající dva uklízeli spoušť. Mladá paní Shawová prožila poslední dva dobré roky a pak ji nakopli do zadku a poslali domů.“

„A kde je teď?“

„V tomhle bodě to začíná být zajímavé,“ pravil Lowrey.

Odlepil jsem se od stěny a pohlédl na Deverauxovou. Vypadala, že jí nic nechybí. Kradla mi páj. Nakláněla se přes stůl a ujídala z něj. V podstatě ho už měla sněžený. Lowreyho hlas mi sdělil do ucha: „Vyšťoural jsem pověsti a konkrétní fakta. Pověsti pocházejí od FBI a fakta z databáze. Co chceš slyšet jako první?“

Opět jsem se opřel o stěnu.

„Pověsti,“ rozhodl jsem. „Ty jsou vždycky zajímavější.“

„Dobře, pověsti říkají, že paní Shawová byla velice nešťastná ze způsobu, jakým se jí chtějí zbavit. Připadala si zneužitá a laciná. Jako papírový kapesník. Jako děvka odcházející z hotelového pokoje. Začala vypadat na praktikantku, která bude působit skutečné potíže. Alespoň podle toho, co tvrdí FBI. Sledovali i tenhle aspekt, z jiného důvodu.“

„Tak jak to dopadlo?“

„Nakonec se nic nestalo. Obě strany se musely dohodnout. Všechno utichlo. Senátor byl znovu náležitě zvolen a o Audrey Shawové už nikdo nikdy neslyšel.“

„Kde je teď?“

„Teď se mě ptáš na konkrétní fakta.“

„Co ta fakta říkají?“

„Fakta říkají, že Audrey Shawová přestala existovat. V databázích po ní není ani stopa. Ani jediný záznam. Žádné transakce, daně, koupě, auta, domy, lodi, přívěsy, motorové saně, půjčky, zadržení, zatykače, uvěznění, odsouzení. Jako by se před třemi lety vypařila do vzduchu.“

„Před třemi lety?“

„Potvrdila to dokonce i banka.“

„Kolik jí tenkrát bylo?“

„Dvacet čtyři. Teď by jí bylo dvacet sedm.“

„Podíval ses na to druhé jméno? Na Janice May Chapmanovou?“

„Právě jsi mi zkazil překvapení. Zničil jsi mi historku.“

„Dovol, abych hádal,“ požádal jsem. „S Chapmanovou je to přesně naopak. Neexistují o ní záznamy starší tří let.“

„Přesně tak.“

„Jsou jedna a ta samá osoba,“ pravil jsem. „Shawová si změnila totožnost. Patrně to patřilo k dohodě. Velký balík peněz a štos nových papírů. Jako při programu na ochranu svědků. Možná skutečný program na ochranu svědků. Senátorovi bylo zapotřebí pomoct. A senátor teď dluží laskavost.“

„A Shawová je mrtvá. Konec příběhu. Něco dalšího?“

„Samozřejmě že mám něco dalšího,“ ujistil jsem Lowreyho. Zbývala poslední otázka. Velká a zřejmá. Ani jsem ji nepotřeboval položit. Byl jsem si jistý, že znám odpověď. Hnala se přímo na mě a syčela ve vzduchu jako střela z minometu. Jako dělostřelecký granát, namířený a nastavený tak, aby mi vybuchl u hlavy.

Zeptal jsem se: „Kdo byl ten senátor?“

„Carlton Riley,“ oznámil Lowrey. „Pan Riley z Missouri. Sám osobně. Předseda armádního výboru.“

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Vrátil jsem se ke stolu právě v okamžiku, kdy na něj servírka pokládala dva kusy broskvového koláče a dva hrnky kávy. Deverauxová se okamžitě pustila do jídla. Snědla o jeden kuřecí páj víc než já a pořád měla hlad. Podal jsem jí stručné shrnutí toho, co mi sdělil Lowrey. Vynechal jsem jen slova Missouri, Carlton a Riley.

Deverauxová se podivila: „Jak tě napadlo zeptat se na Audrey Shawovou?“

„Hodil jsem si mincí,“ objasnil jsem. „Bylo to padesát na padesát. Butlerova kamarádka ty otisky buď zvorala, nebo nezvorala.“

„Pomůže nám to v něčem?“

Malá slova, velký význam. Pomůže a nám. Mně to v ničem nepomohlo. Rozhodně ne v případě Janice May Chapmanové. Méně jistý jsem si byl, co se týkalo Rosemary McClatchyové a Shawny Lindsayové. Novinky od Lowreyho na ně vrhly nové divné světlo. Ale zprávy od Lowreyho určitě pomůžou Deverauxové. Alespoň s Chapmanovou. Tisíckrát snížily pravděpodobnost, že je do její vraždy zapletené místní obyvatelstvo. Protože tisíckrát zvýšily pravděpodobnost, že jsou do ní zapletení mí lidi.

Pravil jsem: „Trochu by nám to mohlo pomoct. Trochu se tím zúžily možnosti. Jestli má problém senátor, který z pěti šesti řetězců velení by zareagoval?“

„Senátní záležitosti,“ usoudila Deverauxová.

„Přesně tam mám pozítří namířeno.“

„Jak jsi to věděl?“

„Nic jsem nevěděl.“

„Musel jsi to vědět.“

„Senátní záležitosti jsem si vybral náhodou. Potřeboval jsem jenom důvod, abych mohl proniknout do Pentagonu.“

„Počkat,“ zarazila mě Deverauxová. „To nedává smysl. Proč by zasahovala armáda, když má problém s holkou senátor? To je civilní záležitost. Senátní záležitosti přece nevyšilují pokaždé, když nějaký politik ztratí klíč od auta. A mezi civilním senátorem a bývalou civilní milenkou neexistuje žádná vojenská souvislost, ať už ta ženská žije kdekoliv.“

Neodpověděl jsem.

Deverauxová na mě pohlédla: „Chceš mi říct, že je tam souvislost?“

Opáčil jsem: „Nic neříkám. Doslova. Podívej se mi na rty. Vůbec se mi nehýbou.“

„Nemůže tam být souvislost. Chapmanová nesloužila v armádě a armáda rozhodně nemá žádné senátory.“

Nic jsem neřekl.

„Měla Chapmanová bratra v armádě? To je ta souvislost? Bratrance? Jakéhokoliv jiného příbuzného? Kristepane, slouží v armádě její otec? Kolik by mu teď bylo? Padesát pět? Tak dlouho by vydržel jenom proto, že ho to baví, a jestli ho to baví, musel by být hodně vysoký důstojník. Naznačuješ právě tohle? Otec Chapmanové je generál? Nebo otec Shawové nebo jak se ve skutečnosti jmenuje?“

Nic jsem neřekl.

Deverauxová upozornila: „Lowrey ti řekl, že získala postgraduální místo, protože její rodina měla konexe. Tak co jiného by to mohlo znamenat? Bavíme se o úřadujícím senátorovi, který dluží laskavost. Uzavřel s vámi velký obchod. Její otec musí mít nejméně dvě hvězdičky.“

Nic jsem neřekl.

Deverauxová mi pohlédla zpříma do obličeje.

„Vidím, na co myslíš,“ oznámila.

Nic jsem neřekl.

„Nehádala jsem správně,“ dodala. „Přesně na to myslíš. Jsem na falešné stopě. Chapmanová neměla příbuzné v armádě. Jde o něco jiného.“

Nic jsem neřekl.

Deverauxová usoudila: „Možná je to naopak. Příbuzné v armádě má senátor.“

„Uniká ti podstatné,“ namítl jsem. „Pokud Janice May Chapmanová představovala krátkodobý problém, který vyžadoval okamžité rychlé řešení, proč byla zabita přesně stejným způsobem, jako ty dvě ženy před šesti a devíti měsíci, které s tím neměly nic společného?“

„Chceš tím říct, že je to shoda okolností? Ten vztah se senátorem s tím nesouvisí?“

„Bylo by to možné,“ pravil jsem.

„Tak proč ta velká panika?“

„Protože se bojí, že by se mohly vynořit stíny z minulosti. Nechtějí, aby uvrhly hanbu na jistou jednotku.“

„Jednotku, ve které slouží senátorův příbuzný?“

„Do tohohle se nepouštějme.“

„Předtím se zpětného větru nebáli? Před šesti a devíti měsíci?“

„Nevěděli, co se před šesti a devíti měsíci stalo. Proč by je to také mělo zajímat? Ale Chapmanová je udeřila do očí. Upozornila na sebe dvěma způsoby. Její jméno stálo v záznamech a byla běloška.“

„Co když to není souhra náhod?“

„V tom případě je někdo velice chytrý,“ usoudil jsem. „Vyřídil náhlý krátkodobý problém tím, že okopíroval způsob, jakým zemřely dvě předcházející oběti, které s tím neměly nic společného. Vynikající kamufláž.“

„Takže si myslíš, že by tady mohli být dva vrazi?“

„Možná,“ opáčil jsem. „McClatchyová a Lindsayová se staly obětí normální běžné vraždy a Chapmanovou upravili, aby vypadala stejně. Ale udělal to jiný člověk.“

Dojedli jsme moučník a dopili kávu. Deverauxová mi sdělila, že musí pracovat. Já se jí zeptal, jestli by nevadilo, kdybych ještě jednou navštívil Emmeline McClatchyovou.

„Proč?“ zeptala se Deverauxová.

„Milenci,“ objasnil jsem. „Lindsayová i Chapmanová údajně chodily s vojákem, který vlastnil modré auto. Zajímalo by mě, jestli přítele s modrým autem neměla i McClatchyová.“

„Je to dlouhá procházka.“

„Najdu zkratku,“ opáčil jsem. Už jsem začínal pronikat do místního zeměpisu. Bylo zbytečné obcházet tři strany čtverce, nejdřív po silnici do Kelhamu, pak na východ a pak znovu na jih k chatrči McClatchyových.

Nacházel jsem se přibližně na stejné šířce. Představoval jsem si, že se mi podaří najít cestu přes koleje ještě před přejezdem. Rovnou přímku na východ. Po jedné straně čtverce.

Deverauxová požádala: „Zacházej s ní jemně. Je pořád hodně rozrušená.“

„To už ji nepřejde,“ podotkl jsem. „Tyhle věci se špatně zapomínají.“

„A nezmiňuj se o těhotenství.“

„Nepadne o něm ani slovo,“ přislíbil jsem.

Vydal jsem se po hlavní třídě na jih, směrem k ordinaci doktora Merriama, ale ještě před ní jsem měl v plánu zahnout na východ. Správné místo jsem našel po tři sta metrech. Všiml jsem si polní cesty schované mezi stromy. Deset metrů od ústí stál požární hydrant, což znamenalo, že o něco dál musí být nějaké domy. Na první jsem narazil po třiceti metrech. Na rozpadající se barabiznu s prohnutou střechou, ale obydlenou. Nejprve mě napadlo, že tam žijí bratranci McKinneyovi, protože dům přesně odpovídal jejich stylu a na udusaném pruhu země, který patrně býval kdysi trávník, stál černý pick-up natřený podomácku štětcem. Byla to však jiná značka. Ne stejně stará, ne stejně velká, ale udržovaná stejným způsobem. Lakýrnickým autoprovozovnám se v Mississippi očividně moc nedaří.

Minul jsem další dva podobné domy na spadnutí. Čtvrtý dopadl ještě hůř. Byl opuštěný. Poštovní schránka úplně zarostla vysokou trávou. Zarostlá byla i příjezdová cesta. Dveře a okna zakrývaly keře a ostružiní. V okapech bujel plevel, stěny hyzdil zelený sliz a ze širokých prasklin nad základy se plazily úponky silnější než lidské zápěstí. Stál o samotě na několika akrech bývalé louky nebo pastviny, nad kterou převzaly vládu šípkové keře a tu a tam dva metry vysoké stromky. To místo muselo být opuštěné už dlouho. Několik měsíců. Nebo spíše několik let.

Ale vedly k němu stopy od auta.

Jarní deště spláchly z drobných vyvýšenin bahno, které se usadilo jako hladká louže v prohlubni mezi polní cestou a odbočkou na příjezdovou cestu vedoucí k domu. Jarní slunce proměnilo bahno v prášek připomínající cement přímo z pytle. Dvakrát jím projelo vozidlo s náhonem na všechna čtyři kola, tam a zpátky. Široké pneumatiky se vzorkem na normální vozovku. Ne nové, ale dobře nahuštěné. Vzorek v blátě zůstal věrně zachován. Byl poměrně čerstvý. Rozhodně na něj ani jednou nenapršelo.

Vyhnul jsem se vyschlé louži, abych vedle stop po pneumatikách nezanechal otisky svých nohou. Přeskočil jsem příkop a prodral jsem se do pasu vysokým houštím k příjezdové cestě. I na ní jsem narazil na stopy po kolech. Na polámané stonky plevele, ze kterých vytekla tmavozelená šťáva. Silnější rostliny se nezlomily. Znovu se narovnaly a na některých ulpěl olej ze spodku motoru.

Neznámý řidič projel po příjezdové cestě, ale nevstoupil do domu. To bylo jasně vidět. Bujný porost kolem oken a dveří zůstal neporušený. Tak jsem pokračoval dál, kolem domu a kolem malé kůlny na traktory na pozemek za domem. Před sebou jsem měl pruh stromů a další stromy po pravici a po levici. Ocitl jsem se uprostřed naprosté samoty. Neviděl na mě nikdo jiný než dva draví ptáci nade mnou. Kondoři krocanovití. Kroužili a pluli ve vzduchu.

Šel jsem dál. Objevil jsem dávno opuštěnou zeleninovou zahrádku obehnanou zrezivělým drátěným plotem. Archeologové by možná poznali, co se tam dřív pěstovalo. Já to nepoznal. O kousek dál se hrbil dlouhý, vysoký val, zelený a bujný. Patrně živý plot, dlouho nestříhaný a zdivočelý. Za ním stály dva užitkové objekty, nejspíš umístěné tak, aby na ně nebylo vidět z domu. Jeden objekt byla dřevěná kůlna, shnilá, nakloněná a v jednom rohu propadlá.

Druhý objekt byla koza na stahování zvěře.

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Koza na stahování zvěře byla velká trojnožka z bytelných trámků. Přes dva metry vysoká. Mohl jsem pod ní projít, aniž bych sklonil hlavu. Asi ji postavili tak, aby pod ni mohl zajíždět pick-up. Z korby pak shodili na zem mezi nohy trojnožky mrtvé zvíře, přivázali mu na zadní nohy lana, přehodili je přes příčný trámek a pak ručně nebo pomocí pick-upu vytáhli nahoru, aby se do něj mohli pustit nožem. Prastará metoda, ale nikdy jsem ji nepoužil. Když jsem dostal chuť na stejk, zašel jsem do důstojnického klubu. Daleko méně práce.

Kozu museli postavit před nejméně padesáti lety. Trámky byly pevné, vyschlé a masivní. Z nějakého tvrdého místního dřeva. Na severní straně směrem ke mně trochu obrostlé mechem. Příčný trámek ohladila lana, která se přes něj po mnoho let šoupala. Nedalo se poznat, kdy naposledy. Nebo jak nedávno.

Ale někdo porušil zem mezi nohama trojnožky, a to ne příliš dávno. To bylo na první pohled jasné. Kdosi odhrabal a odstranil pět až sedm vrchních centimetrů. Zem, která měla být udusaná a zčernalá jako trámky, vypadala jako mělká vana o rozloze tři metry čtvereční.

Jiný užitečný objev jsem na pozemku za domem neudělal. Našel jsem jen odstraněnou vrstvu země a stopy po kolech pick-upu nebo nějakého jiného víceúčelového vozidla. Kůlna vedle kozy na stahování zvěře byla prázdná.

Po cestě zpátky jsem si ještě jednou prohlédl dům, jenom pro jistotu, a potvrdil jsem si, že do něj nikdo nevešel. Okna pokrýval šedivý organický povlak, kterým bylo potažené i vnější obití, dveře a kliky, ale méně viditelně. Nikdo se ničeho nedotkl. Žádné otisky, žádné čmouhy. Všude visely neporušené zamlžené pavučiny. Všude bujela vegetace nejrůznějšího druhu, trnitá i neohebná, pružná i křehká, ale nikdo ji neušlapal, neprořezal ani jinak neponičil.

Zastavil jsem se v ústí příjezdové cesty a vytrhal vysokou trávu zakrývající schránku na dopisy. Byla to standardní schránka, jaké přiděluje poštovní úřad, normálně velká, natřená kdysi na Šedo, nyní bezbarvá a zrezivělá ve spárech. Seděla na sloupku původně patnáct centimetrů na patnáct, ale počasí ho ohladilo a zúžilo až na jádro. Dřív stálo na schránce jméno, vyvedené lepicími písmeny v obdélníčcích nakloněných dopředu, stylem oblíbeným před mnoha lety. Kdosi je strhal, patrně původní obyvatelé, když se naposledy loučili s domem, ale zbyly po nich nesmytelné obrysy po lepidle, jako otisky prstů.

Těch písmen bývalo dřív osm.

Přeskočil jsem znovu příkop a pokračoval na východ. Minul jsem další dva domy, daleko od sebe, obydlené, ale ve špatném stavu. Cesta se za posledním domem zúžila a změnila se ve výmoly a prolákliny. Nořila se do hradby lesa a ubíhala rovně dopředu. Stromy se na ni tlačily tak, že byla sotva metr široká. Po padesáti krocích jsem vyšel na druhé straně, těsně před železničními kolejemi, které ubíhaly zprava doleva a bránily mi v postupu. Zvedaly se na tom místě metr vysoko. Krajina je v téhle části Mississippi plochá, ale šupějící lokomotivy ji vidí jinak. Požadují, aby byla zasypaná každá prohlubeň a srovnán každý výčnělek.

Vylezl jsem na metr vysoký násep, překlopýtal přes hrubý štěrk a postavil se na pražec. Koleje po mé pravé straně ubíhaly rovně na jih až k Mexickému zálivu. Po mé levé straně kamsi rovně na sever. V dálce se rýsoval železniční přejezd a stará vodárenská věž. Pravidelně projíždějící železná kola vyblýskala kolejnice do vysokého jasu. Před sebou jsem měl další nízké stromy a keře, za nimi pole a za polem domy.

Zaslechl jsem vrtulník, kdesi na východě a trochu severně. Přejel jsem očima po horizontu a zahlédl ve vzduchu blackhawk, zhruba pět kilometrů daleko. Letěl nejspíš do Kelhamu. Zaposlouchal jsem se do svištění rotorů a nářku turbíny a sledoval, jak udržuje směr, ale snižuje výšku, aby přistál. Pak jsem slezl na druhé straně z náspu a zamířil rovně dopředu přes další pruh lesa.

Přešel jsem přes pole, které se rozkládalo za lesem, přelezl drát a ocitl se v ulici souběžné s ulicí, kde bydlela Emmeline McClatchyová. Poznal jsem to podle zadní části domu s pivními reklamami v oknech. Sídlil v něm provizorní bar. Dělily mě od něj ale další domy, všechny obklopené zahradami. Soukromými pozemky. V zahradě přímo přede mnou seděli dva staříci na bílých umělohmotných židlích. Pozorovali mě. Vypadali, jako by si udělali přestávku v nějaké těžké fyzické práci. Zastavil jsem se u jejich plotu a zeptal se: „Neudělali byste pro mě laskavost?“

Staříci neodpověděli slovy, ale nadzvedli brady, jako by poslouchali. Požádal jsem: „Směl bych projít vaší zahradou? Potřebuju se dostat do další ulice.“

Stařík nalevo se otázal: „Proč?“ Měl věnec bílých vousů, ale žádný knír.

Vysvětlil jsem: „Jdu na návštěvu za osobou, která tam bydlí.“

„Za kým?“

„Za Emmeline McClatchyovou.“

„Jste od armády?“

„Ano,“ přiznal jsem.

„V tom případě vás Emmeline nebude chtít vidět. Nechce vidět ani nikoho ze sousedství.“

„Proč?“

„Nejnovější důvod je Bruce Lindsay.“

„Byl to váš kamarád?“

„Blbost,“ rozhořčil jsem se. „Řekl mi, že nemá žádné kamarády. Posmívali jste se mu, že je zdeformovaný, vyhýbali jste se mu a udělali jste mu ze života peklo. Tak se teď netvařte důležitě.“

„Vy máte ale velkou hubu, synu.“

„Mám víc než jenom velkou hubu.“

„Chystáte se nás zastřelit?“

„Mám silné nutkání.“

Stařík se zazubil. „Tak pojďte. Buďte ale na Emmeline hodný. Ta záležitost s Brucem Lindsayem s ní znovu pěkně otřásla.“

Prošel jsem hloubí zahrady a opět zaslechl blackhawk, jak v dálce odlétá z Kelhamu. Krátká návštěva, nebo něco přivezli, nebo něco vyzvedli. Vrtulník se vyhoupl nad vrcholky stromů, malá tečka na nebi, se skloněným nosem, zrychlující na sever.

Překročil jsem drát na konci zahrady. Vstoupil jsem tím na pozemek baru. Po formální stránce také soukromý, ale bary kolemjdoucí spíš vítají, než vyhánějí. A podnik byl stejně opuštěný. Obešel jsem ho a bez úhony jsem se dostal do ulice, kterou jsem potřeboval.

A zahlédl jsem, jak před domem McClatchyových zastavuje vojenské humvee.

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Humvee je hodně široké auto a zastavovalo na hodně úzké cestě. Téměř celou ji zabralo, od příkopu k příkopu. Bylo natřené standardní zelenočernou kamufláží a bylo velice čisté. Možná zbrusu nové.

Vykročil jsem směrem k němu a humvee zastavilo a zmlkl motor. Otevřela se dvířka a vystoupil řidič. Měl na sobě polní uniformu s lesní kamufláží a čisté boty. Od začátku mé kariéry se polní uniformy nosily se skrytými jmenovkami a označeními hodnosti, a jako všechno ostatní v armádě byl pojem skrytý definován do posledního detailu, takže jmenovky a hodnosti nesměly být vidět z víc než jednoho metru. Určitě nápad nějakého důstojníka. Důstojníci se bojí, že si je ostřelovači vyberou jako první. Proto jsem netušil, kdo z toho humvee vystoupil. Mohl to být prostý vojín i dvouhvězdičkový generál. Generálové od tří hvězdiček výš mívají vlastního řidiče. Alespoň obvykle. Při výkonu služby. I mimo službu. Je jen málo věcí, které dělají sami.

Měl jsem ale dost jasné tušení, kdo by ten chlap mohl být. Dalo se to snadno odvodit. Kdo měl povolení pohybovat se volně po okolí? Dokonce se mi i podobal. Stejná výška, stejná stavba těla, podobná barva vlasů a pleti. Připadalo mi, že se dívám do zrcadla, až na to, že byl o pět let mladší, a dalo se to poznat podle toho, jak se pohyboval. S jakou pružností. Nestranný soudce by řekl, že vypadá mladě a překypuje energií. Stejný soudce by řekl, že já vypadám staře a utahaně. To byl onen rozdíl mezi námi.

Pozoroval, jak se blížím, zvědavý, kdo jsem, zvědavý, co dělá běloch v černošské čtvrti.

Nechal jsem ho civět, dokud jsem se k němu nedostal na dva metry. Zrak mám dobrý jako dřív a dokážu přečíst skryté jmenovky z větší dálky, než bych měl, zejména v jasném slunečním světle mississippského odpoledne.

Jeho jmenovka hlásala: Munro, Armáda Spojených států amerických.

Na límci měl černé dubové větévky, aby se poznalo, že je major. Na hlavě mu seděla čepice od polní uniformy, se stejnou kamufláží jako bunda a kalhoty. Oči mu lemovaly jemné vrásky, což byl jediný důkaz, že se nenarodil včera.

Byl jsem ve výhodě, protože jsem měl na sobě obyčejnou košili. Jakou nosí civilisté. Bez jmenovky. Tak jsem zůstal chvíli beze slova stát. Z humvee táhl zápach dieselu a gumy pneumatik. Slyšel jsem, jak tiká chladnoucí motor. Slyšel jsem vítr ve stromě poskytujícím stín na dvorku Emmeline McClatchyové.

Pak jsem napřáhl paži a představil se: „Jack Reacher.“

Můj protějšek mi potřásl rukou a sdělil: „Duncan Munro.“

Zeptal jsem se: „Co vás sem přivádí?“

Munro mě vyzval: „Pojďme si na chvíli sednout do auta.“

Humvee je široké i uvnitř, ale většinu místa zabírá tunel převodovky. Přední sedadla jsou malá a daleko od sebe. Je to jako sedět v sousedních dopravních pruzích. Myslím, že nám oběma ten odstup vyhovoval.

Munro oznámil: „Situace se mění.“

Opáčil jsem: „Situace se mění neustále. Měl byste si na to zvyknout.“

„Dotyčný důstojník byl zbaven velení.“

„Reed Riley?“

„Nemáme to jméno používat.“

„Kdo se to dozví? Bojíte se, že tady máte odposlouchávací zařízení?“

„Snažím se držet protokolu.“

„To byl on v tom blackhawku?“

Munro přikývl. „Je na cestě do Benningu. Potom ho přesunou a někde schovají.“

„Proč?“

„Před dvěma hodinami vypukla velká panika. Telefonní linky se jen žhavily. Nevím proč.“

„Kelham právě přišel o ochranu zvenčí, proto ta panika.“

„Zase tohle staré téma? Kolem plotu Kelhamu nikdy nikdo nehlídkoval. Už jsem vám to říkal.“

„Právě jsem se s nimi setkal. S partičkou civilních hovad.“

„Něco jako Ruby Ridge?“

„Ale méně profesionální.“

„Proč se lidi pouštějí do takových debilních pitomostí?“

„Závidí nám naše slavné životy.“

„Co se s nimi stalo?“

„Vyhnal jsem je.“

„A někdo pak získal pocit, že je nutné stáhnout Rileyho. Nebudete moc oblíbený.“

„Nechci být oblíbený. Chci dělat svou práci. Jsme v armádě, ne na střední škole.“

„Je synem senátora. Dělá mu jméno. Víte, že námořní pěchota zaměstnává lobbisty?“

„Slyšel jsem o tom,“ opáčil jsem.

„Tohle je naše verze.“

Podíval jsem se z okýnka na dům McClatchyových, na jeho nízkou střechu, blátem postříkané pobití, úzká okna a rozložitý strom. Zeptal jsem se: „Proč jste sem přijel?“

„Ze stejného důvodu, z jakého jste odehnal ta hovada hrající si na vojáky,“ řekl Munro. „Snažím se dělat svou práci.“

„V jakém směru?“

„Podíval jsem se na ta dvě jména, o kterých jste se zmínil. Ve složce výkonného důstojníka jsem našel mema určená pro jeho informaci. Pak jsem to dal dohromady se střípky a kousky informací, na které jsem narazil během vyšetřování. Zdá se, že kapitán Riley je pěkný děvkař. Od té doby, co sem přišel, vystřídal neskutečné množství holek. Je pravděpodobné, že k jeho úlovkům patřily i Janice Chapmanová a Shawna Lindsayová. Chci zjistit, jestli na seznam patří taky Rosemary McClatchyová.“

„Kvůli tomu jsem tady i já.“

„Velké mozky uvažují podobně,“ odtušil Munro. „Nebo všichni blázni jsou stejní.“

„Máte jeho fotografii?“

Munro si rozepnul pravou náprsní kapsu, těsně pod svým jménem.

Vytáhl tenký černý sešitek, otevřel ho a vyndal z něj fotografii vloženou mezi stránky. Podal mi ji, napřaženou rukou přes tunel převodovky.

Kapitán Reed Riley. Poprvé, kdy jsem ho viděl. Fotografie byla barevná, patrně do cestovního pasu nebo jiného civilního dokumentu, který zakazoval pokrývku hlavy a jiné vizuální překážky. Táhlo mu tak na třicítku. Měl široká ramena a ostře řezané rysy a nebyl ani tlustý, ani hubený. V opáleném obličeji mu svítily bílé zuby obnažené v bezstarostném úsměvu. Měl hnědé, nakrátko ostříhané vlasy, drzý, prázdný pohled a jemnou síť vrásek v koutcích očí. Vypadal neochvějně, kompetentně, tvrdě a nadutě. Jako každý kapitán pěchoty, kterého jsem kdy potkal.

Vrátil jsem fotografii, nataženou rukou přes tunel převodovky.

Pravil jsem: „Budeme mít štěstí, jestli ho stará paní McClatchyová identifikuje. Všichni Rangers jí musejí připadat stejní.“

„To se dá zjistit jediným způsobem,“ prohlásil Munro a otevřel dvířka. Já jsem vystoupil na své straně a počkal, až obejde krátkou useknutou kapotu. Pravil: „Povím vám ještě něco, na co jsem při pátrání ve složkách narazil. Možná vás to bude zajímat. Šerif Deverauxová není lesba. Patří také do seznamu návštěvnic Rileyho postele. Před necelým rokem s ním chodila.“

Pak přede mnou vykročil ke dveřím Emmeline McClatchyové.

Emmeline McClatchyová otevřela po druhém Munrově zaklepání. Se zdvořilou odtažitostí nás pozdravila. Pamatovala si mě z předchozí návštěvy. Pozorně vyslechla, jak se Munro představuje, a pak nás pozvala dovnitř, do malé místnosti s dvěma dřevěnými křesly po stranách krbu a s koberečkem na podlaze. Strop byl nízký, všechny rozměry stísněné a vzduchem se linula vůně vařeného jídla. Na stěně visely tři fotografie. Martin Luther King, prezident Clinton a Rosemary McClatchyová. Její fotografie pocházela ze stejné série jako obrázek ve složce v kanceláři šerifa, jen snad ještě úžasnější. Kamarád s fotoaparátem, rolička filmu, sluneční odpoledne, rámeček, kladivo a hřebík, a to je vše, co zbylo z jednoho lidského života.

Posadili jsme se s Emmeline do křesel u krbu a Munra nechali stát na koberečku. Působil v té malé místnosti stejně obrovsky, jako jsem si tam připadal já, a stejně nemotorně, neohrabaně a nepatřičně. Vytáhl opět z náprsní kapsy fotografii a podržel si ji lícem dolů na prsou. Řekl: „Paní McClatchyová, musíme se vás zeptat na přítele vaší dcery Rosemary.“

Emmeline McClatchyová odvětila: „Moje dcera Rosemary měla spoustu přátel.“

Munro upřesnil: „Na jednoho mladého muže ze základny, se kterým se stýkala.“

„Stýkala?“

„Scházela. Jinými slovy chodila.“

„Ukažte mi tu fotografii.“

Munro se sklonil a podal jí obrázek. Paní McClatchyová si ho od něj vzala, podržela ho před sebou a pak ho natočila do světla z okna. Pečlivě se na něj zadívala a zeptala se: „Je tenhle muž podezřelý z toho, že zabil tu bílou dívku?“

Munro odpověděl: „Nejsme si jistí. Nemůžeme to vyloučit.“

„Nikdo mi nepřinesl fotografii, když byla zabita Rosemary. Nikdo nepřinesl fotografii paní Lindsayové, když byla zabita Shawna. Proč to neudělali?“

Munro přiznal: „Protože se armáda dopustila obrovské chyby. Neomluvitelné. Můžu vás pouze ujistit, že by všechno probíhalo jinak, kdybych tady tenkrát byl já. Nebo major Reacher. Teď se vám můžu jedině omluvit.“

Paní McClatchyová na něj pohlédla, stejně jako já. Potom se znovu zadívala na fotografii a řekla: „Tenhle muž se jmenuje Reed Riley. Je kapitánem u Rangers. Rosemary tvrdila, že velí nějaké rotě Bravo.“

„Takže spolu chodili?“

„Skoro čtyři měsíce. Rosemary mluvila o společné budoucnosti.“

„Mluvil o ní i on?“

„Muži napovídají spoustu věcí, když něco chtějí.“

„Kdy se rozešli?“

„Dva týdny před tím, než ji zabili.“

„Proč se rozešli?“

„S tím se mi Rosemary nesvěřila.“

„Máte nějaké tušení?“

Emmeline McClatchyová sdělila: „Myslím, že otěhotněla.“

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

V malé místnosti se na chvÍli rozhostilo ticho a potom Emmeline dodala: „Matka takové věci vždycky pozná. Vypadala jinak. Chovala se jinak. Dokonce i jinak voněla. Nejdřív zářila štěstím a pak byla nešťastná. Na nic jsem se jí nezeptala. Myslela jsem si, že mi to řekne, až nadejde správný čas. Až bude sama chtít. Ale nedostala se k tomu.“

Munro se odmlčel, jako by na znamení úcty, a pak se zeptal: „Viděla jste kapitána Rileyho ještě někdy potom?“

Emmeline McClatchyová přikývla. „Přišel mi vyjádřit soustrast, týden poté, co našli tělo.“

„Myslíte, že ji zabil?“

„Vy jste policista, mladý muži, ne já.“

„Říkala jste, že matky poznají spoustu věcí.“

„Rosemary tvrdila, že jeho otec je významný muž. Nevěděla určitě, čím je významný ani kde pracuje. Možná v politice. Někde, kde záleží na dobré pověsti. Černá přítelkyně byla pro kapitána Rileyho v pořádku, ale těhotná přítelkyně už méně.“

Dál se nenechala Emmeline McClatchyová zatlačit. My jsme se rozloučili a vrátili k humvee. Munro si postěžoval: „Tohle nevypadá vůbec dobře.“

Zeptal jsem se: „Mluvil jste taky s matkou Shawny Lindsayové?“

„Odmítla se se mnou bavit. Bez jediného slova mě vyhnala holí.“

„Jak spolehlivá je ta informace o šerifovi Deverauxové?“

„Naprosto spolehlivá. Chodili spolu, rozešli se, Deverauxová nejásala nadšením. Pak přišla na řadu Rosemary McClatchyová, jestli jsem si to dal správně dohromady.“

„Byl ten vrak na kolejích jeho auto?“

„Podle oregonského dopravního oddělení ano. Zjistili to přes poznávací značku, co jste našel. Modrý chevy 57. Pěkná rachotina, žádný výstavní vůz.“

„Má nějaké vysvětlení?“

„Ne, má právníka.“

„Můžete dokázat, že chodil i s Janice Chapmanovou?“

„Ne bez důvodné pochybnosti. Ráda flámovala. Vídali ji ve společnosti spousty chlapů. Nemohla chodit se všemi z nich.“

„V Tulane také vymetala večírky.“

„Ona tam studovala?“

„Podle všeho ano.“

Munro se usmál. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby si výhody koedukačního školství vychutnávaly v Tulane všechny studentky.“

„Víte, že se ve skutečnosti nejmenovala Janice Chapmanová?“

„Jak to myslíte?“

„Narodila se jako Audrey Shawová. Před třemi roky si změnila jméno.“

„Proč?“

„Politika,“ opáčil jsem. „Měla za sebou dvouletou aféru s Carltonem Rileym.“

Nechal jsem ho, aby si tu informaci přebral, a zamířil jsem na jih. Munro odjel na sever. Tentokrát jsem si nezkrátil cestu přes ničí zahradu. Jako ukázněný občan jsem obešel blok, překročil drát, vydal se přes pole a našel polní cestu skrytou mezi stromy. Za necelých dvacet minut jsem už stál na hlavní třídě. O pět minut později jsem vcházel do úřadu šerifa. Minutu poté jsem vkročil do kanceláře Deverauxové. Seděla za psacím stolem. Zavalená mořem papírů.

Prohlásil jsem: „Musíme si promluvit.“

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

Deverauxová vzhlédla, trochu poplašeně. Možná něco v mém hlase. Zeptala se: „O čem si chceš promluvit?“

Vypálil jsem: „Chodila jsi někdy s někým ze základny?“

„Z jaké základny? Myslíš Kelham?“

„Ano, Kelham.“

„To je dost osobní otázka, nemáš pocit?“

„Chodila jsi s někým?“

„Samozřejmě že ne. Zbláznil ses? Tihle kluci jsou můj největší problém. Dobře víš, jak to mezi vojáky a místní policejní sílou chodí. Byl by to ten nejhorší střet zájmů.“

„Stýkala ses s některým z nich společensky?“

„Ne, ze stejného důvodu.“

„Znáš některého z nich?“

„Povrchně,“ odpověděla Deverauxová. „Provedli mě po základně a seznámila jsem se s několika vyššími důstojníky, pouze formálně. Což je logické. Potýkají se se stejnými problémy jako já.“

„Dobře,“ uzavřel jsem. „Proč se ptáš?“

„Setkal jsem se u paní McClatchyové s Munrem. Rosemary McClatchyová a Shawna Lindsayová chodily se stejným chlapem. Pravděpodobně i Janice Chapmanová. Munro se doslechl, že jsi s ním chodila i ty.“

„Blbost. Dva roky jsem s nikým nechodila. Copak jsi to nepoznal?“

Posadil jsem se.

„Musel jsem se zeptat,“ řekl jsem. „Promiň.“

„Kdo je ten chlap?“

„To ti nemůžu prozradit.“

„Musíš mi to prozradit. Nemáš pocit? McClatchyová a Lindsayová jsou moje případy. Proto je ta informace pro mě důležitá. A mám právo vědět, jestli si nějaký chlap bere do huby moje jméno.“

„Reed Riley,“ sdělil jsem.

„Nikdy jsem o něm neslyšela,“ opáčila Deverauxová.

Pak se zarazila. „Počkat. Řekl jsi Riley?“

Neodpověděl jsem.

Deverauxová zaúpěla: „Panebože. Syn Carltona Rileyho? On je v Kelhamu? O tom jsem neměla tušení.“

Nic jsem neřekl.

„Panebože,“ zopakovala Deverauxová. „Tím se hodně vysvětluje.“

Oznámil jsem: „To auto na kolejích patřilo jemu. A Emmeline McClatchyová se domnívá, že přivedl Rosemary do jiného stavu. Nezeptal jsem se jí. Přišla s tím sama.“

„Musím s ním mluvit.“

„To nejde. Právě ho odtransportovali vrtulníkem.“

„Kam?“

„Kde je nejodlehlejší základna na světě?“

„Nevím.“

„Já také ne, ale vsadím se, že tam dneska v noci přespí.“

„Proč by tvrdil, že se mnou chodil?“

„Ego,“ usoudil jsem. „Možná chtěl, aby si kámoši mysleli, že získal všechny trofeje. Nejkrásnější ženy v Carter Crossing. Bratři Brannanovi z baru mi prozradili, že si rád hrál na důležitého a měl s sebou vždycky nějaký okrasný přívěšek.“

„Já nejsem žádný okrasný přívěšek,“ ohradila se Deverauxová.

„Možná ne duševně.“

„Jeho otec patrně zná politika, který měl poměr s Janice Chapmanovou. Sedí spolu v Senátu,“ usoudila.

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová se mi podívala zpříma do obličeje.

„Ach, ne,“ zasténala.

„Ach, ano,“ odtušil jsem.

„Stejná ženská? Otec i syn? To je opravdu propletenec.“

„Munro nemůže nic dokázat. My také ne.“

„Můžeme to vyvodit. Tohle je příliš mnoho povyku na pouhé teoretické obavy, že se vynoří stíny z minulosti.“

„Možná,“ usoudil jsem. „Možná ne. Kdo ví, jak tihle lidi uvažují?“

„Ať tak či onak, do toho Washingtonu rozhodně nemůžeš. Je to příliš nebezpečné. Procházel by ses tam s obrovským terčem na zádech. Senátní záležitosti investovaly do Carltona Rileyho spoustu úsilí. Nechtějí, aby přišlo vniveč. Věř mi, v porovnání s dobrými vztahy s armádním výborem jsi úplná nula,“ prohlásila Deverauxová procítěně.

Sotva domluvila, zazvonil telefon a Deverauxová ho zvedla a minutu naslouchala. Přikryla sluchátko dlaní a zašeptala: „To je oxfordské policejní oddělení a ptá se na toho mrtvého novináře. Chci jim říct, že policie zastřelila usvědčeného pachatele poté, co se bránil zatčení, a případ je uzavřen.“

„V pořádku,“ svolil jsem.

Deverauxová jim to pověděla a pak ji čekala spousta telefonátů na státní a okresní úřady, tak jsem opustil její kancelář, a Deverauxová se natolik zabrala do práce, že jsem se s ní sešel až v devět hodin v bistru.

Při večeři jsme si povídali o domě jejího otce. Deverauxová si objednala obligátní cheeseburger, já sendvič s rostbífem a zeptal jsem se: „Jaké to bylo vyrůstat tam?“

„Zvláštní,“ přiznala Deverauxová. „Samozřejmě jsem to tenkrát neměla s čím srovnávat a do mých deseti let jsme neměli televizi a nechodili vůbec do kina, ale přesto jsem cítila, že existuje i jiný svět. To jsme cítili všichni. Připadali jsme si jako trosečníci na opuštěném ostrově.“

Pak se zeptala, kde jsem vyrůstal já, a tak jsem jí vyjmenoval celý dlouhý seznam míst, na která jsem si pamatoval. Počat v Pacifiku, narozen v Západním Berlíně, kde byl můj otec přidělen k velvyslanectví, desítka různých základen před základní školou, vzdělávání po celém světě, řezné rány a modřiny utržené v bojích v horkých, vlhkých uličkách v Manile, hojivý proces o několik dní později ve studených velkých čtvrtích v Belgii poblíž hlavního stanu NATO, pak srážka se stejnými útočníky za měsíc v San Diegu a další rvačka. Nakonec West Point a vlastní kočovná kariéra a stěhování do starých i nových míst, někdy i jiných, protože armáda ne vždy operuje ve stejných oblastech jako námořní pěchota.

Deverauxová se otázala: „Jaká byla nejdelší doba, kterou jsi strávil na jednom místě?“

„Necelých šest měsíců.“

„Jaký byl tvůj táta?“

„Tichý,“ sdělil jsem. „S láskou pozoroval divoké ptactvo. V popisu práce měl ale co nejrychlejší a nejúčinnější zabíjení lidí a byl si toho vědom.“

„Byl na tebe hodný?“

„Ano, svým staromódním způsobem. Co tvůj?“

Deverauxová přikývla. „Staromódní je asi nejlepší slovo, jak to popsat. Myslel si, že se vdám a bude mě jezdit navštěvovat až do Tupěla nebo Oxfordu.“

„Kde byl váš dům?“

„Jižně po hlavní třídě, než se začne kroutit, a pak první odbočka doleva. Na úzkou polní cestu. Čtvrtý dům po pravé straně.“

„Pořád tam stojí?“

„Víceméně.“

„To už ho nikomu nepronajali?“

„Ne. Můj táta byl před tím, než zemřel, nějakou dobu nemocný, a přestal se o něj starat. Bance, které ten dům patřil, to bylo jedno. Teď je to v podstatě ruina.“

„Zarostlá, se slizem na stěnách a popraskanou zdí u základů? Se starým velkým živým plotem vzadu? Osm písmen na poštovní schránce?“

„Odkud to všechno víš?“

„Byl jsem se tam podívat,“ vysvětlil jsem. „Narazil jsem na něj, když jsem šel k McClatchyovým.“

Deverauxová neodpověděla.

Dodal jsem: „Našel jsem kozu na stahování zvěře.“

Deverauxová neodpověděla.

„A všiml jsem si hlíny v kufru tvého auta. Když jsi mi dávala náboje do brokovnice.“

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Přišla servírka, posbírala prázdné talíře a přijala objednávku na koláč. Pak se opět vzdálila a Deverauxová na mě zůstala schlíple koukat. Přišlo mi, že i trochu zahanbeně. „Udělala jsem pitomost,“ přiznala.

„Jakou pitomost?“

„Ráda lovím,“ sdělila Deverauxová. „Čas od času. Jen tak pro zábavu. Většinou vysokou. Abych měla co dělat. Maso dávám starým lidem, jako třeba Emmeline McClatchyové. Jinak by neměli skoro nic k jídlu. Občas ještě tak vepřové, když soused zabije prase. Když ho napadne, aby se podělil. Ale to se nestává často. Soused nemá někdy dost ani sám pro sebe.“

„Vzpomínám si,“ pravil jsem. „Když jsme poprvé navštívili Emmeline McClatchyovou, měla v hrnci zvěřinu. Nabídla nám oběd. Tys odmítla.“

Deverauxová přikývla. „Nemá cenu dávat a pak zase brát. Ulovila jsem toho srnce před týdnem. Je jasné, že jsem ho nemohla přivézt do hotelu. Tak jsem ho vzala k tátovu starému domu. Dělám to takhle pořád, od té doby, co jsem se sem vrátila. Ta koza je skvělá. Potom jsi ale přišel s teorií o Janice Chapmanové. Tenkrát jsem tě ještě tak dobře neznala. Napadlo mě, že bys mohl zavolat na velitelství. Představila jsem si, jak ve vzduchu krouží blackhawky a pátrají po všech kozách na stahování zvěře v okrese. Tak jsem tě poslala, abys identifikoval ten vrak, získala hodinu času a odhrabala krev.“

„Testy by prokázaly, že je zvířecí.“

„Já vím,“ potvrdila Deverauxová. „Ale jak dlouho by to trvalo? Ani nevím, kde je nejbližší laboratoř. Patrně v Atlantě. Mohlo by to trvat dva týdny i víc. A nemůžu si dovolit být dva týdny i víc v podezření. Doslova si to nemůžu dovolit. Tohle je jediná práce, kterou mám. Nevím, kde bych sehnala jinou. A voliči jsou zvláštní. V paměti jim utkví podezření, a ne jak to nakonec dopadlo.“

Vzpomněl jsem si na starého kamaráda Stana Lowreyho u nás na základně a na jeho honbu za inzeráty nabízejícími pracovní místa. Nádherný nový svět, pro nás pro všechny.

„Dobře,“ řekl jsem. „Byla to ale pěkná blbost.“

„Já vím. Trochu jsem zpanikařila.“

„Znáš jiné lovce? A jiné kozy na stahování zvěře?“

„Pár jich znám.“

„Protože si pořád myslím, že právě takhle byly ty ženy zabity. Nenapadá mě jiný způsob, jak by se to dalo provést.“

„Souhlasím. Proto jsem propadla panice.“

„Dříve nebo později budeme možná potřebovat ty blackhawky ve vzduchu.“

„Pokud do té doby nenajdeme Rileyho a nepoložíme mu pár otázek.“

„Reed Riley je pryč,“ pravil jsem. „Patrně se z něj stala armádní záležitost na základně vojenského letectva v Thule.“

„Kde to je?“

„Na severu Grónska,“ objasnil jsem. „Na konci světa. Je to patrně nejzapadlejší základna vojenského letectva. Jednou jsem ji navštívil. Vyslali mě za důstojníkem, který měl problém. Museli jsme tam přistát. Je to součást systému vzdáleného předčasného varování. Čtyři měsíce v roce tam nezahlédnou sluneční světlo. Používají radar, který zaznamená tenisový míček odpálený pět tisíc kilometrů daleko.“

„Máš jejich telefonní číslo?“

Usmál jsem se. „Musíme na to jinak. Uvidíme, co vyleze pozítří z úkrytu.“

Deverauxová na to nic neodpověděla. Pomalu jsme snědli koláč. Potřebovali jsme zabít čas. Půlnoční vlak tou dobou teprve vyjížděl ze seřadiště v Biloxi.

Deverauxová se pořád strachovala kvůli staříkovi v hotelu a nechtěla opakovat šarádu na vrcholku schodiště, tak jsem jí dal klíč od svého pokoje a z bistra jsme odešli každý zvlášť, v desetiminutovém odstupu, čímž jsem získal čas na zaplacení účtu a třetí hrnek kávy. Pak jsem došel po hlavní třídě k hotelu, pozdravil kývnutím hlavy staříka na recepci, vystoupal do schodů a zaklepal na své vlastní dveře. Deverauxová okamžitě otevřela a já jsem vklouzl dovnitř. Deverauxová si sundala boty a opasek se zbraní, jinak ale zůstalo všechno na svém místě. Košile a kalhoty od uniformy, vlasy svázané do ohonu.

Pustili jsme se do toho jako feťáci do nahřívání lžíce, napůl rychle, napůl pomalu, plni napjatého očekávání, připravení investovat a dychtiví zjistit, jaký ta investice přinese výtěžek. Deverauxová začala gumičkou ve vlasech, se zatřesením hlavou si je rozpustila a usmála se na mě zpoza husté tmavé záclony. Rozepnula si tři knoflíky na košili, a váha jmenovky, odznaků a hvězd jí stáhla látku z ramen a odhalila hluboký trojúhelník nahé pokožky. Sundal jsem si boty a ponožky a vytáhl z kalhot cípy košile. Deverauxová si sáhla jednou rukou na čtvrtý knoflík košile a druhou rukou na knoflík kalhot a vyzvala mě: „Vyber si.“

Což bylo těžké rozhodování, ale dlouze a usilovně jsem se nad ním zamyslel a došel k pevnému závěru. Požádal jsem: „Kalhoty,“ a Deverauxová rozepnula knoflík a o celou dlouhou minutu později tam stála bosá a s holýma nohama jen ve světle hnědé šerifské košili. Pobídl jsem ji: „Teď máš stejnou volbu,“ a Deverauxová zvolila opačný postup a vybrala si košili. Tentokrát se mě zeptala na jizvu po střepině, tak jsem jí podal zkrácenou verzi, jak jsem se na začátku své kariéry ocitl v nesprávný čas na nesprávném místě, při rutinní návštěvě v rámci spolupráce s námořní pěchotou v Bejrútu v Libanonu, a jak mě minul náklaďák, který vyletěl těsně u brány kasáren do vzduchu, sto metrů od místa, kde jsem stál.

Deverauxová podotkla: „Slyšela jsem, že tam byl zraněný nějaký vojenský policista. Tos byl ty?“

„Nejsem si jistý, jestli tam byl ještě nějaký jiný.“

„Vrhl ses do trosek a pomáhal ostatním.“

„To byla jenom náhoda,“ opáčil jsem. „Hledal jsem doktora. Pro sebe. Viděl jsem, co jsem měl předcházející večer k večeři.“

„Dostal jsi Stříbrnou hvězdu.“

„A otravu krve,“ doplnil jsem. „Bez obojího bych se klidně obešel.“

Rozepnul jsem si knoflík na kalhotách, Deverauxová si rozepnula poslední knoflík na košili a pak jsme na sobě neměli nic jiného než spodní prádlo. Ten stav netrval dlouho. Pustili jsme sprchu, vlezli společně do kabinky a zatáhli závěs. Popadli jsme mýdlo a šampon a začali se navzájem mydlit a umývat, odshora dolů, ze strany na stranu, zvenku i zevnitř. Nikdo na světě by nám nemohl vyčíst nízkou laťku hygieny ani nedbalý přístup k hygieně obecně. Zůstali jsme ve sprše, dokud jsme nevyčerpali všechnu teplou vodu hotelu Toussaint, pak jsme se zásobili dostatkem ručníků, abychom neudělali louže v mé posteli, a potom jsme se dali do opravdové práce. Deverauxová mi klouzala v rukou, krásně hřála a chutnala po mýdle, což patrně platilo i pro mě. Byla pružná, silná a plná energie. Nepospíchali jsme. Půlnoční vlak byl tou dobou severně od Columbusu a jižně od Aberdeenu, zhruba šedesát kilometrů a čtyřicet minut daleko.

A čtyřicet minut je spousta času. Asi v polovině jsme začali poznávat drahocenné maličkosti, které jsme dosud neznali. Věděl jsem, jak se pohybuje, co má ráda a co miluje. Ona věděla to samé o mně. Tentokrát jsem však zjistil, jak jí tluče srdce pod hradním košem, jak se jí pohybují žebra, když lapá po dechu, a naučil jsem se rozdíl mezi různými druhy prudkého oddechování. Ona se poučila o podobných podrobnostech, kdy se mi poprvé zadrhne hlas, co udělat, aby mi zčervenala pokožka, kde mám rád, když se mě dotýká, kde mě to dovádí k šílenství.

Potom jsme začali pomalu zvyšovat napětí, se zřetelem na pevně stanovený čas, jako invazní armáda těsně před dnem D a hodinou H, jako infanterista pozorující blížící se pláž, jako pilot sledující v zaměřovači bombardovacího letadla zvětšující se cíl. Dlouze a pomalu, těsněji a těsněji, dlouze a pomalu, celých pět minut. Pak rychleji a prudčeji, rychleji a prudčeji, rychleji a prudčeji. Sklenice na poličce v koupelně se rozcinkala jako na povel. Třásla se a řinčela. Trubky ve zdi vydávaly tlumený kovový zvuk. Francouzské okno rachtalo, dřevěně a skleněně, a závlačka kovově. Prkna na podlaze vibrovala jako kůže na bubnu, odkutálela se jedna bota, do dřeva ťukala šerifská hvězda, beretta v mé kapse bouchala a poskakovala, pelest postele narážela do stěny v rytmu, který byl jiný než náš.

Půlnoční vlak.

Přesně načas.

Všichni na palubě.

Ale tentokrát to bylo jiné.

Něco nehrálo.

Ne s námi, ale s vlakem. Zněl jinak než dřív. V hlubší tónině. Zprudka zpomaloval. Vzdálené rachocení přehlušilo skřípavé kvílení brzd. Představil jsem si, jak se do ráfků zakusují železné čelisti brzd, blokují kola, do noční temnoty vyrážejí dlouhé spršky přehřátých jisker, jeden vagon naráží a šťouchá do druhého, a skládají se jako kilometr a půl dlouhý teleskop za lokomotivou. Deverauxová zpode mne vyklouzla, posadila se a pozorně se zaposlouchala, v očích prázdný výraz. Vrzavý nářek pokračoval, hlasitý, truchlivý, primitivní, neskutečně dlouhý, a pak začal konečně slábnout, částečně proto, že pohybová síla odnesla vlak daleko za železniční přejezd, a částečně proto, že vlak nakonec zastavil.

Deverauxová po mém boku šeptala: „Ach, ne.“

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Rychle jsme se oblékli a za dvě minuty už byli na ulici. Deverauxová se zastavila u svého auta a vyndala z kufru dvě baterky. Jednu rozsvítila a druhou podala mně. Prošli jsme uličkou mezi lékárnou a železářstvím, kolem smutné hromady písku Janice Chapmanové, mezi půjčovnou peněz a barem Brannan na udusaný pruh země za ním. Deverauxová šla přede mnou. Skoro se vlekla. Což mě neudivovalo. Sám jsem byl na kolenou. Deverauxová se však nehodlala vzdát, zarputilá, zanícená, zdrcená, ale odhodlaná sloužit.

Mířila samozřejmě ke kolejím. Vylezla po hrubém štěrku, překročila vyleštěný kov a postavila se na pražec. Otočila se na jih. Já jsem udělal to samé. Předpokládal jsem, že strojvůdce je tak dvacet minut za námi. A vlak musí vážit zhruba osm tisíc tun. O vlacích vážících osm tisíc tun jsem toho trochu věděl. Vojenská policie někdy slouží úplně stejně jako normální dopravní, až na to, že naše doprava je specifická, protože zahrnuje i vlaky převážející tanky, které obvykle váží asi tak osm tisíc tun, a když někdo takový provoz řídí, musí vědět, že osmitisícitunový vlak i v nouzové situaci potřebuje kilometr a půl na to, aby zastavil. A kilometr a půl trvá průměrnému člověku dvacet minut, takže jsme měli před strojvůdcem dvacetiminutový náskok.

Což nebyla žádná zvláštní výhoda.

I když jsem pochyboval, že bychom toho moc našli. Patrně skoro nic nezbylo.

Přidali jsme do kroku, skoro běželi, a snažili se přizpůsobit nepohodlným rozestupům mezi pražci. Paprsky z našich baterek poskakovaly a tančily v řídnoucím kouři, který za sebou nechaly týrané brzdy vlaku. S největší pravděpodobností jsme se hnali k místu, které jsem za ten den už dvakrát navštívil, tam, kde koleje křižuje stezka vedoucí přes pole na východě a pokračuje pak lesem na západ. Víceméně ulice, kde vyrůstala Deverauxová. Deverauxovou to muselo také napadnout, protože krátce před oním místem zpomalila a začala svítit baterkou pečlivě doprava a doleva.

Já jsem se k ní přidal a měl jsem smůlu, že jsem to našel jako první. Všechno, co zbylo. Až na červený práškový opar, který se snesl k zemi a musel pokrýt každičký předmět v okolí sta metrů, molekula tam, molekula tuhle.

Byla to lidská noha amputovaná těsně nad kotníkem. Čistým rovným řezem. Bez otřepených nebo rozervaných okrajů. Řez tvořil jasnou přímou linku. Tu linku způsobila neuvěřitelně okamžitá nárazová vlna, na způsob ničivého subsonického úderu, něco jako akustická zbraň. Už jsem taková zranění viděl. Stejně jako Deverauxová. Zná je většina dopravních policistů.

Bota zůstala na noze, černá a naleštěná, prostá a skromná, s nízkým podpatkem, páskem a knoflíčkem. V botě zůstala punčocha. Na konci vypadala, jako by ji někdo ustřihl nůžkami. Pod béžovým nylonem prosvítala ebenově černá kůže, zakončená příčným řezem, který připomínal sádrový odlitek, jaké se vystavují v posluchárnách na medicíně. Kosti, žíly, maso.

„Tyhle boty nosila do kostela,“ povzdechla si Deverauxová. „Byla to hodná ženská. Je mi jí moc a moc líto.“

„Nikdy jsem se s ní nesetkal,“ podotkl jsem. „Nebyla doma. To bylo první, co mi ten kluk sdělil. Máma není doma.“

Sedli jsme si na pražec, zhruba pět metrů severně od amputované nohy, a čekali na strojvůdce. Dorazil za patnáct minut. Neměl nám toho moc co říct. V osamělém předním světle se jen na kratičký okamžik mihla bílá podšívka, jak se rozevřel černý kabát, a pak bylo po všem.

„Její oblečení do kostela,“ podotkla Deverauxová. „Černý gabardénový plášť s bílou podšívkou.“

Potom strojvůdce dupnul na brzdu, přesně podle železničních předpisů a federálních nařízení, což podle něj byla jen zbytečná ztráta času. Zátěž pro vlak, zátěž pro koleje, a k čemu je to dobré? Kilometr a půl dlouhá procházka a člověk stejně nic nenajde. Už to zažil.

Vyměnili si s Deverauxovou různá jednací čísla, jména a adresy, opět kvůli předpisům, a Deverauxová se ho zeptala, jestli je v pořádku a jestli mu nemůže nějak pomoct, ale strojvůdce sdělil, že nic nepotřebuje, a vydal se opět na sever, kilometr a půl zpátky ke své kabině, ani trochu otřesený, jenom unavený z předepsaného postupu.

My jsme se vrátili na hlavní třídu a prošli kolem hotelu k úřadu šerifa. Nikdo neměl noční službu, tak Deverauxová odemkla, pustila nás dovnitř a rozsvítila. Zavolala Pellegrinovi a nařídila mu, aby se v přesčase dostavil, a pak zavolala doktorovi a sdělila mu, že ho čekají další povinnosti. Ani jeden nebyl nadšený, ale oba si pospíšili. Dorazili během několika minut. Možná také slyšeli vlak.

Deverauxová je poslala posbírat zbytky. My jsme na ně zůstali čekat v kanceláři a prohodili jen pár slov. Doktor odjel zpátky do své ordinace a Deverauxová nakázala Pellegrinovi, aby mě odvezl do Memphisu. Mnohem dřív, než jsem měl v plánu, ale nenechal jsem si to vymluvit.

ŠEDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Do hotelu jsem se už nevrátil. Odjel jsem rovnou z úřadu šerifa, jen s hotovostí v jedné kapse a s berettou v druhé. Nepotkali jsme jediné auto. Což mě moc nepřekvapilo. Bylo uprostřed noci a nacházeli jsme se mimo civilizaci. Pellegrino nemluvil. Umlčela ho buď únava, nebo vztek. Jen řídil. Zvolil stejnou cestu, jakou jsem přijel, nejprve krátký rovný úsek lesem z východu na západ, pak vedlejší silnici, kde mě svezl starý chevy, a potom po prašné dvouproudé silnici, kterou jsem zdolal v prověšeném buicku. Překročili jsme hranici do Tennessee, minuli Germantown, kde mě vysadil chlápek v pick-upu směřující do skladu dříví, projeli spícím jihovýchodním předměstím a ještě dlouho před svítáním dorazili do centra Memphisu. Vystoupil jsem na autobusovém nádraží a Pellegrino bez jediného slova přidal plyn. Objel blok, za hlasitého dunění motoru rozléhajícího se mezi domy, a pak se rozhostilo ticho a já jsem osaměl.

Díky brzké ranní hodině se mi nabízel široký výběr autobusů, ale první odjížděl až za hodinu. Tak jsem se vypravil do levné čtvrti u nádraží, rozhlížel se po bistrech a zjistil, že si můžu vybrat ze dvou. Zvolil jsem to, kde jsem si dal před třemi dny oběd. Byl levný a nezabil mě. Dostal jsem kávu z konvice se silným povlakem a slaninu s vajíčky z pánve, která musela být horká od vlády Nixona. O padesát minut později jsem seděl vzadu v autobuse směřujícím na severovýchod.

Okénkem po pravé straně jsem pozoroval, jak vychází slunce, a pak jsem usnul a prospal celých šest hodin jízdy. Vystoupil jsem na stejném místě, kde jsem před třemi dny nastoupil, na autobusovém nádraží na konci města u naší základny. Město se ani trochu nepodobalo Carter Crossing, ale mělo úplně stejné základní prvky. Bary, půjčovny peněz, obchody s náhradními díly do aut, obchody s použitou hudební aparaturou, všechny natěšené na blahodárný příliv vojenských peněz od strýčka Sama. Všechny jsem je minul a zamířil do otevřené krajiny, po kilometru jsem se zastavil na oběd v bistru u silnice a pak jsem pokračoval dál. Na základnu jsem dorazil dřív, než jsem počítal, což mi poskytlo možnost pozměnit trochu plán.

Nejdřív jsem si dal dlouhou horkou sprchu. V páře ze mě vycházela intenzivní vůně Deverauxové. Utřel jsem se a oblékl si plnou parádní uniformu, našňořený od hlavy k patě. Pak jsem zavolal Stanovi Lowreymu a požádal ho, jestli by mě neodvezl zpátky na autobusové nádraží. Představoval jsem si, že když si pospíším, dostanu se do Washingtonu ještě večer a budu mít tím pádem o dvanáct hodin víc času, než jsem čekal. A řekl jsem Lowreymu, aby netajil, kam jsem se vydal. Čím víc lidí to bude vědět a čím déle tam pobudu, tím větší bude šance, že někdo vyleze z úkrytu.

V sedm hodin večer panoval ve Washingtonu klid. Ve městě, kde sídlí firma zvaná Amerika, práce nikdy nekončí, ale po páté hodině se přesouvá do klidnějších, důvěrnějších prostor. Do salonů, barů, vybraných restaurací a pokojů výstavních domů. Do míst, která jsem neznal, ale o kterých jsem věděl, že nebudou daleko. Tak jsem se vykašlal na levné řetězce vzdálených hotelů, kde bych se normálně se svou nízkou platovou třídou 04 ubytoval, a zamířil jsem za jasnějšími světly, čistšími ulicemi a vyššími cenami jižně od Dupont Circle. Ne že bych měl v úmyslu za cokoliv platit. Legenda praví, že na Connecticut Avenue stojí přepychová budova s chybou v zadní kanceláři, díky níž platí účty uniformovaných hostí automaticky ministerstvo obrany. Buď někdo zapomněl zrušit dávnou úmluvu na uspořádání konference, nebo vládne účetním knihám zatrpklý veterán, každopádně to však prý funguje. Podle oné legendy vás účet zastihne až dávno poté, co ležíte na Arlingtonském hřbitově.

Došel jsem tam pomalým krokem, středem všech chodníků. Dával jsem dobrý pozor, ale nebylo to na mně poznat. Díval jsem se do výkladních skříní a rozhlížel se na všech světlech pro chodce. Nikdo o mě neprojevil zájem. Čas od času jsem uvízl v davu, ale byli to jen normální lidé spěchající, aby vyřídili další položku na svém dlouhém seznamu. Bez problémů jsem se dostal až do hotelu, ubytoval se pod svým pravým jménem a hodností, a legenda se skutečně potvrdila, protože mě nikdo nepožádal o zaplacení ani o zálohu. Jenom jsem musel podepsat jeden papír, což jsem udělal, co nejčitelněji a nejzřetelněji jsem dokázal. Nemělo by cenu hrát si na návnadu a schovávat při tom svíci pod kbelec. I když jsem netušil, co kbelec znamená. Asi je to nějaký malý sud. Pokud to souhlasí, svíčka by pod ním stejně vyhasla, protože by neměla dostatek kyslíku.

Vyjel jsem výtahem ke svému pokoji, pověsil parádní uniformu na ramínko a zavolal na recepci, aby mi přinesli večeři. Za třicet minut jsem už jedl stejk z pravé svíčkové, také na účet Pentagonu. O třicet minut později jsem položil tác do chodby a vyrazil na procházku, jen abych rozhodil síť a zjistil, jestli se do ní někdo nechytí. Nikdo se však nenechal vylákat, nikdo mě nesledoval. Obešel jsem Dupont Circle a prokličkoval křížem krážem bloky za ním, kolem iráckého velvyslanectví na jednom konci a kolumbijského na druhém. Potkal jsem muže a ženy, kteří museli být nejrůznější federální agenti, muže a ženy v uniformách ze všech čtyř složek ozbrojených sil a spoustu civilistů v upjatých oblecích, ale ani jeden proti mně nezasáhl. Vůbec jsem je nezajímal. Jako bych byl kus nábytku.

Tak jsem se vrátil do hotelu a lehl si do postele ve svém luxusním pokoji, zvědavý, co přinese následující den, úterý 11. března 1997.

ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Probudil jsem se v sedm ráno a nechal si od ministerstva obrany zaplatit snídani. V osm jsem byl osprchovaný, oblečený a venku na ulici. Usoudil jsem, že tou dobou začne správná legrace. Pokud si někdo ze vzdálené základny domluví schůzku na poledne, je pravděpodobné, že noc předtím stráví ve městě, a hotely ve Washingtonu se dají snadno monitorovat. Patří to k podstatě onoho města. A neschovával jsem svíci pod malým sudem. Tak jsem napůl očekával, že na nepřítele narazím hned ve vestibulu nebo za dveřmi na ulici. Což se nestalo. Bylo svěží jarní ráno, svítilo slunce, oteplilo se a všechno působilo přátelsky a nevinně.

Úmyslně pomalým krokem jsem došel ke stánku s novinami, i když hotel nabízel nejrůznější tiskoviny. Koupil jsem si Post a Times. Otálel jsem s placením a dlouho hledal v kapse drobné, ležérně a bezstarostně, nikdo však ke mně nepřistoupil a nikdo na mě nezaútočil. Odnesl jsem si noviny do kavárny a usadil se k venkovnímu stolku, celému světu na očích.

Nikdo se na mě nepodíval.

V deset hodin jsem už byl plný kávy a měl do posledního písmene přečtené noviny, ale nevzbudil jsem zájem ani jednoho z kolemjdoucích. Začínal jsem si myslet, že jsem přelstil sám sebe. Voják v platové třídě 04 by si vybral na jednu noc úplně jiný hotel, kterých je tolik, že se nedají všechny obvolat. Tak jsem usoudil, že se opozice zaměří na konec mé cesty, ne na přestávku v poločase. Bude to pro ně pohodlnější. Přesně vědí, kam mám namířeno a kdy tam dorazím.

Což znamenalo, že na mě budou čekat před Pentagonem nebo uvnitř, před dvanáctou nebo přesně ve dvanáct. V útrobách bestie. Necelých pět kilometrů daleko, ale v úplně jiném světě, který je pro mě mnohem nebezpečnější.

Pořád bylo krásné ráno, tak jsem šel pěšky. Každý den může být posledním v životě nebo na svobodě, proto by se měl člověk radovat z každé maličkosti. Zamířil jsem po Sedmnácté ulici na jih, kolem budovy výkonné administrativy vedle Bílého domu, přes park Ellipse na Mali. Zahnul jsem od pomníku George Washingtona k pomníku Abrahama Lincolna. Zleva jsem ho obešel a překonal po Arlington Memoriál Bridge široké vody Potomacu. Spousta lidí jela stejnou cestou autem. Nikdo jiný nešel pěšky. Ranní běžci byli dávno pryč a odpolední ještě v práci.

Uprostřed mostu jsem se zastavil a naklonil se přes zábradlí. To je na mostě vždycky moudré řešení. Případný pronásledovatel se nemá kam schovat. Musí jít dál. Nikdo však za mnou nešel. Ani přede mnou. Počkal jsem pět minut, opřel se jako zahloubaný myslitel o lokty, ale nikdo se neukázal. Tak jsem opět vykročil, urazil dalších tři sta metrů a ocitl se ve Virginii. Přímo před sebou jsem měl v dálce Arlingtonský hřbitov. Jeho hlavní bránu. Za pět minut jsem jí prošel do moře bílých náhrobních kamenů. Ze všech stran mě obklopily hroby. Tahle cesta na ministerstvo obrany je vždycky nejlepší. Přes hřbitov. Dodá správnou perspektivu.

Jednou jsem se odklonil ze směru, abych vzdal hold JFK, a podruhé abych vzdal hold neznámému vojínovi. Minul jsem zezadu Henderson Hall, důležité sídlo námořní pěchoty, vyšel jižní branou a před očima se mi vynořil cíl mé cesty: Pentagon. Největší kancelářská budova na světě. Šest set tisíc čtverečních metrů, třicet tisíc lidí a téměř třicet kilometrů chodeb, ale jen troje vstupní dveře. Chtěl jsem použít jihovýchodní vchod. Z očividných důvodů. Tak jsem obešel budovu, v bezpečné vzdálenosti a stále ve střehu, a připojil se k úzkému proudu lidí vycházejících ze stanice metra. V nálevce přede dveřmi proud zhoustl a udělal se z něj pěkný dav. Správný dav přesně pro mé specifické účely. Potřeboval jsem svědky. Při zatýkání dochází k nehodám, občas nešťastnou náhodou, občas úmyslně.

V pořádku jsem se ale dostal do vestibulu, i když trochu nejistý. Z týmu, který jsem považoval za zatýkací, se vyklubala ochranná služba těsně před výměnou směny. Dočasný nadbytek pracovních sil. Nic víc. Tak jsem došel bez nehody ke kanceláři 3C315. Třetí podlaží, okruh C, nejblíž u paprskovité spojky 3, oddělení 15. Ke kanceláři Johna Jamese Frazera. Ze senátních záležitostí. Nikdo u něj nebyl. Seděl ve své kanceláři úplně sám. Vyzval mě, abych zavřel dveře. Uposlechl jsem. Vybídl mě, abych se posadil. Opět jsem uposlechl.

Zeptal se: „Tak co pro mě máte?“

Neodpověděl jsem. Neměl jsem co říct. Neočekával jsem, že proniknu tak daleko.

Frazer dodal: „Doufám, že dobré zprávy.“

„Žádné zprávy,“ opáčil jsem.

„Řekl jste, že znáte to jméno. Tak zněl alespoň váš vzkaz.“

„Neznám to jméno.“

„Tak proč jste to tvrdil? Proč jste požádal o schůzku?“

Na okamžik jsem se zarazil.

„Trochu jsem si zkrátil pracovní postup,“ objasnil jsem.

A jednání v té chvíli uvázlo na mrtvém bodě. Opravdu jsem toho neměl víc co říct. Frazer ostentativně předvedl, jak je tolerantní. A trpělivý. Vyčetl mi, že trpím stihomamem. Potom se zasmál. Tomu, jak mě nezatkli. Pak se zatvářil starostlivě. Možná ho trápil můj zdravotní stav. A určitě můj vzhled. Vlasy a strniště. Nasadil příkrý mužný hlas, jakým mluvívají strýčkové s oblíbenými synovci.

Pokáral mě: „Vypadáte hrozně. Máme tady holičství, jestli vám to ušlo. Měl byste do některého zajít.“

„To nejde,“ namítl jsem. „Mám přesně takhle vypadat.“

„Protože to patří k vašemu přestrojení?“

„Ano.“

„To přestrojení se vám ale moc nepovedlo. Slyšel jsem, že místní šerifka vás okamžitě prokoukla.“

„Musím v něm však pokračovat kvůli běžnému obyvatelstvu. Armádu nemají v tuhle chvíli zrovna moc v lásce.“

„Stejně vás teď odvelí. Vlastně mě překvapuje, že to ještě neudělali. Kdy jste naposledy dostal rozkazy?“

„Proč by mě měli odvelet?“

„Protože ta záležitost v Mississippi se zdá být vyřešena.“

„Opravdu?“

„Řekl bych, že ano. Tu střelbu u Kelhamu má očividně na svědomí neoficiální a nepovolená polovojenská síla ze sousedního státu, která propadla přehnané horlivosti. Postarají se o ně úřady v Tennessee. Nemůžeme se jim postavit do cesty. Naše pravomoc je omezená.“

„Někdo je tam poslal.“

„To si nemyslím. Tyhle skupiny se dokážou dobře tajně domlouvat. Určitě to byla iniciativa ze strany civilistů.“

„Jsem jiného názoru.“

„Nejsme v debatním kroužku. Fakta hovoří jasnou řečí. Tahle země se podobnými skupinami jenom hemží. Samy rozhodují o svých programech. Takže je to jasné.“

„Co ty tři mrtvé ženy?“

„Pachatel byl podle všeho dopaden.“

„Kdy?“

„Dozvěděl jsem se to před zhruba třemi hodinami.“

„Kdo to je?“

„Neznám podrobnosti.“

„Někdo z nás?“

„Ne, někdo z místních. Ze státu Mississippi.“ Nic jsem na to neřekl.

Frazer pravil: „Každopádně děkuju, že jste se obtěžoval.“ Nic jsem na to neřekl.

Frazer mě pobídl: „Naše schůzka je u konce, majore.“ Opáčil jsem: „To jste na omylu, plukovníku.“

ŠEDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Pentagon postavili proto, že se blížila druhá světová válka, a kvůli druhé světové válce nepoužili moc oceli. Ocel potřebovali jinde, jak už to ve válečných časech bývá. Díky tomu se z něj stal pomník síle a betonu. Potřebovali tolik písku, že ho těžili přímo z řeky Potomac tekoucí kousek od vznikajících zdí. Téměř milion tun písku. Dosáhli tím neobyčejné pevnosti.

A ticha.

Za zavřenými dveřmi Frazerovy kanceláře pracovaly tři tisíce lidí, ale neslyšel jsem jediného člověka. Neslyšel jsem vůbec nic. Jen syčící ticho typické pro okruh C.

Frazer mě napomenul: „Nezapomínejte, že hovoříte s nadřízeným důstojníkem.“

Já jsem odtušil: „Nezapomínejte, že hovoříte s vojenským policistou oprávněným zatknout každého od novopečeného vojína až po pětihvězdičkového generála.“

„Co tím chcete říct?“

„Svobodní občané Tennessee přišli ke Kelhamu na čísi pozvání. To je, myslím, jasné. A souhlasím, že jednali s přehnanou horlivostí. Za to může ale i člověk, který jim vydal rozkaz. Může za to vlastně ještě víc než oni. Zodpovědnost začíná nahoře.“

„Žádný rozkaz nedostali.“

„Byli tam povoláni zároveň se mnou. A s Munrem. Dorazili jsme tam všichni najednou. Někde padlo souhrnné rozhodnutí. Protože na základně byl Reed Riley. Kdo o tom věděl?“

„Možná to bylo místní rozhodnutí.“

„Jakou roli jste v tom sehrál vy?“

„Čistě pasivní. A reaktivní. Byl jsem připravený poradit si s důsledky, kdyby se nějaké vyskytly. Jinou roli jsem neměl.“

„Jste si jistý?“

„Senátní záležitosti jsou vždycky pasivní. Hasíme požáry.“

„Nikdy nejednáte z vlastní iniciativy? Nikdy nekácíte ochranné průseky, ještě než vypukne požár?“

„Jak bych to měl podle vás udělat?“

„Možná jste zahlédl blížící se nebezpečí. Vypracoval jste plán. Rozhodl jste se bránit plot Kelhamu před otravnými civilisty, kteří by mohli začít klást nepříjemné otázky. Nemohl jste ale požádat Rangers, aby to udělali osobně. Žádný velitel na světě by to neuznal za zákonný rozkaz. Tak jste musel povolat neoficiální pomocníky. Z Tennessee, což je váš domovský stát. Znáte tam spoustu lidí. To by přece bylo možné, nebo snad ne?“

„Ne, je to nesmysl.“

„A pak jste spojil oba konce dohromady tím, že jste nechal napíchnout telefony vojenské policie, abyste měl přehled o situaci a dostalo se vám včasného varování, kdyby se někdo vydal nesprávným směrem.“

„To je také nesmysl.“

„Takže to popíráte?“

„Samozřejmě že to popírám.“

„Tak mě poučte,“ požádal jsem. „Pojďme si povídat teoreticky. Kdyby někdo udělal tyhle dvě věci, jak byste se na to díval?“

„Jaké dvě věci?“

„Povolal milici z Tennessee a odposlouchával vojenské telefony. Co byste si myslel?“

„Myslel bych si, že došlo k porušení zákona.“

„Udělal by někdo onu první věc, ale ne tu druhou? Viděno z pohledu profesionálního vojáka?“

„Dotyčný by si to nemohl dovolit. Nemohl by si dovolit nepovolenou sílu v lese a nevědět, jak moc jí hrozí odhalení.“

„To máte pravdu,“ odsouhlasil jsem. „Takže člověk, který povolal ta hovada, nechal také napíchnout telefony, a ten kdo napíchl telefony, povolal také ta hovada. Dává to smysl? Teoreticky?“

„Patrně ano.“

„Ano, nebo ne, plukovníku?“

„Ano.“

Zeptal jsem se. „Máte dobrou krátkodobou paměť?“

„Nemůžu si stěžovat.“

„Co byla první věc, kterou jste mi řekl, když jsem k vám dneska přišel?“

„Řekl jsem vám, abyste zavřel dveře.“

„Ne, nejdřív jste mě pozdravil. Potom jste mi řekl, abych zavřel dveře.“

„A pak jsem vám řekl, abyste se posadil.“

„A potom?“

Frazer opáčil: „Nepamatuju se.“

„Měli jsme krátký rozhovor o tom, jaký tady panuje kolem poledne ruch.“

„Ano, už si vzpomínám.“

„A pak jste se zeptal, jaké mám pro vás novinky.“

„A vy jste žádné neměl.“

„Což vás překvapilo. Protože jsem vám nechal zprávu, že znám jméno.“

„Ano, byl jsem překvapený.“

„Jaké jméno?“

„Nejsem si jistý. Mohlo se týkat čehokoliv.“

„V tom případě byste neřekl to jméno.“

„Možná jsem chtěl vyhovět vaší falešné představě, že ty amatéry do Mississippi někdo poslal. Protože se mi zdálo, že je to pro vás důležité.“

„Je to pro mě důležité. Protože je to pravda.“

„Dobře, respektuju vaše přesvědčení. Navrhuju, abyste zjistil, kdo to udělal.“

„To už jsem zjistil.“ Frazer na to nic neřekl. „Udělal jste chybu,“ upozornil jsem. Frazer nic neřekl.

„Nenechal jsem vám zprávu,“ dodal jsem. „Domluvil jsem si schůzku. S vaším sekretářem. To je všechno. Neuvedl jsem důvod. Jenom jsem sdělil, že se s vámi musím dneska v poledne sejít. O jménech a Svobodných občanech Tennessee jsem se zmínil pouze jednou, když jsem telefonoval s generálem Garberem. Což jste si očividně vyslechl.“

Syčivé ticho v místnosti nabralo na intenzitě. Přešlo do hlubší tóniny a znělo hrozivě, jako by skutečně hučelo.

Frazer prohlásil: „Jisté věci jsou příliš velké, než abyste jim rozuměl, synu.“

„Patrně,“ odtušil jsem. „Není mi moc jasné, co se stalo v první triliontině vteřiny po velkém třesku. Nerozumím kvantové fyzice. Spousta jiných věcí je mi ale jasná. Například znám dobře ústavu Spojených států. Už jste někdy slyšel o prvním dodatku? Zaručuje svobodu tisku. Což znamená, že jakýkoliv novinář se může přiblížit k jakémukoliv plotu, který se mu zalíbí.“

„Ten chlap byl z radikálního narudlého plátku z univerzitního města.“

„A vy jste podle všeho líný. Léta jste lezl do zadku Carltonovi Rileymu a nechce se vám začínat s novým politikem. Ne teď. Protože to byste musel konečně začít vykonávat tu svou zatracenou práci.“

Žádná odpověď.

Oznámil jsem: „Ten druhý člověk, kterého vaši vlastenci zabili, byl nezletilý rekrut. Šel na základnu, aby narukoval do armády. Jeho matka tu samou noc spáchala sebevraždu. Oběma těmhle věcem rozumím. Protože jsem viděl, co zbylo. V prvním i v druhém případě.“

Žádná odpověď.

Pokračoval jsem: „A je mi jasné, že jste dvojnásobně domýšlivý. Nejdřív jste si myslel, že neprokouknu váš geniální plán, a když se mi to podařilo, domníval jste se, že si se mnou poradíte úplně sám. Bez cizí pomoci, bez podpory, bez zatýkacího týmu. Jenom vy a já, tady a teď. Musím se vás zeptat, jste skutečně tak pitomý?“

„A já se musím zeptat vás, jste ozbrojený?“

„Mám na sobě vycházkovou uniformu,“ opáčil jsem. „K vycházkovým uniformám se nesmí nosit boční zbraně. Našel byste to v předpisech.“

„Nejste tedy pitomý naopak vy?“

„Nečekal jsem, že se ocitnu v takovéhle situaci. Nemyslel jsem si, že se dostanu tak daleko.“

„Dám vám jednu dobrou radu, synu. Doufejte v nejlepší a připravujte se na nejhorší.“

„Vy máte v psacím stole zbraň?“

„Mám v něm dvě zbraně.“

„Chystáte se mě zastřelit?“

„Jen když to bude nezbytně nutné.“

„Jsme v Pentagonu. Za vašimi dveřmi pracuje třicet tisíc vojenských zaměstnanců. Všichni jsou vycvičení na to, aby se rozběhli za zvukem výstřelu. Měl byste si připravit nějaké důvěryhodné vysvětlení.“

„Zaútočil jste na mě.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože jste posedlý otázkou, kdo v Zapadákově, kde dávají lišky dobrou noc, zastřelil ohyzdného černošského kluka.“

„Nikdy jsem vám nepověděl, že byl ohyzdný. Ani že byl černý. Ne po telefonu. Musíte to vědět od těch svých kámošů z Tennessee.“

„Každopádně jste posedlý. Nařídil jsem vám, abyste odešel, ale vy jste na mě zaútočil.“

Opřel jsem se o opěradlo židle pro návštěvníky. Natáhl jsem před sebe nohy. Svěsil jsem ruce. Naprosto jsem se uvolnil. Skoro jako bych spal. Pravil jsem: „Tohle není zrovna agresivní držení těla, nemáte pocit? A vážím sto deset kilo. Nepodaří se vám se mnou pohnout, než sem dorazí z 3C314 a 3C316. A ti tady budou během jedné a půl vteřiny. A pak si budete muset poradit s vojenskou policií. Zabil jste jednoho z nich, za podezřelých okolností, tak vás roztrhají na kusy.“

„Sousedi nic neuslyší. Nikdo nic neuslyší.“

„Jak to? Máte na těch zbraních tlumič?“

„Nepotřebuju tlumič. Ani zbraně.“

Pak provedl Frazer cosi velice podivného. Přistoupil ke stěně a sundal obrázek. Černobílou fotografii. Byl na ní se senátorem Carltonem Rileym. Někdo ji podepsal. Patrně ne on, ale senátor. Frazer udělal krok dozadu a položil fotografii na psací stůl. Pak opět přistoupil ke stěně a vytáhl hřebík.

„Co to má znamenat?“ podivil jsem se. „Chcete mě ubodat hřebíkem na věšení obrazů?“

Frazer odložil hřebík vedle fotografie.

Otevřel zásuvku a vyndal kladivo.

Oznámil: „Právě jsem věšel obraz, když jste na mě zaútočil. Naštěstí se mi podařilo popadnout kladivo, které jsem měl po ruce.“

Nic jsem na to neřekl.

„Proběhne to velice tiše,“ oznámil. „Bude stačit jedna pořádná rána. Pak budu mít spoustu času, abych vás naaranžoval, jak budu potřebovat.“

„Jste šílený,“ řekl jsem.

„Ne, obětavý,“ opravil mě Frazer. „Bojuju za budoucnost armády.“

ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Kladiva jsou velice dobře zkonstruované nástroje. Už dlouhá léta zůstávají nezměněná. Proč by se také měla měnit? Nemění se ani hřebíky. Proto byla dávno dovedená k dokonalosti. Těžká kovová hlava a násada. Všechno, co člověk potřebuje, a nic zbytečného. Frazerovo bylo tesařské s rozeklaným nosem, zhruba osm set gramů těžké. Velké a hrozivé. Naprosto přehnané na věšení obrazů, ale lidé často používají nesprávné nástroje k nesprávným účelům.

Každopádně se dalo použít jako slušná zbraň.

Frazer ho pozvedl v pravé ruce jako policejní obušek a vrhl se ke mně. Já jsem okamžitě zapomněl na nápad, že ho uvedu do nesnází nepatřičnou posmrtnou polohou těla, a vyskočil jsem ze židle. Čistě instinktivně. Nenechám se jen tak něčím vylekat, ale dlouhá léta vývoje za sebou mají nejen kladiva, ale i lidské bytosti. Spousta z toho, co děláme, má počátky v mlhami opředeném zrození světa. Tam, kde Stan Lowrey rád začíná své historky.

Frazerova kancelář byla malá. A volný prostor, který nabízela, ještě menší. Připadal jsem si jako v telefonní budce. Výsledek boje bude záležet na tom, jak je Frazer chytrý. A chytrý určitě je. Přežil Vietnam, Perský záliv a roky pentagonské buzerace. To se nedá dokázat bez mozkových buněk. Typoval jsem, že co se týče inteligence, porazil by sedm z deseti. Možná osm. Nehrozí, že by dostal Nobelovu cenu, ale rozhodně mu to pálí víc než průměrnému medvědovi.

Což mi pomůže. Bojovat proti blbcům je horší. Nedá se odhadnout, co provedou. Chytří lidé jsou mnohem průhlednější.

Frazer se rozmáchl kladivem zprava doleva, ve výšce pasu, a předvedl klasický zahajovací manévr. Já jsem se nahrbil v zádech a kladivo mě minulo. Předpokládal jsem, že jako další přijde rozmáchnutí opačným směrem, zleva doprava, ve stejné výšce, a Frazer to přesně tak udělal, já jsem se nahrbil a kladivo mě opět minulo. První pokusný tah. Jako figurkou na šachovnici. Frazer zvláštně dýchal. Zuřivostí, ne kvůli problémům s hrtanem. Netrápilo ho nic, v čem by mu mohla pomoct svatá Audrey. Poháněla ho zuřivost a nadšení. Byl srdcem válečník a válečníci ze všeho nejvíc milují boj. Boj je stravuje. Žijí pro něj. Frazer se dokonce usmíval, krutým způsobem, a neviděl nic jiného než kladivo a můj žaludek. Ve vzduchu se vznášel primitivní zápach štiplavého potu, jako v doupěti nějakého hlodavce.

Postoupil jsem o půl kroku dopředu, Frazer udělal stejný půlkrok dozadu a dostali jsme se tím doprostředka místnosti, což bylo důležité. Pro mě. Frazer mě chtěl zahnat zády ke zdi a já jsem tam nechtěl.

Alespoň zatím.

Potřetí se rozmáchl kladivem, zprudka jím švihl, aby vypadal, že to myslí vážně, ale vážně to nemyslel. Ještě ne. Viděl jsem schéma. Zračilo se mu v očích. Nahrbil jsem se v zádech a hlava kladiva mi prosvištěla dva centimetry od kabátu. Osm set gramů, dlouhé držadlo. Pohybová síla odnesla kladivo dokola. Frazer se otočil o devadesát stupňů v ramenou a natočil se v pase. Využil kroutící moment a rozehnal se zpátky po mně. Tentokrát s víc nataženou paží. Zatlačil mě dozadu. Skončil jsem kousek od stěny.

Pozoroval jsem jeho oči.

Ještě ne.

Byl válečník. Já válečník nejsem. Jsem rváč. Žil pro taktická vítězství. Já žiju, abych nachcal protivníkovi na hrob. Což je rozdíl. Velký rozdíl. Odlišné ohnisko zájmu. Frazer se rozmáchl počtvrté, ve stejném úhlu, ve stejné výšce. Připomínal baseballového nadhazovače, nechával mě zvyknout si na jednu věc a měl v plánu úplně jinou. Dovnitř, dovnitř, dovnitř a pak odchýlení od směru. Ale Frazer neudeří dolů. Udeří nahoru. Dolů by to bylo lepší, ale inteligencí by porazil sedm z deseti. Možná osm. Rozhodně ne devět.

Popáté se rozehnal, ve stejné výšce, ve stejném úhlu, s takovou silou, že rozeklaný zub vydal hrubý hvízdavý zvuk a zmlkl, až když se kladivo zastavilo. Frazer se rozehnal pošesté, ve stejné výšce, za stejného zvuku, s víc napřaženou paží. Stál jsem hodně těsně u stěny. Neměl jsem kam ustoupit. Pak přišlo sedmé rozmáchnutí, stejná výška, stejný úhel, stejný zvuk.

Potom se Frazerovi změnil výraz v očích.

Střelil pohledem nahoru a osmé rozmáchnutí mi šlo vysoko na hlavu. Přímo na spánek. Zaznamenal jsem, jak se zatřpytil dvaapůlcentimetrový konec na zatloukání. Osm set gramů. Skoro kilo. Udělal by mi velice hezkou díru do hlavy.

Ale neudělal, protože moje hlava tam už nebyla.

Sesunul jsem se svisle k zemi, s pokrčenými a předem připravenými koleny jsem se zmenšil o dvacet centimetrů, o deset, aby mě minulo kladivo, a o dalších deset pro jistotu. Zaslechl jsem zasvištění nad hlavou, vycítil jsem, jak Frazer opisuje prázdný neřízený půlkruh, a začal jsem se zvedat. Odstartoval jsem tím zcela nové kolo výpočtů. Měli jsme za sebou tři dimenze. Ven a dovnitř, zpátky a dopředu, nahoru a dolů. Zbývala čtvrtá. Čas. Zůstala jen jediná otázka: Jak rychle ho dokážu uhodit a jak rychle se otáčí?

A byla to klíčová otázka. Zejména pro něj. Zároveň s tím, jak jsem se zvedal, jsem se také obracel do strany a pohyboval loktem. Věděl jsem, že ho zasáhnu do krku. Otázkou zůstávalo, do jakého místa. Bylo mi srdečně jedno, jestli zepředu, ze strany nebo zezadu. Pro něj to však bylo důležité. Některá místa na krku jsou citlivější než jiná.

Osm set gramů kovu mu nejprve natáhlo paže jako olympionikovi při vrhu kladivem a pak mu je strhlo přes vnější rameno, takže se nekontrolované otáčel kolem své osy, jakoby za bičem, kterým švihnul. Tou dobou už byl můj loket pěkně v pohybu. Patrně nějaká vzpomínka zakódovaná ve svalech. Dělám to automaticky. Když jsi na pochybách, rozežeň se loktem. Možná jsem se to naučil v dětství. Vložil jsem do svého lokte veškerou váhu svého těla a zapřel jsem se nohama. Věděl jsem, že dopadne, a ne zrovna jemně. Vůbec ne jemně. Loket se už řítil a směřoval dolů. A nabíral rychlost. Schylovalo se k příšerné ráně, kterou Frazer možná přežije, když dopadne ze strany, ale nejspíš nepřežije, když dopadne zezadu. Taková rána zezadu na krk může být smrtelná. Má to něco společného s tím, jak je lebka připevněná na páteř.

Takže se jednalo o otázku času, rychlosti, rotace a výstředné oběžné dráhy. Nedal se odhadnout konečný výsledek. Ve hře bylo příliš mnoho pohybujících se částí. Nejdřív jsem si myslel, že ho zasáhnu víceméně ze strany. Sice v jistém úhlu, ale vypadalo to, že přežije. Pak se pravděpodobnost přežití snížila na padesát procent, ale osm set gramů kovu ho na poslední chvíli strhlo novým směrem a najednou bylo jasné, že ho zasáhnu přesně do zátylku. Bezpochybně. Frazer za okamžik zemře.

Čehož jsem vůbec nelitoval.

Vadilo mi to jen z praktického hlediska.

ŠEDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Frazer se složil u svého psacího stolu, ale neuhodil do něj. Nenadělal větší rámus, než kdyby si sedl tlusťoch na pohovku. Což bylo naprosto v pořádku. Kvůli tlusťochovi na pohovce nezavolá nikdo policii. Na podlaze ležel koberec, nějaký peršan, patrně dědictví po předchozím obyvateli kanceláře, který dávno zemřel na infarkt. Pod kobercem bude podložka a pod podložkou masivní beton Pentagonu. Rozhodně nehrozil přenos zvuku. Nikdo nic neuslyší, pravil Frazer. To jsi měl pravdu, pomyslel jsem si. Zmetku.

Vytáhl jsem z kapsy vycházkové uniformy zakázanou berettu a chvíli jsem na něj mířil. Jenom pro jistotu. Doufej v nejlepší, připravuj se na nejhorší. Hlava mu volně visela na krku. Nedrželo ji nic jiného než kůže.

Nechal jsem ho prozatím na svém místě a chystal jsem se doprostřed kanceláře, abych se trochu porozhlédl, když se otevřely dveře.

A vešla Frances Neagleyová.

Měla na sobě polní uniformu s lesní kamufláží a na rukou latexové rukavice. Přejela očima po místnosti, jednou, dvakrát, a prohlásila: „Musíme ho přetáhnout tam, kde byl ten obraz.“

Zůstal jsem stát jako přimražený.

„Rychle,“ pobídla mě Neagleyová.

Tak jsem se vzpamatoval a pustil se do práce. Odtáhl jsem Frazera na místo, kam by patrně dopadl, kdyby věšel obraz. Mohl spadnout po zádech a udeřit hlavou o stůl. Vzdálenost přibližně odpovídala. „Proč by ale padal?“ namítl jsem.

„Uhodil kladivem do hřebíku,“ objasnila Neagleyová. „Lekl se, když se odrazilo a viděl, jak na něj letí rozeklaný nos. Trhl sebou. Bezděčně. Nemohl si pomoct. Zamotaly se mu nohy do koberce a zřítil se pozadu na stůl.“

„Tak kde je teď ten hřebík?“

Neagleyová ho sebrala ze stolu a pohodila na zem ke stěně. Tiše zazvonil o kachlíkovou obrubu za kobercem. „A kde je kladivo?“

„Dostatečně blízko,“ odbyla mě Neagleyová. „Nejvyšší čas, abychom zmizeli.“

„Musím vymazat tu schůzku.“

Neagleyová mi ukázala stránky z diáře, které měla v kapse. „O to jsem se už postarala,“ oznámila. „Pojďme.“

Neagleyová mě odvedla po schodech o dvě patra níž a prošla se mnou chodbami, rázným, ale ne přehnaně zběsilým krokem. Vyšli jsme jihovýchodními dveřmi a zamířili přímo na parkoviště. Zastavili jsme se u rezervovaných míst a Neagleyová odemkla obrovský buick. Park Avenue. Tmavomodrý sedan. Velice čistý. Možná nový. Neagleyová mě vyzvala: „Nastup si.“

Tak jsem si nastoupil a usadil se na jemnou béžovou kůži. Neagleyová vycouvala, otočila volantem, zamířila k výjezdu, nechala si zvednout závoru, a velice krátce nato jsme se už proplétali silničními nadjezdy. Za poměrně krátkou dobu jsme zdolali poslední z nich a ocitli se na šestiproudé dálnici vedoucí na jih, obyčejné auto mezi mnoha jinými. Upozornil jsem: „Na přepážce ve vestibulu mají záznam o mém příchodu.“

„Špatný gramatický čas,“ podotkla Neagleyová. „Měli záznam. Už ho nemají.“

„Kdy jsi to stihla všechno udělat?“

„Jakmile ses ocitl s Frazerem o samotě, usoudila jsem, že ti nic nehrozí.

I když byla škoda, že jsi tolik mluvil. K té fyzické akci jsi měl přejít mnohem dřív. Máš spoustu talentů, zlato, ale mluvení k nim zrovna nepatří.“

„Jak ses tady vůbec ocitla?“

„Dostala jsem zprávu.“

„Jakou zprávu?“

„O té šílené pasti. Že se chystáš napochodovat jako návnada do Pentagonu.“

„Zprávu od koho?“

„Z Mississippi. Od šerifa Deverauxové osobně. Požádala mě o pomoc.“

„Ona ti zavolala?“

„Ne, měli jsme zasedání.“

„Proč se s tebou spojila?“

„Protože o tebe měla strach, ty pitomče. Stejně jako já, jakmile jsem se o té akci dozvěděla.“

„Strachovaly jste se zbytečně.“

„To si myslíš ty.“

Zeptal jsem se: „Co po tobě chtěla, abys udělala?“

„Chtěla, abych ti hlídala záda. Aby se ti nic nestalo.“

„Nevzpomínám si, že bych jí prozradil, kdy se má ta schůzka konat.“

„Věděla, jakým autobusem jsi odjel. Zástupce jí pověděl, kdy jste dorazili do Memphisu, tak nebylo těžké zjistit linku, kterou jsi chytil.“

„K čemu ti to bylo dobré dneska ráno?“

„Dneska ráno mi to bylo k ničemu. Pomohlo mi to včera večer. Jsem ti v patách od okamžiku, kdy jsi vystoupil z autobusu. Nevynechala jsem jedinou minutu. Hezký hotel, jen tak mimochodem. Jestli mě někdy dostihne účet za tu večeři na pokoj, budeš mi dlužit velké peníze.“

Otázal jsem se: „Komu patří tohle auto?“

„Vozovému parku. V souladu se zaběhnutým postupem.“

„S jakým postupem?“

„Když zemře vysoký štábní důstojník, vrací se auto, které vlastnilo jeho oddělení, do vozového parku. Kde okamžitě proběhne silniční zkouška, aby se zjistilo, jaké potřebuje opravy, než bude přiděleno někomu jinému. Tohle je ta silniční zkouška.“

„Jak dlouho bude trvat?“

„Přibližně tak dva roky.“

„Kdo byl ten důstojník?“

„Nevšiml sis, že tohle je poměrně nové auto? Majitel musel zemřít teprve nedávno.“

„Frazer?“

„Vozový park vyřizuje papíry nejradši hned po ránu. Spoléhali jsme na tebe. Kdyby něco nevyšlo, červenali bychom se všichni až za ušima.“

„Mohl jsem ho jenom zatknout.“

„To by bylo to samé. Mrtvý nebo zašitý, to je vozovému parku jedno.“

„Kam jedeme?“

„Máš se ohlásit na základně. Chce tě vidět Garber.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Na základnu jsou to tři hodiny.“

„Tak se hezky opři a udělej si pohodlí. Možná je to v dohledné době poslední příležitost, kdy si můžeš odpočinout.“

„Myslel jsem, že nemáš Deverauxovou ráda.“

„Což neznamená, že jí nepomůžu, když si dělá starosti. Jenom mám pocit, že s ní něco není v pořádku. Jak dlouho ji znáš?“

„Čtyři dny,“ sdělil jsem.

„Vsadím se, že už na ni víš čtyři podivnosti.“

Prohlásil jsem: „Měl bych jí zavolat, asi se strachuje.“

„Už jsem to zkoušela,“ opáčila Neagleyová. „Ze sekretářova telefonu. Když jsi do Frazera hustil všechny ty teoretické blbosti. Chtěla jsem jí říct, že jsi téměř u cíle a v pořádku. Ale nezvedla to. Neobtěžoval se nikdo z celého úřadu šerifa.“

„Třeba mají spoustu práce.“

„To je možné. Protože ti musím říct ještě jednu věc. Ověřila jsem si pověst, která koluje mezi seržanty. Pozemní služba v Benningu tvrdí, že blackhawk se vrátil v sobotu z Kelhamu prázdný. Samozřejmě kromě pilotů. Nepřiletěl jím žádný pasažér. Reeda Rileyho nikam neodtransportovali. Neopustil stanoviště.“

ŠEDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Uposlechl jsem rady neagleyové a po zbytek cesty odpočíval. Trvala necelé tři hodiny. Buick byl mnohem rychlejší než autobus. A Neagleyová šlapala na plyn víc než řidič autobusu. Na základnu jsem se vrátil v půl čtvrté. Byl jsem pryč přesně dvacet čtyři hodiny.

Zamířil jsem rovnou k sobě na pokoj, svlékl si parádní uniformu, vyčistil si zuby a osprchoval se. Pak jsem na sebe navlékl polní uniformu s tričkem a vydal se zjistit, co chce Garber.

Garber mi chtěl ukázat tajnou složku od námořní pěchoty. Proto si mě předvolal. Předcházela ale krátká debata otázka-odpověď. Neprobíhala příliš uspokojivě. Kladl jsem otázky a Garber na ně odmítal odpovědět.

A odmítal se mi podívat do očí.

Zeptal jsem se: „Koho zatkli v Mississippi?“

Garber opáčil: „Přečtěte si tu složku.“

„Rád bych to věděl.“

„Přečtěte si nejdřív tu složku.“

„Stojí ten případ na pevných základech, nebo jenom blufují?“

„Přečtěte si tu složku.“

„Zabil ty tři ženy stejný chlap?“

„Přečtěte si nejdřív tu složku.“

„Civilista, správně?“

„Přečtěte si tu zatracenou složku, Reachere.“

Nedovolil mi, abych si vzal složku s sebou. Musela zůstat celou dobu pod jeho osobním dohledem. Nesměl ji pustit ani na vteřinu z očí, ale v tomhle bodě projevil jistou toleranci. Vyšel z kanceláře, zavřel za sebou tiše dveře a nechal mě se složkou o samotě.

Byla šest centimetrů tlustá a v deskách, které měly jiný odstín khaki, než jaký používá armáda. A byly z lepšího papíru. Vypadaly jako nové, hladké a tvrdé, jen nepatrně poškrábané a ošoupané věkem. Na všech čtyřech okrajích měly červená obrácená V, patrně na znamení, že se jedná o důvěrný materiál. Na bílé nálepce stálo číslo složky, sdělení, že patří námořní pěchotě, a pět let staré datum.

Na druhé nálepce stálo jméno.

DEVERAUXOVÁ, E.

Po jméně následovala hodnost CW05, služební číslo a datum narození, které bylo skoro stejné jako moje. Nad spodním okrajem se táhla třetí nálepka, trochu nakřivo, ustřižená z dlouhé předtištěné pásky s pokynem Neoprávněným čtení zakázáno. Někdo ji ale ustřihl moc daleko, takže na ní stálo oprávněným čtení zakázáno. Byrokracie může být někdy pěkně legrační.

Ale obsah složky legrační nebyl.

Začínala fotografií. Barevnou a možná o něco starší než pět let. Deverauxová byla ostříhaná hodně nakrátko, jak mi říkala. Patrně strojkem nastaveným na dvojku, ale za týden jí stačily vlasy trochu poporůst. Připomínaly tmavou jemnou aureolu. Utkanou z mechu. Nesmírně jí to slušelo. Byla malá a jemná. Krátký sestřih jí ještě zvětšil oči. Vyzařovala z ní chuť do života, energie, schopnost a vyrovnanost. Stejná dávka duševní i fyzické síly. Typická pro lidi, kterým táhne na třicítku. Dobře jsem si na ta léta pamatoval.

Odložil jsem fotografii lícem dolů k levé ruce a podíval se na první popsanou stránku. Byla napsaná na stroji. Patrně na psacím stroji IBM s kulovou hlavou. Hodně se tenkrát v roce 1992 používaly. A používaly se i v roce 1997. Počítače už byly tenkrát na cestě, ale armáda na ně, jako na všechno nové, pohlížela s nedůvěrou a podezřením a zaváděla je jen velice pomalu a opatrně.

Pustil jsem se do čtení. Okamžitě jsem pochopil, že složka obsahuje stručné shrnutí vyšetřování, které vedl brigádní generál námořní pěchoty z jejich úřadu náčelníka vojenské policie. Jmenoval se James Dyer a překvapilo mě, že nasadili jednohvězdičkového generála na něco, co na první pohled vypadalo jako obyčejná osobní záležitost. Jako rozepře mezi dvěma stejně postavenými vojenskými policisty námořní pěchoty. Nebo přesněji řečeno mezi jedním vojenským policistou na jedné straně a dvěma na druhé. Na jedné straně stála jistá Alice Boutonová a Paul Evers, a na druhé Elizabeth Deverauxová.

Jako každé shrnutí začínalo i toto holým popisem událostí, neutrálním a trpělivým, bez hodnocení a osobního výkladu, napsaným srozumitelným jazykem. Samotný příběh byl velice prostý. Jako zápletka v odpoledním televizním seriálu. Elizabeth Deverauxová a Paul Evers spolu chodili, pak se rozešli, Paul Evers začal chodit s Alicí Boutonovou, potom mělo auto Paula bouračku a Alici propustili pro ztrátu důvěry, protože se přišlo na to, že čachrovala s penězi.

To byl stručný popis události.

Následovala odbočka týkající se Alice Boutonové. Alice se podle generála Dyera skutečně provinila. Fakta hovořila jasnou řečí. I důkazy. Případ stál na pevných základech. Prokuratura byla férová. Obhajoba svědomitá. Rozsudek jednomyslný. Jednalo se o částku ve výši čtyři sta dolarů. V hotovosti, z uzamykatelné skříňky na důkazy. Peníze pocházely z ilegálního prodeje zbraní, byly zabaveny, uloženy do sáčku, zaevidovány a čekaly na předložení před nadcházejícím vojenským soudem. Alice Boutonová je vzala a utratila za šaty, kabelku a boty v obchodě nedaleko základny. V obchodě si na ni pamatovali. Čtyři sta dolarů za oblečení byla v roce 1992 spousta peněz, zejména na vojačku od námořní pěchoty. Když se do obchodu dostavila vojenská policie, našla ještě v pokladně větší bankovky, jejichž sériová čísla odpovídala číslům na seznamu důkazů.

Případ uzavřen.

Konec odbočky.

Generál Dyer pokračoval vylíčením třístranného propletence. Dal si záležet. Na úvod prohlásil, že všechny závěry jsou bohatě podloženy informacemi. Proběhly pohovory, byli vyslechnuti svědci, všechny shromážděné údaje byly přezkoumány a prověřeny, do spisu se nedostalo nic, co by nepotvrdily dva nezávislé zdroje. Jinými slovy, materiál, který by se líbil každému soudu. Nebo bance. Prohlášení končilo dlouhým zdůrazněným odstavcem. Představil jsem si, jak kulová hlava psacího stroje IBM létá dozadu a dopředu, podtrhává příslušné řádky, a stroj se při tom houpe a poskakuje na stole. Dyer v tom odstavci vyjádřil přesvědčení, že vše, co bude následovat, by bylo možné prezentovat v soudní síni, kdykoli by to někdo považoval za žádoucí či nutné.

Obrátil jsem stránku a pustil se do analýzy. Dyer psal prostým stylem a nevnášel do něj osobní názory. Každý čtenář musel vzhledem k předchozí stránce pochopit, že ne všechno jsou stoprocentně forenzně dokázaná fakta, ale rozhodně mají hodně daleko k fámám či pověstem. Jsou to spolehlivé informace. Zjištěné tím nejzjistitelnějším způsobem. Proto Dyer ani jednou nepoužil výraz domnívám se, myslím či pravděpodobně. Jen vylíčil příběh.

Ten příběh zněl následovně: Elizabeth Deverauxové se nesmírně dotklo, když ji Paul Evers pustil k vodě kvůli Alici Boutonové. Měla pocit, že ji hrubě urazili, znevážili, pošpinili a pohaněli. Byla odhozená žena a následující události potvrdily v každém směru klišé, jak se takové ženy chovají. Škodila novému páru tím, že ho pomlouvala, kde mohla, a manipulovala s pracovními úkoly, aby neměli společně volný čas a nemohli se vídat.

Potom poslala z mostu auto Paula Everse.

Nebylo to žádné zvláštní auto, ale investoval do něj značnou část svých peněz a nutně ho potřeboval ke společenskému životu, protože kdo chce hnít věčně na základně. Deverauxová si od něj nechala klíč, jednou pozdě v noci se ho zmocnila, opatrně s ním zajela za mostový pilíř a pustila ho z desetimetrové výšky do betonového povodňového žlabu. Téměř tím auto zničila a prudký déšť o něco později zkázu dokončil.

Pak se zaměřila na Alici Boutonovou.

Začala tím, že jí zlomila ruku.

Generál Dyer se úzkostlivě držel svého pravidla dvou nezávislých zdrojů, takže nepopsal přesně okolnosti, protože útok nikdo neviděl, ale Boutonová tvrdila, že na ni zaútočila Deverauxová, a ta to nikdy nepopřela. Zdravotní nález byl jednoznačný. Vykloubené levé rameno a zlomené obě kosti v levém předloktí. Boutonová nosila šest dlouhých týdnů sádru.

A Deverauxová celých těch šest týdnů pracovala s ďábelskou urputností na obvinění z krádeže. Až na to, že zpočátku žádné obvinění neexistovalo, protože pro něj neexistoval důvod. Nikdo nevěděl, že se něco ztratilo. Teprve Deverauxová provedla inventuru skříňky s důkazy, porovnala ji se seznamem předmětů a zjistila nesrovnalost. Pak vznesla obvinění, stála za ním neochvějně jako skála, a dopadlo to tak, jak Dyer vylíčil ve své odbočce. Boutonová se dostala před vojenský soud, a ten ji uznal vinnou.

Mezi členy vojenské policie námořní pěchoty to způsobilo velké pozdvižení, ale soudní výrok ochránil Deverauxovou před oficiální kritikou. Kdyby soud zprostil Boutonovou viny, vypadalo by její počínání jako pomsta, ale takhle ji veřejně chválili za dobře vykonanou policejní práci, přesně v souladu s morálními zásadami námořní pěchoty. Generál Dyer se však k chvále nepřipojil. Byl přesvědčený, že případ má v sobě prvky osobní odvety.

A jak to v takových zprávách bývá, pokusil se svůj názor objasnit.

Opět proběhly pohovory, byli vyslechnuti svědci, přezkoumány a prověřeny všechny shromážděné údaje. Této nové debaty se zúčastnili kamarádi a nepřátelé, známí a spolupracovníci, lékaři a psychiatři.

Všichni vyzdvihli faktor, že Alice Boutonová byla neobyčejně fyzicky přitažlivá.

Všichni se shodli na tom, že to byla krásná žena, a nešetřili obdivnými slovy. Oslnivá, úžasná, senzační, úchvatná, dech beroucí, neuvěřitelná.

Stejná slova platila samozřejmě i pro Deverauxovou. Na tom se všichni také shodli. Zcela jednohlasně. A psychiatři usoudili, že právě v tom spočívá vysvětlení. Generál Dyer přeložil jejich odbornou řeč do jazyka laického čtenáře. Deverauxová se nedokázala smířit s konkurencí. Neustála, že není zcela jasně a jednoznačně nejkrásnější ženou na základně. Tak podnikla kroky, aby se jí opět stala.

Ještě jednou jsem si celou složku přečetl, od začátku do konce, pak jsem pečlivě srovnal všechny stránky, zavřel desky, a do kanceláře se vrátil Garber.

ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Jako první Garber oznámil: „Právě jsme obdrželi zprávu z Pentagonu, že John James Frazer byl nalezen mrtvý ve své kanceláři.“

Otázal jsem se: „Jak zemřel?“

„Vypadá to jako absurdní nehoda. Jeho zaměstnanci se vrátili z oběda a našli ho ležet na zemi. Prováděl něco s obrazem Carltona Rileyho.“

„To je dost špatná zpráva.“

„Proč?“

„Není zrovna nejvhodnější doba, abychom ztratili napojení na Senát.“

„Přečetl jste si tu složku?“

Odsouhlasil jsem: „Ano, přečetl.“

„V tom případě víte, že nám může být Senát ukradený. Ať už Frazera nahradí kdokoliv, bude mít spoustu času, aby se naučil svou práci, než se vynoří další problém.“

„Bude takhle znít oficiální verze?“

„Takhle zní pravda. Sloužila u námořní pěchoty, Reachere. Šestnáct let. Ví, jak se podřezávají hrdla. Ví, jak na to a jak zařídit, aby se zdálo, že to udělal někdo jiný. Jako důkaz stačí už jenom to auto. Co k tomu ještě dodat? Zničila auto Paula Everse a zničila auto Reeda Rileyho. Stejným způsobem. Z přesně stejného důvodu. Až na to, že tentokrát byla pouhou jednou ze čtyř krásných žen. A Munro tvrdí, že s ní Riley chodil a pak jí dal košem kvůli těm třem, postupně za sebou. Takže tentokrát se rozběsnila třikrát. A zašla dál, než je lámání rukou. A měla k dispozici vlastní kozu na stahování zvěře za prázdným domem.“

„Bude takhle znít oficiální verze?“

„Přesně takhle to proběhlo.“

„Co bude dál?“

„Od teďka je to čistě záležitost Mississippi. Nic nás tam nepálí a nemáme šanci zjistit, co se tam stane. S největší pravděpodobností k ničemu nedojde. Deverauxová nezatkne sama sebe a neposkytne důvod státní policii, aby to udělala za ni.“

„Takže se odtamtud stáhneme?“

„Všechny tři byly civilistky. Nemáme s nimi nic společného.“

„Znamená to, že mise je ukončena?“

„S platností od dnešního rána.“

„Je Kelham zase otevřený?“

„Od dnešního rána.“

„Popírá, že by s Rileym chodila.“

„Proč by to přiznávala?“

„Víme něco o generálu Dyerovi?“

„Zemřel před dvěma lety po dlouhé a příkladné kariéře. Ani jednou neškobrtl. Je bez poskvrnky.“

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Podniknu kroky.“

„Jaké kroky?“

„Proti mému odvolání z mise.“

„Rozhodnutí padlo už dneska ráno.“

„Musím si vyzvednout osobní věci.“

„Vy jste tam něco nechal?“

„Domníval jsem se, že se vrátím.“

„Co jste tam nechal?“

„Kartáček na zuby.“

„Ten není důležitý.“

„Dostanu od ministerstva obrany finanční náhradu?“

„Za kartáček na zuby? Samozřejmě že ne.“

„V tom případě mám právo, abych si ho vyzvedl. Ministerstvo obrany mi nemůže odepřít obojí.“

Garber vyslovil varování: „Reachere, jestli do toho případu trochu zašťouráte, nebudu pro vás moct nic udělat. Právě v tuhle chvíli několik vysokých důstojníků zadržuje s napětím dech. Jen o vlásek jsme unikli tomu, aby se v novinách objevila zpráva, že syn senátora chodil s trojnásobnou vražedkyní. Patrně nám to projde, protože ani jeden z nich si nemůže dovolit promluvit. Z očividného důvodu. Ještě ale nemáme vyhráno. Nic není jisté. Pořád je to na vážkách.“

Nic jsem na to neřekl.

Garber dodal: „Moc dobře víte, Reachere, že na ni všechno ukazuje. Muž s vaším instinktem? Jenom předstírala, že vyšetřuje. Copak dosáhla nějakého výsledku? Skákal jste, jak pískala. Nejdřív se vás chtěla zbavit, a když jste odmítl odejít, otočila si vás kolem prstu. Aby mohla hlídat, co jste zjistil. Nebo nezjistil. Proč by se s vámi jinak bavila?“

Nic jsem na to neřekl.

Garber upozornil: „Autobus do Memphisu už stejně odjel. Musel byste počkat do rána. A ráno všechno uvidíte v jiném světle.“

Zeptal jsem se: „Je Neagleyová ještě na základně?“

Garber potvrdil: „Ano, je. Právě jsem se s ní domluvil, že se sejdeme na skleničku.“

„Vyřiďte jí, že musí domů autobusem. Otestuju ještě trochu to auto z vozového parku.“

Garber se zeptal: „Máte bankovní účet?“

Podivil jsem se: „Kam jinam by mi chodila výplata?“

„Kde ho máte?“

„V New Yorku. Ještě z dob, kdy jsem byl ve West Pointu.“

„Přesuňte ho někam blíž Pentagonu.“

„Proč?“

„Náhrada za nedobrovolné propuštění přijde dřív, když máte banku ve Virginii.“

„Myslíte, že to dojde takhle daleko?“

„Náčelníci štábů se domnívají, že skončila válka. Prozpěvují si s Yoko Ono. Chystají se velká úsporná opatření. Nejvíc je odnese armáda. Protože námořní pěchota má lepší styky s veřejností a válečné námořnictvo a vojenské letectvo spadají do úplně jiné kategorie. Takže naši nadřízení sepisují seznamy a dělají to právě v tuhle chvíli.“

„Ocitnu se na tom seznamu?“

„Ocitnete. A nebudu tomu moct zabránit.“

„Mohl byste mi rozkázat, abych se nevracel do Mississippi.“

„Mohl, ale neudělám to. Věřím, že se zachováte správně.“

SEDMDESÁTÁ KAPITOLA

Po cestě ze základny jsem potkal Stana Lowreyho. Svého starého kamaráda. Právě zamykal auto, když jsem odemykal buick klíčem, který jsem si vyzvedl ve vozovém parku. Pravil jsem: „Sbohem, starouši.“

Lowrey opáčil: „To zní konečně.“

„Možná se už nikdy nesejdeme.“

„Proč? Jsi v maléru?“

„Já?“ odtušil jsem. „Ne, já jsem v pořádku. Ale doslechl jsem se, že tvoje místo je v ohrožení. Možná tady už nebudeš, až se vrátím.“

Lowrey jen zavrtěl hlavou, usmál se a odkráčel.

Buick byl auto pro staré dámy. Kdyby měl můj dědeček sestru, byla by to moje prateta a jezdila by buickem Park Avenue. Jezdila by ale pomaleji než já. To auto bylo měkké jako marshmallow a ještě dvakrát máslovitější uvnitř, ale mělo velký motor. A vládní značky. Takže se hodilo na dálnici. Najel jsem na ni, co nejdřív to šlo. Na I-65, abych byl přesný. Směrem na jih, podél východního okraje pomyslného koridoru, ne podél západního přes Memphis. Chtěl jsem přijet ze strany, kterou jsem ještě neznal, protože to bylo kratší. A tím pádem rychlejší. Počítal jsem, že cesta mi bude trvat pět hodin. Možná pět a půl. Do Carter Crossing se dostanu nejpozději před půl jedenáctou.

Ujížděl jsem vytrvale na jih, v Kentucky mě zastihlo poslední denní světlo a v Tennessee se rychle setmělo. Asi kilometr a půl jsem šátral rukou, až se mi podařilo najít vypínač, a rozsvítil jsem dálková světla. Široká silnice mě provedla jasnými neony Nashvillu, rychle a bez problémů, a vynesla mě do otevřené tmavé krajiny, kde jsem zase osaměl. Řídil jsem jako hypnotizovaný, automaticky a bez přemýšlení, pohroužil jsem se do sebe a pokaždé mě překvapilo, když jsem překonal dalších sto kilometrů.

Překročil jsem hranici Alabamy a zastavil u druhé benzinové pumpy, které jsem si všiml, abych si koupil mapu a natankoval. Věděl jsem, že budu muset brzy sjet z dálnice, a potřeboval jsem se podívat, kde to bude nejlepší. Do podrobné místní mapy, ne takové, která se dá obstarat dopředu. Arch, který jsem si koupil, se krásně rozložil a ukázal všechny polní cesty ve státě. Víc ale ani trochu. Mississippi tvořila prázdná bílá skvrna na okraji stránky. Zúžil jsem pole hledání a zjistil, že si můžu vybrat ze čtyř silnic ubíhajících z východu na západ. Jedna z nich mohla být ta, která vede kolem brány Kelhamu do Carter Crossing. Nebo ani jedna z nich. Silnice se možná na druhé straně hranice všelijak stáčely a odbočovaly. Byl to skutečný labyrint. Nedalo se z něj nic vyčíst.

Až na to, že Kelham postavili v padesátých letech dvacátého století, v dobách, kdy ještě probíhaly velké války a masová mobilizace. A plánovači ministerstva obrany byli vždycky obezřetní chlapíci. Nechtěli, aby se nějaký konvoj rezervistů z New Jersey nebo Nebrasky ztratil v neznámé krajině. Tak tu a tam diskrétně umístili zakódovaná znamení značící cesty ke všem hlavním vojenským zařízením v zemi. Jejich úsilí se vystupňovalo, když se začaly stavět dálnice. Dálniční systém se oficiálně jmenuje po prezidentu Eisenhowerovi a má to svůj význam. Eisenhower byl za druhé světové války vrchní velitel spojeneckých sil v Evropě a největší problém mu nedělali Němci, ale transport mužů a materiálu z bodu A do bodu B po špatných, neoznačených silnicích. Vzal si do hlavy, že jeho následovníci nebudou zápasit se stejnými překážkami, kdyby někdy v Americe vypukla pozemní válka. Proto ten dálniční systém. Ne kvůli dovoleným. Ne kvůli obchodu. Kvůli válce. A proto ta značení. A jestli ty značky nerozstříleli, nezničili nebo neukradli místní, poslouží mi jako majáky.

První znamení jsem našel u dalšího sjezdu. Opustil jsem dálnici a vydal se po betonové stužce lemované tu a tam levnými nákupními středisky a prodejnami aut. Komerční zástavba po nějaké době vymizela a silnice se navrátila do své původní podoby. Opět se z ní stala venkovská cesta kroutící se hezkou krajinou. Vedla lesy, poli a kolem jezer. Občas se vynořil letní tábor, prázdninová vesnice nebo hospoda. Vysoko na obloze svítil měsíc a dodával okolní scenerii na půvabné malebnosti.

Ukrajoval jsem vzdálenost, ale na další značku ministerstva dopravy jsem narazil až v Mississippi a po ní jen na jednu. Na výraznou smělou šipku ukazující rovně dopředu, s číslem 27 zasazeným do šifry pod ní, které sdělovalo, že mi zbývá dvacet sedm kilometrů. Hodiny v mé hlavě ukazovaly pět minut po desáté. Když si pospíším, dorazím ještě před plánovaným časem.

SEDMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Projektantům ministerstva obrany očividně záleželo na západní přístupové cestě ke Kelhamu stejně jako na východní. Silnice byla v obou směrech stejná. Stejná šířka, stejný materiál, stejné klopení vozovky, stejné provedení. Poznal jsem ji z patnácti kilometrů. Pak jsem vycítil v temnotě po pravé straně stromy a plot. Jihovýchodní roh Kelhamu. Vpravo dole na mapě.

Za okénkem se mihl jižní obvod a já jsem čekal, až se ukáže brána. Neviděl jsem důvod, proč by neměla být přesně uprostřed. Ministerstvo obrany miluje úpravnost. Kdyby v cestě ležel kopec, vojenští inženýři by ho srovnali se zemí. Kdyby ležela v cestě bažina, inženýři by ji vysušili.

Nakonec se ukázalo, že v cestě patrně leželo malé údolí, protože silnice vedla několik kilometrů po náspu, stále vzorně rovná. Snížila se jen okolní krajina. Pak se vozovka po mé pravici náhle rozšířila a proměnila se v obrovský betonový vějíř visutý nad sklonem terénu. Jako obří odbočka, jako ústa nové široké silnice. Široká jako konec fotbalového hřiště. Možná širší, ale pak se trochu zužovala. Na původní silnici se napojovala v pravém úhlu, ale neměla žádné ostré hrany. Žádné ostré ohyby. Zatáčky byly ladné, široké a pozvolné. Dělané pro pásová vozidla, ne pro buicky, byť nemotorné na prověšených závěsech.

Pokud betonový vějíř tvořil začátek nové silnice, pak ta silnice byla jen padesát metrů dlouhá a končila u brány Kelhamu. U velice úctyhodné brány.

Už na první pohled. Nejmohutnější, jakou jsem kdy mimo bojovou zónu viděl. Z obou stran měla opevnění a strážnici, která byla také úctyhodná. Hlídkovalo v ní devět lidí. Zájmy okresu představovala osamělá postava zástupce Geezera Butlera. Seděl v autě zaparkovaném šikmo k vykrojení nejzazší zatáčky, na území nikoho, kde se stávala okresní silnice armádní.

Těžká ocelová závora však byla zdvižená a po silnici jezdila auta. Základna svítila, kypěla životem a vypadala, že se navrátila k normálu. Přijížděli a odjížděli vojáci, ne všichni najednou, ale nikdo nejel sám. Většinou auty, ale někteří na motorkách. Víc jich přijíždělo, než odjíždělo, protože už bylo skoro půl jedenácté a čekalo je brzké vstávání. Pár vytrvalců ale ještě vyráželo ven. Nejspíš instruktoři. A důstojníci. Ti, kteří to mají lehčí. Přibrzdil jsem za dvěma pomalejšími auty, kdosi vyjel z brány, zařadil se za mě a uzavřel mě v malém konvoji čtyř vozidel. Pluli jsme proti proudu, na západ, směrem k druhé straně za kolejemi, patrně poslední z mnoha podobných konvojů onoho večera.

Poznal jsem, že se blíží spodní levý roh, jihozápadní špička Kelhamu, a pokusil jsem se najít mrtvý bod, který jsem využil přede dvěma dny, ale ve tmě jsem nic neviděl. Pak jsme se ocitli na otevřené pláni. V protisměru jsem zahlédl Pellegrina v policejním autě. Jel pomalu a snažil se uklidnit vracející se provoz pouhou svou přítomností. Potom jsme překonali černou půlku města, přehoupli se přes železniční přejezd, zahnuli ostře doleva za hlavní třídu a zaparkovali na udusaném pruhu země před bary, prodejnami s náhradními díly do aut, půjčovnami peněz, obchody se zbraněmi a obchody s použitými hudebními aparaturami.

Vystoupil jsem z buicku a zůstal stát na volném pozemku napůl mezi barem Brannan a řadou zaparkovaných aut. Volný pozemek sloužil jako průběžná komunikace. Muži po ní přecházeli od jednoho baru ke druhému, družili se ve skupinkách, povídali si, smáli se, a skupinky se mísily a rozpadaly na základě jakési spletité dynamiky. Nikdo nešel rovnou za svým cílem. Muži se vraceli oklikou k autům, zastavovali se, naprázdno klábosili, plácali se po zádech, vyměňovali si zkušenosti, opouštěli kamarády a přidávali se k jiným.

Nechyběly ani ženy. Bylo jich víc, než by člověk pokládal za možné. Netušil jsem, kde se všechny vzaly. Patrně dorazily ze širokého okolí. Některé měly po boku vojáka, jiné postávaly ve smíšených skupinkách a další se držely svých kamarádek. Napočítal jsem zhruba sto vojáků a osmdesát příslušnic slabšího pohlaví a odhadoval jsem, že stejný počet bude uvnitř. Vojáci museli patřit k rotě Bravo, stále na dovolené a nadržení, aby dohnali ztracený čas. Vypadali přesně tak, jak jsem předpokládal. Schopní, dobře trénovaní, přes den stoprocentně zapřažení a podávající stoprocentní výkon, v noci přátelští, plní energie a překypující dobrou náladou. Měli na sobě neoficiální uniformy pro volný čas, džíny, bundy a trička. Tu a tam byl některý o něco ztrhanější a unavenější, což s největší pravděpodobností znamenalo, že se nachází na cestě za povýšením, a někteří očividně potřebovali povyražení víc než ostatní, ale všeobecně působili přesně jako dobrá pěší jednotka, která vyrazila za zábavou. Hučelo to mezi nimi jako v úle, nadělali spoustu rámusu, ale nevycítil jsem ani náznak frustrace či nepřátelství. Nevysílali negativní vlny. Nevyčítali městu, že kvůli němu byli zavření na základně. Jenom jásali, že se dostali ven.

Přesto jsem věděl, že místní policejní síla bude tajit dech. A zejména Elizabeth Deverauxová bude ještě ve službě. A bylo mi naprosto jasné, kde ji najdu. Potřebuje centrální polohu, židli, stůl a okno, a něco, čím by zabila čas. Kde jinde by mohla být?

Propletl jsem se řídkým davem a zahnul u baru Brannan doleva do uličky. Obešel jsem hromadu písku Janice Chapmanové, opsal stejný ohyb jako ulička a vyšel mezi železářstvím a lékárnou na hlavní třídu. Pak jsem se vydal doprava směrem k bistru.

Bistro ten večer téměř praskalo ve švech. V porovnání s tím, jak jsem ho znal, bylo doslova nacpané. Sedělo v něm celkem dvacet šest hostů. Devatenáct z nich byli Rangers, šestnáct ve čtyřech skupinkách po čtyřech u čtyř stolů, velcí chlapi namačkaní těsně na sebe. Nahlas si povídali, pokřikovali jeden na druhého a nedopřávali oddechu servírce. Servírka pobíhala mezi kuchyní a stoly, patrně už celý den, a snažila se vyhovět zvláštním přáním, která nenabízí vojenský jídelníček. Netvářila se ale, že by jí to vadilo. Brána se konečně otevřela. Opět se rozproudila řeka dolarů. Dostávala spropitné.

Zbývající tři Rangers jedli se svými přítelkyněmi, naproti sobě u stolků pro dva, naklonění dopředu, hlavy u sebe. Všichni tři vojáci působili šťastně, stejně jako jejich holky. A proč ne? Existuje něco lepšího než romantická večeře v nejlepší restauraci ve městě?

Byli tam i staří manželé z hotelu, u svého obvyklého stolu pro čtyři, téměř schovaní za skupinkami Rangers všude kolem nich. Stařenka četla knihu a stařík noviny. Zůstali déle než obvykle a téměř jistě byli jedinými pracovníky z oblasti služeb, kteří nestáli v tu chvíli za pokladnou. Nikdo z Kelhamu ale nepotřeboval ubytování na noc a nic jiného hotel Toussaint nenabízel. Dokonce ani kávu. Takže majitelé se správně rozhodli, že přečkají všechen ten hluk a povyk v bezpečí na známém místě, než aby se na ně valil zadními okny.

Hlouběji v restauraci napravo od uličky seděl sám u stolu major Duncan Munro. V polní uniformě a s hlavou sehnutou k jídlu. Pro jistotu připravený a ve středu dění, i když jeho úkol v Kelhamu se vší pravděpodobností skončil už před několika hodinami. Byl dobrý vojenský policista. Profesionální až do konce. Patrně se vracel do Německa a čekal na dopravu.

A samozřejmě nechyběla ani Elizabeth Deverauxová sama u stolu blíž k oknu než obvykle. Pro jistotu ve středu dění, ve střehu a připravená zasáhnout, kdyby se mumraj vzadu u kolejí chystal přesunout na hlavní třídu. Kvůli voličům. Měla na sobě uniformu a vlasy svázané do ohonu. Vypadala unaveně, ale pořád skvěle. Chvíli jsem ji pozoroval a Deverauxová pak vzhlédla, všimla si mě, šťastně se usmála a odsunula pro mě nohou židli.

Já jsem se na okamžik zarazil, usilovně se zamyslel a pak jsem k ní přešel a posadil se.

SEDMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Deverauxová nejdřív nic neřekla. Jen mě přejela pohledem, od hlavy k patě, možná aby zkontrolovala, jestli jsem v pořádku, nebo aby si zvykla na to, jak vypadám v uniformě. Měl jsem na sobě pořád polní uniformu, kterou jsem si oblékl odpoledne, když jsem se vrátil z Washingtonu. Úplně nový vzhled.

Prohodil jsem: „Rušný den?“

Deverauxová odpověděla: „Hodně rušný od desíti dneska ráno. Otevřeli bránu a vojáci se vyvalili ven. Jako povodeň.“

„Nějaké potíže?“

„Ani jeden by po cestě domů neprošel testem střízlivosti, ale jinak se nic zvláštního nepřihodilo. Butlera a Pellegrina jsem vyslala do terénu, aby se o nás vědělo. Jenom pro případ.“

„Zahlédl jsem je,“ potvrdil jsem.

„Jak to probíhalo ve Washingtonu?“

„Ničeho jsem nedosáhl,“ opáčil jsem. „Bohužel jsem dorazil v naprosto nevhodnou dobu. Chlápek, se kterým jsem se chtěl setkat, nešťastnou náhodou zemřel. Takže jsem tam jel zbytečně.“

„To jsem si skoro myslela,“ sdělila Deverauxová. „Frances Neagleyová mě průběžně informovala, jak to probíhá, dokud se tady na mě nesesypala práce. Od osmi do devíti jsi popíjel kávu a četl noviny. Během těch dvou hodin se ale muselo něco stát. Odhaduju, že kolem deváté. Možná přišel písemný rozkaz. Každopádně musel někdo o čemsi rozhodnout, protože za hodinu se zvedla závora. Všechno se navrátilo k normálu.“

Přikývl jsem.

„Máš pravdu,“ odsouhlasil jsem. „Řekl bych, že nová informace byla předána dnes ráno. Nejspíš rozhodující.“

„Víš, čeho se týkala?“

Opáčil jsem: „Jen tak mimochodem, děkuju, že sis dělala starosti. Skoro jsem se rozplakal dojetím.“

„Neagleyová si dělala stejné starosti jako já,“ odvětila Deverauxová. „Jakmile jsem jí pověděla, co máš v plánu. Nemusela jsem ji moc přesvědčovat.“

„Nakonec všechno dobře dopadlo,“ pravil jsem. „U Pentagonu jsem trochu znervózněl. V tu chvíli jsem se cítil nejhůř. Trochu jsem se prošel po okolí. Zvolil jsem cestu přes hřbitov. Zezadu kolem Henderson Hall. Už jsi tam někdy byla?“

„Jasně. Nejmíň stokrát. Mají skvělý vojenský obchod. Připomíná Saks na Páté Avenue.“

„Popovídal jsem si tam s jedním chlápkem. O tobě a jednohvězdičkovém generálovi Jamesi Dyerovi. Ten chlápek tvrdil, že tě Dyer znal.“

„Dyer?“ podivila se Deverauxová. „Vážně? Znala jsem ho, ale pochybuju, že on znal mě. Je mi velkou ctí, jestli si na mě skutečně pamatuje. Byla to velká osobnost. S kým sis o nás povídal?“

„S jistým Paulem Eversem.“

„S Paulem?“ vyhrkla Deverauxová. „To snad není možné. Dlouhá léta jsme spolu pracovali. Dokonce jsme spolu krátce chodili. Jedna z chyb, kterých jsem se bohužel dopustila. Je ale neuvěřitelné, že jsi na něj narazil. Svět je vážně malý.“

„Proč to byla chyba? Přišel mi sympatický.“

„Paul byl v pohodě. Opravdu fajn kluk. Nehodili jsme se ale k sobě.“

„Takže jsi ho poslala k vodě?“

„Víceméně. Spíš jsme se na tom vzájemně dohodli. Oba jsme věděli, že to mezi námi nebude klapat. Bylo jen otázkou času, kdo promluví jako první. Paula to rozhodně neranilo.“

„Kdy k tomu došlo?“

Deverauxová se zamyslela a začala počítat.

„Před pěti lety,“ sdělila. „Připadá mi to jako včera. Nemáš pocit, že čas utíká jako voda?“

„Pak se zmínil o jakési Alici Boutonové. Údajně s ní chodil po tobě.“

„Tu jsem, myslím, neznala. To jméno mi nic neříká. Přišel ti Paul šťastný?“

„Také prý měl potíže s autem.“

Deverauxová se usmála. „Ženský a auta,“ prohodila. „Dokážete se vy chlapi bavit o něčem jiném?“

Upozornil jsem: „To, že otevřeli Kelham, znamená, že problém je na tvé straně plotu. Je ti to jasné? Jinak by ho nechali zavřený. Případ je teď záležitostí Mississippi. Takhle zní odteď oficiální verze. Neudělal to nikdo z nás. Byl to někdo od vás. Co si o tom myslíš?“

„Myslím, že armáda by se měla podělit o informace. Jestli stačí jim, stačily by i nám.“

„Armáda nehodlá přešlapovat na místě. Pokračuje dál,“ odvětil jsem. „O nic se dělit nebude.“

Deverauxová se odmlčela.

„Munro mi řekl, že má nové rozkazy,“ sdělila. „Předpokládám, že to samé platí i pro tebe.“

Přikývl jsem. „Vrátil jsem se, abych dotáhl do konce, co jsem začal. O víc mi nejde.“

„A pak budeš také pokračovat dál. Za novým úkolem. To je to, na co právě myslím. Na Janice Chapmanovou budu myslet až zítra.“

„A na Rosemary McClatchyovou a Shawnu Lindsayovou.“

„A na Bruce Lindsaye a jeho matku. Udělám pro ně, co bude v mých silách.“

Nic jsem neřekl.

Deverauxová se zeptala: „Jsi unavený?“

Ujistil jsem ji: „Ani ne.“

„Musím pomoct Butlerovi a Pellegrinovi. Pracují už od svítání. A chci být na silnici, až se budou vracet poslední opozdilci. Ti jsou vždycky nejopilejší a působí největší potíže.“

„Budeš zpátky do půlnoci?“

Deverauxová zavrtěla hlavou.

„Asi ne,“ odpověděla. „Dneska se budeme muset obejít bez půlnočního vlaku.“

Nic jsem na to neodpověděl a Deverauxová se ještě jednou usmála, trochu smutně, a pak se zvedla a odešla.

Po pěti minutách se konečně dostavila servírka a já jsem si objednal kávu. A pak mě ještě napadl koláč. Servírka se ke mně chovala malinko jinak. O něco strojeněji než dřív. Pracovala blízko základny a věděla, co znamenají černé dubové listy na mém límci. Zeptal jsem se, jaký měla den. Dozvěděl jsem se, že výborný, děkuju.

„Vůbec žádné nepříjemnosti?“ otázal jsem se.

„Vůbec žádné,“ potvrdila servírka.

„Nezlobil ani támhleten chlap vzadu? Ten druhý major? Slyšel jsem, že dokáže být pěkně otravný.“

Servírka se otočila a pohlédla na Munra. Sdělila: „Podle mého názoru je dokonalý džentlmen.“

„Nepožádala byste ho, aby si ke mně přisedl? Přineste mu také koláč.“

Servírka to vzala kolem Munrova stolu a vyřídila pozvání, za pracného ukazování, jako bych byl nenápadný a těžko rozeznatelný v davu. Munro se zatvářil pochybovačně, ale pak pokrčil rameny a zvedl se ze židle. Všechny čtyři stoly obsazené Rangers zmlkly, jak je míjel, jeden po druhém. Neměli Munra v lásce. Nechal je celé čtyři dny sedět na zadku.

Posadil se na místo Deverauxové a já jsem se ho zeptal: „Kolik vám toho prozradili?“

„Nezbytné minimum,“ pravil Munro. „Tajné, jen mezi čtyřma očima, velice okleštěné.“

„Padla nějaká jména?“

„Vůbec žádná. Ale předpokládám, že šerifovi Deverauxové se dostalo podstatných informací, které očistily armádu. Protože co jiného se mohlo stát? Deverauxová však nikoho nezatkla. Pozoruju ji celý den.“

„Co ten celý den dělala?“

„Kontrolovala, jak se všichni chovají,“ sdělil Munro. „Dávala pozor, jestli nevznikne napětí. Všechno ale probíhalo hladce. Nikdo se na ni nezlobí, ani na město. V žaludku jim ležím já.“

„Kdy odjíždíte?“

„Hned za svítání. Odvezou mě do Birminghamu v Alabamě, pak budu pokračovat autobusem do Atlanty v Georgii a potom poletím Deltou zpátky do Německa.“

„Věděl jste, že Reed Riley nikdy neopustil základnu?“

„Ano.“

„Co si o tom myslíte?“

„Jsem z toho trochu zmatený.“

„Co přesně vás na tom mate?“

„Načasování,“ řekl Munro. „Nejdřív jsem si myslel, že to byl zastírací manévr, jak se to v politice běžně dělá, pak jsem ale pochopil, že to žádný manévr nebyl. Nespálili by nadarmo stovky litrů drahocenného paliva, ani kvůli synovi senátora. Takže když blackhawk odlétal z Benningu, měl být Riley skutečně převezen, ale když přistál v Kelhamu, zněly rozkazy úplně jinak. Což znamená, že zatímco byl vrtulník ve vzduchu, dorazily nějaké klíčové informace. Před dvěma dny, v neděli krátce po obědě. Reakce se ale dostavila až dneska ráno, tedy v úterý.“

„Proč nezareagovali dřív?“

„Nevím. Nechápu, na co čekali. Přijde mi, že dva dny hodnotili nové údaje. Což je normálně moudré. Ale v tomhle případě to vůbec nedává smysl. Jestli ty údaje byly tak pádné, že dospěli v neděli odpoledne k bleskovému rozhodnutí nechat Rileyho na základně, proč nestačily k tomu, aby také otevřeli bránu? To je to, čemu nerozumím. Připadá mi, jako by byli ochotni jednat v neděli soukromě mezi sebou, ale nechtělo se jim s tím rozhodnutím vyjít do dnešního rána na veřejnost. Takže se nabízí otázka, co se změnilo? Jaký je rozdíl mezi nedělí a dneškem?“

„Tomu také nerozumím,“ odpověděl jsem ne příliš po pravdě. Protože se nabízela pouze jediná odpověď. Jediný rozdíl mezi nedělí odpoledne a úterkem spočíval v tom, že v neděli odpoledne jsem byl v Carter Crossing a v úterý ráno téměř třináct set kilometrů daleko.

A nikdo nečekal, že se vrátím.

Jenom jsem netušil, co to znamená.

SEDMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Servírka měla spoustu práce a nešla jí moc od ruky, tak jsem Munra opustil, ještě než nám přinesla koláč, a vydal jsem se zpátky do zahnuté uličky. Vyšel jsem mezi barem Brannan a půjčovnou peněz a zjistil, že pár aut už odjelo a dav na volném pozemku značně prořídl, víc než by objasňovala ona chybějící auta, a tak jsem usoudil, že zbytek vojáků je uvnitř a propíjí se posledními cennými minutami na svobodě.

Na většinu z nich jsem narazil v baru Brannan. Bar byl nabitý. Nevešla by se do něj živá duše. Nebyl jsem si jistý, jestli má Carter Crossing velitele požárního sboru, ale pokud ano, dostal by ten ubožák záchvat. Mačkalo se tam na sebe zhruba sto Rangers a sedmdesát žen, záda na záda, hrudníky na hrudníky, nápoje zdvižené vysoko ve vzduchu, aby se nevylily. Místnost hučela hlasitým hovorem a smíchem, podmalovaným boucháním zásuvky od pokladny. Příliv dolarů se řinul plným proudem.

Pět minut jsem se probojovával k barovému pultu, namátkou cikcak mezi davem, a po cestě jsem si prohlížel obličeje, některé zblízka, některé z dálky, ale Reeda Rileyho jsem nikde nezahlédl. Bratři Brannanovi se pilně činili, otvírali pivní láhve, přebírali hotovost, odevzdávali drobné, zastrkovali vlhké bankovky do sklenice na spropitné a jako tanečníci se navzájem vyhýbali ve stísněném prostoru. Jeden z nich si mě všiml, trhl po barmansku bradou, naklonil hlavu a vyslal signál očima, pak mě poznal, vzpomněl si, že jsem vojenský policista, a naklonil se dopředu, jako by byl ochotný věnovat mi pár vteřin. Nepamatoval jsem si, jestli je to Jonathan nebo Hunter.

Zeptal jsem se: „Viděl jste Reeda? Toho chlápka, o kterém jsme se bavili?“

Barman odpověděl: „Byl tady před dvěma hodinami. Teď je někde, kde mají nejlevnější panáky.“

„Což je kde?“

„Nevím. U nás rozhodně ne,“ sdělil barman.

Pak se odtáhl a pustil se zase do svého maratónu, a já jsem se prodral ke dveřím.

Za šestnáct minut jsem byl zpátky v bistru a zjistil jsem, že nám za mé nepřítomnosti přinesli koláč a Munro má už skoro půlku sněženou. Popadl jsem vidličku a Munro se omluvil, že na mě nepočkal. Vysvětlil: „Myslel jsem, že se nevrátíte.“

Opáčil jsem: „Občas se chodím mezi jednotlivými chody projít. Prý se to tak v Mississippi dělá. Snažím se splynout s místními.“

Munro na to nic neřekl. Jen se zatvářil lehce pobaveně.

Zeptal jsem se: „Co děláte v Německu?“

„Všeobecně?“

„Ne, konkrétně. Až se tam pozítří ráno vrátíte, co vám bude ležet na stole?“

„Moc toho nebude.“

„Nic naléhavého?“

„Proč?“

„Zabili tady tři ženy,“ pravil jsem. „A pachatel běhá po okolí volný jako pták.“

„Ten případ nespadá do naší pravomoci.“

„Pamatujete si na ten obrázek v obývacím pokoji Emmeline McClatchyové? Na Martina Luthera Kinga? Tvrdil, že ďábel potřebuje k vítězství jenom to, aby dobří lidé setrvali v nečinnosti.“

„Jsem vojenský policista, ne dobrý člověk.“

„Také říkal, že začneme umírat v okamžiku, kdy vidíme pravdu a nechceme se k ní vyjádřit.“

„To je vysoko nad mou platovou třídou.“

„Také hlásal, že nespravedlnost na jednom místě zeměkoule ohrožuje spravedlnost na celém světě.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Chci, abyste tady zůstal,“ prohlásil jsem. „Jenom jeden den.“

Pak jsem dojedl koláč a šel se ještě jednou porozhlédnout po Elizabeth Deverauxové.

Když jsem odcházel z bistra podruhé, bylo jedenáct třicet jedna. Zabočil jsem doprava a došel k úřadu šerifa. Nesvítilo se v něm a byl zamčený. Parkoviště zelo prázdnotou. Pokračoval jsem dál a zahnul za roh na silnici vedoucí do Kelhamu. Po hlavní třídě se valila auta. Jedno za druhým. Některá plná žen, a ta zatáčela doleva. Ve většině seděli Rangers, nejméně po třech a občas i po čtyřech, a ti zatáčeli doprava. Rota Bravo navracející se domů. Možná mají o půlnoci zavírací hodinu. Pohlédl jsem na volný udusaný pozemek. Všechna auta až na můj buick byla v pohybu. Některá startovala a otáčela se. Jiná zaujímala postavení ve frontě, připravená přiřadit se ke konvoji.

Pokračoval jsem v chůzi, po levé krajnici, a udržoval si odstup od aut směřujících do Kelhamu. Řidiči v sobě měli něco piv a pravidla silničního provozu byla v roce 1997 ještě dost benevolentní. Alespoň v armádě. Ze silnice se zvedal prach a protínaly ho jasné paprsky z reflektorů, za hlasitého řevu motorů. Dvě stě metrů přede mnou přeskakovala auta přes koleje a pak vyrážela na plný plyn do temnoty.

Deverauxovou jsem našel přesně tam, usazenou v policejním voze na druhé straně přejezdu. Obličejem ke mně. Parkovala s koly na postranici silnice. Vykročil jsem k ní. Z boku mě míjeli Rangers. Za minutu, než jsem k ní došel, jich kolem mě projelo zhruba devadesát ve třiceti autech. Pak začal provoz řídnout. Přehnali se poslední opozdilci, pět, deset a dvacet vteřin za sebou, spěchající, aby dohnali své dochvilnější přátele.

Počkal jsem na mezeru, abych se dostal bezpečně přes koleje, a Deverauxová otevřela dvířka a vystoupila. Zůstali jsme stát vedle sebe, v jasném světle z přijíždějících aut. Deverauxová pravila: „Ještě pět minut a budou všichni pryč. Musím ale počkat, až se vrátí Butler a Pellegrino. Nemůžu ukončit službu dřív než oni. To by nebylo fér.“

Zeptal jsem se: „Kdy se vrátí?“

„Vlak projíždí celou minutu. Což nezní jako moc dlouhá doba, ale když jsi pracoval celý večer, táhne se jako hodina. Tak se pokusí vrátit před půlnocí.“

„Jak moc před půlnocí?“

Deverauxová se usmála. „Bohužel to asi nebude stačit. Zhruba tak za pět minut dvanáct. Domů to nestihneme.“

Posteskl jsem si: „Škoda.“

Deverauxová mě vybídla. „Nasedni si, Reachere.“

Nastartovala a chvíli počkala, až se proženou poslední zbloudilci z roty Bravo. Pak se odlepila od krajnice, vyhoupla se na vyvýšenou vozovku, zabočila ostře doprava a najela na přejezd, bokem k silnici, směrem na sever, přesně podélně s kolejemi. Sešlápla zlehka plyn, zatočila opatrně volantem a najela pravými koly na pravou kolejnici. Levá kola zůstala na pražcích a auto se citelně naklonilo. Deverauxová pokračovala v jízdě, ani rychle, ani pomalu, ale odhodlaně a jistě. Jela rovně dopředu, jednu ruku na volantu, druhou v klíně, kolem vodárenské věže a stále dál. Levá kola poskakovala na pražcích. Pravá se hladce otáčela. Pěkná ukázka řidičského umění. Pak Deverauxová jemně přibrzdila a zastavila, auto stále nakloněné.

Na železniční trati.

Dvacet metrů severně od vodárenské věže.

Přesně na místě, kde čekalo na vlak auto Reeda Rileyho.

Tam, kde začínaly kuličky roztříštěného skla.

Poznamenal jsem: „Tohle neděláš poprvé.“

Deverauxová potvrdila: „Ne, nedělám.“

SEDMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Deverauxová oznámila: „Teď přijde neobtížnější část. Trik spočívá v pohybové energii.“ Cukla prudce volantem doleva a přesně v okamžiku, kdy pravé přední kolo sklouzlo z pravé kolejnice, dupla na plyn, využila akcelerace a s trhnutím přehoupla levé přední kolo přes levou kolejnici. Celé auto se na vteřinu zkroutilo, Deverauxová podržela lehce nohu na pedálu a další kola se přidala k levému přednímu, druhé, třetí a čtvrté, se třemi mlasknutími vnější strany pneumatiky o ocel, pak zabrzdila a zaparkovala těsně u trati, přesně souběžně s kolejemi. Násep jsem měl pouhý metr a půl od okénka.

Deverauxová oznámila: „Mám tohle místo hrozně ráda. Jinak se sem nedá dostat, kvůli příkopu. Stojí to ale za námahu. Jezdím sem docela často.“

„O půlnoci?“ zeptal jsem se.

„Jedině,“ odpověděla Deverauxová.

Otočil jsem se a podíval ze zadního okýnka. Viděl jsem silnici. Zhruba třicet pět metrů daleko. Nejdřív se nic nedělo. Nic nejelo. Pak se prohnalo jedno auto, z východu na západ, zleva doprava, od Kelhamu do města. Velké, se světly na střeše a znakem policie na dveřích.

„Pellegrino,“ konstatovala Deverauxová. Také se dívala. Natočená těsně po mém boku. Dodala: „Hlídkoval patrně o sto metrů dál, a když ho minuli poslední opozdilci, napočítal do desíti a vyrazil domů.“

Upozornil jsem: „Butler hlídkoval přímo u brány Kelhamu.“

„Ano, Butler uzavírá závod. A je pánem našeho osudu. Jakmile projede, budeme úplně sami. Za to ručím. Tohle je malé město, Reachere, a přesně vím, kde se kdo pohybuje.“

Hodiny v mé hlavě ukazovaly jedenáct čtyřicet devět. Butlerova poloha se dala vypočítat, ale dost komplikovaně. Byl pět kilometrů daleko a neváhal by jet stovkou, což znamenalo, že by se mohl vynořit za tři minuty. Tu tříminutovou cestu však mohl zahájit teprve, až se dostaví poslední opozdilci, alespoň na dosah světlometů Kelhamu. A poslední opozdilci pojedou tou dobou už nejspíš pěkně pomalu, protože na ně začne účinkovat pivo a všimnou si Pellegrina zaparkovaného výhrůžné při straně silnice. Dával jsem Butlerovi jedenáct minut, což znamenalo o půlnoci, a řekl jsem to nahlas.

„Vystartuje předčasně,“ opáčila Deverauxová. „Posledních deset minut proběhlo v relativním klidu. Před pěti minutami odjel od brány. Klidně se s tebou vsadím. Nebude daleko za Pellegrinem.“

Pozorovali jsme silnici.

Všude bylo ticho a klid.

Otevřel jsem dvířka a vystoupil z auta. Postavil jsem se napravo od okraje trati. Levou kolej jsem měl pouhý metr od sebe. Leskla se v měsíčním světle. Odhadoval jsem, že vlak je patnáct kilometrů jižně od nás. Patrně právě projíždí Mariettou.

Deverauxová vystoupila na své straně a setkali jsme se za kufrem caprice. Jedenáct padesát jedna. Zbývalo devět minut. Pozorovali jsme silnici.

Všude ticho a klid.

Deverauxová o krok ustoupila a otevřela zadní dvířka. Podívala se na zadní sedadlo. Poznamenala: „Pro jistotu. Abychom byli připravení.“

„Moc málo místa,“ namítl jsem.

„Ty to neděláš rád v autech?“

„Dělají je moc úzká.“

Deverauxová pohlédla na hodinky.

Oznámila: „Zpátky do Toussaintu to nestihneme.“

Navrhl jsem. „Pojďme to udělat přímo tady. Na zemi.“

Deverauxová se usmála.

Pak se zazubila od ucha k uchu.

„To není špatný nápad,“ odsouhlasila. „Jako Janice Chapmanová.“

„Pokud se to tak skutečně stalo,“ opáčil jsem. Sundal jsem si bundu od polní uniformy, položil ji na zem a co nejvíc roztáhl.

Pozorovali jsme silnici.

Všude ticho a klid.

Deverauxová si odepnula opasek se zbraní a položila ho na zadní sedadlo. Jedenáct padesát čtyři. Zbývalo šest minut. Klekl jsem si a přiložil ucho na kolejnici. Zachytil jsem tichý kovový šepot. Téměř neslyšný. Vlak, deset kilometrů na jihu.

Pozorovali jsme silnici.

Na západě se vynořila slabá záře.

Reflektory.

Deverauxová se zaradovala: „Starý dobrý Butler.“

Záře zesvětlela a do nočního ticha zaznělo šustění pneumatik a zvuk namáhaného motoru. Pak se záře proměnila ve dva zřetelné paprsky, řev motoru nabral na síle a o minutu později se před námi zleva doprava prohnalo Butlerovo auto a bez zpomalení vletělo na přejezd. Zvedlo se na závětrné straně do vzduchu, se zakvílením gumy dopadlo zpátky na zem a zvířilo oblaka prachu. Pak zmizelo.

Zbývaly čtyři minuty.

Neměli jsme čas na kultivovanost ani na eleganci. Odkopli jsme boty, vysoukali se z kalhot, zapomněli na dospělou rafinovanost a oddali se čistému zvířecímu instinktu. Deverauxová sebou hodila na zem, uvelebila se na mé bundě a já jsem si lehl na ni, nadzvedl se na dlaních a zapátral v dálce po problikávání světel vlaku. Žádné jsem nezahlédl. Zbývaly tři minuty.

Deverauxová mi obtočila nohy kolem boků a dali jsme se do toho, od začátku rychle a zprudka, dychtiví, nedočkaví, plní neuvěřitelné energie. Deverauxová vzrušeně dýchala, lapala po dechu, otáčela hlavou a tahala mě zároveň zuřivě za košili. Pak jsme se pustili do zběsilého líbání. Deverauxová se prohnula v zádech, opřela se zátylkem o zem, vypjala krk, otevřela oči a zadívala se na převrácený svět za sebou.

Pak se začala chvět půda.

Nejprve jemně a vytrvale jako na okraji slabého zemětřesení. Začal skřípat a klapat štěrk v loži trati vedle nás. Rozezpívaly se koleje, bzučely, naříkaly a šeptaly. Pražce se otřásaly a vibrovaly. Štěrk praskal a poskakoval. Pod rukama a koleny mi basově duněla země. Vzhlédl jsem, zalapal po dechu, zamrkal, přimhouřil oči a zahlédl vzdálená světla. Stará vodárenská věž dvacet metrů jižně se roztančila a začala pohupovat chobotem. Zespoda do nás tloukla země. Koleje úpěly a vyly. Vlak zapískal, dlouze, hlasitě a smutně, osamělý v prázdnotě. Rozeznělo se varovné zvonění na čtyřicet metrů vzdáleném přejezdu. Vlak se blížil, nezastavitelně, stále daleko, stále daleko, a pak přímo nad námi, ohromující masa kovu, nepředstavitelně hlasitá.

Jako by nastal konec světa.

Zem se divoce vzpínala a vyhazovala nás celé centimetry nahoru. Opřel se do nás vír vzduchu. Pak se prohnala lokomotiva, obří kola metr a půl od našich obličejů, následovaná nekonečnou řadou dunících vagonů pableskujících v měsíčním světle. Tiskli jsme se k sobě, celou dlouhou minutu, dlouhých šedesát vteřin, ohlušení skřípotem kovu, omámení vibracemi země, oslepení prachem. Deverauxová se o mě zprudka opřela hlavou, neslyšně vykřikla, začala sebou zmítat do stran a bušila mi pěstmi do zad.

Pak projel poslední vagon.

Otočil jsem se a pozoroval, jak se ztrácí z dohledu, rychlostí sto kilometrů v hodině. Uklidnil se vítr, zemětřesení se zmírnilo, přešlo do počátečního mírného chvění a pak zcela ustalo, zmlkla varovná znamení na přejezdu, přestaly syčet koleje a opět se rozhostilo noční ticho. Odkulili jsme se od sebe, zůstali ležet na zádech a prudce oddechovali, zpocení, vyčerpaní, hluší, přemožení vnitřními i vnějšími vjemy. Tlačila nás moje pomačkaná sbalená bunda. Měl jsem odřená a poškrábaná kolena a ruce. Předpokládal jsem, že Deverauxová dopadla ještě hůř. Otočil jsem hlavu, abych se podíval, jestli je v pořádku, a zjistil jsem, že drží moji berettu.

SEDMDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Námořní pěchota neměla beretty nikdy tak ráda jako armáda. Deverauxová ji teď držela v ruce zkušeně, ale bez nadšení. Vytáhla zásobník, vyhodila nevypálený náboj, zkontrolovala komoru, posunula šoupátko, a pak ji znovu sestavila. Pravila: „Promiň. Měl jsi ji v kapse bundy. Nevěděla jsem, co to je. Tlačila mě do zadku. Budu tam mít modřinu.“

„To je mi moc líto,“ opáčil jsem. „Tvůj zadek si zaslouží nejlepší zacházení. Je to národní poklad. Nebo přinejmenším místní pozoruhodnost.“

Deverauxová se usmála a postavila se, trochu nejistá na nohou, a vydala se hledat kalhoty. Košile jí visela volně podél těla, ale byla moc krátká. Zatím žádná stopa po modřině. Zeptala se: „Proč máš u sebe pistoli?“

„Ze zvyku,“ objasnil jsem.

„Čekal jsi, že ji budeš potřebovat?“

„Všechno je možné.“

„Já jsem svou nechala v autě.“

„To už udělala spousta mrtvých lidí.“

„Jsme tady sami dva.“

„Pokud je nám známo.“

„Trpíš stihomamem.“

„Ale jsem naživu,“ upozornil jsem. „A zatím jsi nikoho nezatkla.“

„Armáda nemůže dokázat opak,“ namítla Deverauxová. „Takže ví, kdo to udělal. Měla by mi to sdělit.“

Nic jsem na to neřekl. Následoval jsem jejího příkladu, vyhrabal se na nohy a sebral kalhoty. Za poskakování z nohy na nohu jsme se nasoukali do nohavic, a pak jsme se posadili jeden vedle druhého na nárazník caprice a zavázali si tkaničky. Bez problémů jsme se dostali zpátky na silnici. Deverauxová zopakovala celý postup, jen v opačném pořadí. Najela pozadu ke kolejím, jako by u nich chtěla podélně zaparkovat, odcouvala k přejezdu, otočila volantem a vyrazila vpřed. Za pět minut jsme byli v hotelu. V posteli. Deverauxová okamžitě usnula. Já ne. Ležel jsem ve tmě, zíral do stropu a uvažoval.

Nejvíc jsem myslel na poslední rozhovor s Leonem Garberem. Se svým velícím důstojníkem. Čestným člověkem a přítelem, pokud jsem věděl. Ale špatně čitelným. Sloužila u námořní pěchoty, Reachere. Šestnáct let. Ví, jak se podřezávají hrdla. Ví, jak na to a jak zařídit, aby se zdálo, že to udělal někdo jiný. Pak mu došla trochu trpělivost. Muž s vaším instinktem? napomenul mě. Později jsem přitlačil na pilu. Mohl byste mi rozkázat, abych se nevracel do Mississippi, navrhl jsem. To bych mohl, potvrdil Garber. Ale neudělám to. Věřím, že se zachováte správně.

Ten rozhovor se mi nepřetržitě odehrával v hlavě.

Pravda. Instinkty.

Správná věc.

Usnul jsem velice pozdě, pořád nejistý, jestli se mi Garber nepokoušel něco sdělit, nebo jestli mě o něco nežádal.

Když jsme se probudili, utrpělo další porážku moje dlouholeté přesvědčení, že podruhé je to vždycky nejlepší. Protože i popáté to bylo fantastické. Oba jsme byli po našem půlnočním dobrodružství trochu rozlámaní a odření, tak jsme postupovali jemně a pomalu, a pomáhalo nám při tom teplo a pohodlí postele. Kromě toho jsme nevěděli, jestli se nám naskytne ještě šestá šance, což nás naplňovalo pocitem naléhavosti. Pak jsme zůstali chvíli ležet a Deverauxová se mě zeptala, kdy odjíždím. Odpověděl jsem, že nevím.

Snídani jsme si dali společně v bistru a Deverauxová potom odešla do práce a já jsem si zavolal z telefonního automatu. Pokusil jsem se zastihnout Frances Neagleyovou v její kanceláři ve Washingtonu, ale ještě se nevrátila.

Nejspíš pořád seděla v nočním autobusu. Tak jsem místo toho zavolal Stanu Lowreymu a Lowrey se ozval po prvním zazvonění. Oznámil jsem: „Potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

Lowrey se podivil: „Dneska ráno žádné žertíky? Nezavtipkuješ si na téma, jak jsi překvapený, že jsem ještě v práci?“

„Na žertíky mi nezbývá čas. Chtěl jsem mluvit s Neagleyovou, ne s tebou. Pokus se s ní co nejdřív spojit. Je na tyhle kraviny lepší než ty.“

„A taky lepší než ty. Co potřebuješ?“

„Rychlé odpovědi,“ sdělil jsem.

„Na jaké otázky?“

„Kde by bylo statisticky nejpravděpodobnější najít pohromadě námořní pěchotu a betonové protipovodňové žlaby?“

„V jižní Kalifornii,“ usoudil Lowrey. „Podle statistiky nejspíš v Camp Pendletonu severně od San Diega.“

„Správně,“ potvrdil jsem. „Potřebuju, abyste našli mariňáka, který tam před pěti lety sloužil. Jmenuje se Paul Evers.“

„Proč?“

„Protože jeho rodiče byli pan a paní Eversovi a asi se jim líbilo jméno Paul.“

„Ne, proč ho potřebuješ najít?“

„Chci mu položit otázku.“

Lowrey upozornil: „Uniká ti jedna podstatná skutečnost.“

„Jaká?“

„Jsme v armádě, ne u námořní pěchoty. Nedostanu se do jejich záznamů.“

„Proto musíš zavolat Neagleyové. Ta ví, jak na to.“

„Paul Evers,“ zopakoval Lowrey pomalu, jako by si to psal.

„Zavolej Neagleyové,“ vyzval jsem ho ještě jednou. „Je to naléhavé. Ozvu se ti.“

Zavěsil jsem, nacpal do škvíry další mince a vytočil Munrovo číslo do Kelhamu, které mi dala na počátku Deverauxová. Zvedl to chlápek, který nebyl Munro. Sdělil mi, že Munro odjel za svítání autem do Birminghamu v Alabamě. Sdělil jsem, že vím, že to měl v plánu. A požádal jsem, zda by dotyčný nemohl zjistit, jestli k tomu skutečně došlo. Tak chlápek zavolal na ubytovnu hostujících důstojníků a sdělil, že ne, že k tomu nedošlo. Munro je stále na základně. Chlapík mi dal číslo k němu na pokoj a já jsem ukončil hovor a vytočil znovu číslo.

Zastihl jsem Munra a jako první jsem pravil: „Děkuju, že jste zůstal.“

Munro se optal: „Ale kvůli čemu jsem tady zůstal? Právě teď se jenom schovávám u sebe na pokoji. Doufám, že je vám jasné, že tady nejsem moc oblíbený.“

„Nenastoupil jste k armádě, abyste byl oblíbený.“

„Co potřebujete?“

„Potřebuju vědět, kde se bude dneska pohybovat Reed Riley.“

„Proč?“

„Chci se ho na něco zeptat.“

„To nebude jednoduché. Pokud vím, má před sebou nabitý den. Možná by se vám podařilo zastihnout ho přes oběd. Pokud se k němu dostane. A jestli se k němu dostane, bude to hodně brzy.“

„Ne, potřebuju, aby přišel za mnou. Do města.“

„Nic nechápete. Změnila se situace. Z roty Bravo opadl stín podezření. Přiletí na návštěvu Rileyho otec.“

„Ten senátor? Dneska?“

„Plánovaná doba příletu těsně před jednou odpoledne. Důvodem je neoficiální oslava toho, co naši kluci dělají v Kosovu.“

„Jak dlouho bude ta oslava trvat?“

„Znáte politiky. Tatík má zhlédnout šaškárnu zvanou odpolední trénink, ale vsadím se, že si bude chtít zahrát na drsňáka a propije s kluky celý večer v baru.“

„Dobře,“ opáčil jsem. „Něco vymyslím.“

„Ještě něco dalšího?“

„Vzhledem k tomu, že nemáte nic jiného na práci než sedět na zadku, mohl byste mi říct pár věcí.“

„Jakých věcí?“

Telefon se rozpípal, tak jsem navrhl: „Co kdybyste mi zavolal za vládní peníze?“ Přečetl jsem číslo ze štítku na číselníku a zavěsil. Odešel jsem ke stolu, abych zaplatil účet za snídani, a když jsem se vrátil, telefon už zvonil.

„Jakých věcí?“ zopakoval Munro.

„Jde mi hlavně o dojmy. Z Kelhamu. Například, existuje dobrý důvod, aby byly roty Alfa a Bravo umístěny právě tam?“

„V porovnání s čím?“

„S jakýmkoliv jiným místem na východ od řeky Mississippi.“

„Kelham je hodně odříznutý od světa. To pomáhá při utajení.“

„Já jsem se dozvěděl to samé. Ale nevěřím tomu. Na každé základně jsou tajemství. Mohli si vybrat jakoukoliv jinou. Kosovo není dokonce ani zajímavé. Komu na něm záleží? Před rokem ale padla volba na Kelham. Z jakého důvodu? Má Kelham něco, co nemají ostatní základny?“

„Nemá,“ odpověděl Munro. „V ničem se neliší. Ale vyhovuje. Ne však podstatným způsobem. Tipuju, že ho vybrali proto, že chtěli poslat čtyřista narvaných peněženek do umírajícího města.“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Šlo o politické rozhodnutí.“

„Jde někdy o něco jiného?“

„Ještě jedna věc,“ požádal jsem. „Je vám jasné, jak skončila Janice Chapmanová v té uličce?“

„Doufám, že ano,“ pravil Munro. „Podle toho, co jsem viděl včera večer, snaží se šerifka Deverauxová nepouštět nikoho na hlavní třídu. Chce, aby se veškeré dění odehrávalo mezi bary a železniční tratí. Takže hlavní třída a ulička byly opuštěné. Pachatel musel tudíž zastavit na hlavní třídě a přinést mrtvolu odtamtud.“

„Jak dlouho by mu to trvalo?“

„To není důležité. Nebyl tam nikdo, kdo by ho viděl. Mohlo mu to trvat jednu minutu, ale i dvacet.“

„Ale proč právě tamto místo? Proč si nevybral nějaké jiné, patnáct kilometrů daleko?“

„Nejspíš chtěl, aby bylo tělo nalezeno.“

„Našla by se tady spousta opuštěnějších míst, kde by bylo také nalezeno. Tak proč právě tam?“

„Nevím,“ přiznal Munro. „Pachatel možná neměl volné ruce. Možná na něj někde nedaleko čekali společníci. Třeba v bistru nebo v jednom z barů. Musel vyběhnout a jednat hodně rychle. Kdyby se zdržel, někdo by si toho možná všimnul. Tak musel dát přednost rychlosti na úkor bezpečnosti. Zvolit co nejbližší místo.“

„Mohl byste mi věnovat ještě jeden den?“ poprosil jsem. „Zůstat tady ještě zítra?“

„To bych nemohl,“ odmítl Munro. „Dostanu pěkně vynadáno už jenom kvůli tomu jednomu dni. Dva si nemůžu dovolit.“

„Srabe,“ utrousil jsem.

Munro se zasmál. „Je mi líto, ale jestli to nestihnete dneska, budete si muset poradit sám.“

SEDMDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Nadcházející návštěva senátora Carltona Rileyho vnesla do města ticho a klid. Jako by se opět zavřela brána. Patrně nepadl oficiální zákaz vycházení, ale Rangers jsou dobří vojáci a velitel základny určitě jasně naznačil, že ta šaškárna vyžaduje stoprocentní účast. Opustil jsem bistro a zjistil, že hlavní třída se navrátila do původní letargie. Vzadu u kolejí parkoval pouze můj buick. Působil osaměle a opuštěně. Odemkl jsem ho, dojel k hotelu, vyzvedl si zubní kartáček a vyrovnal na recepci účet. Pak jsem se opět usadil za volant a vyrazil na průzkum.

Začal jsem naproti prázdnému pozemku mezi bistrem a úřadem šerifa. Ujel jsem odtamtud dvě stě metrů na jih k místu, kde se začíná zatáčet hlavní třída, svižně, ale ne šíleně rychle. Zabočil jsem do ulice malé Elizabeth Deverauxové a prohnal se k jejímu starému domu, ke čtvrtému na pravé straně. Celkem jsem potřeboval čtyřicet pět vteřin.

Zahnul jsem přes vyschlou louži bláta, projel po zarostlé příjezdové cestě kolem sešlého domu, přes zadní zahradu, kolem zdivočelého živého plotu, a zastavil u kozy na stahování vysoké. Popojel jsem doleva, zacouval, otevřel kufr a vystoupil.

Celkový čas minuta patnáct vteřin.

Po stranách a před sebou jsem měl stromy. I za denního světla jsem byl úplně sám. Sehrál jsem, jak podpírám bezvládně tělo, přeřezávám pouta na zápěstích a kotnících, odnáším ho k autu a ukládám do kufru. Ještě jsem ho trochu urovnal a odstranil pomyslné podložky, popruhy, pásky a šátky ze dvou zápěstí a dvou kotníků. Ustoupil jsem ke koze, zvedl fiktivní kýbl s krví, odnesl ho k autu a postavil do kufru vedle těla.

Zavřel jsem víko kufru a posadil se za volant.

Celkový čas tři minuty deset vteřin.

Odcouval jsem, otočil se, zdolal znovu příjezdovou cestu a zamířil k hlavní třídě. Ujel jsem stejných dvě stě metrů jako předtím a zastavil u chodníku mezi železářstvím a lékárnou. Přímo u ústí uličky.

Celkový čas čtyři minuty dvacet pět vteřin.

Plus jedna minuta na vylití krve do uličky.

Plus další minuta na umístění Janice May Chapmanové v uličce.

Plus patnáct vteřin na navrácení se do výchozího bodu.

Celkový čas šest minut a čtyřicet vteřin.

Blesková akce.

Možná natolik dlouhá, aby utkvěla někomu ve společenské situaci v paměti, možná ne.

Přetočil jsem hodiny v mé hlavě o čtyři minuty dvacet pět vteřin dozadu a vydal se na severovýchod k železničnímu přejezdu. Zastavil jsem na něm. Nový celkový čas čtyři minuty padesát pět vteřin. Plus minuta na odnesení Rosemary McClatchyové do příkopu, třicet vteřin na zpáteční cestu k autu a dvacet vteřin na návrat do výchozího bodu.

Celkový čas šest minut čtyřicet pět vteřin.

O něco delší, ale stále ve stejné dimenzi.

Hromadu štěrku, kde byla nalezena Shawna Lindsayová, jsem nenavštívil. Nemělo by to cenu. Ona vzdálenost spadala do úplně jiné kategorie. Musel bych podniknout dvacetiminutový výlet od místa, kde jsem stál. Její případ byl jiný. Nehrál v něm roli čas. Proběhl za jiných okolností. Bez kamarádů, mimo společenskou situaci. Pachatel se beze spěchu propletl doprava doleva po prašných cestách obehnaných příkopy, vykonal, co potřeboval, a pak se zase vrátil, pomalu a opatrně.

Na posledním místě odpočinku Shawny Lindsayové bylo zajímavého něco jiného. Auto, které ji tam odvezlo. Jakému autu by se podařilo projet dvakrát kolem domů v sousedství a nevzbudit při tom pozornost a komentáře? Jaké auto mělo oprávnění, aby se tam pohybovalo?

Na chvíli jsem zůstal sedět v buicku a pak jsem zaparkoval před bistrem, vešel dovnitř a zakoupil novou roličku čtvrťáků na telefon. Nejdřív jsem zkusil Neagleyovou a zjistil, že se už vrátila do kanceláře.

Poznamenal jsem: „Přišla jsi dneska pěkně pozdě do práce.“

Neagleyová opáčila: „Ani ne. Jsem tady už půl hodiny.“

„Omlouvám se za ten autobus.“

„To je v pořádku,“ řekla Neagleyová. Jízda veřejným dopravním prostředkem pro ni nebyla snadná. Hrozilo příliš mnoho nechtěných kontaktů s ostatními lidmi.

Zeptal jsem se: „Dostala jsi zprávu od Stana Lowreyho?“

„Ano, a už jsem pro tebe vystopovala to jméno.“

„Během půl hodiny?“

„Byla to hračka. Bohužel. Paul Evers před rokem zemřel.“

„Jak?“

„Nic dramatického. Byla to nehoda. U Lejeune se zřítil vrtulník. Stálo to dokonce v novinách. Sea Hawk ztratil list vrtule. Zahynuli dva piloti a tři pasažéři, mezi nimi Evers.“

Opáčil jsem: „Dobře, plán B. Druhé jméno, které bych potřeboval prověřit, je Alice Boutonová.“

Po hláskách jsem nadiktoval, jak se píše. Objasnil jsem: „Už je pět let v civilu. Pro hrubý trestný čin ji propustili z námořní pěchoty. Tak radši zavolej zpátky Stanovi. Na tyhle kraviny je zase lepší on.“

„Jediné, co Lowrey na rozdíl ode mě má, je kamarád v bance.“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Proto mu musíš zavolat. Firmy mají lepší informace o občanech než my.“

„Proč to všechno děláš?“

„Ověřuju si jeden příběh.“

„Ne, chytáš se stébla. Jako tonoucí.“

„Myslíš?“

„Elizabeth Deverauxová je vinna a nikdo jí to neodpáře, Reachere.“

„Přečetla sis tu složku?“

„Jenom kopii.“

Prohlásil jsem: „V takovýchhle situacích si musíš hodit mincí.“

„Kvůli čemu?“

„Možná to udělala, možná to neudělala. Zatím nic nevíme.“

„Víme to, Reachere.“

„Ne jistě.“

Neagleyová podotkla: „Dobře, že nevlastníš auto.“

Zavěsil jsem, a ještě než jsem stačil udělat krok od stěny, telefon se opět rozezvonil a dozvěděl jsem se první dobrou zprávu dne.

SEDMDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Na telefonu byl munro a chtěl mi sdělit, že si dal kávu. Nebo přesněji řečeno, popovídal si s číšníkem, který mu tu kávu přinesl. Rozhovor se točil kolem nadcházejících oslav a číšník si stěžoval, že bude mít až do večeře spoustu práce, ale dodal, že pak si bude moct udělat volno, jelikož důstojnický klub bude celý večer zavřený, protože když senátor přijel na návštěvu posledně, pozval všechny do města do baru Brannan, aby se jako správný politik přiblížil k masám, a bezpochyby to zopakuje i tentokrát.

„Výborně,“ zaradoval jsem se. „To je dobrá zpráva. Riley za mnou přece jenom přijede. A vezme s sebou i otce. Kdy skončí ta večeře?“

„Číšník tvrdil, že před osmou.“

„Výborně,“ zopakoval jsem. „Otec se synem určitě opustí základnu společně. Chci, abyste se na ně nalepil v okamžiku, kdy projedou bránou. Ale nenápadně. Můžete to udělat?“

„Dokázal byste to udělat vy?“

„Patrně.“

„Tak proč si myslíte, že to nedokážu já?“

„Vrozený skepticismus,“ opáčil jsem. „Každopádně mějte do osmi nastražené uši a použijte tenhle telefon, kdybyste se se mnou potřeboval spojit. Víceméně se kolem něj budu celý den motat.“

„Dobře,“ přislíbil Munro. „Uvidím vás později. Je ale velká otázka, jestli uvidíte vy mě.“

Ukončil jsem hovor s Munrem a požádal servírku, aby za mě brala telefon, kdyby znovu zvonil. Poprosil jsem ji, aby si do notýsku na objednávky zapisovala čísla. Pak už šlo jen o čekání. Na informace, na setkání tváří v tvář a na rozhodující závěr. Vyšel jsem na chodník hlavní třídy a zastavil se na sluníčku. Prodavač z obchodu s košilemi na druhé straně ulice dělal to samé. Vychutnával přestávku na čerstvém vzduchu. Po pravé straně seděli na lavičce před lékárnou dva staříci, ruce opřené o hole sevřené koleny. Jinak zelo město prázdnotou. Nikdo se po něm nepohyboval, nikdo nespěchal, nejezdila žádná auta.

Ticho a klid.

Dokud se neukázal přípravný výbor z Kelhamu.

Celkem čtyřčlenný. Místní kelhamská verze senátních záležitostí připravující půdu stejným způsobem, jakým připravuje tajná služba půdu před prezidentskou návštěvou. Vynořili se z ústí uličky za staříky na lavičce. Patrně právě navštívili bratry Brannanovy a upozornili je, k čemu večer dojde. Možná se s nimi domluvili na placení fakturami. V tom případě jsem přál bratrům Brannanovým hodně štěstí. Vyrazit peníze ze senátní kanceláře musí být velice zdlouhavý a frustrující proces.

Všichni čtyři členové byli důstojníci. Dva poručíci, jeden kapitán a procesí vedl nějaký ne příliš důležitý plukovník. Tlustý padesátník. Typická rozměklá kancelářská myš, která působí absurdně v polní uniformě. Jako civilista na maškarním plese. Zastavil se na chodníku a dal si ruce v bok. Rozhlédl se kolem sebe. Spatřil mě. Měl jsem na sobě také polní uniformu. Při zběžném pohledu jsem vypadal jako jeden z jeho lidí. Plukovník prohodil cosi přes rameno na poručíka za sebou. Stál moc daleko, abych slyšel, co říká, ale mohl jsem odezírat. Plukovník nařídil: Koukejte mu říct, aby odsud co nejrychleji zmizel. Určitě ho zajímalo, proč nejsem na základně a nepřipravuju se na stoprocentní účast na šaškárně na počest senátora. Poručík neměl tak dobré oči jako já. Beze změny řeči těla došel až skoro ke mně a teprve pak si přečetl označení mé hodnosti. Zastavil se v úctyhodném metrovém odstupu, předpisově zasalutoval a oznámil: „Pane, plukovník by s vámi rád mluvil.“

Normálně se chovám k poručíkům dobře. Také jsem býval jedním z nich, ne před moc dávným časem. V tu chvíli jsem však neměl náladu na pitominy. Tak jsem jen přikývl a řekl: „Dobře, kamaráde, v tom případě mu vyřiďte, aby za mnou přišel.“

Kluk namítl: „Pane, myslím, že by byl radši, kdybyste přišel vy za ním.“

„Musíte si mě plést s někým, komu záleží na tom, co má ten blbec radši.“

Poručík trochu zbledl, dvakrát zamrkal, udělal čelem vzad a zamířil zpátky. Po cestě musel přeložit mé sdělení do přijatelné řeči, protože nenásledoval výbuch. Plukovník se jen trochu zarazil a vydal se mým směrem. Zastavil se necelý metr ode mě a já jsem vzorově zasalutoval, abych ho ještě víc zmátl.

Plukovník zasalutoval v odpověď a zeptal se: „Znám vás, majore?“

Odtušil jsem: „To záleží na tom, do jakého maléru jste se kdy dostal, plukovníku. Byl jste někdy zatčen?“

Plukovník pravil: „Vy jste ten druhý vojenský policista. Kolega majora Munra.“

„Ano, jsme kolegové,“ potvrdil jsem. „A oba doufáme, že budete mít dneska skvělý den.“

„Proč jste ještě tady?“

„Proč bych tu neměl být?“

„Řekli mi, že případ byl vyřešen.“

„Případ bude vyřešen, až o tom rozhodnu já. V tom spočívá základ policejní práce.“

„Kdy jste dostal naposledy rozkazy?“

„Před pár dny,“ sdělil jsem. „Od plukovníka Johna Jamese Frazera z Pentagonu.“

„Ten je po smrti.“

„Jeho následovník mi určitě dá v pravý čas nové rozkazy.“

„Jmenování následovníka bude trvat ještě týdny.“

„V tom případě se tady patrně ještě zdržím.“

Ticho.

Pak tlusťoch nařídil: „Tak se dneska večer neukazujte nikomu na očích. Je vám to jasné? Senátor tady nesmí potkat žádného vyšetřovatele od vojenské policie. Žádnou upomínku na nedávné podezření. Vůbec žádnou. Chápete, jak to myslím?“

Opáčil jsem: „Požadavek vzat na vědomí.“

„Je to víc než požadavek.“

„Víc než požadavek je pouze rozkaz. Vy ale nepatříte do mého řetězce velení.“

Plukovník si nacvičil v hlavě odpověď, ale nakonec nic neřekl. Jen se otočil na patě a odkolébal se ke svému výboru. V bistru zazvonil telefon, tiše za zavřenými dveřmi. Dostal jsem se k němu o krok před servírkou.

SEDMDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Volala frances neagleyová od svého psacího stolu ve Washingtonu. Sdělila: „Boutonová je údajně velice neobvyklé jméno.“

Odvětil jsem: „To říkáš proto, že ti to poradil Stan Lowrey?“

„Ne, Stan se zeptal, jestli je příbuzná Jima Boutona, toho baseballového nadhazovače. Což pravděpodobně bude, alespoň vzdáleně, když se vezme, jak je to jméno vzácné. Musím tě ale zklamat. Strávila jsem nad tím jménem hodinu usilovné práce a na žádné jsem nenarazila, rozhodně ne na Alici Boutonovou. V tuhle chvíli se ale dostanu do nanejvýš tří let starých záznamů námořní pěchoty, takže by tam stejně nebyla, a jestli ji propustili z kázeňských důvodů, nesehnala patrně práci, kde by byla placená natolik, aby se to ukázalo na spoustě jiných míst.“

„Nejspíš žije v autokempinku pro přívěsy,“ podotkl jsem. „Rozhodně ne blízko Pendletonu. Jižní Kalifornie je moc drahá. Musela se přestěhovat.“

„Zavolala jsem na FBI. A kamarádovi z osobního oddělení námořní pěchoty, aby se podíval do starších záznamů. A Stan se obrátil na svého kámoše z banky, aby z něj vytáhl civilní informace. I když možná nemá bankovní účet. Ne pokud žije v karavanu. Každopádně jsme ti chtěli dát vědět, že jsme se do toho pustili. Později snad zjistíme víc.“

„Za jak dlouho?“

„Doufám, že do dneška do večera.“

„Pomohlo by mi, kdybyste to stihli do osmi.“

„Budu se snažit.“

Zavěsil jsem a rozhodl se, že zůstanu v bistru na oběd.

Deverauxová dorazila přesně podle předpokladů o deset minut později, aby si také dala oběd, a patrně i proto, aby se se mnou také sešla. Vešla dovnitř a zastavila se u okna. Světlo na ni dopadalo zezadu. Vlasy jí svítily jako svatozář. Její košile byla lehce průsvitná. Viděl jsem křivku pasu. Nebo jsem ji alespoň tušil. Protože jsem ji dobře znal. Viděl jsem, jak se jí dmou prsa.

Deverauxová si všimla, že si ji prohlížím, a vykročila ke mně, a já jsem odkopl židli naproti sobě. Deverauxová se posadila, stále osvícená zezadu. Usmála se a zeptala: „Jaké jsi měl ráno?“

Odtušil jsem: „Ne, jaké ráno jsi měla ty?“

„Dost nabité,“ sdělila Deverauxová.

„Podařilo se ti pohnout z místa?“

„S čím?“

„S těmi třemi nevyřešenými vraždami.“

„Ty vraždy údajně vyřešila armáda,“ namítla Deverauxová. „A velice ráda s nimi něco podniknu, jakmile se se mnou armáda podělí o informace.“

Nic jsem na to neřekl.

Deverauxová se podivila: „Děje se něco?“

„Nepřijde mi, že by tě moc zajímalo, kdo to udělal.“

„Proč by mě to mělo zajímat?“

„Armáda tvrdí, že to udělal civilista.“

„To jsem pochopila.“

„Víš, kdo to udělal?“

„Cože?“

„Víš, kdo to udělal?“

„Chceš tím naznačit, že znám pachatele?“

Pravil jsem: „Jenom je mi jasné, jak to chodí. Existují jistí lidé, které není možné zatknout. Například paní Lindsayová. Dejme tomu, že by to dopadlo jinak, paní Lindsayová by si obstarala zbraň, sebrala se a někoho zastřelila. Nezatkla bys ji kvůli tomu.“

„Co tím chceš říct?“

„V každém městě žijí lidé, které by šerif nezatkl.“

Deverauxová se na chvíli odmlčela.

„Možná,“ připustila. „Mohl by k nim patřit starý Clancy. Ale ten nepodřezává hrdla. A každého jiného bych zatkla, ať už je to kdokoliv.“

„Dobře,“ opáčil jsem.

„Možná si myslíš, že svou práci vykonávám špatně.“

Nic jsem na to neřekl.

„Nebo si myslíš, že jsem vyšla ze cviku, protože tady nemáme žádnou zločinnost.“

„Máte tady zločinnost,“ prohlásil jsem. „A vždycky jste měli. Nepochybuju, že tvůj otec viděl zločiny, jaké si ani nedokážu představit.“

„Ale?“

„Nevyšetřujete tady. Nikdy jste nevyšetřovali. Vsadím se, že tvůj otec v devadesáti devíti případech ze sta přesně věděl, kdo to provedl, do posledních podrobností. Jestli s tím mohl něco udělat, je už jiná otázka. A vsadím se, že ten jeden případ ze sta, kdy neznal pachatele, zůstal nevyřešený.“

„Předhazuješ mi, že jsem špatný vyšetřovatel.“

„Tvrdím, že práce okresního šerifa není práce vyšetřovatele. Jsou k ní zapotřebí jiné schopnosti. Podrobné znalosti o jednotlivých občanech. A ty tyhle znalosti máš. Na zbytek máš detektiva. Až na to, že ten ti v tuhle chvíli chybí.“

„Ještě něco jiného, než si objednáme?“

„Ještě jedna věc,“ požádal jsem.

„Jaká?“

„Opravdu souhlasí, že jsi nikdy nechodila s Reedem Rileym?“

„Reachere, o co ti jde?“

„Pouze se ptám.“

„Ne, nikdy jsem nechodila s Reedem Rileym.“

„Jsi si jistá?“

„Reachere, proboha.“

„Jsi si jistá?“

„Ani jsem netušila, že je tady umístěný. Což už jsem ti také řekla.“

Deverauxová na mě měla zcela jasně vztek, ale byla také hladová. Očividně měla větší hlad než vztek, protože zůstala u stolu. Nestačilo by si jenom přesednout. Musela by se zuřivě vyřítit na ulici, a do toho se jí s prázdným žaludkem nechtělo.

Objednala si kuřecí páj, přesně podle očekávání.

Já jsem si dal opékaný sýr.

Deverauxová mě obvinila: „Něco přede mnou tajíš.“

Odtušil jsem: „Myslíš?“

„Víš, kdo to udělal.“

Nic jsem na to neřekl.

„Že je to tak? Že víš, kdo to udělal? Celý tenhle přitroublý rozhovor nebyl o tom, jestli to vím já. Byl o tom, že to víš ty.“

Nic jsem na to neřekl.

„Kdo to je?“

Neodpověděl jsem.

„Je to někdo, koho bych podle tebe nezatkla? Koho by se mi nechtělo zatknout? To nedává smysl. Samozřejmě, od armády je to skvělý nápad, hodit vinu na někoho, o kom ví, že bych ho nikdy nezatkla. To jsem pochopila. Protože když nedojde k zatčení, nedojde ani k výslechu, ani k soudnímu řízení a nepadne rozsudek. Fakta zůstanou pěkně pod pokličkou. Nikomu se nic nestane a všichni budou šťastně žít až do konce života. Jak by ale armáda mohla vědět, koho bych nezatkla? Což mimochodem nepřipadá v úvahu. Takže celá tahle teorie je postavená na hlavu.“

„Nevím, kdo to udělal,“ pravil jsem. „Ne zcela jistě. Potřebuju ještě trochu času.“

SEDMDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Mlčky jsme dojedli oběd. Pak jsme si dali koláč. Samozřejmě broskvový. A kávu. Zeptal jsem se: „Přišel tě navštívit přípravný výbor z Kelhamu?“

Deverauxová přikývla. „Těsně před tím, než jsem odešla na oběd.“

„Takže víš, co se dneska večer chystá.“

„V osm hodin,“ potvrdila Deverauxová. „Všichni se musejí vzorně chovat.“

„Je to pro tebe v pořádku?“

„Znají pravidla hry. Když zůstanou mezi sebou, nechám je na pokoji.“

Pak zazvonil telefon. Deverauxová se zprudka otočila a vytřeštila na něj oči, jako by ho nikdy neslyšela. Což patrně odpovídalo pravdě. Objasnil jsem: „To je pro mě.“

Postavil jsem se a sejmul sluchátko. Byl to Munro. Oznámil: „Zjistil jsem podrobnosti o dopravě, jestli vás zajímají. Jak už víte, Reed Riley přišel o auto, tak si půjčí obyčejné olivově hnědé štábní auto. Bude řídit a poveze jenom svého otce. Vozový park dostal příkaz, aby to auto přistavili přesně na osmou.“

„Děkuju,“ odpověděl jsem. „To je dobré vědět. Existuje plánovaný čas návratu?“

„Policejní hodina je vyhlášená na jedenáctou. Neoficiálně, ale všichni o tom vědí. Pár piv působí autenticky. Z příliš mnoha piv by mohl být trapas. Takový panuje názor. Takže vojáci začnou opouštět město v půl desáté. Senátorovo letadlo odlétá o půlnoci.“

„To je dobré vědět,“ zopakoval jsem. „Děkuju. Už dorazil?“

„Před dvaceti minutami v armádním learu.“

„Začala už šaškárna?“

„První nadhoz za hodinu.“

„Nepřinesl byste mi svůj sešitek s poznámkami z výslechů?“

„Proč?“

„Chtěl bych si ověřit pár věcí. Nemohl byste počkat, až bude senátor na deset minut zabavený, a přivézt mi ten sešitek do bistra ve městě?“

Munro přislíbil, že to udělá, a já jsem zavěsil a vrátil se ke stolu, ale Deverauxová se už zvedala k odchodu. Omluvila se: „Promiň, musím do práce. Nevím, kam dřív skočit. Musím vyřešit tři vraždy.“

Pak se kolem mě protáhla a vypochodovala ze dveří.

Čekání. Trochu jsem si ho zkrátil tím, že jsem se šel projít. Obešel jsem úřad šerifa a dostal se seshora na udupaný pruh země za hlavní třídou. Železniční koleje po mé levé straně nečinně mlčely. Bary a obchody po pravé straně byly otevřené, ale bez zákazníků. Činily se v nich uklízečky, bez výjimky černošky po čtyřicítce, všechny sehnuté nad mopy a kbelíky, všechny pod úzkostlivým dozorem majitelů, kteří věděli, že přijel americký senátor a možná je dokonce navštíví. V baru Brannan panovala ještě větší činorodost než kdekoliv jinde. Odtahali nábytek, vyblýskali lednice, vynesli odpadky. Dokonce i umyli okna.

Bez zákazníků byla i půjčovna peněz naproti přes uličku u baru Brannan. Před svou smrtí v něm pracovala Shawna Lindsayová a očividně za ni našli brzy náhradu, ne tak hezkou, ale patrně stejně šikovnou na čísla. Seděla na vysoké stoličce za přepážkou, nad sebou rozsvícenou reklamu Western Union. Potřeboval jsem zabít čas, tak jsem vešel dovnitř. Žena na stoličce zaslechla dveře, vzhlédla a usmála se, jako by ji skutečně těšilo, že mě vidí. Možná jsem byl od rána první zákazník.

Zeptal jsem se, jak to u nich funguje, a po pár otázkách a odpovědích jsem pochopil, že můžu zatelefonovat své bance a požádat ji, aby mi poslala peníze do jakékoliv podobné kanceláře po celé Americe. Banka by ode mě potřebovala jenom heslo a půjčovna peněz průkaz totožnosti nebo stejné heslo jako banka. Nezapomínejte, že to bylo v roce 1997. Tenkrát ještě všechno probíhalo bez velkých bezpečnostních opatření. Věděl jsem, že kolem Pentagonu musejí sídlit nejrůznější banky, protože třicet tisíc lidí zaměstnaných na jednom místě je obrovský trh, který je nutno využít. Rozhodl jsem se, že až budu zase příště ve Washingtonu, přesunu do jedné z nich svůj účet, zjistím si její telefonní číslo a nechám si zřídit heslo. Jen tak pro jistotu.

Poděkoval jsem mladé ženě za radu a přesunul se dál, do dalšího podniku v řadě, do obchodu se zbraněmi. Koupil jsem si náhradní munici do beretty, devítimilimetrové parabellumy v krabičce po dvaceti, a náhradní zásobník na patnáct z nich. Doplnil jsem náboj, který jsem vypálil do hlavy vyhublému zakrslíkovi, zastrčil si pistoli zpátky do kapsy a do druhé přidal nový zásobník a čtyři volné náboje.

A tím jsem byl hotový s nakupováním. Nepotřeboval jsem ani použité stereo, ani náhradní díly do auta. Tak jsem prošel zahnutou uličkou Janice Chapmanové a vrátil se do bistra. Hned u dveří ke mně přistoupila servírka a oznámila, že mi nikdo nevolal. Na vteřinu jsem zůstal nejistě stát a pak jsem popadl sluchátko, zastrčil čtvrťák a vytočil číslo centrály ministerstva financí. Stejné číslo, na jaké jsem volal ze starého žlutého telefonu v kuchyni Lindsayových. Ozvala se stejná žena. Středního věku a elegantní.

Otázala se: „Kam vás mohu přepojit?“

„Do kanceláře Joea Reachera, prosím,“ požádal jsem.

Ozvalo se stejné zaškrábání a cvaknutí, následované stejnou minutou mrtvého ticha. Pak se ohlásila mladá žena, o které jsem byl přesvědčený, že nosí kostkovanou sukni a bílý svetřík. „Kancelář pana Reachera,“ sdělila.

Zeptal jsem se: „Je pan Reacher přítomen?“

Dívka mě okamžitě poznala po hlase, patrně proto, že pořád zněl podobně jako Joeův. Pravila: „Je mi líto, ale ještě se nevrátil. Pořád je v Georgii. Myslím. Alespoň doufám.“

„Připadá mi, že si trochu děláte starosti.“

„Ano, trochu si je dělám.“

„Úplně zbytečně,“ prohlásil jsem. „Joe je velký kluk. Poradí si se vším, co na něj Georgie přichystá. Dokonce si myslím, že ani není alergický na buráky.“

Pak jsem zavěsil, zamířil hlouběji do restaurace a zabral nejvzdálenější stůl pro dva. Posadil jsem se k němu, pustil se do čekání na Munra a odpočítával v hlavě čas.

Munro se objevil víceméně přesně, jak slíbil, hodinu po našem předcházejícím hovoru, plus pět minut na cestu. Zastavil v obyčejném autu u chodníku, vystoupil a našel mě v šeru vzadu v místnosti. Rozepnul si horní kapsu a vytáhl tenký černý sešitek, který jsem už znal. Položil ho na stůl a vyzval mě: „Nechte si ho. Nikdo jiný ho nebude chtít. Nikdo mu nedrží trvalé místo v národním archivu.“

Přikývl jsem. „Jakýsi plukovník mi právě sdělil, že nezůstane ani stopa po nedávném podezření.“

Munro přikývl v odpověď. „Já jsem se dozvěděl to samé. A ten chlap vám, jen tak mimochodem, nemůže přijít na jméno. Vy jste ho nějak urazil?“

„Pevně doufám, že ne.“

„Píše zprávu Garberovi.“

„Toaletního papíru není nikdy dost.“

„A rozesílá všude možně kopie. Budete slavný.“ Munro se na mě na vteřinu zpříma zadíval. Možná lítostivě, a pak se vydal zpátky k autu. Já jsem otevřel útlý černý sešitek a dal se do čtení.

OSMDESÁTÁ KAPITOLA

Munrovo písmo bylo sevřené, úhledné a pečlivé. Pokrývalo zhruba padesát malých stránek. Munro postupoval tak, že zaznamenal dva tři rozhovory, pak je shrnul a teprve potom se pustil do dalších dvou tří. Tím pádem měl vedle sebe základní materiál a svoje závěry, takže se mohl k základnímu materiálu snadno vracet a potvrzovat si tím tyto a další závěry. Kruhový systém, opatrný, svědomitý a bezpečný. Byl dobrý policajt. V sešitku zůstala fotografie Reeda Rileyho, zastrčená do hřbetu mezi poslední popsanou poznámkou a první prázdnou stránkou. Munro ji používal jako záložku.

Všech padesát stránek se točilo kolem Janice May Chapmanové. Brzy vyšlo najevo, že chodila s Rileym. Ne že by se k ní Riley přihlásil. Hned na začátku se odvolal na svého právníka a omezil své odpovědi na jméno, hodnost a služební číslo. Což nepředstavovalo pro vyšetřovatele Munrova formátu žádný problém. Promluvil si se všemi muži z roty Bravo a vytáhl informace z nechráněných slepých míst a zadních konců. Dal si dohromady střípky zběžných poznámek a utkal z nich celistvé věrohodné vyprávění.

Rileyho muži mluvili o svém veliteli způsobem, který jsem dobře znal. Byl příliš mladý, aby se z něj stala legenda, příliš nezkušený, aby se z něj stala hvězda, ale měl jisté charisma proslulé osobnosti, částečně kvůli svému otci a částečně kvůli sobě. Ale nebyl oblíbený. Rozhovory se ani o píď neodchýlily od požadované loajality, ale byla to loajalita armádní, nikoliv soukromá, utužená všeobecnou nenávistí vůči vojenské policii. Nikdo neřekl o Rileym nic špatného, ale nikdo neřekl ani nic dobrého. Mezi řádky jsem si přečetl, že Riley se rád předvádí a hraje pro tribuny, je netrpělivý, lehkomyslný, neopatrný a dělá si na všechno právo. Na chladné půdě Kosova žádný problém, ale kdyby byl o generaci starší, dostal by ve Vietnamu hned první den omylem zásah do zad nebo by ho usmrtil vadný granát. Bezpochyby. Tenhle osud potkal lepší muže, než byl Riley.

Před Chapmanovou chodil zcela jasně se Shawnou Lindsayovou. Viděli je mnohokrát spolu. A před Lindsayovou chodil s Rosemary McClatchyovou. Také je viděli mnohokrát spolu, v barech, v restauracích, v modrém chevy 57. Z Munrových poznámek zaváněl dvojnásobně utlumený pach testosteronu, jak jeden mladý muž za druhým s radostným smíchem hovořil o megasamci střídajícím rychle známosti, nejkrásnější ženy ve městě, které odhazoval jako použité ponožky, bum bum, děkuju, madam, další prosím.

A podle vojáků z roty Bravo začalo tohle vítězné tažení Elizabeth Deverauxovou. V Kelhamu ji každý znal, protože přijela na začátku jejich mise na zdvořilostní návštěvu. Tenkrát probíhal tuhý výcvik, takže nedostávali žádnou dovolenou ani volno, ale megasamec se v noci tajně vyplížil a uchvátil kořist. Ono vítězství vyšlo najevo při první cestě roty Bravo do Kosova, při popíjení u ohně. Opět jsem okamžitě uslyšel, jak se vojáci spokojeně pochechtávají a posmívají se ostatním Rangers, protože si myslí, že Deverauxová je lesba, zatímco oni mají lepší informace, díky svému megasamci a jeho neodolatelnému vystupování. Neměli ho rádi, ale obdivovali ho. Jeho osobnost a charisma. A patrně i jeho hormony.

Víc zajímavého jsem v sešitku nenašel. Nějakou dobu jsem si prohlížel Rileyho fotografii a pak jsem sešitek zavřel, zastrčil si ho do horní kapsy a pustil se opět do čekání.

Zbytek odpoledne se nudně vlekl a nepřinesl nic nového. Hodiny ubíhaly, nikdo nezavolal, nikdo nepřišel a město zůstávalo klidné. V jednu chvíli jsem na východě zaslechl slabou ostrou střelbu a usoudil, že šaškárna v Kelhamu je v plném proudu. Čas od času jsem se napil kávy a snědl kousek koláče, ale většinou jsem jen odpočíval ve stadiu vegetačního klidu, s otevřenýma očima na rozhraní spánku a bdění, dech omezený na minimum, a šetřil jsem energií jako při zimním spánku. Přicházeli místní, sami i po dvojicích, a v šest se zastavili na brzkou večeři Jonathan a Hunter Brannanovi, aby se posilnili před náročným večerem, což podle mě bylo moudré rozhodnutí. Přidalo se k nim i pár dalších mužů, kteří museli být také majiteli barů, a několik uklízeček po cestě domů, v sedm se setmělo za okny na hlavní třídu a v půl osmé se přišel navečeřet manželský pár z hotelu, ona s knihou, on s novinami.

Pak o minutu později zavolal Stan Lowrey a večer nabral na obrátkách.

OSMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Lowrey začal omluvou, že mě varuje tak strašně pozdě, a pak dodal, že se to právě dozvěděl od jednoho kamaráda vojenského policisty z Fort Benningu v Georgii, kde mají základnu Rangers. Jistý důstojník z detašované jednotky v Kelhamu zavolal domů a oznámil šéfům, že na místní scéně se pořád motají dva majoři od policie pro vyšetřování zločinů, jeden na základně a druhý přímo ve městě, a zejména ten druhý je obtížný jako štěnice, a vzhledem k tomu, že jeho šéfové chtějí, aby si senátor Riley užil nerušený pobyt, vyslali komando, které má ty majory od kriminálky během senátorovy návštěvy hlídat. Jenom pro jistotu. Komando odletělo před nějakou dobou blackhawkem z Benningu, tak už by teď mohlo být v Kelhamu.

„Vojenská policie?“ podivil jsem se. „Ti by si se mnou nic nezačínali.“

„Kdepak vojenská policie,“ opravil mě Lowrey. „Normální Rangers. Opravdoví drsňáci.“

„Kolik?“

„Šest,“ sdělil Lowrey. „Patrně tři na tebe a tři na Munra.“

„Pravidla utkání?“

„Nevím. Kolik by jich muselo být, aby tě zkrotili?“

„Víc než tři Rangers,“ opáčil jsem. Oknem jsem se rozhlédl po ulici a nic nespatřil. Žádná auta, žádné chodce. Pravil jsem: „O mě se nemusíš bát, Stane. Starosti mi dělá Munro. Budu dneska večer potřebovat dva páry rukou. Jestli ho zadrží, zkomplikuje se tím situace.“

„S čímž můžeš počítat,“ pravil Lowrey. „A tebe zadrží patrně taky. Proslýchá se, že s nimi nejsou žádné žerty.“

„Nezavolal bys mu a nevaroval ho?“ požádal jsem. „Pokud ho už ovšem nedostali.“ Odříkal jsem Munrovo číslo na ubytovnu hostujících důstojníků a zaslechl, jak si ho Lowrey píše. Potom jsem se zeptal: „Zjistil ten tvůj kámoš z banky něco o Alici Boutonové?“

„Nezjistil,“ sdělil Lowrey. „Celý den měl plné ruce práce. Ale Neagleyová na tom pořád pracuje.“

„Zavolej jí a vyřiď, aby se přestala šťourat v nose a předložila konečně nějaké výsledky. Jestli budu zaneprázdněný těmi Rangers, může nechat vzkaz u servírky.“

„Provedu,“ přislíbil Lowrey. „Hodně štěstí,“ dodal a zavěsil. Já jsem vyšel na chodník a rozhlédl se po ulici. Nic se tam nedělo. Odhadoval jsem, že Rangers se mě nejdřív vypraví hledat do barů. Nejspíš do baru Brannan. Kdybych chtěl dělat potíže, bylo by to přesně místo, kde bych zaujal postavení. Tak jsem proklouzl zahnutou uličkou, zastavil se ve stínu a prohlédl si pruh udusané země.

A skutečně. Parkovalo tam humvee, velké, zelené a jednoznačné. Plán určitě zněl dovléct mě k němu, naložit dozadu, odvézt do Kelhamu a zamknout v místnosti, kde už sedí Munro. Pak chtěli počkat, až o půlnoci odletí learem senátor, pustit nás a přezdvořile se omluvit za nedorozumění.

Každý má plán, dokud nedostane první ránu do zubů. Protáhl jsem se kolem rohu baru Brannan a nakoukl oknem dovnitř. Bar se leskl čistotou. Stoly a židle byly úhledně vyrovnané kolem centrálního bodu, kde bude nejspíš sedět senátor se synem. Obklopeni přívrženci a ostatními s horšími konexemi, kteří budou postávat okolo. Jonathan a Hunter Brannanovi stáli za barem, odpočatí a nasycení po brzké večeři.

Povídali si s nimi tři vojáci v polních uniformách.

Rangers, všichni slušně velcí a žádný zelenáč. Jeden z nich byl seržant a dva desátníci. Jejich uniformy toho už spoustu zažily a boty měli čisté, ale obnošené. Obličeje opálené, vrásčité a prázdné. Už na první pohled bezchybní profesionální vojáci. Až na to, že profesionální vojáci se vyznačují spoustou nejrůznějších vlastností, a bezchybnost k nim rozhodně nepatří. Ale záleželo jenom na tom, jaký je seržant, protože ten celému komandu velel. A nikdy jsem nepotkal seržanta, který by si neuvědomoval, že od vrchního velitele ho dělí osmnáct příček v hierarchii hodností, z nichž všechny vydělávají víc než on tím, že činí taktická rozhodnutí.

Jinými slovy řečeno, ať dělá seržant cokoliv, vždycky se najde osmnáct skupin připravených k tomu, aby ho s chutí zkritizovaly.

Zacouval jsem zpátky do stínu a vrátil se do bistra.

Pořád v něm seděli tři zákazníci, starý manželský pár z hotelu Toussaint a chlapík ve světlém obleku, kterého jsem už jednou zahlédl. Tři je dobrý počet, ale ne dokonalý. Dokonale však vyhovovalo demografické složení. Místní podnikatelé, slušní občané, zralí a kritičtí vůči každé maličkosti. A manželský pár z hotelu zůstane určitě ještě několik hodin, což bylo dobře, protože několik hodin jsem potřeboval. Podle toho, co Neagleyová zjistí nebo nezjistí.

Prošel jsem dveřmi, zastavil se u telefonu a servírka zavrtěla hlavou, aby mi sdělila, že nikdo nezavolal. Popadl jsem telefonní seznam, našel číslo do baru Brannan, zastrčil do škvíry čtvrťák a zavolal. Ozval se jeden z bratří Brannanových a já jsem požádal: „Dejte mi toho seržanta.“

Následovala vteřina překvapení a nejistoty, a pak jsem zaslechl, jak se telefon přesunuje přes bar, o sluchátko cvakly nehty a bouchla dlaň, jak putovalo z ruky do ruky, a potom padla otázka: „Kdo volá?“

Objasnil jsem: „Chlap, kterého hledáte. Z bistra.“

Žádná odpověď.

Dodal jsem: „Teď byste měl zakrýt sluchátko dlaní a zeptat se barmana, kde to bistro je, abyste do něj vyslal na obhlídku své muže, zatímco se mnou budete hovořit. Ušetřím vám ale práci. To bistro je zhruba dvacet metrů na západ a padesát metrů na sever od vás. Pošlete jednoho muže uličkou na levé straně a druhého proti směru hodinových ručiček kolem volného pozemku a úřadu šerifa. Vy můžete vyjít kuchyňskými dveřmi téměř rovnou ke svému autu. Tak mě budete mít zajištěného ze všech směrů. Ale nebojte se. Nikam se nechystám. Počkám tady na vás. Najdete mě u zadního stolu.“

S tím jsem zavěsil a usadil se k nejvzdálenějšímu stolu pro čtyři.

OSMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Jako první dorazil seržant. Nejkratší cesta, největší investice. Pomalu prošel dveřmi a nechal je za sebou zabouchnout. Já jsem se pootočil na židli a zvedl ruku na pozdrav. Měl jsem ho dva metry od sebe. Pak se vepředu vynořil jeden z desátníků. Patrně ten z uličky. Druhá nejkratší cesta. O minutu později se dostavil třetí voják, malinko zadýchaný. Nejdelší cesta, největší spěch.

Zůstali stát v uličce a úplně ji zaplnili, dva po mé pravici a jeden po mé levici.

„Posaďte se,“ nabídl jsem. „Prosím.“

Seržant prohlásil: „Máme rozkaz odvézt vás do Kelhamu.“

Opáčil jsem: „K tomu nedojde, seržante.“

Žádná odpověď.

Hodiny v mé hlavě ukázaly tři čtvrtě na osm.

Sdělil jsem: „Věci se mají následovně, pánové. Kdybyste mě odtud chtěli odvést proti mé vůli, museli byste vynaložit značné množství fyzické síly. Odhaduju, že bychom rozbili nejméně tři čtyři stoly a židle. Mohlo by také dojít ke zraněním. A servírka si bude myslet, že všichni patříme k rotě Bravo. Protože nikdo jiný nesmí opustit Kelham. Věřte mi, na takové věci dává pozor, protože na nich záleží její příjem. A ví, že velitel roty Bravo má každou chvíli dorazit do baru Brannan. Tak pro ni bude nejjednodušší, aby si stěžovala přímo tam. A jestli tam zavolá, přeruší intimní okamžik mezi otcem a synem. Což bude nesmírně trapné pro všechny zúčastněné, zejména pro vás.“

Žádná odpověď.

„Posaďte se, kluci,“ zopakoval jsem.

Kluci se posadili. Ale ne tam, kam jsem chtěl. Nebyli pitomí. To je problém, který s sebou přináší dobrovolnická armáda. Podléhá výběrovému řízení. Seděl jsem u uličky u stolu pro čtyři, obličejem ke dveřím. Kdyby si ke mně všichni přisedli, měl bych svobodu pohybu. Ale neudělali to. Seržant se sice posadil proti mně, ale desátníci si sedli přes uličku naproti sobě ke stolu pro dva. Natočili si židle, aby mohli zasáhnout, kdybych se pokusil o útěk, každý jedním směrem.

„Měli byste si dát koláč,“ poradil jsem. „Je opravdu výborný.“

„Žádný koláč,“ odmítl seržant.

„Něco byste si objednat měli. Nebo vás servírka vyhodí, protože tady jenom okouníte. A kdybyste se odmítli hnout, ví, kde si postěžovat.“

Žádná odpověď.

Upozornil jsem: „Jsou tady také zástupci veřejnosti. Opravdu si nemůžete dovolit upoutat na sebe pozornost.“

Patová situace.

Za deset minut osm.

Telefon u dveří zůstával mlčenlivý.

Přistoupila k nám servírka a seržant pokrčil rameny a objednal tři kusy koláče a tři kávy. Do bistra vešli další hosté, dva civilisté, mladá žena v hezkých šatech a mladý muž v džínách a sportovním saku. Vybrali si stůl pro dva, tři stoly od desátníků a přímo vedle starého manželského páru z hotelu. Nevypadali zrovna jako lidé, kteří se při první malé strkanici na veřejnosti vrhnou k telefonu a zavolají svému poslanci, ale čím více svědků, tím lépe.

Seržant oznámil: „Klidně tady prosedíme celý večer, jestli chcete.“

„To je dobré vědět,“ opáčil jsem. „Já čekám, až zazvoní telefon, a potom zvednu kotvy.“

„Je mi líto, ale nemůžu vás nechat s kýmkoliv komunikovat. Tak zní moje rozkazy.“

Nic jsem na to neřekl.

„A nemůžu vás nechat odejít. Pokud nebudete souhlasit, že s námi odjedete do Kelhamu.“

Podivil jsem se. „Nemáme tenhle rozhovor už za sebou?“

Žádná odpověď.

Telefon mlčel.

Za pět minut osm.

V osm hodin zaplatil muž ve světlém obleku účet a stará dáma z hotelu otočila stránku. Nic jiného se nestalo. Telefon stále mlčel. V osm pět jsem venku za sebou zaslechl hluk, zvuk aut a praskání pneumatik, a vycítil jsem změnu v nočním vzduchu, jako by se zvýšil tlak, jak začala přijíždět rota Bravo, nejprve osaměle a po dvojicích a pak po tuctech. Usoudil jsem, že do čela průvodu se zařadil Reed Riley ve svém vypůjčeném štábním voze, s otcem po boku. A představil jsem si, jak teď senátor stojí u dveří baru Brannan a vítá muže svého syna, uvádí je dovnitř a přiblble se při tom kření.

Rangers, kteří mě sevřeli do kleští, snědli koláče, hezky jeden po druhém, aby vždycky dva zůstali ve střehu. Byli hodně dobří. Rozhodně ne nejhorší, jaké jsem kdy potkal. Servírka posbírala talíře. Vytušila, že se něco děje. Pokaždé, když kolem nás procházela, vrhla na mě znepokojený pohled. Bylo zcela jasné, na čí straně stojí. Znala mě a Rangers pro ni byli neznámí. Dal jsem jí mnohokrát spropitné a oni jí ho nedali ani jednou.

Hluk venku nabýval na síle.

Telefon nezazvonil. Několik následujících minut jsem uvažoval o humvee. Věděl jsem, že to jejich má stejně jako všechna humvee na světě velký dieselový motor od firmy General Motors, automatickou převodovku na tři stupně a váží hodně přes čtyři tuny, takže jezdí maximálně stovkou. Což není žádná závodní rychlost, ale pořád patnáctkrát rychlejší než chůze, a to se mi líbilo.

Čekal jsem.

Pak se těsně po půl deváté staly tři věci. První byla nešťastná, druhá nebývalá a třetí vzhledem k tomu nevhodná.

Nejdřív odešel mladý pár. Dívka v hezkých šatech a mladík ve sportovním saku. Mladík položil na stůl peníze, společně se zvedli a ruku v ruce vyšli ven, natolik rychle, aby bylo jasné, že jako další bod na programu není večerní modlitba.

Potom odešel starý manželský pár. Stařenka zavřela knihu, stařík složil noviny, vstali a vyšourali se ze dveří. Patrně zpátky do hotelu. Mnohem dřív než obvykle. Bez zjevného důvodu, až možná na to, že marně doufali, že senátor Riley odvolá letadlo a rozhodne se přespat ve městě.

Servírka se v tu chvíli nacházela v kuchyni, takže jsme v místnosti zůstali jen čtyři, já a moje tři chůvy.

Seržant se usmál a prohlásil: „Konečně sami.“

Neodpověděl jsem.

Seržant dodal: „Žádní zástupci veřejnosti.“

Neodpověděl jsem.

Seržant poznamenal: „A nemám pocit, že by servírka patřila k věčným stěžovatelům. Nevypadá na to. Dobře ví, že tohle bistro by mohlo rychle skončit na seznamu zakázaných podniků. Na měsíc. Na dva. Nebo na tak dlouho, dokud nebude muset začít pobírat podporu v nezaměstnanosti.“

Nakláněl se dopředu přes stůl. Přiblížil se ke mně. Díval se mi přímo do obličeje. Jeho muži se nakláněli dopředu přes uličku, lokty na kolenou, ruce volně spuštěné, nohy roztažené, a sledovali mě očima.

Pak se stala třetí věc.

Rozezvonil se telefon.

OSMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Ti tři rangers byli dobří. Velice dobří. Telefon byl prastarý přístroj s velkým kovovým zvonkem zabudovaným uvnitř, takže jedno zazvonění trvalo celou dlouhou vteřinu, končilo táhlým dozvukem, další dlouhou vteřinu odeznívalo a celá tahle řada se opakovala, dokud někdo nezvedl sluchátko nebo dokud nedošla trpělivost volajícímu. Starodávný, uklidňující zvuk, po sto let stále stejný. Tentokrát však ani nedoznělo první zazvonění a všichni tři Rangers byli v pohybu. Desátník přímo po mé levici okamžitě vyskočil, vrhl se zezadu ke mně, položil mi ruce na ramena, přitlačil mě na židli, zaklonil dozadu a uvěznil ve snadno napadnutelné, bezmocné pozici. Seržant naproti se okamžitě předklonil, popadl mě za zápěstí a přitiskl je dlaněmi na desku stolu. Druhý desátník vstal ze židle, sevřel ruce v pěst a zatarasil uličku, připravený k úderu na jakékoliv místo, kdybych se jen trochu pohnul.

Hezký výkon.

Nepokusil jsem se o odpor.

Jenom jsem zůstal sedět.

Každý má plán, mě nevyjímaje.

Telefon dál zvonil.

Po třetím zazvonění vyšla z kuchyně servírka. Na okamžik se zarazila, přejela nás pohledem, protáhla se kolem Rangers a zamířila uličkou k telefonu. Zvedla ho, zaposlouchala se, podívala se mým směrem a pustila se do mluvení. Pořád se při tom na mě dívala a vypadala, jako by někomu popisovala, v jaké situaci jsem se ocitl.

Předpokládal jsem, že Frances Neagleyové.

Nebo jsem alespoň doufal.

Servírka se opět na chvíli zaposlouchala, potom přidržela sluchátko ramenem a vytáhla blok na objednávky a propisovačku. Začala psát. A pokračovala ve psaní. Pustila se do úplného slohového cvičení. Obrátila na druhou stránku. Desátník za zády mě tiskl na židli. Seržant mi držel zápěstí. Druhý desátník přistoupil blíž. Servírka pohybovala ústy, soustředěná na pravopis neznámých slov. Pak přestala psát, přelétla očima hotový výtvor, polkla a dvakrát zamrkala, jako by ji čekala nejobtížnější část úkolu.

Zavěsila sluchátko. Odtrhla obě popsané stránky a podržela je, jako by ji pálily do prstů. Udělala krok k nám. Desátník za mnou mě přestal tlačit do ramen. Seržant mi pustil zápěstí. Druhý desátník se zase posadil.

Servírka prošla celou uličkou, přidala se k naší malé skupince, udělala ze sebe pátého člena, položila jednu popsanou stránku na druhou, podívala se všem třem Rangers na límce a zaměřila se na seržanta. Na muže, který měl velení.

Sdělila: „Mám pro vás zprávu, pane. Obsahuje dva body.“

Seržant přikývl a servírka se pustila do čtení.

„Za prvé, ať už jste kdokoliv, musíte nechat tohohle muže okamžitě být, ve svém vlastním zájmu i v zájmu celé armády, protože, za druhé, ať už jste kdokoliv, máte rozkazy od kohokoliv a díváte se na nastalou situaci jakýmkoliv způsobem, tento muž má pravděpodobně pravdu a vy se pravděpodobně mýlíte. Tato zpráva pochází od poddůstojníka stejné hodnosti jako vy, kterému neleží na srdci nic jiného než vaše nejlepší zájmy a nejlepší zájmy armády.“ Ticho.

Seržant oznámil: „Beru na vědomí.“

Nic víc.

Neagleyová, pomyslel jsem si. Dobrý pokus.

Pak se servírka předklonila, položila na stůl lícem dolů druhou popsanou stránku a posunula ji ke mně, rychle a bezděčně, stejným způsobem, jakým už nejméně k tisíci zákazníkům přisunula účet za jídlo.

Nikdo se nepohnul.

Servírka zůstala na chvíli stát a pak se vrátila do kuchyně.

Já jsem bříškem levého palce ohnul horní okraj popsané stránky, jako bych hrál poker, a přečetl si první dvě řádky zprávy. Sedm slov. První z nich byla latinská předložka. Typická Neagleyová. Per. Což v tomto kontextu znamenalo podle. Následujících šest slov hlásalo osobní oddělení námořní pěchoty Spojených států. Což znamenalo, že ať už je následující informace jakákoliv, pochází přímo ze zaručeného zdroje. Je spolehlivá. Konečná. Má cenu zlata.

Bude mi plně stačit.

Pustil jsem okraj stránky a nechal ji dopadnout na stůl. Roztáhl jsem palec a dva prsty, udělal z nich kleštičky a složil jednou rukou papír se vzkazem, nepopsanou stranou nahoru, obsah ukrytý uvnitř. Uhladil jsem sklad nehtem pravého palce a nacpal stránku do pravé horní kapsy, za Munrův sešitek, pod svou jmenovku.

Za deset minut devět večer.

Pohlédl jsem na seržanta od Rangers a oznámil: „Dobře, vyhráli jste. Pojeďme do Kelhamu.“

OSMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Propochodovali jsme kuchyní, hezky v zástupu, a vyšli zadními dveřmi bistra, protože těmi to bylo k humvee nejrychlejší. Seržant šel jako první. Já vmáčknutý mezi desátníky. Jeden mi držel roztaženou ruku na zádech a tlačil do mě, druhý mě svíral zepředu za bundu a táhl za sebou. Opřel se do nás ostrý noční vzduch, ani teplý, ani studený. Na pruhu volné země se tísnila auta. Padesát metrů po mé straně postávalo padesát vojáků, všechno muži, všichni v uniformách, všichni tiší a naprosto vzorní, všichni zhruba v půlkruhu před hlavními dveřmi baru Brannan, jako živoucí svatozář kolem hlavy světce nebo jako diváci při rohovnickém zápase. Většina svírala v rukou lahve s pivem, patrně zakoupené někde jinde a přinesené na dohled hlavní atrakce. Usoudil jsem, že senátorovi se ta pozornost patrně velice líbí a jeho syn se tváří, že ji nevnímá.

Humvee působilo mezi ostatními auty široké a masivní. Což také bylo. Vedle něj parkoval v uctivém odstupu obyčejný sedan natřený nevýraznou zelenou barvou. Pravděpodobně zapůjčené štábní auto Reeda Rileyho. Přijel jím na parkoviště jako druhý a zastavil vedle velkého armádního stroje, aby posílil svou pověst drsného muže. Instinktivně, jako správný syn politika.

Seržant zpomalil, my ostatní jsme do něj zezadu narazili a pak jsme se vydali po nové přímce, rovnou k humvee, ani pomalu, ani rychle. Neupoutali jsme ničí pozornost. Byli jsme jen čtyři tmavé postavy a všichni se dívali jiným směrem.

Humvee nebylo zamčené. Seržant otevřel levé zadní dveře, desátníci mě zezadu sevřeli a nenechali mi jinou možnost než nastoupit. Vnitřek páchl po plachtovině a potu. Seržant počkal, až si přisednou desátníci, jeden na přední sedadlo pro spolujezdce a jeden před široký tunel převodovky dozadu vedle mě, oba otočení ostražitě směrem ke mně, a pak se vyhoupl na sedadlo řidiče, stiskl tlačítko a nastartoval. Nechal běžet motor vteřinu na volnoběh, s typickým hlubokým tlukotem silného dieselu, usadil se a připravil na cestu. Rozsvítil reflektory. Zařadil rychlost. Auto se pomalu rozjelo, těžkopádně a nemotorně. Přes hrbolatý pozemek na sever, k silnici do Kelhamu, kolem zaparkovaných aut, kolem zadního traktu úřadu šerifa. Seržant se podíval ze zvyku do zpětného zrcátka a pohlédl doleva, připravený zahnout po třiceti metrech doprava.

Zeptal jsem se: „Na co jste, kluci, specializovaní?“

Seržant sdělil: „Obrana země-vzduch přenosnými odpalovači raket.“

„Ne na policejní práci?“

„Ne.“

„To jsem si myslel,“ opáčil jsem. „Neprohledali jste mě. Měli jste to udělat.“

Vytáhl jsem pravičkou berettu. Naklonil jsem se dopředu a chytil seržanta levičkou za límec, tak pevně, že se začal dusit. Přitáhl jsem ho zprudka na sedadlo. Vrazil jsem mu hlaveň pistole hluboko do pravého ramene, přímo nad podpaží. Humvee jsou hodně bytelná, včetně rámů sedadel. Tiskl jsem seržanta na skálopevný předmět. Neměl šanci uniknout. Kdybych chtěl, nemohl by ani dýchat.

Nařídil jsem: „Zůstaňte všichni pěkně sedět a nehýbejte se.“

Všichni poslechli, protože jsem držel pistoli. Kdybych ji vrazil seržantovi do ucha nebo do krku, chovali by se jinak. Nevěřili by, že ho chci zastřelit. Ne v situaci voják proti vojákovi, i kdybych byl sebezoufalejší. Ale zásah měkkou tkání do pravé lopatky, který není smrtelný, by působil věrohodně. A děsivě. Znamenal by konec seržantovy kariéry. A musel by se rozloučit s důvěrně známým životem, před sebou jen chronické bolesti, lékařské prohlídky, zda je schopný práce, a domácí potřeby pro leváky.

O kousek jsem povolil sevření jeho límce, ale nechal jsem ho stále přitištěného do opěradla sedadla.

Poručil jsem: „Zahněte doleva.“

Seržant zabočil doleva na silnici vedoucí z východu na západ.

Nakázal jsem: „Pokračujte v cestě.“

Seržant pokračoval v cestě, rovným tunelem mezi stromy, pryč od Kelhamu, směrem do Memphisu.

Vybídl jsem ho: „Rychleji.“

Seržant přidal rychlost a záhy jsme za hlasitého dunění namáhaného motoru uháněli stovkou. A vstoupili tím okamžikem do říše jednoduchých počtů. Bylo devět hodin večer, silnice byla zhruba šedesát kilometrů dlouhá a šance, že někoho potkáme, mizivá. Usoudil jsem, že třicet minut a padesát kilometrů budou úplně stačit.

„Udržujte rychlost,“ rozkázal jsem.

Seržant uposlechl.

Za třicet minut jsme se dostali do jakéhosi bezvýrazného bodu padesát kilometrů západně od Carter Crossing a zhruba patnáct kilometrů před okreskou vedoucí do Memphisu. Usoudil jsem: „To stačí. Zastavte.“

Držel jsem seržanta stále jednou rukou za límec a druhou mu tiskl pistoli do zad. Seržant sundal nohu z plynu, nechal humvee zpomalit a pak sešlápl brzdu. Přesunul řadicí páku na parkování, sundal ruce z volantu a zůstal sedět, jako by věděl, co přijde, což možná věděl, možná nevěděl. Já jsem otočil hlavu, pohlédl na desátníka vedle sebe a nařídil: „Sundejte si boty.“

V tu chvíli všichni pochopili, co bude dál. Následovala krátká pauza, jako doutnající vzpoura, ale já jsem ji beze slova přešel a počkal, až desátník pokrčí rameny a sehne se, aby splnil úkol.

Pak jsem dodal: „Teď ponožky.“

Desátník si je stáhl, sbalil je a zastrčil jako každý správný voják do bot.

Nakázal jsem: „Teď bunda.“

Desátník si sundal bundu.

Vyzval jsem ho: „Teď kalhoty.“

Následovala další dlouhá, velice dlouhá pauza, ale desátník se pak nadzvedl a přetáhl si přes boky kalhoty. Pohlédl jsem na desátníka na sedadle pro spolujezdce a oznámil: „Stejné čtyři kroky platí i pro vás.“

Desátník to skvěle zvládl, a pak jsem ho přinutil, aby pomohl seržantovi. Nechtěl jsem, aby se seržant sklonil a vzdálil z dosahu. Na to bylo ještě příliš brzy. Když skončili se svlékáním, otočil jsem se zpátky k desátníkovi vedle sebe a oznámil: „Teď si vystoupíte a odejdete dvacet kroků dopředu.“

Seržant zavrčel: „Můžete, Reachere, jedině doufat, že se už nikdy nepotkáme.“

„Naopak, doufám, že k tomu dojde,“ opáčil jsem. „Protože jsem přesvědčený, že po pořádném zamyšlení dospějete k závěru, že byste mi rád poděkoval, že jsem vám vůbec neublížil. Což jsem mohl velice snadno udělat, vy beznadějný amatére.“

Žádná odpověď.

„Vystupte si,“ zopakoval jsem.

A o minutu později stáli všichni tři na silnici, ve světle reflektorů, bosí, bez kalhot, jen v tričkách a spodním prádle. Padesát kilometrů od místa, kam se potřebovali dostat, což znamenalo sedm osm hodin chůze, bez bot a ponožek po venkovské silnici, což zrovna nepřidávalo na pohodlí. A i kdyby se nějakým zázrakem vynořilo auto, neměli šanci, že jim zastaví. Ani tu nejmenší. Třem polonahým divoce gestikulujícím mužům by uprostřed noci nezastavil ani ten největší šílenec.

Protáhl jsem se na sedadlo řidiče, odcouval sto metrů a pak jsem otočil a zamířil zpátky, odkud jsme přijeli, úplně sám až na dunění motoru a štiplavý zápach z ponožek a bot. Hodiny v mé hlavě ukazovaly devět třicet pět a já jsem doufal, že humvee překoná díky sníženému počtu pasažérů stovku a doveze mě do Carter Crossing v deset hodin tři minuty.

OSMDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Velký dieselový motor předvedl vrcholný výkon přes stovku a za dvě minuty deset jsem už zastavoval u posledních stromů a skrýval mezi ně humvee. Zbytek cesty jsem urazil pěšky. Chodec je mnohem nenápadnější než čtyřtunové vozidlo a bezpečnost je vždycky nejlepší taktika.

Nic však nehrozilo. Na hlavní třídě panoval klid. Byla vidět jen osvětlená okna restaurace, můj zapůjčený buick a caprice Deverauxové zaparkované předkem za ním. Deverauxová patrně jedním okem sledovala situaci, ale moc se kvůli ní nevzrušovala. Senátorova přítomnost zaručovala klidnou a netypickou noc.

Zůstal jsem na silnici do Kelhamu, minul hlavní třídu a obešel ji širokým opatrným obloukem. Držel jsem se ve skrytu poslední řady zaparkovaných aut a pak jsem sešel k baru Brannan. U dveří stále očumovalo publikum. Přibližně padesát vojáků ve stejném půlkruhu jako předtím. Za nimi se otvíral pohled do přecpané místnosti. Někteří muži stáli a někteří seděli u stolů dál, i když na ty jsem přímo neviděl. Přesunul jsem se blíž, mezi zaparkovanými auty a pick-upy. Změť hlasů nabývala při každém kroku na síle. Nepřesáhla však únosnou mez. Rozhodně byla mnohem tišší, mírnější a uhlazenější než kdykoliv jindy. Vzorné chování.

Překonal jsem otevřenou mezeru oddělující první a druhou řadu aut, zastavil se mezi dvacet let starým cadillakem a otlučeným Jimmym z továrny GMC, a těsně vedle mě se ozval tichý hlas: „Nazdar, Reachere.“

Otočil jsem se a zjistil, že z druhé strany se o auto opírá Munro, téměř neviditelný ve stínu, uvolněný, trpělivý a bdělý.

„Nazdar, Munro,“ odpověděl jsem. „Rád vás zase vidím. I když musím přiznat, že jsem s tím nepočítal.“

Munro odtušil: „Nápodobně.“

„Zavolal vám Stan Lowrey?“

Munro přikývl. „Ale trochu pozdě.“

„Tři chlapi?“

Munro znovu přikývl. „Minometčíci od Rangers.“

„Kde teď jsou?“

„Svázaní telefonním drátem, ústa ucpaná vlastními tričky, zamčení u mě na pokoji.“

„Dobrá práce,“ vyslovil jsem pochvalu. A myslel jsem ji upřímně. Jeden proti třem, bez varování, náhlé přepadení, bezesporu uspokojující výkon. Munro na mě udělal dojem. Rozhodně nebyl žádný hlupák. To bylo jasné.

Zeptal se: „Koho poslali na vás?“

„Protivzdušnou obranu.“

„Kde je?“

„Kráčí pěšky z Memphisu, bosá a bez kalhot.“

Munro se usmál, bílé zuby ve tmě. Podotkl: „Doufám, že mě nikdy nepošlou do Benningu.“

Otázal jsem se: „Je v baru Riley?“

„Přijel jako první, se svým tatíkem. Hrají si na velké grandy. Útrata se už musela vyšplhat na tři sta dolarů.“

„Platí pořád policejní hodina?“

Munro přikývl. „Budou ale všichni odjíždět na poslední chvíli. Víte, jak to chodí. Rozjela se dobrá zábava a nikomu se nebude chtít odcházet jako první.“

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Postarejte se, aby Riley odešel jako poslední. Potřebuju, aby odjel úplně posledním autem. A ne vteřinu dvě za předposledním. Musí mít nejméně minutový odstup. Je jedno, jak to uděláte, ale nějak ho zdržte. Spoléhám na vás.“

Kdybych jednal s někým jiným, načrtl bych pár možností, jak to zařídit, vyslovil několik návrhů od propíchnutí pneumatik až po žádost o autogram, ale tou dobou jsem už pochopil, že Munro nepotřebuje pomoc. Napadnou ho úplně stejné věci jako mě a možná k nim přidá několik vlastních vylepšení.

Opáčil: „Chápu.“

„A pak musíte pohlídat Elizabeth Deverauxovou. Musíte ji mít celou dobu pod dohledem. V restauraci nebo kdekoliv jinde. Zase je mi úplně jedno, jak to uděláte.“

„Chápu,“ zopakoval Munro. „Deverauxová sedí v tuhle chvíli v bistru.“

„Tak ať tam zůstane,“ požádal jsem. „Nenechte ji, aby odjela dneska večer na obhlídku. Vysvětlete jí, že kluci nic neprovedou, když mají za zadkem senátora.“

„To už ví. Dala dneska večer volno zástupcům.“

„To je dobré vědět,“ odtušil jsem. „A hodně štěstí. A děkuju.“

Protáhl jsem se mezi cadillakem a Jimmym, překročil otevřenou uličku, propletl se k nejzazší řadě aut a odešel z parkoviště stejným způsobem, jakým jsem přišel. O pět minut později jsem měl za sebou železniční přejezd, schovával se za stromy po straně silnice vedoucí do Kelhamu a opět čekal.

Ukázalo se, že Munro odhadl panující náladu zcela přesně. Nikdo neodjel před půl jedenáctou, protože je přitahoval senátor. Podobné situace jsem už zažil. Nikdo z roty Bravo by na něj nenachcal, kdyby hořel, ale všechny fascinoval jako bytost z jiné planety. A všem určitě ještě zvonila v uších slova velitele základny. Chovejte se hezky ke vzácnému hostu. Projevte mu úctu. Tak se nikdo nevytratil předčasně. Nikdo nechtěl být první. Upozornit na sebe. Minulo půl jedenácté a na silnici se neukázalo jediné auto. Ani jedno jediné.

Neukázalo se ani v deset třicet pět.

Ani v deset čtyřicet.

Ve tři čtvrtě na jedenáct se pak protrhla přehrada a přihnala se lavina.

Ozval se tlumený rachot, jako by startovala celá obrněná divize, zvedl se kouř z výfuků a začala se míhat světla z reflektorů, jak vozidla zaujímala startovní postavení a opouštěla parkoviště. Světla vytvořila nekonečný řetěz, vyrazila směrem ke mně a za třicet vteřin se přes přejezd přehouplo první auto a prosvištělo kolem. Následovala ho všechna ostatní, příliš mnoho, aby se dala spočítat, těsně za sebou jako sériové automobily na rovné závodní dráze. Motory řvaly a kvílely, o koleje pleskaly ojeté pneumatiky a ve vzduchu se vznášel ostrý pach bezolovnatého benzinu. Zahlédl jsem starý cadillac a sporťák od GMS, mezi kterými jsem procházel, chevy, dodge, fordy, plymouthy, jeepy, chryslery, sedany, pick-upy, terénní vozidla s náhonem na všechna čtyři kola, kupé a auta se dvěma sedadly. Valily se a valily, v neutuchajícím proudu, směrem domů, plné rozdováděných vojáků, kterým se ulevilo, že zdárně splnili povinnost.

O deset minut později proud prořídl, rozestupy se zvětšily a v dálce bylo vidět pár opozdilců. Poslední tucet aut kolem mě projížděl celou minutu. Ani jedno z nich nebylo fádně zelené štábní auto. Jako úplně poslední se vynořil starý sedan pontiac, zjizvený a prověšený. Sledoval jsem, jak se blíží. Jakmile projede, budeme úplně sami. Za to ručím, slíbila Deverauxová. Starý pontiac se přehoupl na měkkých pneumatikách tiše přes přejezd a pokračoval v cestě.

Vyšel jsem zpoza krytu stromů, otočil se na východ a zahlédl drobná červená zadní světla mizející v temnotě. Pak odezněl zvuk a odplul kouř. Otočil jsem se opačným směrem a spatřil jako na objednávku vzdálený pár bílých světel. Poskakovala nahoru a dolů, houpala se ze strany na stranu, vyjížděla z parkoviště, otáčela se na sever a pak se obrátila směrem ke mně a ještě jednou se dvakrát zhoupla, jak kola najela z udusané země na asfalt.

Hodiny v mé hlavě ukazovaly jednu minutu po jedenácté.

Vykročil jsem na západ, zpátky k železničnímu přejezdu, ušel deset metrů k městu a pak jsem se zastavil, rozkročil uprostřed silnice a pozvedl pravou ruku, dlaní dopředu jako dopravní policista.

OSMDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Světla reflektorů mě zachytila ze vzdálenosti zhruba sto metrů. Ucítil jsem teplo na obličeji a na dlani a věděl jsem, že mě Reed Riley vidí. Zaslechl jsem, jak sundává nohu z plynu a zpomaluje. Čistě ze zvyku. Infanteristé tráví spoustu času za volantem a spoustu cest jim znepříjemňují chlápci v polní uniformě, kteří na ně mávají a ukazují, že mají odbočit doprava, doleva nebo zastavit.

Zůstal jsem na místě, ruku stále zdviženou, a zelené štábní auto zastavilo metr od mých kolen. V tu chvíli mě už neoslňovala světla z reflektorů a přes přední sklo jsem viděl Rileyho a jeho otce usazené vedle sebe. Netvářili se překvapeně ani netrpělivě. Oba byli ochotni věnovat mi minutu ze svého předepsaného programu. Riley vypadal přesně jako na fotografii a jeho otec jako starší verze, trochu hubenější, trochu mohutnější v oblasti nosu a uší, trochu blahobytnější a uhlazenější. Oblečený jako idiot, po vzoru všech hostujících politiků, které jsem kdy potkal. Měl na sobě plátěnou khaki bundu Eisenhower, přehozenou přes společenskou košili bez kravaty. Košile se honosila oválem s nápisem Senát Spojených států, jako by tato izolovaná a bezpečná odnož legislativy patřila k bojovým jednotkám.

Přešel jsem ke dveřím Reeda Rileyho a Riley stáhl okýnko. Tvářil se nonšalantně, ale rychle změnil výraz, když si všiml dubových listů na mém límci. Pravil: „Pane?“

Nechal jsem to bez odpovědi. Udělal jsem ještě jeden krok, otevřel zadní dveře a posadil se na sedadlo za ním. Zavřel jsem za sebou, přesunul se doprostřed sedadla a oba muži otočili hlavy a podívali se na mě.

„Pane?“ zopakoval Riley.

„Co se děje?“ otázal se jeho otec.

„Došlo ke změně plánu,“ oznámil jsem.

Cítil jsem, jak z nich táhne pivo a oblečení jim páchne kouřem a potem.

„Musím stihnout letadlo,“ upozornil senátor.

„O půlnoci,“ upřesnil jsem. „Do té doby vás nebude nikdo postrádat.“

„Co to má znamenat? Víte, kdo jsem?“

„Ano,“ odtušil jsem. „Vím.“

„Co chcete?“

„Okamžitou poslušnost,“ pravil jsem. Podruhé za ten večer jsem vytáhl berettu, rychle, jediným plynulým pohybem jako kouzelník. V jednu chvíli jsem měl prázdnou ruku a vzápětí jsem v ní držel matnou ocel. Odjistil jsem pojistku, s tichým cvaknutím, které zaznělo v nastalém tichu přesto hrozivě.

Senátor se rozčílil: „Děláte obrovskou chybu, mladý muži. Vaše vojenská kariéra je právě od tohohle okamžiku u konce. Záleží jen na vás, jestli nedopadnete ještě hůř.“

„Buďte zticha,“ utnul jsem ho. Předklonil jsem se a popadl Reeda Rileyho za límec, stejně jako seržanta z Benningu. Tentokrát jsem však přitiskl hlaveň pistole do prohlubně za pravým uchem. Měkká tkáň, žádné kosti. Přesně správná velikost.

„Pokračujte v cestě,“ nařídil jsem. „Hodně pomalu. Na přejezdu zahněte doleva. Najeďte na koleje.“

„Cože?“ podivil se Riley.

„Slyšel jste správně.“

„Pojede ale vlak.“

„O půlnoci,“ odtušil jsem. „Teď udělejte, co jsem vám řekl, vojáku.“

Nebyl to lehký úkol. Reed Riley se chtěl instinktivně nahnout dopředu, aby lépe viděl, já jsem mu to ale nedovolil. Držel jsem ho přitištěného na sedadlo a táhl k sobě. Přesto to zvládl. Rozjel se, otočil zprudka volantem a vyšplhal se napříč do svahu. Srovnal auto a pravé přední kolo zapadlo do žlábku v kolejnici. Riley pokračoval dál, hodně pomalu, rovně dopředu, a okraj vozovky se pod námi propadl do hloubky. Pravá kola zůstala na kolejnici a levá poskakovala po pražcích. Zdařilý výkon. Stejně dobrý jako Deverauxová.

„Už s tím máte zkušenost,“ podotkl jsem.

Reed Riley neodpověděl.

Sunuli jsme se vpřed, pomaleji než krokem, hodně naklonění, pravá strana auta vysoko ve vzduchu a levá při zemi, pravá kola naprosto klidná a levá rozbouřená jako člun v příboji. Minuli jsme vodárenskou věž, urazili dalších deset metrů a pak jsem nařídil: „Zastavte.“

„Tady?“

„Je to hezké místo,“ odtušil jsem.

Reed Riley jemně zabrzdil a auto se zastavilo, přímo na kolejích, stále nakloněné. Pořád jsem ho držel za límec a tiskl mu hlaveň za ucho. Před sebou jsem měl koleje ubíhající na sever. Ztrácely se v měsíčním světle jako dva stříbrné pramínky.

Nakázal jsem. „Kapitáne, otevřete levou rukou všechna okýnka.“

„Proč?“

„Už teď dost smrdíte. A věřte mi, že budete smrdět ještě hůř.“

Riley zašátral naslepo prsty a nejprve se otevřelo okýnko jeho otce, potom moje a potom okýnko na opačné straně ode mě.

Vevanul jimi čerstvý vzduch.

Rozkázal jsem: „Senátore, předkloňte se a zhasněte světla.“

Senátor hledal minutu vypínač, pak se mu to ale podařilo.

Dodal jsem: „Teď vypněte motor a podejte mi klíčky.“

Senátor namítl: „Stojíme na železničních kolejích.“

„To je mi jasné.“

„Víte, kdo jsem?“

„Na to jste se mě už ptal. A dal jsem vám odpověď. Teď udělejte, co říkám. Nebo vám mám nejdřív přispět na kampaň? V tom případě považujte za příspěvek, že nestřelím vašeho syna do kolene.“

Senátor slabě zachroptěl, podobným způsobem, jaký jsem už jednou dvakrát slyšel, když se ukázalo, že domnělý žert není vůbec žertem, hrozivá situace se změnila v ještě hrozivější a z noční můry se stala děsivá realita. Naklonil se do strany, otočil klíčem, vytáhl ho a podal mi ho.

„Odhoďte ho na zadní sedadlo,“ nařídil jsem.

Senátor splnil příkaz, klíč dopadl těsně vedle mě a sjel po nakloněném sedadle.

Rozkázal jsem: „Teď si oba dejte ruce na hlavu.“

Senátor to udělal jako první a já jsem odtáhl berettu, aby jeho příkladu mohl následovat i syn. Pustil jsem límec, opřel se o opěradlo a zeptal se: „Jaká je počáteční rychlost střely vypálené z beretty M9?“

Senátor odpověděl: „Nemám tušení.“

„Váš chlapec by to však měl vědět. Vrážíme spoustu peněz a času do jeho tréninku.“

„Nepamatuju se,“ zamumlal Riley.

„Téměř čtyři sta metrů za vteřinu,“ sdělil jsem. „A vaši páteř mám necelý metr od sebe. Takže stačí, aby se jeden z vás pohnul, a budete během dvou tisícin vteřiny mrtvý nebo zmrzačený. Je vám to jasné?“

Žádná reakce.

Vybídl jsem ho: „Potřebuju slyšet odpověď.“

„Je nám to jasné,“ pravil Riley.

Jeho otec se zeptal: „Co chcete?“

„Potvrzení,“ sdělil jsem. „Chci mít jistotu, že jsem všechno správně pochopil.“

OSMDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Sebral jsem klíče od auta a zastrčil si je do kapsy. Natáhl jsem levou nohu, zapřel se chodidlem a usadil se pohodlně na nakloněném sedadle. Pravil jsem: „Kapitáne, souhlasí, že jste lhal svým mužům, že jste chodil se šerifem Deverauxovou?“

Rileyho otec namítl: „Co vás opravňuje, abyste nás takhle vyslýchal?“

„Čtyřicet devět minut,“ upozornil jsem. „Pak se přiřítí vlak.“

„Zbláznil jste se?“

„Jenom trochu naštval.“

Senátor prohlásil: „Synu, neříkej tomu chlapovi ani slovo.“

Nakázal jsem: „Kapitáne, odpovězte na mou otázku.“

Riley přiznal: „Ano, o Deverauxové jsem lhal.“

„Proč?“

„Velitelská taktika,“ objasnil Riley. „Moji muži ke mně rádi vzhlížejí.“

Pokračoval jsem: „Senátore, proč byly roty Bravo a Alfa přemístěny z Benningu do Kelhamu?“

Senátor se chvíli nafukoval a podrážděně supěl, odhodlaný přesvědčit sám sebe, že se nesmí nechat zlomit, ale nakonec sdělil: „Bylo to politicky výhodné. Mississippi vždycky drží nataženou ruku. Nebo ji strká do kapsy někomu jinému.“

„Ne kvůli Audrey Shawové? Ne proto, že jste si myslel, že si váš synáček zaslouží dárek na oslavu svého nového postu velitele?“

„To je nesmysl.“

„Ale došlo k tomu.“

„Pouhou náhodou.“

„Blbost.“

„Dobře, byla to přidružená výhoda. Považoval jsem to za dobrý vtip. Ale o nic víc nešlo. Rozhodnutí takových rozměrů se nezakládají na banálnostech.“

Poručil jsem: „Kapitáne, povězte mi o Rosemary McClatchyové.“

Riley zamručel: „Chodili jsme spolu, rozešli jsme se.“

„Byla těhotná?“

„Pokud ano, tak se mi s tím nesvěřila.“

„Chtěla, abyste si ji vzal?“

„Neblázněte, majore, dobře víte, že nikdo z nich by neuzavřel sňatek s někým z nás.“

„Jaká byla?“

„Nejistá,“ sdělil Riley. „Lezla mi děsně na nervy.“

„Jak vám bylo, když ji zabili?“

„Nijak zvlášť dobře. Taková věc ji neměla potkat.“

„Teď mi povězte o Shawně Lindsayové.“

Senátor však v tu chvíli usoudil, že si toho ode mě už nechali líbit víc než dost, a tak se otočil, aby mě zpražil. Pak si však vzpomněl, že se nesmí hýbat, uskočil jako stará pitomá klisna od elektrického plotu, upřel pohled před sebe a ztěžka oddechoval. Jeho syn se nepohnul. Takže něco si ode mě přece jenom ještě nechají líbit. Hlavně tu devět milimetrů širokou část. Nebo jinak počítáno, třicet pět setin palce velkou. O něco méně než .38, o hodně víc než .25. Přesně takhle se dají lidé přimět, aby si nechali skákat po hlavě.

Senátor se nadechl.

Prohlásil. „Tenhle případ byl podle mého názoru vyřešen. Vražda té Lindsayové. I té druhé holky.“

Požádal jsem: „Kapitáne, povězte mi o těch mrtvých ženách v Kosovu.“

Jeho otec namítl: „V Kosovu nejsou žádné mrtvé ženy.“

„Vážně?“ podivil jsem se. „To tam žijou věčně?“

„Věčně tam samozřejmě nežijou.“

„Umírají všechny ve spánku?“

„Byly to Kosovanky a stalo se to v Kosovu. Je to místní záležitost. Stejně jako tohle je místní záležitost tady u nás. Ukázalo se, že pachatel žije ve městě. Armáda se zbavila podezření. A právě to jsme dneska večer oslavovali.

Měl jste se k nám přidat. Úspěch je něco, z čeho by se měl člověk radovat. Mrzí mě, že to tolik lidí nechápe.“

Zeptal jsem se: „Kapitáne, kolik je vám let?“

Riley odpověděl: „Dvacet osm.“

Otázal jsem se: „Senátore, jak byste se cítil, kdyby byl váš syn v třiatřiceti pořád ještě kapitánem?“

Senátor přiznal: „Neměl bych moc velkou radost.“

„Proč?“

„Znamenalo by to, že selhal. Málokdo mívá pět let stejnou hodnost. Jedině úplní blbci.“

Prohlásil jsem: „To byla jejich první chyba.“

„Cože?“

„Slyšel jste správně.“

„Co tím myslíte, jejich? O kom mluvíte?“

„Máte dědečka?“

„Kdysi jsem ho měl.“

„Já taky. Byl to můj dědeček. Ale také dědeček spousty jiných dětí. Bylo nás tuším deset. Ze čtyř různých rodin. Vždycky mě to překvapilo, i když jsem to věděl.“

„Co to, krucinál, vykládáte?“

„Úplně stejné je to se senátními záležitostmi. Jsme to my, jsou to vysoké šarže ve Washingtonu a jste to vy. Jako dědeček. Až na to, že jste také dědečkem námořní pěchoty. A ta má své vlastní senátní záležitosti. Patrně o mnoho lepší než my. Patrně ochotné udělat cokoliv, co je zapotřebí. Tak jste se na ně obrátil se žádostí o pomoc. Dopustili se ale mnoha chyb.“

„Četl jsem tu zprávu. Nejsou v ní žádné chyby.“

„Pět let stejná hodnost? Deverauxová není člověk, který by během pěti let nepostoupil ani o jedinou příčku. Jak jste správně řekl, musela by být naprostý blbec. A to Deverauxová rozhodně není. Odhaduju, že před třemi lety měla hodnost CW03. Ale vaši kamarádi z námořní pěchoty jí přisoudili hodnost CW05, ve složce, která měla vypadat, že je pět let stará. Použili starou fotografii, ale opomněli posunout zpátky hodnost. Což byla chyba. Příliš pospíchali.“

„O jakém spěchu mluvíte?“

„Janice Chapmanová byla běloška. Konečně se vynořil někdo, o koho projeví zájem veřejnost. A byla s vámi propojená. Ocitl jste se v časové tísni.“

„Co to tady žvaníte?“

„Ta tíseň však byla příliš velká. Pracoval jste jako šílený a oblboval nás řečmi o utajeném přístupu, abyste získal čas. V neděli krátce po obědě se vám podařilo zakončit dílo. Složka byla na světě. Rozkřiklo se to až po odstartování vrtulníku. Proto se vrátil prázdný. Veřejnému prozkoumání jste však složku předložil teprve v úterý. Vysvětloval jsem si to dost nafoukaným způsobem. Myslel jsem si, že ke zpoždění došlo proto, že v neděli jsem byl přítomen a v úterý nikoliv. To však nebyl ten správný důvod. Potřeboval jste dva dny, aby složka vypadala staře. Proto ono zpoždění. Musel jste ji poškrábat a pomačkat.“

„Chcete tím říct, že ta složka je padělek?“

„Já vím, jste v šoku. Možná o tom už víte devět měsíců. Nebo šest, nebo jste se to dozvěděl teprve před týdnem, teď to ale víme všichni.“

„Co víte?“ zeptal se Reed Riley.

Otočil jsem se k němu. Také upíral pohled rovně před sebe, ale bylo mu jasné, o čem mluvím. Pravil jsem: „Rosemary McClatchyová byla možná nejistá proto, že neměla nic jiného než svou krásu, a začala možná žárlit, což vás patrně přivedlo na myšlenku o pomstychtivé milence. A byla také těhotná, ale vy jste si už stačil sehnat informace o místní šerifce, protože přesně to se od ambiciózního velitele roty očekává, a měl jste k nim díky konexím snadnější přístup než ostatní, takže jste věděl o tom prázdném domě a jako správný choromyslný zvrhlík jste tam chudáka Rosemary McClatchyovou odvezl a brutálně zavraždil.“

Žádná odpověď.

„A moc se vám to líbilo,“ dodal jsem.

Žádná odpověď.

„Tak jste to udělal ještě jednou. A vylepšil metodu. Už žádné odhazování do příkopu u železnice. Zachtělo se vám většího dobrodružství. Dostal jste zálusk na důkladnější provedení práce. Shawna Lindsayová se možná také kojila marnou nadějí na manželství a možná básnila o tom, jak spolu budete žít v malém domku, tak jste ji odhodil na staveniště. Mohl jste se v jakoukoliv hodinu projíždět po sousedství. Vždycky jste to tak dělal. Velké zvíře na číhané, ve svém modrém autě. Součást tamního života.“

Riley se ohradil: „Se Shawnou jsem se rozešel týdny předtím, než zemřela. Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Stačilo písknout a přiběhly zpátky, není-liž pravda?“

Žádná odpověď.

Dodal jsem: „A ze stejného důvodu jste odhodil za barem Janice Chapmanovou. Vymetala ráda noční podniky. A možná se vám ten večer zachtělo ještě víc riskovat. Do třetice všeho dobrého. Změna je koření života. Možná jste klukům řekl, že potřebujete na záchod, vytratil jste se a vrátil za stejnou dobu, jakou by vám trvalo vymočení. Počítám tak za šest minut čtyřicet vteřin. Což by nebylo možné. Deverauxová by to rozhodně nezvládla. A právě v tomhle bodě začíná ta náhradní teorie pokulhávat. Ví vůbec někdo, jak je Deverauxová stavěná? V životě by nesundala dospělou ženu z kozy na stahování zvěře. Nedonesla by mrtvolu k autu.“

Senátor Riley prohlásil: „Ta složka je pravá.“

Opáčil jsem: „Začíná realisticky. Někdo si vymyslel hezký krátký příběh. Žárlivá žena, zlomená ruka. Čtyři sta ukradených dolarů. To je poměrně rafinované. Čtenář si může vyvodit závěr. Pak ale někdo ztratil nervy. Přestalo mu záležet na rafinovanosti. Potřeboval červené blikající světlo. Tak jste celou zprávu přepsal a vložil do ní auto. Potom jste popadl telefon a nařídil synovi, aby postavil své auto na koleje.“

„To je na hlavu postavené.“

„Jiný důvod pro to auto na kolejích neexistuje. Stálo tam úplně nesmyslně. Mělo posloužit jen jedinému účelu. Utáhnout smyčku kolem Deverauxové, jakmile spatří světlo světa ona složka.“

„Ta složka je pravá.“

„Přehnali to s těmi mrtvými lidmi. James Dyer ještě možná. To bychom spolkli. Byl zasloužilý důstojník. Možná ne nejzdravější. Ale Paul Evers? To hraje příliš na ruku. Jako byste se báli, že lidé začnou klást otázky. Mrtví nemůžou odpovědět. Což nás přivádí k Alici Boutonové. Vyjde najevo, že je také mrtvá? Nebo je stále naživu? A pokud je naživu, co nám poví, když se jí zeptáme na zlomenou ruku?“

„Ta složka je skutečně pravá, Reachere.“

„Umíte číst, senátore? Pokud ano, buďte tak hodný a přečtěte mi tuhle zprávu.“ Vytáhl jsem z kapsy účtenku z restaurace a hodil mu ji do klína.

Senátor upozornil: „Nesmím se hýbat.“

Ujistil jsem ho: „Tu účtenku smíte zvednout.“

Senátor ji zvedl. Třásla se mu v ruce. Podíval se na zadní stranu. Podíval se na přední. Podržel účtenku ve vzduchu. Zhluboka se nadechl. Zeptal se: „Četl jste to? Víte, co v té zprávě stojí?“

Odpověděl jsem: „Ne, ještě jsem ji nečetl. Nepotřebuju ale vědět, co v ní stojí. I tak mám dost důkazů, abych vás dostal.“

Senátor zaváhal.

Poradil jsem: „Ale nevymýšlejte si. Přečtu si ten vzkaz hned po vás, abych si ho ověřil.“

Senátor se nadechl.

Pustil se do čtení: „Podle osobního oddělení námořní pěchoty Spojených států.“

Zarazil se.

Požádal: „Musím vědět, jestli se nejedná o tajný materiál.“

„Záleží na tom?“

„Nemáte k tajným materiálům oprávněný přístup. Můj syn také ne.“

„Nejedná se o tajný materiál,“ uklidnil jsem jeho zbytečné obavy. „Pokračujte ve čtení.“

Senátor přečetl: „Podle osobního oddělení námořní pěchoty Spojených států u ní Alice Boutonová nikdy nesloužila.“

Usmál jsem se.

„Vymysleli jste si ji,“ konstatoval jsem. „Nikdy neexistovala. Hodně odbytá práce. Přivádí mě na myšlenku, jestli jsem se nemýlil. Možná jste zasáhl do děje na dvou místech. A auto možná přišlo jako první. Alici Boutonovou jste dopsal na poslední chvíli. Neměl jste čas ukradnout skutečnou totožnost.“

Senátor Riley prohlásil: „Armáda potřebovala ochranu. To musíte pochopit.“

„Prohra armády znamená výhru pro námořní pěchotu. A jste i její dědeček. Takže profesionálně vám to bylo úplně ukradené. Chránil jste svého syna.“

„Mohl to být kdokoliv z jeho jednotky. Udělali bychom to pro úplně každého.“

„Kravina,“ odsekl jsem. „Tohle byla neuvěřitelná ukázka korupce. Naprosto neslýchaná. Bezpříkladná. Šlo jenom o vás dva a o nikoho jiného.“

Žádná odpověď.

Podotkl jsem: „Jen tak mimochodem, armádu chráním já.“

Nechtěl jsem je zastřelit, což bylo logické. Nic z nich patrně nezbyde a soudní znalec nebude mít co ohledávat, ale opatrný člověk nepodstupuje zbytečné riziko. Tak jsem upustil pistoli vedle sebe na sedadlo, natáhl pravičku, položil ji senátorovi roztaženou dlaní zezadu na hlavu, strčil do něj a odhodil ho na hranu přístrojové desky. Hezky zprudka. Lidská ruka dokáže mrštit baseballový míček stošedesátikilometrovou rychlostí, takže u lidské hlavy dosáhne skoro padesátikilometrové rychlosti. A odborníci na bezpečnostní pásy tvrdí, že když nejste připoutaní, může vás zabít i náraz v padesátce. Ne že bych chtěl senátora zabít. Jenom jsem ho potřeboval vyřadit na minutu a půl z akce.

Přesunul jsem pravičku a popadl jí Reeda Rileyho zespodu za bradu. Riley sundal ruce z hlavy, chytil mě za zápěstí a já jsem mu položil na hlavu vlastní roztaženou levičku a zatlačil. Tisk a tah, nahoru a dolů, levou rukou a pravou, jako svěrák. Drtil jsem mu lebku. Pak jsem mu přejel pravou rukou po ostře řezané bradě, zaklesl se o ni bříškem pod palcem a zakryl mu ústa dlaní. Pokožku měl jako jemný skelný papír. Oholil se brzy ráno a teď byla skoro půlnoc. Posunul jsem mu levičku přes obočí a chytil ho bříškem dlaně pod hranicí vlasů. Natáhl jsem se dolů a sevřel mu palcem a ukazováčkem nos.

A pak už se jen jednalo o lidskou přirozenost.

Riley si myslel, že ho udusím. Nejdřív se mě pokusil kousnout do dlaně, ale nepodařilo se mu otevřít ústa. Držel jsem je příliš pevně. Čelistní svaly jsou silné, ale jenom při zavírání. Otvírání nikdy nepatřilo k prvořadým evolučním potřebám. Nechal jsem ho dusit. Riley mi zaryl nehty do rukou. Nechal jsem ho dusit. Riley se zmítal na sedadle a bušil patami do podlážky. Nechal jsem ho dusit. Riley se prohnul v zádech. Nechal jsem ho dusit. Riley zvedl bradu.

Pozměnil jsem sevření, zprudka zakroutil a zlomil mu vaz.

Byl to chvat, který jsem znal od Leona Garbera. Možná ho někde viděl. Možná ho někde použil. Nedělalo by mu to problémy. Hodně pomůže úvodní dušení. Oběť vždycky zvedne bradu. Instinktivně se dopustí fatální chyby. Sama od sebe narovná krk. Garber tvrdil, že ten trik vždycky vyjde, a mě skutečně nikdy nezklamal.

A o minutu později jsem ho zopakoval na senátorovi. Měl menší sílu, ale ruce mi klouzaly v krvi, která mu tekla ze zlomeného nosu, tak jsem musel vynaložit skoro stejné úsilí.

OSMDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Z auta jsem vystoupil přesně v jedenáct dvacet osm. Vlak byl padesát kilometrů jižně ode mě. Možná právě podjížděl pod silnicí 78 na východ od Tupěla. Zavřel jsem dveře, ale okýnka jsem nechal všechna otevřená. Klíč jsem hodil Reedu Rileymu do klína. Otočil jsem se.

A vycítil postavu daleko od sebe nalevo.

A další daleko od sebe napravo.

Od kohosi chytrý tah. Měl jsem berettu a jednoho z nich jsem mohl zastřelit, ale ne oba najednou. Obě rány by dělila příliš velká vzdálenost.

Čekal jsem.

Pak postava po mé pravici promluvila.

Pravila: „Reachere?“

Opáčil jsem: „Deverauxová?“

Postava na levé straně dodala: „A Munro.“

Podivil jsem se: „Co tady, krucinál, děláte?“

Oba ke mně zamířili a já jsem se je pokusil udržet od auta. Zeptal jsem se: „Proč jste tady?“

Deverauxová prohlásila: „To sis opravdu myslel, že dovolím, aby mě přinutil dřepět v restauraci?“

„Škoda, že se mu to nepodařilo,“ zalitoval jsem. „Nechtěl jsem, abyste slyšeli, o čem se tady bude mluvit.“

„Nařídil jsi Rileymu, aby otevřel okýnka. Chtěl jsi, abychom to slyšeli.“

„Ne, potřeboval jsem čerstvý vzduch. Nevěděl jsem, že jste tady.“

„Proč bychom si to neměli vyslechnout?“

„Nechtěl jsem, aby ses dozvěděla, co o tobě říkají. A chtěl jsem, aby se Munro vracel do Německa s čistým svědomím.“

Munro prohlásil: „Moje svědomí je vždycky čisté.“

„Ale hrát si na blbce je vždycky snazší, když člověk nezná odpověď.“

„Hraní na blbce mi šlo vždycky dobře. Někteří lidé si myslí, že jsem skutečně pitomý.“

Deverauxová pravila: „Jsem ráda, že jsem slyšela, co o mně říkají.“

Jedenáct třicet jedna. Vlak se nacházel čtyřicet sedm kilometrů od nás. Vykročili jsme po pražcích, mezi kolejnicemi, a nechali zelené štábní auto se svými pasažéry za sebou. Minuli jsme vodárenskou věž a došli na přejezd. Zahnuli jsme na západ. Čtyřicet metrů od nás parkovalo na krajnici policejní auto Deverauxové. Munro nenastoupil. Řekl, že dojde pěšky k baru Brannan, kde nechal stát auto, které si půjčil. Dodal, že se musí co nejdřív vrátit do Kelhamu, aby vyřídil tu záležitost se zajatými minometčíky a šel si lehnout, protože brzy ráno odjíždí. Poměrně obřadně jsme si potřásli rukou, já jsem mu zcela upřímně poděkoval za pomoc a Munro se po deseti krocích ztratil v temnotě.

Deverauxová mě odvezla zpátky na hlavní třídu a zaparkovala před hotelem. Jedenáct třicet šest v noci. Vlak byl třicet osm kilometrů daleko. Upozornil jsem: „Uvolnil jsem už pokoj.“

Deverauxová opáčila: „Pořád mám svůj.“

„Musím si nejdřív zavolat.“

Použili jsme zadní kancelář za recepcí. Položil jsem na stůl dolarovku a vytočil Garberovo číslo. Možná měl pořád napíchnutý telefon, možná neměl. Bylo mi to jedno. Ozval se nadporučík. Sdělil, že je nejvýš postavená osoba, která má službu. Vlastně jediná osoba ve službě. Připadla na něj noční směna. Otázal jsem se, jestli má po ruce papír a tužku. Nadporučík odpověděl na obojí kladně. Požádal jsem ho, aby zapsal, co nadiktuju, označil hotový výtvor jako naléhavý a nechal ho uprostřed Garberova stolu, aby si ho hned ráno všiml.

„Připravený?“ zeptal jsem se.

Nadporučík byl připravený.

Pustil jsem se do diktování: „Včera večer došlo v ospalém městečku Carter Crossing ve státě Mississippi k tragédii. Projíždějící vlak narazil do auta, ve kterém seděl senátor Spojených států Carlton Riley. Auto řídil senátorův syn, kapitán Armády Spojených států Reed Riley, umístěný na nedaleké základně Fort Kelham, též ve státě Mississippi. Senátor za stát Mississippi Riley byl předsedou senátního branného výboru a kapitán Riley, považovaný v armádě za stoupající hvězdu, byl velitelem pěší jednotky vysílané pravidelně na velice citlivé mise. Oba muži zemřeli okamžitě na místě nehody. Šerif okresu Carter, Elizabeth Deverauxová, potvrdil, že místní se často snaží vlak předhonit, aby si ušetřili dlouhé a nepohodlné čekání před přejezdem, a panuje přesvědčení, že kapitán Riley, ve městě poměrně nový a dobrodružného ducha, špatně odhadl čas a vjel vlaku do cesty.“

Odmlčel jsem se.

„Mám to,“ oznámil mi nadporučík do ucha.

„Odstavec druhý,“ pokračoval jsem. „Senátor se synem se vraceli na základnu Fort Kelham z oslavy konané ve městě na počest Elizabeth Deverauxové, které se podařilo vyšetřit sérii místních vražd. Řádění trvalo devět měsíců a vyžádalo si životy pěti lidí, tří místních dvacetiletých žen, místního nezletilého chlapce a novináře z nedalekého Oxfordu ve státě Mississippi. Všechny činy spáchal člen domobrany a bílý rasista ze sousedního Tennessee a byl zastřelen na počátku tohoto týdne v zalesněné oblasti nedaleko Fort Kelham, když kladl odpor při zatýkání.“

„Mám to,“ oznámil nadporučík ještě jednou.

„Přepište to na stroji,“ nakázal jsem a zavěsil.

Jedenáct čtyřicet dva v noci. Vlak byl dvacet devět kilometrů daleko.

Pokoj sedmnáct byl stejně neútulný jako pokoj dvacet jedna. Deverauxová se do něj nepokusila vnést osobního ducha. Dva otevřené otlučené kufry sloužily jako šatník, na konzole na záclony visela náhradní uniforma a na nočním stolku ležela kniha. A to bylo všechno.

Posadili jsme se vedle sebe na postel, trochu otřesení, a Deverauxová pravila: „Udělal jsi všechno, co bylo v tvých silách. Zvítězila spravedlnost a neutrpěla pověst armády. Jsi dobrý voják.“

Odvětil jsem: „Určitě si najdou něco, kvůli čemu si budou stěžovat.“

„Zklamala mě ale námořní pěchota. Neměla spolupracovat. Vrazila mi kudlu do zad.“

„To není tak úplně pravda,“ namítl jsem. „Pokusili se o nejlepší. Byli pod nesmírným tlakem. Předstírali, že spolupracují, ale přidali několik zakódovaných zpráv. Dva mrtví lidé a jedna neexistující osoba? Ta věc s tvou hodností? Udělali tyhle chyby úmyslně. Postarali se, aby ta složka nepůsobila věrohodně. Po podrobnějším prozkoumání. To samé udělal Garber. Nadával na tebe a nabádal mě, abych ti nevěřil, ale ve skutečnosti hrál jenom divadlo. Chtěl ze mě vykřesat správnou reakci. Nutil mě, abych se zamyslel.“

„Věřil jsi té složce, když sis ji poprvé přečetl?“

„Upřímná odpověď?“

„Přesně tu od tebe očekávám.“

„Nezavrhl jsem ji po prvním přečtení. Potřeboval jsem několik hodin.“

„To je na tebe dost pomalé.“

„Velice,“ potvrdil jsem.

„Položil jsi mi spoustu podivných otázek.“

„Já vím,“ přiznal jsem. „Omlouvám se.“ Ticho.

Vlak byl dvacet čtyři kilometry daleko.

Deverauxová pravila. „Neomlouvej se. Možná bych tomu sama věřila.“

Což od ní bylo laskavé. Pak se naklonila a políbila mě. Já jsem se zvedl, umyl si z rukou zbytky zaschlé krve Carltona Rileyho a pošesté jsme se pomilovali. Nádherně nám to vyšlo. Místnost se rozechvěla přesně jako na povel, rozcinkala se sklenička na poličce v koupelně, rozvrzalo se a rozezvonilo francouzské okno, roztřásla se podlaha, po zemi začaly poskakovat naše odkopnuté boty a postel pod námi se houpala, poskakovala a nepatrně tančila. Na úplném konci jsem si byl jistý, že jsem zaslechl prásknutí činelů, kratičké a slabé v dálce, připomínající náhlou kovovou explozi, jako by se molekuly rozkládaly na atomy. Pak půlnoční vlak odezněl.

Poté jsme se společně osprchovali a já jsem se oblékl a připravil na odjezd k domovu, vstříc odpovědnosti za své činy. Deverauxová nasadila statečný úsměv a pozvala mě, abych se u ní kdykoliv zastavil, kdybych měl cestu okolo. Já jsem se stejně statečným úsměvem přislíbil, že to udělám. Opustil jsem hotel, prošel kolem ztichlé restaurace, nastoupil do zapůjčeného buicku a zamířil na východ, kolem brány Kelhamu a dál do Alabamy, a pak jsem se vydal na sever, po celou cestu úplně sám na noční silnici, a na základnu jsem se vrátil ještě před svítáním.

Schoval jsem se k sobě na pokoj, prospal čtyři hodiny, a když jsem se vynořil, zjistil jsem, že armáda převzala můj spěšný noční diktát téměř slovo od slova jako oficiální verzi událostí. Všude se ozývaly tiché a uctivé hlasy. Mluvilo se o tom, že Reed Riley dostane posmrtně Medaili za vynikající službu, protože se osvědčil v blíže nespecifikované cizí zemi, a že následující týden se bude ve velkém washingtonském kostele konat mše na uctění památky jeho otce, aby si všichni uvědomili, o koho přišli.

Mně se nedostalo ani medaile, ani vzpomínkové mše. Dostal jsem třicet minut s Leonem Garberem. Okamžitě mi sdělil, že má dost špatné zprávy. Tlustý štábní důstojník z kelhamského uvítacího výboru spáchal nenapravitelnou škodu. Jeho telefonát do Benningu se odrazil na všechny strany, zejména směrem nahoru, ve velice špatnou dobu. Telefonát následovala písemná zpráva a obojí způsobilo, že jsem se ocitl na seznamu nedobrovolně propuštěných. Garber mě ujistil, že za dané situace by bylo jen otázkou okamžiku, aby mě z ní zase vyškrtli. Bezpochyby. Mohl bych si vybrat cenu za mlčení. Rád by za mě ten obchod uzavřel.

Pak se odmlčel.

Vybídl jsem ho: „Jaký je v tom háček?“

Garber přiznal: „Váš život by nestál za žití. Nikdy by vás už nepovýšili. Mohl byste žít do sta a odcházel byste jako major. Přeložili by vás do skladiště v New Jersey. Z propouštěcí listiny se dostanete, ale zůstanete na seznamu nežádoucích. Přesně takhle armáda pracuje. Což dobře víte.“

„Zachránil jsem armádě záda.“

„A armáda si to uvědomí pokaždé, když vás uvidí.“

„Mám Purpurové srdce a Stříbrnou hvězdu.“

„Co jste ale udělal v poslední době pro mě?“

Garberův kancelářský pomocník mi dal papír objasňující příslušný postup. Můžu zajet osobně do Pentagonu nebo to vyřídit poštou. Tak jsem nasedl do buicku a vydal se do Washingtonu. Stejně jsem to auto musel vrátit Neagleyové. Dorazil jsem půl hodiny před tím, než zavíraly banky, namátkou jsem si jednu vybral a přesunul si do ní svůj účet. Nabídli mi toaster nebo CD přehrávač. Nevybral jsem si ani jedno, ale požádal jsem o jejich telefonní číslo a založil jsem si heslo.

Pak jsem se vypravil do Pentagonu. Zvolil jsem hlavní vchod, dostal se napůl ke dveřím, a pak jsem se zastavil. Dav se valil lhostejně kolem mě. Nechtělo se mi dovnitř. Od netrpělivého kolemjdoucího jsem si půjčil pero, podepsal formulář a hodil ho do schránky. Pak jsem prošel hřbitovem a hlavní bránou do změti ulic před řekou.

Bylo mi třicet šest let, byl jsem občanem země, kterou jsem sotva znal, a nabízela se spousta míst, kam bych se mohl podívat, a spousta věcí, které bych mohl udělat. Města a krajina. Hory a údolí. Řeky. Muzea, hudba, motely, kluby, restaurace, bary a autobusy. Bitevní pole, rodná místa, legendy a známé cesty. Společnost, kdybych po ní zatoužil, samota, kdybych ji potřeboval.

Zvolil jsem namátkou silnici, postavil se jednou nohou na obrubník, druhou do jízdního pruhu a zvedl palec.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai