Muž na odstřel

Lee Child

(2013)

Hodnocení:

67%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Nebraska a Jack Reacher, obrovský vazoun s čerstvě rozbitým nosem, který se stále snaží dostat stopem na východ do Virginie, protože tam na něj čeká jistá nevyřízená záležitost. Kdo by ale takovému chlapovi zastavil? Nakonec se na něj usměje štěstí a zastaví mu auto se třemi lidmi – dvěma muži a jednou ženou. Reacher okamžitě pozná, že lžou – a hned vzápětí se dostanou do policejní kontroly na dálnici. A projedou. Protože jsou ti tři spolucestující nevinní? Nebo proto, že se ze třech stali čtyři? Má Reacher posloužit jako zástěrka?

LEE CHILD

MUŽ NA ODSTŘEL

přeložila Iva Harrisová

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2013

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2012 by Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu A Wanted Man

(First published by Bantam Press, Great Britain, 2012)

přeložila © 2013 Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-328-9

Pro Jane, připravenou na majorský dubový list

PRVNÍ KAPITOLA

Očitý svědek sdělil, že neviděl, jak se to stalo. Ale jak jinak k tomu mohlo dojít? Muž v zeleném zimním kabátu vstoupil krátce po půlnoci jedinými dveřmi do malého betonového bunkru. Muži v černých oblecích vešli za ním. Následovala krátká přestávka. Muži v černých oblecích vyšli zase ven.

Muž v zeleném zimním kabátu nevyšel.

Muži v černých oblecích ušli svižným krokem deset metrů a nastoupili do jasně červeného auta. Červeného jako požární vůz, popsal očitý svědek. Svítivě červeného. Poměrně nového. Do běžného čtyřdveřového sedanu, usoudil svědek. Nebo pětidveřového. Nebo třídveřového. Rozhodně ne do dvoudveřového kupé. Svědek se domníval, že to byla nejspíš toyota. Nebo honda. Nebo hyundai. Možná kia.

Muži v černých oblecích každopádně odjeli.

Po muži v zeleném zimním kabátu stále žádná stopa.

Pak se začala řinout zpod dveří betonového bunkru krev.

Očitý svědek zavolal 911.

Dorazil okresní šerif a vyslechl si, co se stalo. Dokázal líčení uspěchat tím, že se tvářil trpělivě. Patřilo to k jednomu z jeho mnoha talentů. Očitý svědek nakonec domluvil. Okresní šerif se dlouze zamyslel. Operoval v kraji, kde se k horizontu táhly všemi směry stovky čtverečních kilometrů prázdnoty. Kde silnice připomínaly dlouhé osamělé stužky.

Operoval v okrese zátarasů na silnici.

Tak zavolal dálniční policii a pak objednal z hlavního města vrtulník. Všem hlídkám u zátarasů oznámil, že mají dávat pozor na jasně červené zahraniční auto se dvěma muži v černých oblecích.

~

Jack Reacher urazil sto padesát kilometrů a devadesát minut se ženou ve špinavě šedivé dodávce. Pak spatřil rovně před sebou jasná světla u nadúrovňové dálniční křižovatky, lehce zamlžená oparem, s velkými zelenými cedulemi ukazujícími na západ a na východ. Žena zpomalila, zastavila, Reacher vystoupil, poděkoval a zamával na rozloučenou. Žena najela na první nájezd, na západ směrem na Denver a Lake City, a Reacher prošel pod mostem, postavil se na nájezd směrem na východ, jednu nohu na krajnici a jednu v dopravním pruhu, vztyčil palec, nasadil úsměv a pokusil se vypadat přátelsky.

Což nebylo snadné. Reacher byl velký chlap, sto devadesát pět centimetrů vysoký, mohutný, a ten večer vypadal jako obvykle trochu neupraveně a otrhaně. Osamělí řidiči touží po příjemné a bezpečné společnosti, a Reacher z dlouholeté zkušenosti věděl, že na první pohled nevypadá jako nejvhodnější společník. Působí hrozivě. A ten večer měl ještě ke všemu čerstvě zlomený nos. Přelepil si ho kusem stříbrné izolepy a musel tím pádem působit ještě bizarněji. Páska se leskla a třpytila ve žlutém světle. Pomáhala ale ze zdravotního hlediska, tak se rozhodl si ji hodinu nechat. Když mu do šedesáti minut nikdo nezastaví, začne zvažovat, jestli si ji nestrhnout.

Uplynulo šedesát minut a nikdo mu nezastavil. Jezdilo málo aut. Nebraska, v noci a v zimě. Křižovatka, u které stál, byl jediný význačný dopravní uzel v širém okolí, ale přesto uplynulo i několik minut, aniž by někdo projel. Nahoře na mostě panoval poměrně hustý provoz, ale jen málokdo se k němu chtěl připojit. Během první hodiny zabočilo na východ jen čtyřicet vozidel. Osobní auta, náklaďáky, SUV, různé značky, různé modely, různé barvy. Třicet se prohnalo bez jakéhokoliv náznaku zpomalení. Deset řidičů se podívalo, odvrátilo pohled a přidalo plyn.

Nic neobvyklého. Stopování je rok od roku horší.

Nadešel čas snížit nevýhody.

Reacher se odvrátil a odškrábl olámaným nehtem na palci okraj izolepy. Odloupl zhruba centimetr a uchopil izolepu bříškem palce a ukazováčku. Dva vědecké směry. Jeden propaguje rychlé trhnutí. Druhý pomalý pohyb. Iluzorní volba, dle Reacherova názoru. Bolest zůstává stejná. Tak sáhl po kompromisu stejnoměrným ústupkem a zvolil rychlé trhnutí. Na tváři žádný problém. Na nose něco úplně jiného. Rány se otevřely, otok nadzvedl a pohnul, zlomenina zapraskala a zaskřípala.

Na druhé tváři žádný problém.

Reacher stočil zakrvácenou izolepu do ruličky a zastrčil si ji do kapsy. Plivl si na prsty a otřel si obličej. Tři sta padesát metrů nad hlavou zaslechl vrtulník a zahlédl paprsek světlometu probodávající temnotu, jeden bod, další, pokračujeme dál. Otočil se zpátky k nájezdu, položil jednu nohu do jízdního pruhu a vztyčil palec. Vrtulník chvíli otálel ve vzduchu a pak ztratil zájem, zamířil na západ a po chvíli se jeho klapání ztratilo v dálce. Provoz na mostě směřující od jedné hranice státu ke druhé zůstával poměrně hustý. Vedlejší provoz na okresce ze severu na jih prořídl. Ale většina aut najížděla na dálnici. Skoro žádné nepokračovalo rovně. Reacher zůstával optimistický.

Noc byla studená, což pomáhalo jeho obličeji. Chlad otupoval bolest. Z jihu se vynořil pick-up s kansaskou poznávací značkou, zahnul na východ a zpomalil do kroku. Za volantem seděl štíhlý černoch zavrtaný do tlusté bundy. Možná se mu porouchalo topení. Upřeně se na Reachera zadíval. Skoro zastavil. Pak si to ale rozmyslel. Odvrátil pohled a projel okolo.

Reacher měl v kapse peníze. Kdyby se mu podařilo dostat se do Lincolnu nebo Omahy, mohl by jet autobusem. Ale jak se dostat do Lincolnu nebo Omahy, když mu nikdo nezastaví? Reacher využil přestávky mezi auty a zastrčil si pravačku do levého podpaží, aby se zahřál. Začal podupávat. Kolem hlavy se mu dělal oblak sraženého dechu. Po dálnici se prohnala policejní hlídka s rozsvícenými světly, ale bez sirény. V autě seděli dva policajti. Ani se nepodívali Reacherovým směrem. Upírali oči dopředu. Patrně nějaká dopravní nehoda.

Téměř zastavila další dvě auta. Jedno z jihu, druhé ze severu, pár minut po sobě. Obě zpomalila, poskočila, nejistě popojela, řidiči si Reachera změřili pohledem, přidali plyn a ujeli. Čím dál tím lepší, pomyslel si Reacher. Už se to blíží. Možná mu nahrávala na ruku pozdní hodina. Lidé jsou o půlnoci soucitnější než přes den. A řízení v noci je svým způsobem trochu neobvyklé. Vzít stopaře není zas tak velký výstřelek.

Reacher zůstával optimistický.

Další řidič se dlouze podíval, ale pokračoval dál.

A další.

Reacher si plivl do dlaní a uhladil si vlasy.

Stále se usmíval. Neopouštěla ho naděje.

A potom, po celkem devadesáti třech minutách na nájezdu, mu zastavilo auto.

DRUHÁ KAPITOLA

Auto zastavilo deset metrů před ním. Mělo místní poznávací značku a bylo slušně velké, americké a tmavé. Chevrolet, usoudil Reacher, nejspíš tmavomodrý, šedivý nebo černý. Těžko říct, v lehkém oparu. Tmavé metalízy působí v noci vždycky anonymně.

V autě seděli tři lidé. Dva muži vepředu a jedna žena vzadu. Oba muži se natočili v pase, jako by probíhala velká třístranná diskuse. Jako demokracie. Máme ho vzít, nebo nemáme? Což Reacherovi napovědělo, že se ti lidé moc neznají. Mezi přáteli dochází k podobným rozhodnutím instinktivně. Ti tři jsou možná kolegové z práce. Rovnocenný tým sestavený jen na dočasnou dobu, přehnaně zdvořilý, zejména vůči ženě v menšině.

Reacher zahlédl, jak žena přikývla, přečetl si na jejích rtech ano, muži se otočili zase dopředu a auto popojelo. Zastavilo tak, že měl po boku přední okénko spolujezdce. Okénko sjelo dolů. Reacher se předklonil a do obličeje ho udeřilo teplo. Topení fungovalo, jak mělo. Zcela jasně.

Muž na předním sedadle spolujezdce se otázal: „Kam máte dneska v noci namířeno, pane?“

Reacher sloužil třináct let jako vojenský policista a pak žil skoro stejně dlouho odkázaný sám na sebe a obě tyhle fáze života přežil díky tomu, že byl náležitě opatrný a neustále ve střehu. Všech pět smyslů, po celou dobu. Rozhodnutí, zda přijmout či nepřijmout nabídku na svezení, záleželo většinou na čichu. Je cítit pivo? Tráva? Bourbon? V tu chvíli ale vůbec nic necítil. Měl čerstvě zlomený nos. Nosní dutiny měl ucpané sraženou krví a otokem. Možná měl navždycky poškozenou přepážku. Připadalo mu velice dobře možné, že už nikdy nic neucítí.

Hmat byl za téhle situace také nanic. Stejně jako chuť. Nic by nezjistil, kdyby kolem sebe šátral jako slepec nebo začal olizovat předměty. Takže zbýval zrak a sluch. Z předního sedadla zaslechl neutrální tón, bez místního přízvuku, vzdělaný, s náznakem autority a rozhodnosti. Všichni tři měli ruce bez mozolů, nebyli vypracovaní, měli upravené vlasy a nebyli opálení. Lidé pracující uvnitř. Kancelářské myši. Ne nejdůležitější šéfové, ale ani ne na nejspodnější příčce žebříčku. Pětačtyřicátníci, v polovině svého života, ale za polovinou své pracovní kariéry. Jako podplukovníci, řečeno po vojensku. Spolehliví dříči, ale žádné zářivé hvězdy.

Měli na sobě černé kalhoty a modré džínové košile. Jako uniformy. Košile působily levně a nově, stále s varhánky, jak byly zabalené. Školení na utužení kolektivního ducha, napadlo Reachera. Nějaká firemní blbost. Sežeňte dohromady středně důležité šéfy z oblastních poboček, vysaďte je v divočině, rozdejte jim košile a zadejte úkoly. Možná si teď po té šaškárně připadají jako dobrodruzi, a proto zastavili. A možná je čeká společná objektivní kritika, proto ta třístranná demokratická debata. Týmy potřebují týmovou práci, týmová práce vyžaduje shodu názoru, shoda názoru se nedá vynutit a otázky pohlaví jsou vždycky citlivé. Reachera vlastně udivilo, že žena nesedí vepředu nebo neřídí. I když řízení by mohlo působit jako podřízená role, když je v tom trojlístku jediná. Jako kdyby ji poslali pro kafe.

Minové pole.

„Jedu na východ,“ sdělil Reacher.

„Do Iowy?“ zeptal se muž na předním sedadle spolujezdce.

„Přes Iowu,“ upřesnil Reacher. „Až do Virginie.“

„Nastupte si,“ vyzval ho muž. „Kus vás můžeme vzít s sebou.“

Žena seděla za spolujezdcem, tak Reacher obešel kufr a nastoupil na straně řidiče. Usadil se na zadní sedadlo a zavřel dveře. Žena na něj poněkud nesměle kývla. Poněkud ostražitě. Možná proto, že měl zlomený nos. Ten pohled ji nejspíš vyděsil.

Muž za volantem se podíval do zrcátka a vyjel na nájezd.

TŘETÍ KAPITOLA

Okresní šerif se jmenoval Victor Goodman, což většina místních považovala za naprosto příhodné jméno. Byl dobrý člověk a většinou dosahoval vítězství, když si to vzal do hlavy. Ta dvě jména však spolu nesouvisela. Vítězil ne proto, že byl dobrý, ale protože byl chytrý. Chytrý natolik, aby před dalším krokem zvážil a přehodnotil předcházející rozhodnutí. Dva kroky dopředu, jeden dozadu. Tímhle systémem se řídil. Měl s ním dobré zkušenosti. Pokaždé se osvědčil. A právě v tu chvíli ho dovedl k přesvědčení, že se s těmi hlídkami na dálnici unáhlil.

Protože to, co se odehrálo v bunkru, nebyla žádná legrace. Muž v zeleném zimním kabátu byl v podstatě popraven. Dokonce úkladně zavražděn. Dostal úmyslně vedený zásah nožem. Nešlo o hádku nebo o rvačku, která se vymkla z ruky. Tohle byla profesionální práce zkušeného odborníka. Což se v Nebrasce moc často nestává. Téměř vůbec, přesněji řečeno.

Tak Goodman nejprve zavolal FBI v Omaze a podal hlášení. Byl příliš chytrý na to, aby si hřál vlastní polívčičku. Pak přehodnotil ty dva muže v červeném autě. V červeném jako hasičská stříkačka, popsal svědek. Zářivě červeném. Což neodpovídalo logice. Bylo příliš červené, než aby si ho profesionálové vzali jako únikové vozidlo. Bylo příliš nápadné. Snadno zapamatovatelné. Takže ti dva muži měli někde schované náhradní auto, na nějakém příhodném místě. S největší pravděpodobností tam odjeli a přestoupili.

A netrvalo jim ani vteřinu, aby si svlékli saka. Očitý svědek si přesně nepamatoval, jaké měli košile. Nejspíš bílé. Rozhodně světlé. Možná krémové. Možná pruhované. Nebo kostičkované. Nebo něco na ten způsob. Bez kravaty. Nebo jeden měl možná kravatu.

Tak zavolal Goodman ještě jednou dálniční policii a letecké jednotce a změnil požadavky na pátrání: hledají se dva muži v jakémkoliv autě.

~

Muž na předním sedadle spolujezdce se otočil a přátelsky prohodil: „Jestli vám nevadí, že se ptám, co se vám stalo s obličejem?“

Reacher opáčil: „Narazil jsem do dveří.“

„Opravdu?“

„Ne, ne opravdu. Zakopl jsem a upadl. Nic pozoruhodného. Jenom malá trapná nehoda.“

„Kdy?“

„Včera v noci.“

„Bolí to?“

„Ne tolik, aby nepomohl aspirin.“

Muž se ještě víc otočil a pohlédl na ženu. Potom na řidiče. „Nemá někdo aspirin? Abychom pomohli tomu nebožákovi?“

Reacher se usmál. Tým připravený řešit problémy, malé i velké. Namítl: „Nedělejte si kvůli mně starosti.“

Žena pravila: „Já nějaký mám.“ Sehnula se a sebrala ze země kabelku. Zahrabala v ní. Muž na předním sedadle spolujezdce ji sledoval, s nedočkavým napětím. Tvářil se nadšeně. Byl stanoven cíl a jeho naplnění leželo na dosah. Žena vyndala platíčko od firmy Bayer. Vymáčkla jeden prášek.

„Dej mu dva,“ požádal muž vepředu. „Vypadá, že je potřebuje. Víš co? Dej mu hned tři.“

Což Reacherovi přišlo trochu moc panovačné. Možná se to negativně odrazí v závěrečné analýze. Kolega tím zahnal ženu do obtížné situace. Možná ty aspiriny sama potřebuje. Možná ji trápí nějaký neduh. Možná je jí to nepříjemné přiznat. Nebo se chlap vepředu pokouší o dvojitý bluf. Ve všech ostatních směrech je bez poskvrnky, a tak mu trocha nadvlády projde jako nevinná přehnanost.

Reacher odmítl: „Jeden bude stačit, děkuju.“

Žena mu překlopila z dlaně do dlaně malou bílou pilulku. Muž vepředu mu podal láhev vody. Zavřenou a stále studenou z ledničky. Reacher polkl pilulku, odtrhl zapečetěný uzávěr na láhvi a zhluboka se napil.

„Děkuju,“ pravil. „To je od vás milé.“

Podal láhev zpátky. Muž vepředu si ji vzal a nabídl řidiči. Řidič zavrtěl mlčky hlavou. Byl soustředěný na silnici před sebou, udržoval rychlost na stodvacítce a plul pohodlně vpřed. Měřil zhruba sto osmdesát tři centimetry, ale byl úzký v ramenou a trochu nahrbený. Měl hubený holý krk. Čerstvý konzervativní sestřih. Ruce bez prstenů. Levná modrá košile mu byla moc krátká. Hodinky mu zdobila spousta malých složitých číselníků.

Muž na sedadle spolujezdce byl o něco menší, ale širší. Ne přímo tlustý, ale kdyby se cpal častěji než jednou týdně hamburgery, brzy by toho stadia dosáhl. Obličej měl pevný a růžový. Vlasy světlejší než řidič, také nedávno ostříhané a stejně krátké a ulíznuté po stranách jako školák. Košile měla moc dlouhé rukávy, byla mu malá v pase a velká v ramenou. Límeček byl ještě trojúhelníkový, jak ležel zabalený v obchodě, a látka přiléhala těsně ke krku.

Zblízka vypadala žena o rok dva mladší než muži. Spíš na čtyřicet než na pětačtyřicet. Měla tmavě černé vlasy, vyčesané nahoru a svázané do uzlu. Nebo drdolu. Nebo do něčeho podobného. Reacher přesně nevěděl, jak se takovému účesu říká. Odhadoval, že je středně vysoká a štíhlá. Košili měla očividně o pár čísel menší než muži, ale přesto na ní plandala. Byla hezká a působila vážně, jako by si s ní nebylo radno zahrávat. Bledý obličej, obrovské oči, spousta líčidla. Vypadala unaveně a trochu nervózně. Možná nebyla z té firemní šaškárny zase až tak nadšená. Což jí v Reacherových očích dodávalo na sympatiích.

Muž na předním sedadle spolujezdce se opět otočil a napřáhl jemnou zakulacenou ruku. Pravil: „Alan King, jen tak mimochodem.“

Reacher mu potřásl rukou a představil se: „Jack Reacher.“

„Těší mě, pane Reachere.“

„Nápodobně, pane Kingu.“

Řidič sdělil: „Já jsem Don McQueen,“ ale nenapřáhl ruku.

„To je ale náhoda,“ podivil se Reacher. „King a McQueen.“

King odtušil: „Ocitl jste se v královské společnosti.“

Žena mu také podala ruku, menší, světlejší a hubenější než King.

Řekla: „Karen Delfuensová.“

„Těší mě, že vás poznávám, Karen,“ opáčil Reacher a potřásl jí rukou. Žena mu ji podržela o vteřinu déle, než by čekal. Pak sundal McQueen nečekaně nohu z plynu a všichni poskočili trochu dopředu. V dálce zářila červená brzdová světla. Jako nepropustná hradba.

Ještě o něco dál naléhavě blikaly modré a červené policejní majáčky.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Dva kroky dopředu, jeden dozadu. Přezkoumej a přehodnoť. Šerif Victor Goodman zvažoval otázku náhradního auta, do kterého podle jeho názoru hledaní muži přesedli. Snažil se jít co nejvíc s dobou, jak to jen v jeho postavení šlo, uprostřed Zapadákova, což nebylo snadné, ale zhruba před rokem si v bulletinu Homeland Security přečetl, že v noci se dá kamerami nejhůř zachytit tmavomodrá barva. Kabáty, auta, cokoliv, modrá barva vypadá jako díra v temném nočním vzduchu. Dá se těžko najít, těžko určit. Ne že by Goodmanův okres vlastnil vyhledávací kamery. Ale Goodman usoudil, že to, co platí pro elektronickou čočku, platí také pro lidské oko. A usoudil, že ti dva muži mají o takových věcech patrně ponětí. Jsou to očividně profesionálové. Takže auto, které schovali, bude možná tmavomodré.

Nebo také ne.

Tak co má udělat?

Nakonec neudělal nic. Což bylo podle jeho názoru nejmoudřejší rozhodnutí. Protože kdyby se mýlil, zmařil by pokynem, aby hlídky věnovaly zvláštní pozornost tmavomodrým autům, svůj vlastní záměr.

Tak nechal pokyn tak, jak ho předtím upravil: hledají se dva muži v jakémkoliv autě.

~

V tom místě byla dálnice šestiproudová a tři proudy na východ blokovala pomalu se sunoucí vozidla. Osobní auta, náklaďáky a SUV se pohybovaly kousek po kousku vpřed, brzdily, zastavovaly, čekaly a opět se vlekly dopředu. McQueen bubnoval prsty o volant, celý nedočkavý. King upíral pohled přes přední sklo, trpělivý a odevzdaný. Delfuensová se také dívala před sebe, vyplašená, jako by se bála, že něco zmešká.

Reacher se zeptal do ticha: „Kam máte dneska v noci namířeno vy?“

„Do Chicaga,“ oznámil King.

Což Reachera osobně velice potěšilo. Z Chicaga jezdí spousta autobusů. Zejména po ránu. Na jih přes Illinois, na východ přes Kentucky, a Virginie je pak hned za rohem. Dobrá zpráva. Ale neřekl to nahlas. Bylo pozdě v noci a instinkt mu napovídal, že by měl dát najevo soucit.

Pravil: „To je pěkně daleko.“

„Devět set šedesát kilometrů,“ upřesnil King.

„Odkud jedete?“

Auto zastavilo, popojelo a opět zastavilo.

„Byli jsme v Kansasu,“ sdělil King. „A cesta krásně ubíhala. Žádný velký provoz. Žádné zdržení. Až doteď. Tohle je poprvé, co musíme po víc než třech hodinách zastavit.“

„To není špatné.“

„Já vím. Celou dobu jsme jeli nejméně stovkou. Řekl bych, že tohle je doslova poprvé, co se Don dotkl brzdy. Nemám pravdu, Done?“

McQueen opáčil: „Až na to, když jsme zastavili panu Reacherovi.“

„Jasně,“ potvrdil King. „Možná jsme tím na sebe přivolali smůlu.“

Reacher se zeptal: „Jste na služební cestě?“

„Pořád někam jezdíme.“

„Čím se zabýváte?“

„Naše specializace je software.“

„Vážně?“ projevil Reacher zdvořile zájem.

„Nejsme programátoři,“ upozornil King. „Ty zajímá jenom pizza a skateboardy. Prodáváme velkým společnostem.“

„Musíte mít spoustu práce.“

„Pořád někam jezdíme,“ zopakoval King.

„Byla tahle cesta zatím úspěšná?“

„Nemůžeme si stěžovat.“

„Myslel jsem, že jste byli na nějakém školení. Posilovali kolektivního ducha. Nebo se psychicky uvolňovali.“

„Ne, jsme jenom na obyčejné služební cestě.“

„Tak co ty košile?“

King se usmál.

„Vím, kam míříte,“ prohodil. „Tohle je nový firemní styl. Neformální pátky po celý týden. Oblečení ale musí být jednotné. Jako sportovní dres. Protože takhle softwarová branže v dnešní době funguje. Je hodně soutěživá.“

„Bydlíte v Nebrasce?“

King přikývl. „V podstatě kousek odtud. V Omaze teď sídlí spousta počítačových firem. Víc, než byste si myslel. Panuje tam dobré podnikatelské ovzduší.“

Auto popojelo, zabrzdilo, zastavilo a znovu popojelo. McQueenovo vlastní auto, usoudil Reacher. Ne z půjčovny. Ne z vozového parku. Na to bylo příliš opotřebované a plné harampádí. McQueen si musel vytáhnout krátkou sirku. Padla na něj při téhle služební cestě role řidiče. Nebo řídil pokaždé. Možná stál na nejnižší příčce. Nebo miloval řízení. Král silnic. Král silnic, který si dává oddech od rodiny. Protože rodinu očividně měl. Protože to bylo rodinné auto. Ale ne přehnaně. Válely se v něm dětské věci, ale jen pár. Na zemi ležela třpytivě růžová gumička. Podle Reacherova názoru ne taková, kterou by nosila dospělá žena. V prohlubni na přístrojové desce odpočívalo chlupaté zvířátko. Celé oválené a pomačkané, jako by ho někdo neustále cucal. Jedna dcera, došel Reacher k závěru. Osmi– až dvanáctiletá. Přesněji to nedokázal určit. Neměl s malými dětmi žádné zkušenosti.

Ale to dítě mělo matku nebo nevlastní matku. McQueen měl manželku nebo přítelkyni. To bylo jasné. V autě se povalovaly ženské drobnosti. Krabice s květovanými papírovými kapesníky, vypotřebovaná rtěnka v poličce na přístrojové desce, hned vedle plyšového zvířátka. Na klíči dokonce visel přívěsek z křišťálového skla. A kdyby Reacher neměl zlomený nos, určitě by cítil parfém linoucí se z polstrování.

Reachera napadlo, jestli se McQueenovi nestýská po rodině. Nebo možná je naprosto spokojený. Třeba nemá svou rodinu rád. Pak se McQueen za volantem zeptal: „Co vy, pane Reachere? V jakém oboru pracujete vy?“

„Ve vůbec žádném,“ odvětil Reacher.

„Děláte občasné práce? Cokoliv, co se naskytne?“

„Ani to ne.“

„Takže jste nezaměstnaný?“

„Ale ze svobodné vůle.“

„Odkdy?“

„Od té doby, co jsem odešel z armády.“

Na to McQueen neodpověděl, protože měl plné ruce práce. Auta před ním popojížděla a cpala se do pravého jízdního pruhu. Právě tenhle manévr zdržoval provoz. Dopravní nehoda, usoudil Reacher. Někdo možná dostal smyk, najel do svodidel, a když se odrazil, nabral další auta. Nikde ale nebyli vidět hasiči. Ani sanitka. Ani odtahová vozidla. Všechny majáčky blikaly ve stejné výšce, na střeše aut. Bylo jich tolik a blikaly tak rychle, že působily jako nepřerušovaný proud světla, jako červenomodrá záře.

Auto se posunovalo dopředu. Popojet, zastavit, popojet, zastavit. Patnáct metrů před světly dal McQueen blinkr a vecpal se do pravého jízdního pruhu. Čímž získal Reacher výhled na příčinu zdržení.

Žádná nehoda.

Zátaras na silnici.

Nejbližší policejní auto stálo napříč přes levý jízdní pruh a druhé o kus dál, ve stejném úhlu napříč přes střední pruh. Společně tam dřepěla jako dvě šipky namířené do pravého pruhu, tak nesmlouvavě, že řidičům nezbývalo než poslechnout. O něco dál parkovala dvě auta v prostředním pruhu, bokem k pomalému proudu projíždějících vozidel, naproti nim dvě auta bokem ke krajnici a za nimi stála další dvě, opět natočená v takovém úhlu, že se kolem nich museli řidiči prosmýknout, zabočit přes celou šířku silnice až do levého pruhu a teprve potom se opět roztáhnout do šířky a rozjet se svobodně za původním cílem cesty.

Dobře zorganizovaná operace, pomyslel si Reacher. Auta musela jet kvůli zácpě pomalu, a pomalý průjezd mezi překážkami zajišťovala prudká zatáčka doleva na konci zátarasu. Dlouhá úzká ulička mezi rovně postavenými auty v prostředním pruhu a souběžně postavenými auty na krajnici umožňovala pečlivou neuspěchanou kontrolu. Tenhle zátaras zorganizoval člověk, který to nedělal poprvé.

K čemu má ale sloužit? Osm aut je pěkné množství. A Reacher zahlédl brokovnice. Tohle není běžná kontrola. Policajti nezkoumají, jestli jsou řidiči připoutaní nebo mají platné poznávací značky. Zeptal se: „Poslouchali jste rádio? Co se stalo?“

„Klid,“ usadil ho King. „Tohle se čas od času stává. Nejspíš hledají nějakého trestance. Na západ odtud je několik dost velkých věznic. Pořád jim někdo utíká. Což je dost postavené na hlavu, nemáte pocit? Není to přece žádná věda. Mají na dveřích zámky.“

McQueen se podíval v zrcátku Reacherovi do očí a poznamenal: „Doufám, že to nejste vy.“

„Kdo bych neměl být?“ podivil se Reacher.

„Ten chlap, co utekl z vězení.“

V hlase mu zazníval úsměv.

„Ne,“ opáčil Reacher. „To rozhodně nejsem já.“

„To je dobře,“ usoudil McQueen. „Protože to by nás přivedlo všechny do maléru.“

Poposunuli se dopředu, v netrpělivé koloně aut. Reacher přes dlouhý tunel předních skel viděl, jak se činí dálniční policisté. Měli na hlavě své obvyklé čepice. V rukách drželi spuštěné brokovnice a zdvižené baterky. Svítili jimi do aut. Dopředu, dozadu, nahoru, dolů, počítali pasažéry, prohlíželi podlážky, občas se podívali do kufru. Když byli spokojení, mávli, že může auto jet, a pustili se do prohlídky dalšího.

„Neboj, Karen,“ pravil King, aniž by otočil hlavu. „Brzy budeme doma.“

Delfuensová neodpověděla.

King pohlédl zpátky na Reachera a vysvětlil: „Nesnáší cestování.“

Reacher na to nic neřekl.

Sunuli se dopředu. Policajti pokračovali v práci. Reacher po chvíli rozeznal vzorec. Do kufrů se dívali, jenom když byl v autě jeden řidič. Což vyvrátilo Kingovu teorii o uprchlém vězni. Vězeň by se mohl schovávat i v kufru auta, ve kterém jedou dva, tři nebo čtyři lidé. Nebo pět, šest nebo celý autobus. Policajti nejspíš dostali přesný pokyn, že mají hledat osamělého chlapa, který převáží něco nebezpečného. Drogy, zbraně, výbušniny, kradené zboží.

Sunuli se dopředu. Ocitli se na třetím místě v řadě. V obou autech před nimi seděli osamělí řidiči. Policajti se podívali do obou kufrů. Odmávli obě auta, že můžou jet. McQueen popojel a zastavil na přikázaném místě. Jeden policajt se postavil dopředu a posvítil si na poznávací značku. Vynořili se další čtyři, přistoupili z obou stran ke dvířkům, posvítili do okének, dopředu a dozadu, a spočítali pasažéry. Potom policista vepředu uhnul stranou a policista nejblíž u McQueena pokynul, že mohou jet, rychlým pohybem rukou přímo v McQueenově zorném poli.

McQueen se rozjel, otočil volantem, vybral zatáčku doleva, zabočil ostře doprava a vyrazil do nekonečného prostoru před sebou. Vydechl, udělal si pohodlí na sedadle, King vedle něj také vydechl a udělal si pohodlí. McQueen dupl na plyn a auto poskočilo a rozjelo se rychle na východ, jako by pospíchalo.

O minutu později zahlédl Reacher za svodidlem auto uhánějící stejnou rychlostí opačným směrem. Tmavý ford Crown Victoria, s blikajícími modrými světly za maskou chladiče. Zcela jasně vládní vozidlo ženoucí se za nějakou naléhavou záležitostí.

PÁTÁ KAPITOLA

Tmavý crown vic bylo služební auto FBI z pobočky v Omaze. Agent, který měl službu, přijal hovor od šerifa Goodmana a okamžitě zareagoval. Goodman použil výraz profesionálové, což znamenalo v řeči FBI organizovaný zločin, a organizovaný zločin FBI přímo miluje, protože se z něj dá vytřískat dobrá pověst, sláva a povýšení. Proto FBI okamžitě vyslala speciální agentku, zasloužilou veteránku s dvacetiletou zkušeností, vysoce kvalifikovanou, vysoce a vysoce váženou.

Jmenovala se Julia Sorensonová, táhlo jí na sedmačtyřicet a sloužila v Omaze téměř sedmačtyřicet šťastných měsíců. Omaha není New York ani Washington, ale není to v očích FBI ani žádný Zapadákov. Žádná Sibiř. Ani náhodou. Z neznámého historického důvodu se zločin drží železničních kolejí a Nebraska má na svém území největší seřadiště vagónů na naší planetě. Takže nadání Sorensonové nepřicházelo vniveč. Nepřipadala si nevytížená ani nenaplněná.

Během řízení zavolala šerifovi Goodmanovi na mobil a sdělila, že už je na cestě. Domluvili se, že se za hodinu setkají na místě činu.

~

Goodman seděl v autě, když mu zavolala. Jednomu zástupci přikázal, aby zajišťoval místo činu a dával pozor na svědka, a další střežili místní silnice vedoucí ven z okresu. Čímž se ocitl v pozici jediné mobilní jednotky. Popojížděl krajinou a hledal jasně červené auto.

Jeho okres byl obrovský, ale geograficky prostý. Před sto lety zanesl kdosi do mapy čtverec a ten tvar tam už zůstal. Protínaly ho dvě silnice, jedna dvouproudová zleva doprava, ze západu na východ, a jedna dvouproudová zespodu nahoru, z jihu na sever. Obě silnice se setkávaly uprostřed čtverce a tvořily křižovatku, u města, kde žilo osm tisíc obyvatel. Po silnici z východu na západ skoro nic nejezdilo, protože zhruba sedmdesát kilometrů na sever ji kopírovala mezistátní dálnice, která odváděla téměř veškerý provoz. Ale ze severu na jih a z jihu na sever jezdilo dost aut, protože dálnice v jednom směru přitahovala provoz a ve druhém ho vyplivovala. Místním obchodníkům netrvalo ani pět minut, aby to pochopili, a pět kilometrů severně za městem vybudovali dlouhou nejednotnou třídu s benzinovými pumpami, restauracemi, motely, bary, obchody a koktejlovými kluby. Obyvatelé, kteří byli v pohodě, ji považovali jenom za další obchodní čtvrť, a puritáni jí říkali Město hříchu. Podléhala naprosto stejným zákonům, předpisům a nařízením jako zbytek okresu, ale padesát let platilo nevyřčené pravidlo, že na dodržování těch zákonů se zase tak moc nedohlíží. Do barů díky tomu pronikly hrací automaty, do koktejlových klubů striptérky, povídalo se, že v motelech jsou k sehnání prostitutky, a do okresních pokladen se řinul neutuchající tok příjmů z daní.

Provoz vedoucí dvěma směry, jako dvouproudová silnice.

Právě tam teď mířil Goodman. Ne z morálního důvodu, ale prostě proto, že ta třída byla poslední zastávka před dalekou dálnicí a byla protkána prázdnými pozemky, dávno opuštěnými podniky a škvárobetonovými stěnami bez oken. Pokud byste chtěli schovat únikové vozidlo a vyměnit ho za nenápadné, jiné místo ve městě se nenabízelo.

Goodman projel křižovatkou a zanechal za sebou úctyhodnou oblast. Pak ho čekalo pole se sójovými boby a potom pět set metrů dlouhý úsek se starými zemědělskými stroji ze čtvrté ruky. Všechny byly na prodej, ale většina čekala na kupce tak dlouho, že úplně zrezivěla. Pak přišla další sója a potom se v dálce vynořila záře Města hříchu. Na obou koncích třídy stály benzinové pumpy, jedna na západní straně a jedna na východní, obě velké jako parkoviště u stadionu, pro obrovské náklaďáky, obě jasně osvětlené lampami na vysokých sloupech, obě s logy naftařských firem umístěnými tak vysoko, aby byla vidět ze vzdálenosti mnoha kilometrů. Mezi nimi se nacházely restaurace, motely, bary, obchody se smíšeným zbožím a koktejlové kluby, všechny poházené v náhodných úhlech podél třídy, některé temné, některé osvětlené, všechny uprostřed parkovišť z drceného kamene. Některé přežily padesát let, jiné byly už před dlouhou dobou odsouzené k plevelem zarostlému zániku.

Goodman začal na východní straně dvouproudové ulice. Zahnul kolem bistra, do kterého čas od času chodil, řídil pomalu a jednou rukou, druhou otáčel páčkou na ovládání reflektoru na sloupku předního skla a prohlížel zaparkovaná auta. Projel zezadu kolem bistra, kolem popelnic, pak pokračoval dopředu, obkroužil koktejlový bar, zkontroloval motel a nic nenašel. U benzinové pumpy na konci třídy parkovalo několik sedanů s pomačkanými blatníky, ale ani jeden nebyl jasně červený a soudě podle vrstvy špíny na čelních sklech tam dřepěly už pěkně dlouho.

Goodman dal přednost autu v protisměru, pak přejel do opačného pruhu a pokračoval v pátrání na západní straně, na severním konci, kde stál jako první podnik bar ze škvárobetonových tvárnic natřených před dvaceti lety na krémovo. Bez oken. Jen větráky na střeše, jako houby. Nikde na dohled červené auto. S barem sousedil koktejlový klub, poměrně čistý a ve Městě hříchu údajně nejvyhlášenější. Goodman před ním opsal osmičku, reflektor na sloupku následoval s lehkým zpožděním jeho pohyb auta, a tam ho spatřil.

Jasně červené auto z dovozu, zaparkované úhledně za klubem.

ŠESTÁ KAPITOLA

Reacher se naklonil trochu doprava, aby viděl přes hlavu Dona McQueena a předním sklem na silnici, čímž se dostal ramenem do prostoru Karen Delfuensové. Karen se posunula o stejný kousek doprava a přitiskla se na dvířka, aby si zachovala odstup. Reacher spatřil ploché paprsky reflektorů a za nimi nic jiného než uhánějící temnotu, s osamělou dvojicí červených koncových světel v dálce. Tachometr ukazoval sto třicet kilometrů v hodině. Nádrž byla do tří čtvrtin plná. Motor se nepřehříval. Na krytu airbagu se rýsoval emblém ve tvaru hlavy šroubu, což znamenalo, že auto je chevrolet. Měl najeto pětašedesát tisíc kilometrů. Ne úplně nový, ale také ne stará rachotina. Spokojeně předl a ujížděl vpřed.

Reacher se zabořil zpátky do sedadla a Delfuensová napodobila jeho pohyb. Alan King se vepředu pootočil a pravil: „Můj brácha sloužil v armádě. Peter King. Neznáte ho?“

„V armádě slouží spousta vojáků.“

King se usmál, malinko stydlivě.

„Jasně,“ opáčil. „Hloupá otázka.“

„Ale běžná. Všichni si myslí, že se navzájem známe. Nechápu proč. Chci říct, kolik lidí žije ve městě, kde bydlíte?“

„Zhruba jeden a půl milionu.“

„Znáte úplně všechny?“

„Neznám ani sousedy.“

„Tak vidíte. Kde přesně váš bratr sloužil?“

„U dělostřelectva. Poslali ho v první vlně do Perského zálivu.“

„Mě taky.“

„Tak ho možná znáte.“

„Poslali tam půl milionu mužů. Skoro každého. Byla to největší operace, jakou jsem zažil.“

„Jaké to bylo?“

„On vám bratr nevyprávěl?“

„Nemluvíme spolu.“

„Bylo tam horko,“ sdělil Reacher. „To si pamatuju nejvíc.“

„U jaké jednotky jste sloužil?“

„Byl jsem policajt,“ opáčil Reacher. „Sloužil jsem u vojenské policie. V jednotce vyšetřování zločinů. Od mládí.“

King napůl pokrčil rameny, napůl přikývl a nic víc neřekl. Opět se otočil dopředu a upřel pohled do temnoty.

Na krajnici se mihla cedule: Vítejte v Iowě.

~

Šerif Goodman popojel na parkoviště za klubem a zapnul dálková světla. Zaparkované auto z dovozu nebyla toyota, ani honda, ani hyundai, ani kia. Byla to mazda. Mazda 6, přesně řečeno. Pětidveřová, ale měla aerodynamický zadek, takže vypadala jako normální čtyřdveřový sedan. Byl to nový model. Červený jako hasičská stříkačka. Prázdný, ale nezamlžený. Nestál tam dlouho.

Kolem sebe měl spoustu volného místa. Za sebou padesát metrů štěrku prorostlého plevelem a pak už jen tisíc kilometrů na západ k předměstím Denveru. Před sebou zadní dveře klubu, obyčejný ocelový obdélník zasazený do omítnuté stěny barvy bláta.

Dobré místo. Schované. Bez očitých svědků. Goodman si představil, jak z mazdy vystupují dva muži, svlékají si saka, přecházejí k náhradnímu autu, nastupují a odjíždějí.

K jakému autu?

Žádné tušení.

Odjíždějí kam?

Ne na východ ani na západ, protože z okresu by se nedostali bez toho, aby jeli nejdřív na jih, zpátky ke křižovatce, a nikdo nejezdí únikovým vozidlem směrem k místu činu. Takže je logické, že vyrazili na sever. Leží tam dálnice, přichystaná za tmavým horizontem, jako velký anonymní magnet.

Takže jsou dávno pryč. Buď se dostali z okresu pár minut před tím, než dálniční policie postavila severní zátaras, nebo projeli o pár minut později bez povšimnutí, protože tou dobou ještě policie hledala jasně červené auto.

Goodmanova chyba, a byl si toho vědom.

Popadl vysílačku a řekl svým mužům, aby opustili stanoviště na místních silnicích. Přesně jim vysvětlil proč. Dvěma nařídil, aby hlídali oblast za koktejlovým klubem, a ostatní poslal za běžnými povinnostmi. Zavolal dispečerovi dálniční policie a nedozvěděl se nic dobrého. Podíval se na hodinky, spočítal čas, rychlost a vzdálenost, vydechl, nadechl se, zařadil a rozjel se zpátky k místu činu, aby se setkal se zvláštní agentkou Julií Sorensonovou.

Jeho chyba.

Ti dva muži už opustili stát.

Teď je to problém FBI.

SEDMÁ KAPITOLA

Julia Sorensonová našla bez velkého hledání křižovatku, což nebylo moc překvapivé, protože navigace ukazovala, že je to jediná kartografická zvláštnost v okruhu mnoha kilometrů. Zabočila dle pokynu doprava, ujela sto metrů na západ k louži světla a spatřila betonový bunkr se zaparkovaným autem šerifa a autem jeho zástupce.

Místo činu, přesně podle popisu.

Zaparkovaným autům rozuměla lépe než bunkru. Auta byla crown vicy jako její vlastní, ale nalakovaná v okresních barvách, vybavená vepředu a vzadu mohutnými nárazníky a světelnými konzolami na střeše. Bunkr byl obtížnější na pochopení. Pravoúhlý, zhruba šest metrů dlouhý, čtyři a půl metru široký a tři a půl metru vysoký. Měl plochou betonovou střechu a chyběla okna. Dveře byly kovové, pokřivené, odřené a vyboulené. Celá budova vypadala staře, smutně a opuštěně. Beton rozdrolily vítr a déšť, silně se na něm podepsaly a vyhloubily díry velikosti pěsti. Na oprýskaných místech vykukovaly hnědé kameny, některé ohlazené, jiné oštípané a rozlámané.

Agentka Sorensonová zaparkovala za autem zástupce šerifa a vystoupila. Byla vysoká, zcela očividně skandinávského původu, spíš hezká než krásná, s dlouhými popelavě světlými vlasy, do velké míry přirozeně blonďatými. Měla na sobě černé kalhoty, černé sako a pod ním modré tričko. Na nohou pevné černé boty a přes rameno kabelu hruškovitého tvaru, v níž nesla všechno potřebné kromě zbraně, kterou měla v pouzdře na levém boku, a průkazu, který si zastrčila do kapsy.

Vytáhla průkaz, otevřela ho a přistoupila k šerifovi. Odhadovala, že je o dvacet let starší než ona. Udělaný, ale ne vysoký, jako tříčtvrtinový fotbalista. Na tak starého chlapa vůbec ne špatné. Přes košili od uniformy si přehodil zimní bundu. Ale neměl rukavice, i když byla pěkné studená noc. Potřásli si rukama, na chvíli se odmlčeli a zadívali se na bunkr, jako by zvažovali, čím začít.

„Otázka číslo jedna,“ pravila Sorensonová. „Co je tohle za místo?“

Goodman objasnil: „Bývalá čerpací stanice. Přiváděla spodní vodu.“

„Teď už se nepoužívá?“

Goodman přikývl. „Snížila se hladina. Museli vykopat hlubší díru. Nová pumpa je zhruba kilometr a půl odtud.“

„Ten mrtvý chlap je pořád uvnitř?“

Goodman opět přikývl. „Čeká na vás.“

„Kdo si ho až do téhle chvíle prohlídl?“

„Jenom já a doktor.“

„Je tady spousta krve.“

„Ano,“ odsouhlasil Goodman. „To je pravda.“

„Vešli jste dovnitř?“

„Museli jsme. Museli jsme se podívat, jestli je mrtvý.“

„Dotkli jste se ho?“

„Jenom zápěstí a na krku, když jsme kontrolovali pulz.“

Sorensonová si přidřepla a otevřela kabelu. Vytáhla umělohmotné návleky na boty, latexové rukavice, aby si zakryla ruce, a fotoaparát. Vkročila do lepkavé louže a otevřela dveře bunkru. Jeden pant zaskřípal a druhý zaúpěl. Oba dva zvuky najednou zazněly jako poplachová protiletecká siréna. Sorensonová stoupla druhou nohou do louže.

„Vevnitř je světlo,“ sdělil Goodman.

Sorensonová našla vypínač. Rozsvítila žárovku v ochranné mřížce na stropě. Stará mřížka, stará žárovka. Nejspíš dvěstěwattová. Z průhledného skla. Vycházelo z ní jasné prudké světlo nevrhající stíny. Z podlahy trčely dvě prastaré tlusté trubky, zhruba tři a půl metru od sebe. Obě byly pětatřicet centimetrů široké a kdysi natřené státní zelenou, ale barva se z nich oloupala a zvítězila rez. Obě končily otevřeným otvorem, širokou obrubou, na kterou bývaly přišroubované spoje. Komunální systém, dávno zavržený. Sorensonová usoudila, že před mnoha lety vycházela jednou trubkou podzemní voda a pokračovala druhou, vodorovně a zase do země, k nějaké nedaleké vodárenské věži. Pak ale začala čerpadla nasávat vzduch a nadešel čas nového vrtu. Zavlažování, obyvatelstvo a domovní kanalizace. Sorensonová si přečetla věstníky. Přes devět a půl bilionů litrů podzemní vody ročně, víc než kdekoliv jinde, kromě Texasu a Kalifornie.

Sorensonová udělala další krok.

Kromě vodovodních trubek byl na zemi drobný štěrk a na stěně elektrický panel určený pro těžké zatížení, několik generací starý, a na další stěně vybledlý diagram ukazující funkci a účel hydraulického zařízení, které kdysi spojovalo oba zelené pahýly. A víc toho v bunkru nenašla, z pohledu trvalého stavu.

Novinkou byl mrtvý muž a jeho krev. Ležel na zádech, lokty a kolena ohnuté jako postavička z komiksu o prastarých tancích. Obličej a podbřišek měl zalité krví a ležel v kaluži krve. Bylo mu zhruba čtyřicet, i když se to dalo těžko určit. Měl na sobě zelený zimní kabát s ani novou, ani starou vycpávkou. Nezapnutý. Vykukoval zpod něj šedivý svetr a krémová kostkovaná košile. Jak košile, tak svetr vypadaly špinavě a obnošeně. Košili i svetr vytáhl někdo z kalhot a pak je vyhrnul přes hrudník.

Muž utrpěl dvě rány nožem. První šla ze strany přes čelo, dva a půl centimetru nad očima. Druhá byla bodná, zprava do břicha, přibližně v úrovni pupku. Většina krve pocházela z druhé rány. Vyvalila se ven. Mužův pupek vypadal jako náprstek plný zaschlé barvy.

Sorensonová se otázala: „Co si o tom myslíte, šerife?“

Goodman zvenku od dveří odvětil: „Řízli ho přes čelo, aby ho oslepili. Krev se mu nahrnula do očí. To je starý trik ze soubojů na nože. Proto mě napadlo, že to byli profíci. A pak už to šlo jako po másle. Vytáhli mu košili a bodli ho pod žebra. Potom škubli nožem, ale ne dostatečně. Umíral několik minut.“

Sorensonová souhlasně přikývla. Z toho důvodu tolik krve. Mužovo srdce bilo v marném, předem ztraceném boji o život.

Zeptala se: „Víte, kdo to je?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Proč mu vyhrnuli košili?“

„Protože to byli profíci. Nechtěli, aby se jim zasekla čepel.“

„Máte pravdu,“ odsouhlasila Sorensonová. „Musel to být dlouhý nůž, nemyslíte? Aby pronikl až do hrudi.“

„Dvacet až dvaadvacet centimetrů dlouhý.“

„Všiml si svědek nože?“

„Nezmínil se o něm. Ale můžete se ho zeptat. Čeká v autě zástupce. Aby mu nebyla zima.“

Sorensonová se zeptala: „Proč nepoužili střelnou zbraň? S tlumičem? Kalibr .22 by byl typičtější, pokud za tím vězí profíci.“

„Pořád by způsobili moc velký rámus, v tak těsném prostoru.“

„Nikde okolo ani noha.“

„V tom případě nevím, proč nepoužili střelnou zbraň,“ odtušil Goodman.

Sorensonová vytáhla fotoaparát a udělala několik snímků, v širokém záběru, aby zachytila situaci, a zblízka, aby neunikly podrobnosti. Požádala o svolení: „Nevadilo by, kdybych se dotkla těla? Chtěla bych najít průkaz totožnosti.“

Goodman svolil: „Je to váš případ.“

„Opravdu?“

„Pachatelé opustili stát.“

„Pokud vyrazili na východ.“

„A pokud vyrazili na západ, jedná se jenom o otázku času. Obávám se, že projeli přes zátarasy na dálnici.“

Sorensonová na to nic neřekla.

„Přestoupili do jiného auta,“ dodal Goodman.

„Nebo do aut,“ poopravila Sorensonová. „Mohli se rozdělit a odjet odděleně.“

Goodman se zamyslel nad volnými místy po obou stranách zaparkované mazdy. Zamyslel se nad svým konečným pokynem: jacíkoliv dva muži v jakémkoliv autě. Přiznal: „Tahle možnost mě nenapadla. Patrně jsem to zvoral.“

Sorensonová se mu nepokusila poskytnout útěchu. Jenom obešla louži krve a přisedla v nejsušším místě, které se jí podařilo najít. Zapřela se zezadu levačkou a pravačkou se dotkla těla. Ohledala ho a ohmatala. Kapsa košile byla prázdná. Stejně jako kabát, zevnitř i zvenku. Prsty v rukavici se jí červeně zabarvily krví. Zkusila kapsy kalhot. Také prázdné.

Zavolala: „Šerife? Potřebovala bych, abyste mi pomohl.“

Goodman vešel dovnitř, po špičkách, dlouhým úkrokem, jako by se pohyboval na tři sta metrů vysoké hraně. Sorensonová požádala: „Zastrčte mu prsty pod pásek. Otočte ho. Musím se podívat do zadních kapes.“

Goodman poklekl naproti ní, na délku paže od mrtvého těla, a zastrčil prsty pod opasek. Odvrátil obličej a zabral. Mrtvola se překulila na bok. Zamlaskalo to a vyvalilo se o něco víc krve, ale pomalu, protože krev už zasychala, mísila se se štěrkem na zemi a vytvářela hustou kaši. Sorensonová zašátrala jako zkušená kapsářka a ohledala zadní kapsy.

Nic v nich nenašla.

„Žádný průkaz totožnosti,“ konstatovala. „Takže právě v tomhle okamžiku máme neznámou oběť. Není život skvělý?“

Goodman nechal oběť klesnout zpátky na záda, na podlahu bunkru.

OSMÁ KAPITOLA

Jack Reacher nebyl vystudovaný právník, ale jako všichni policajti se naučil o právu z jeho praktické stránky, věděl, jak funguje v reálném světě, znal všechny triky a fígle.

A pochopil oblasti, kdy právo mlčí.

Neexistuje například zákon, který by přikazoval, že lidé, kteří vezmou stopaře, musejí povídat pravdu.

Ze zkušenosti věděl, že čas od času neodolají nevinným lžím. Možná právě proto stopařům stavějí. Už ho vzali jasní příživníci, kteří tvrdili, že jsou manažeři, manažeři, kteří se prohlašovali za podnikatele, podnikatelé, kteří byli údajně úspěšní, zaměstnanci, kteří se vytahovali, že vlastní fiktivní firmu, sestry, které se vydávaly za doktorky, doktoři, kteří měli být chirurgové. Lidé si rádi přibarvují realitu. Na hodinu na dvě se rádi přesunují do jiného světa, testují ho, ochutnávají, zkoušejí své hranice, koupají se v záři.

Nikomu tím neublíží.

Jenom si užijí trochu legrace.

Alan King ale lhal jinak.

Tím, co říkal, nepřeceňoval své schopnosti. Nedělal se větším, lepším, chytřejším ani sexuálně přitažlivějším. Z nějakého neznámého důvodu vykládal hloupé, triviální, hmatatelné lži.

Jako například: modré džínové košile. Nebylo to firemní oblečení. Nažehlené módní kousky s vyšitým logem nad kapsami. Nikdo je ještě neměl na sobě a ještě neviděly pračku. Byly to levné hadry z obchodu, kde se všechno prodává za dolar, přímo z police, přímo z umělohmotného obalu. Reacher to dobře věděl. Protože sám nosil úplně stejné.

Nebo například: King tvrdil, že celé tři hodiny nikde nezastavili, ale kontrolka stavu paliva ukazovala do tří čtvrtin plnou nádrž. Což by znamenalo, že chevrolet může ujet dvanáct hodin bez natankování. Což by dělalo přes tisíc pět set kilometrů, při rychlosti na dálnici. Což nepřipadalo v úvahu.

Kromě toho: voda, kterou mu King podal, aby zapil aspirin od Karen Delfuensové, byla pořád studená z ledničky. Což by se nikomu po třech hodinách jízdy s naplno zapnutým topením nepodařilo.

Lži.

Další zněla: King prohlásil, že bydlí někde v Nebrasce, ve městě s milionem a půl obyvatel. Což také nepřipadalo v úvahu. Počet milion a půl by platil pro skoro celou Nebrasku. V Omaze žije zhruba čtyři sta tisíc lidí a v Lincolnu dvě stě padesát tisíc. Přes milion obyvatel má jenom devět amerických měst, a osm z nich je výrazně menších nebo větších než milion a půl. Tomu číslu se blíží jedině Filadelfie.

Pocházejí tedy jeho spolucestující z Filadelfie? Nebo měl King na mysli celou oblast metropole? V tom případě by byla Filadelfie moc velká a do jejího obrazu by se vešla další města. Odpovídal by Columbus, Las Vegas nebo Milwaukee, také možná San Antonio nebo živelně rozrostlý Norfolk-Virginia Beach-Newport News.

Ale žádné město v Nebrasce.

Ani náhodou.

A proč Karen Delfuensová nemluví? Řekla já nějaký mám na adresu aspirinu a během vzájemného představování sdělila své jméno, pak se však ponořila do mlčení. Reacher dokázal mlčet celé hodiny, ale dokonce i on se snažil o zdvořilou konverzaci. Delfuensová vypadala jako ženská dodržující společenská pravidla. Ale nedržela se jich.

Proč?

Do toho ti nic není, pomyslel si Reacher. Záleželo mu jen na tom, aby se dostal autobusem do Virginie, a blížil se tomu cíli rychlostí sto třicet kilometrů za hodinu, skoro čtyřicet metrů za vteřinu. Zabořil se do sedadla a zavřel oči.

~

Julia Sorensonová před bunkrem párkrát poskočila, stáhla si umělohmotné návleky a zavřela je společně s rukavicemi do neprodyšného pytle.

Patrně důkazy a rozhodně biologicky nebezpečný materiál. Pak vytáhla mobil a povolala kompletní tým zdravotníků a ohledávačů stop FBI.

Její případ.

Nastoupila dozadu do auta zástupce šerifa, kde seděl očitý svědek. Nemělo cenu, aby čekal venku v zimě. Goodman nastoupil dopředu a zástupce se otočil za volantem. Byla to běžná malá konference, dva a dva, oddělení neprůstřelným sklem.

Očitému svědkovi bylo kolem padesáti a byl zarostlý a ne zrovna ze škatulky, v zimním farmářském oblečení. Svědek vylíčil, co viděl, s nepřesnostmi, se kterými Sorensonová počítala. Věděla, že očitá svědectví mají své slabiny. V rámci výcviku v Quanticu ji poslali na výslech lékaře podezřelého z podvodů na zdravotní pojišťovně. Čekala na něj v nacpané čekárně. Vrazil do ní ozbrojený muž, který chtěl ukrást drogy, vystřelil, pobíhal kolem a pak utekl. Později samozřejmě zjistila, že to na ni narafičili. Doktor i lupič byli herci, náboje ve zbrani slepé a všichni v čekárně adepti na místo v policejních silách. Nedokázali se shodnout, jak lupič vypadal. Neshodli se vůbec na ničem. Malý, vysoký, tlustý, hubený, černoch, běloch, nikdo se pořádně nepamatoval. Od té doby brala Sorensonová očitá svědectví s rezervou.

Zeptala se: „Viděl jste, jak ten muž v zeleném kabátu přijel?“

Svědek odpověděl: „Ne. Viděl jsem ho jenom na cestičce, jak jde k čerpací stanici.“

„Viděl jste, jak přijelo to červené auto?“

„Ne. Když jsem se podíval, tak tam už stálo.“

„Seděli v něm ti dva muži v oblecích?“

„Ne, byli také na cestičce.“

„Šli za tím jiným mužem?“

Svědek přikývl. „Asi tři metry za ním. Možná šest.“

„Dokážete je popsat?“

„Prostě dva chlapi. V oblecích.“

„Mladí? Staří?“

„Ani mladí, ani staří. Prostě dva chlapi.“

„Malí? Vysocí?“

„Průměrně velcí.“

„Černí, nebo bílí?“

„Bílí.“

„Tlustí, nebo hubení?“

„Normálně stavění.“

Sorensonová se otázala: „Nějaké charakteristické znaky?“

Svědek namítl: „Nevím, jak to myslíte.“

„Něco zvláštního v obličeji? Plnovous, jizvy, piercing? Tetování? Něco na ten způsob.“

„Byli to prostě obyčejní chlapi.“

„Co barva vlasů? Měli je tmavé, nebo světlé?“

„Jejich vlasy?“ podivil se svědek. „To nevím. Řekl bych, že byly úplně normální.“

Sorensonová se zeptala: „Všiml jste si nože, když vcházeli dovnitř?“

„Nevšiml,“ opáčil svědek.

„Všiml jste si nože, když vycházeli ven?“

„Ne.“

„Byli umazaní od krve?“

„Mám dojem, že jedno sako vypadalo na několika místech mokře. Ale ty skvrny byly černé, ne červené. Mohly být od vody. Na tmavém obleku.“

„Pouliční osvětlení je žluté.“

Svědek se podíval z okénka, jako by si to chtěl potvrdit, a pravil: „Ano.“

„Takže krev mohla vypadat ve žlutém světle černě.“

„To máte asi pravdu.“

Sorensonová se otázala: „Patřilo to auto jim?“

„Nastoupili do něj, milá dámo.“

„Jak ale působili, když do něj nastupovali? Jako by ho dobře znali? Nebo nešikovně šátrali?“

Goodman střelil z předního sedadla tázavým pohledem. Sorensonová objasnila: „Ten mrtvý chlap nemá nic v kapsách. Ani klíčky od auta. Tak jak se sem dostal? To červené auto možná patřilo jemu.“

Goodman namítl: „Tak jak se sem dostali ti dva chlapi? Nepřišli po svých. Je zima a neměli na sobě kabáty.“

„Možná přijeli všichni společně.“

Očitý svědek pravil: „Nevím, milá dámo. Nastoupili do auta a odjeli. To je všechno, co jsem viděl.“

Goodman ho tedy nechal odebrat se domů do postele a potom odvezl Sorensonovou na sever, aby se podívala na opuštěné červené auto.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Reacher měl zavřené oči a nefungoval mu nos. Nedostatek smyslů tudíž nahradily chuť a hmat. V ústech cítil železo a měď, vzadu v krku, kde mu stékala krev. Pod konečky prstů pravé ruky cítil myší srst zadního sedadla, syntetickou, hustou a mikroskopicky drsnou. Levičku měl položenou v klíně a vnímal pod ní hrubou bavlnu svých kalhot, silnou, vláknitou a pořád kluzkou po předeprání v továrně. Slyšel hlasité svištění betonových panelů pod pneumatikami, hučení motoru, kvičení hnacích řemenů a šumění vzduchu na sloupcích předního skla a na zrcátkách na dveřích. Slyšel praskání pružin v sedadlech, jak se všichni během jízdy nepatrně kolébali. Slyšel, jak Don McQueen pomalu a soustředěně dýchá, Karen Delfuensová malinko úzkostlivě a Alan King stále rychleji a ostřeji. O něčem uvažoval. Docházel k rozhodnutí. Reacher zaslechl, jak se otřela látka o zápěstí. Alan King se podíval na hodinky.

Pak se King otočil a Reacher otevřel oči.

King oznámil: „Vážně bych se rád dostal ještě před rozedněním do Chicaga.“

To mi vyhovuje, pomyslel si Reacher. Po ránu jezdí z Chicaga spousta autobusů. Na jih přes Illinois, na východ přes Kentucky, a Virginie je pak už za rohem. Opáčil: „To se dá stihnout. Jedeme rychle. Je zima. Rozední se pozdě.“

King pravil: „Měli jsme v plánu, že Don odřídí první půlku a já druhou. Teď si myslím, že bychom se měli rozdělit na třetiny. Vy byste mohl odřídit prostřední třetinu.“

„Ne Karen?“ podivil se Reacher.

Delfuensová na to nic neřekla.

„Karen neřídí,“ objasnil King.

„Dobře,“ podřídil se Reacher. „S radostí pomůžu.“

„Bude to takhle bezpečnější.“

„Ještě jste neviděl, jak řídím.“

„Dálnice je úplně prázdná, rovná a široká.“

„Dobře,“ zopakoval Reacher.

„Vyměníme se, až příště zastavíme, abychom natankovali.“

„Což bude kdy?“

„Brzy.“

„Proč?“ otázal se Reacher. „Jedete už tři hodiny a nádrž je pořád ze tří čtvrtin plná. Při takovéhle spotřebě budete v půlce cesty do New Yorku, než budete potřebovat benzin. Možná ještě dál.“

King se na okamžik odmlčel. „Klidně mi můžete věřit, že znám všechny nešvary a slabůstky tohohle auta. Ukazatel paliva je rozbitý. Ukazuje špatně. Nejdřív se tváří, že je nádrž pořád plná. Pak klesne jako kámen.“

Reacher na to nic neřekl.

King dodal: „Vážně, brzy budeme muset zastavit.“

~

Dva zástupci střežící oblast za koktejlovým klubem zaparkovali svá vozidla v sevřeném úhlu dost daleko od červené mazdy, jako by samotné auto představovalo nebezpečí. Jako by bylo radioaktivní nebo hrozilo, že vybuchne. Goodman zajel předkem svého crown vicu do zakázaného trojúhelníku a zastavil šest metrů před cílovým objektem. Sorensonová poznamenala: „Předpokládám, že sem očití svědci nechodí.“

„Nemám dneska narozeniny,“ odtušil Goodman. „Ani všechny Vánoce najednou.“

„Je ten klub také opuštěný?“

„Ne, ale zavírá o půlnoci. Je to slušný podnik.“

„V porovnání s čím?“

„S ostatními kluby tady v téhle oblasti.“

„V kolik sem to červené auto mohlo přijet?“

„Nejdřív? Ne dřív než dvacet minut po půlnoci. Aby ho neviděli svědci.“

„Řekla bych, že jste nikdy nepracoval v baru,“ konstatovala Sorensonová.

„Nepracoval,“ potvrdil Goodman. „Proč?“

„Protože to, že o půlnoci odcházejí domů zákazníci, ještě neznamená, že odchází i personál. Určitě tady ještě zůstala nějaká nebohá prostoduchá servírka. Znáte majitele?“

„Jasně.“

„Tak mu zavolejte.“

„Jí,“ upřesnil Goodman. „Klub vlastní slečna Smithová. Bydlí u nás odjakživa. Je to dobře známá figurka. Nebude mít radost, jestli ji probudím.“

Sorensonová neustoupila. „Já nebudu mít radost, když to neuděláte.“

Goodman tedy vytáhl mobil, vymačkal číslo a začal přecházet u svého auta, zatímco Sorensonová se šla podívat na mazdu. Měla severokarolínskou poznávací značku, malý čárkový kód na zadním okénku a uvnitř vypadala uklizená, čistá a čerstvě vyluxovaná. Sorensonová sdělila poznávací značku a identifikační číslo vozidla své kanceláři v Omaze a všimla si, že šerif Goodman si píše propisovačkou cosi do dlaně, telefon zachycený mezi uchem a ramenem. Viděla, jak odkládá propisovačku, končí hovor, a pak jí oznámil: „Slečna Smithová odtud odešla přesně ve dvanáct s posledním zákazníkem.“

V hlase mu však nezaznívala vítězosláva. Nenasadil tón vždyť-jsem-vám-to-říkal.

„A dál?“ vyzvala ho Sorensonová.

„Zůstala tady jedna servírka, aby uklidila. Údajně se střídají. Každou noc dostane jedna z nich zaplaceno až do půl jedné.“

„A to je její číslo, co jste si napsal na ruku?“

„Ano. Její číslo na mobil.“

„Ta mazda je z půjčovny,“ sdělila Sorensonová. „Poznávací značky z jiného státu, čárkový kód, který se čte při vrácení, dvakrát týdně řádný úklid.“

„Nejbližší půjčovna aut bude na letišti v Omaze. Můžu tam zavolat.“

„Už jsem to udělala. Měl byste zavolat té servírce.“

Goodman uposlechl, nastavil levou dlaň do světla reflektorů a pravou rukou vymačkal číslo na svém mobilu.

DESÁTÁ KAPITOLA

Dálnice se ne moc daleko za státní hranicí Iowy zúžila do dvou pruhů, natáhla a osaměla. Výjezdy dělila spousta kilometrů. Každý z nich byl specifický. Každý ohlašovala řada tří modrých tabulí sto metrů za sebou, první s údaji o benzinové pumpě, druhá s údaji o jídle a třetí s údaji o ubytování, stylem, který byl napůl informativní a napůl reklamní. Některé tabule zely prázdnotou. Některá místa nabízela jídlo, ale ne benzin, některá benzin, ale ne motel, nebo rychlé občerstvení, ale ne restauraci. Reacher té řeči rozuměl. Měl procestovanou většinu mezistátních dálnic. Některé tabule budou klamné, zavedou řidiče dvacet třicet kilometrů po venkovských silnicích k pumpám, které budou zavřené, až tam dojedou. Jiné budou stát na začátku hroznu nejrůznějších nabídek, ze kterých si řidič nebude moct vybrat, Exxon nebo Texaco nebo Sunoco, Subway nebo McDonald’s nebo Cracker Barrel, Marriott nebo Red Roof nebo Comfort Inn. Záleželo jedině na světlech v dálce. Klamné výjezdy se většinou poznají podle toho, že jsou temné, slibné a lákají červenožlutou září na horizontu.

Ujížděli vpřed, otupělí, tiší a trpěliví, a Alan King posléze zvolil nenápadný výjezd kousek za Des Moines.

Rozhodl: „Tenhle nevypadá špatně, Done.“

Na každé modré tabuli před výjezdem byla jenom jedna značka, každá jiná. Reacher neznal ani jednu specificky, ale všechny obecně. Rozuměl dané řeči. Bude tam neznačková benzinová pumpa, mikrovlnka a kávovar s vylouhovanou kávou v bezútěšné boudě přes ulici a ošuntělý rodinný motel o dva kilometry dál. V dálce viděl světla benzinové pumpy, modrobílá v nočním oparu. Patrně velké pumpy, kde můžou tankovat i náklaďáky.

Don McQueen v dost velkém předstihu zpomalil, jako proudové velkoletadlo připravující se na přistání. Podíval se do zrcátka a dal blinkr, i když musel vědět, že nejméně kilometr za ním nic nejede. Asfalt na sjezdu byl hrubý a hlasitý. Sjezd vedl na dvouproudovou okresku a benzinová pumpa stála po třiceti metrech doprava směrem na jih, na opačné straně silnice směrem na východ. Byla velká, co se týče plochy, ale úsporná, co se týče zařízení. Šest stojanů, hadice se vzduchem a vysavač pro osobní auta a oddělená oblast se stojany pro náklaďáky a loužemi nafty. Žádná ochranná stříška. Malá bouda na placení a osamocené toalety na konci parkoviště. Žádné občerstvení.

Ale přesně podle předpokladu stála přímo naproti pumpě přes silnici zchátralá budova připomínající stodolu, s nápisem Jídlo a nápoje po celých dvacet čtyři hodin na zkosené střeše, ručně vyvedeným neumělým, dva metry vysokým písmem. Za stodolou se rýsovala menší verze modré tabule nabízející ubytování, s diskrétní šipkou ukazující do temnoty k motelu. Nad silnicí se držel čtyřicet centimetrů vysoký opar s pableskujícími krystalky ledu.

McQueen ujel sto metrů po dvouproudové okresce, zabočil k benzinové pumpě a zastavil, předkem ke směru, kterým přijeli, a bokem ke stojanu. Vypnul motor, sundal ruce z volantu a zůstal nehybně sedět v nastalém tichu.

Alan King rozhodl: „Pane Reachere, vy nám přinesete kávu a já natankuju.“

Reacher namítl: „Ne, natankuju já. To je jedině spravedlivé.“

King se usmál. „Benzin, zadek nebo tráva. Cena za stopování, správně?“

„Rád za to svezení zaplatím.“

„A já vás nechám,“ opáčil King. „Ten benzin ale nekupuju já. Ne na takovéhle cestě. Je služební, tak použijeme podnikové peníze. Nemůžu po vás chtít, abyste sponzoroval firmu, pro kterou pracuju.“

„Tak mi alespoň dovolte, abych se toho tankování chopil. Ušetřím vám práci.“

„Odřídíte pět set kilometrů. To jako pomoc bohatě stačí.“

„Venku je zima.“

King usoudil: „Chcete zjistit, kolik se vejde do nádrže. Že je to tak? Nevěříte, že je rozbitý ukazatel paliva.“

Reacher na to nic neřekl.

King dodal: „Bylo by přinejmenším zdvořilé, kdybyste věřil tomu, co říká chlap, který nabídl, že vás sveze tak daleko.“

Reacher na to nic neřekl.

„Kávu,“ požádal King. „Dvě s mlékem a jednou lžičkou cukru, plus cokoliv, co si bude přát Karen.“

Delfuensová to nijak neupřesnila. Na okamžik se rozhostilo ticho a King usoudil: „Takže Karen si nic nedá.“

Reacher vystoupil z auta a přešel přes dvouproudovou okresku.

~

Šerif Goodman se dovolal přímo do hlasové schránky. Oznámil: „Servírka má vypnutý telefon.“

„Co jiného jste čekal?“ odtušila Sorensonová. „Spí jako dřevo. Je unavená po celovečerní šichtě. Má pevnou linku?“

„Slečna Smithová mi dala jenom číslo na mobil.“

„Tak slečně Smithové ještě jednou zavolejte a zjistěte adresu. Budeme u ní muset zabouchat na dveře.“

„Nemůžu slečně Smithové ještě jednou volat.“

„Ale můžete.“ V ten okamžik zazvonil Sorensonové vlastní mobil. Vydával obyčejný elektronický zvuk. Bez melodie. Nestáhla si oblíbený tón. Ohlásila se, zaposlouchala, pravila: „Dobře,“ a ukončila hovor.

„Mazda pochází z půjčovny na letišti v Denveru,“ sdělila. „Půjčil si ji osamělý muž. Moji lidé tvrdí, že se prokázal falešným řidičským průkazem a falešnou kreditní kartou.“

„Proč Denver?“ podivil se Goodman. „Když se chcete dostat k nám, je daleko jednodušší letět do Omahy a půjčit si auto tam.“

„Denver je mnohem větší a anonymnější. Tamní půjčovna musí být dvacetkrát větší než půjčovna v Omaze.“

Opět jí zazvonil telefon. Stejný prostý elektronický zvuk. Sorensonová přijala hovor a Goodman tentokrát viděl, jak se narovnala v zádech. Mluvila s nadřízeným. Univerzální řeč těla. Požádala: „Mohl byste to, prosím, zopakovat?“ Pak ještě chvíli poslouchala a nakonec pravila: „Ano, pane.“

A potom ukončila hovor.

Sdělila: „Ta záležitost se poněkud zkomplikovala.“

Goodman se zeptal: „Jakým způsobem?“

„Moji muži u vaší čerpací stanice už odebrali otisky prstů toho mrtvého chlapa. Odeslali je, a jak se otisky vracely, rozsvítily pár počítačů na ministerstvu zahraničí.“

„Na ministerstvu zahraničí? Pod to přece vůbec nespadáte. Zabývá se zahraničními věcmi. Vy patříte pod ministerstvo spravedlnosti.“

„Nepatřím vůbec pod nikoho.“

„Proč ale ministerstvo zahraničí?“

„To ještě nevíme. Ten mrtvý chlap mohl být jejich spolupracovník. Nebo ho znali.“

„Něco jako jejich diplomat?“

„Nebo diplomat z nějaké jiné země.“

„V Nebrasce?“

„Nedrží je připoutané řetězem k psacímu stolu.“

„Nepřišel mi jako cizinec.“

„Nepodobal se vůbec nikomu. Byl zalitý krví.“

„Tak co podnikneme?“

„Vyvineme maximální úsilí,“ prohlásila Sorensonová. „To je to, co žádají. Kde jsou teď ti dva chlapi?“

„Teď? Můžou být téměř kdekoliv.“

„V tom případě se musíme pustit do hazardní hry. Než mě z tohohle případu stáhnou. Nebo než na mě začne někdo dohlížet. Což se určitě hned ráno stane. Protože přesně tak probíhá maximální úsilí. Takže dejme tomu, že jsou pořád na cestě.“

„Ale kde? Existuje milion silnic.“

„Dejme tomu, že zůstali na dálnici.“

„Proč by to dělali?“

„Patrně nejsou místní. Patrně prchají domů, což může být pěkně daleko.“

„Kterým směrem?“

„Jedním, nebo druhým.“

„Řekla jste, že možná cestují odděleně.“

„Ta možnost se nabízí, ale není moc velká. Statistiky dokazují, že dvojice pachatelů zůstanou většinou spolu. Je to v lidské povaze. Moc si po vykonání závažného zločinu nevěří.“

„Statistiky?“

„Považujeme je za užitečné vodítko.“

„Dobře, jestli tedy zůstali spolu a jsou pořád na dálnici a jestli zamířili na západ, musí být touhle dobou ve čtvrtině cesty do Denveru. A jestli vyrazili na východ, jsou už dávno v Iowě.“

„Rychlost?“

„Nejspíš sto třicet. Dálniční policie není moc nadšená, když jezdí řidiči pomaleji. Ne tady u nás. Pokud není špatné počasí. A dneska v noci je velice dobrá viditelnost.“

Maximální úsilí. Hazardní hra. Sorensonová se na třicet vteřin hluboce zamyslela a pak zase popadla mobil, zariskovala a nechala postavit dva nové zátarasy na dálnici, do hodiny, jeden na čtvrtině cesty do Denveru plus sto třicet kilometrů a druhý daleko za hranicí Iowy plus sto třicet kilometrů. Hlídky u obou zátarasů měly pátrat po dvou mužích neurčitého věku, neurčitého vzhledu, bez charakteristických rysů. Možná v zakrváceném oblečení, možná s řeznou zbraní se stopami nedávného použití.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Reacher vyšel z budovy s občerstvením se čtyřmi kelímky kávy na papírovém podnose. Byl plně připravený, že tři kávy přijdou vniveč. Byl plně připravený, že auto bude pryč. Ale nebylo. Popojelo od stojanu, ale čekalo u hadice se vzduchem a vysavačem, se zapnutými světly a motorem. Na předním sedadle seděl Alan King a za ním Karen Delfuensová. Don McQueen postával venku u dveří řidiče a vypadal zmrzle a unaveně. Reacher správně odhadl jeho výšku a stavbu těla. Měřil okolo sto osmdesáti tří centimetrů a byl štíhlý, samá ruka a noha.

Reacher přenesl kávu přes dvouproudovou okresku a podal jeden kelímek s mlékem a cukrem McQueenovi. Pak obešel kapotu a druhý podal Alanu Kingovi. Potom otevřel dvířka na straně, kde seděla Delfuensová, a nabídl jí třetí kelímek. Oznámil: „Bez mléka a cukru.“

Delfuensová na vteřinu zaváhala a nakonec kelímek přijala. Pravila: „Děkuju. Přesně takhle ji piju. Jak jste na to, proboha, přišel?“

Jedenáct slov. O šest víc než od ní zatím slyšel, od samého počátku cesty. Pomyslel si: Každý ví, že ženy po třicítce pijí kávu bez cukru a mléka. Nahlas však pravil: „Prostě jsem se trefil.“

„Děkuju,“ zopakovala Karen.

Reacher přešel k popelnici u vysavače a odhodil papírový tácek. Don McQueen mu otevřel dvířka řidiče, trochu jako komorník. Reacher se usadil a zastrčil kávu do držáku na kelímky. McQueen se posadil za něj.

Reacher našel páčku a posunul sedadlo, aby měl místo na nohy. Uhodil tím McQueena do kolen. Podíval se na Alana Kinga a navrhl: „Co kdybyste si vyměnil místo s panem McQueenem? Dva největší lidé z nás sedí za sebou.“

King sdělil: „Vždycky sedím vepředu.“

„Vždycky?“

„Bez výjimky.“

Reacher tedy pokrčil rameny, nastavil zrcátko, zapnul si bezpečnostní pás a udělal si pohodlí. Pak posunul řadicí páku na drive, dotkl se nohou plynu a vyjel na dvouproudovou okresku a nahoru po nájezdu zpátky na dálnici.

Další důkaz, že nejsou na cestě celé tři hodiny.

Nikdo si neodskočil na záchod.

~

Šerif Goodman zaklapl mobil a oznámil: „Slečna Smithová má teď vypnutý telefon.“

Sorensonová přikývla. „Je pozdě. Civilisté jsou v posteli. Víte, kde bydlí?“

Goodman neodpověděl. Z jeho mlčení sálala ostražitost.

„Samozřejmě že víte, kde bydlí,“ podotkla Sorensonová. „Bydlí tady odjakživa. Je to známá figurka. Budeme muset zabouchat nejdřív u ní a teprve potom u servírky.“

Goodman namítl: „Nemůžu u slečny Smithové zabouchat na dveře. Ne uprostřed noci.“

Sorensonová na to nic neodpověděla. Udělala malý krok do strany, nalevo od pravého boku červené mazdy, a podívala se napříč mezerou mezi koktejlovým klubem a škvárobetonovou stěnou baru. Pravila: „Vidím odtud benzinovou pumpu. Naproti přes ulici.“

Goodman opáčil: „A co má být?“

„Každý mě odtamtud může vidět.“

„Máte na mysli očité svědky? Měli bychom vážně štěstí, kdyby nějaký dálkový řidič náklaďáku tankoval právě v okamžiku, kdy přijeli a zase odjeli naši muži. A díval se správným směrem a neškrabal se na zadku, ale dával pozor. A stejně, jak bychom ho našli?“

„Ne, ta pumpa by mohla mít kamery. Možná se širokým zorným úhlem. Možná zabírají i tohle místo.“

Goodman na to nic neřekl.

„Má ta pumpa kamery?“

„Nevím,“ odpověděl Goodman.

„Není to vyloučené,“ usoudila Sorensonová. „Do těch velkých náklaďáků se vejdou stovky litrů. Udeřily těžké časy. Řidiči možná cloumá pokušení, aby odjeli bez zaplacení. A naftařské firmy z toho nejsou nadšené. Možná učinily náležitá opatření.“

„Můžeme se tam zajít zeptat.“

„To taky uděláme,“ rozhodla Sorensonová. „A pak zajedeme zabušit na dveře slečny Smithové. Nemyslete si, že tomu uniknete. Tak si stařenka může ještě trochu přispat, ale ne až do rána.“

~

Reacher byl slušný řidič, ale nic víc. Fyzicky fungovalo jeho tělo jenom dvěma směry: buď dokázal být extrémně pomalý, nebo extrémně rychlý. Většinu času trávil ponořený do humpolácké letargie typické pro velké muže, lidé ho často považovali za tichého a líného, působil, jako by upadl do kómatu. Když ale bylo zapotřebí, dokázal vybuchnout, vrhnout se do akce, proměnit se ve změť rukou a nohou, a pak opět upadnout do strnulosti. Neměl polohu uprostřed, a právě středová poloha je základní předpoklad pro dobré řidiče. Vyžaduje se po nich akce a reakce, rychlá, ale uvážená, pohotová, ale umírněná, okamžitá, ale přiměřená, což nebylo pro Reachera snadné. Normálně se napínal, když měl nebezpečí dvě stě metrů před sebou, nebo si ho vůbec nevšímal, protože předpokládal, že samo pomine. Nikoho autem ještě nezranil ani nezabil, pouze úmyslně, ale byl realista a nelhal si do kapsy: řídil podprůměrně.

Dálnice však byla rovná a široká, přesně jak mu slíbili, opět se roztáhla do tří pruhů, a velký měkký chevrolet držel dobře stopu. Noční provoz byl velice řídký a nikdo po něm nechtěl akci ani reakci. Největší umění bylo neusnout, ale to šlo Reacherovi velice dobře. Nedělalo mu potíže sklouznout na téměř neomezenou dobu až na samou hranici vědomí a udržet se na ní. Svíral volant, jednu ruku na desítce a druhou na dvojce hodinového ciferníku, díval se každých dvacet vteřin do zrcátek, doprava, doprostřed, doleva a zase doprostřed. Za pravým ramenem mu seděla Karen Delfuensová, byla vzhůru a mlčenlivá, napjatá a vystrašená, a vedle ní pomalu oddechoval Don McQueen ponořený do polospánku. Alan King bděl na sedadle spolujezdce, němý, nerudný a maličko zamyšlený. Měl pootočenou hlavu, aby viděl zároveň na silnici před sebou, na Reachera a patrně také na tachometr.

Reacher tedy ujížděl vpřed, průměrnou povolenou rychlostí, a do kolene ho čas od času uhodil skleněný přívěsek na klíči, jak se auto houpalo a kolébalo.

~

Vyšlo najevo, že benzinová stanice má čtyři kamery, všechny černobílé, ani jednu barevnou. Informace předávaly na nahrávač s harddiskem umístěný na polici v boxu za pokladnou, hned vedle cigaret. Záběry z kamer se promítaly v reálném čase na ploché obrazovce rozdělené na čtyři díly nalevo od pokladny.

Tři kamery Sorensonovou vůbec nezajímaly. První a druhá byly upevněné nízko u vjezdu a výjezdu pro vozidla, aby zachytily poznávací značky. Zabíraly je natolik zblízka, že se nedalo rozeznat pozadí. Třetí kamera byla namontovaná na stropě boxu s pokladnou, vysoko za pravým ramenem prodavače, aby si nemohl přivlastnit, co mu nepatří. Běžná praxe, když jde o peníze. Důvěřuj, ale prověřuj.

Čtvrtá kamera byla ale lepší. Umístěná mimo hlavní středisko dění. Černá skleněná polokoule vysoko na držáku v polovině sloupu s informační tabulí. Širokoúhlá, takže snímala celou plochu pumpy. Kvůli pojišťovně, sdělil prodavač na pokladně. Když se při couvání srazí svými návěsy dva obří náklaďáky, je dobré vědět, který začal couvat jako první. Když někdo ukradne benzin nebo naftu, je dobré předložit soudu ucelený obraz, poznávací značku přijíždějícího vozu, tankujícího muže, muže za volantem, poznávací značku odjíždějícího vozu.

Kamera měla tak široký záběr, že obsáhla dvouproudovou okresku vedoucí ze severu na jih, štěrkovou plochu na druhé straně před škvárobetonovým barem, samotný škvárobetonový bar, část koktejlového klubu slečny Smithové a mezeru mezi oběma budovami. Vypouklá čočka zkreslovala obraz natolik, že to vypadalo, jako by se kamera dívala víceméně vodorovně do mezery. V živém přenosu zářily kaluže světla, vpravo na okraji, pocházející ze zaparkovaných aut zástupců.

Kvalita obrazu nebyla nejlepší. Noční svět se halil do odstínů šedi. Míhala se jím rozostřená světla projíždějících aut, pableskovala a zaostávala za bočním pohybem svého zdroje.

Ale lepší než nic.

Maximální úsilí. Hazardní hra.

„Dobře,“ pravila Sorensonová. „Ukažte mi, jak se přetáčí ten nahrávač.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Noční prodavač u pokladny benzinové pumpy byl ochotný kluk, překvapivě chytrý a rozhodně dost mladý na to, aby se vyznal v technice. Stiskl tlačítko a zvětšil obraz ze čtvrté kamery přes celou obrazovku. Zmáčkl další tlačítko a vedle časového údaje se objevilo znaménko plus a minus. Ukázal Sorensonové, která šipka na klávesnici je pro jaké znaménko. Vysvětlil, že když se šipka nepřetržitě tiskne, nahrávka přeskakuje po patnáctiminutových úsecích dopředu nebo dozadu, a když se do šipky jenom ťukne, rozběhne se záznam dopředu nebo dozadu normální rychlostí.

Sorensonová nejdřív přeskákala dozadu až do místa krátce před půlnocí. Pak nechala celý záznam běžet. Postavili se s Goodmanem těsně vedle sebe před obrazovku a snažili se rozluštit, co se odehrává na okraji. Obraz byl nejasný a mléčný, jako levné noční vidění, ale šedivý, ne zelený. Míhaly se a zářily reflektory. Před škvárobetonovým barem nestála žádná auta, ale u klubu slečny Smithové parkovala nejméně tři.

Mezerou mezi budovami nebylo nic vidět.

„Má tenhle přístroj také rychlé převíjení?“ zeptala se Sorensonová.

„Podržte shift,“ poradil kluk.

Sorensonová zrychlila následujících pět minut. Na časovém údaji naskočilo třicet vteřin před půlnocí. Sorensonová ťukla na šipku, zpomalila na normální rychlost a zpozorněla. U škvárobetonového baru se nic nedělo. Ale z koktejlového klubu začali vycházet zákazníci, nezřetelné lidské postavy, šedivé obrysy na šedivém pozadí, rozmázlé olejovitým pohybem digitálního videa. Nastupovali do aut, rozsvěceli světla, couvali, rozjížděli se dopředu. Většina zabočila na jih. Jako poslední prošla dveřmi klubu statná postava, která vypadala žensky. Nastoupila do čehosi, co musel být podle Sorensonové cadillac, a zmizela.

Dvě minuty po půlnoci.

„To byla slečna Smithová,“ objasnil Goodman.

Za zády jí zhaslo neonové světlo v oknech.

Po dalších šestnáct minut zůstal okraj obrazovky klidný.

Pak se osmnáct minut po půlnoci objevilo v mezeře mezi barem a klubem pohybující se světlo. Téměř jistě dálková světla auta blížícího se přes nerovný povrch z levé strany obrazovky, z jihu, přes štěrk za oběma budovami. Paprsky zpomalily, pak se zastavily, zahnuly ostře v pravém úhlu směrem k trpělivé kameře, prosvětlily na okamžik obraz, když se střetly přímo s čočkou, a potom pokračovaly v otáčení do strany a zastavily se mimo dohled za klubem.

„To jsou oni,“ prohlásil Goodman. „Nikdo jiný to být nemůže.“

Sorensonová začala dvěma prsty mačkat střídavě šipku dopředu a dozadu a podařilo se jí najít krátký okamžik, kdy se v mezeře objevil kousek auta. Nebylo z něj moc vidět. Jen jasná přední světla, rozmazaný tříčtvrtinový záběr čehosi, co musela být kapota za nimi, záblesk, jak se reflektory střetly s čočkou, a potom další rozmazaná čmouha, což musel být bok na straně řidiče, a dál už nic, protože auto zaparkovalo mimo dohled a zhasly reflektory.

„Dobře,“ pravila Sorensonová. „Vyrazili z místa činu na sever, na jižním začátku třídy zajeli na zadní pozemek, projeli za budovami až k zadním dveřím klubu, zaparkovali a vyměnili auta. Potřebujeme zjistit, jaké auto tam stálo. Takže si opravdu musíme promluvit s tou servírkou.“

„Moc brzy,“ namítl Goodman. „Servírka určitě ještě nejméně dvanáct minut pracovala. Tou dobou museli být dávno pryč.“

„Jak už jsem říkala, je vidět, že jste nikdy nepracoval v baru. Majitelka se odporoučela domů. Kocour odjel, myši mají pré. Pracovníci dostávají zaplaceno třicet minut přesčas, ale to ještě neznamená, že těch třicet minut pracují. Co nejrychleji uklidí a vezmou do zaječích. Mohla právě odcházet. A i kdyby ještě nebyla hotová, mohla vyjít, aby vyhodila prázdné láhve do popelnice.“

„To je pravda,“ podvolil se Goodman.

Sorensonová navrhla: „Pojďme zjistit, jak dlouho trvalo, než zase odjeli.“

Ťukla na šipku dopředu a čísla zase začala ukazovat čas. Sorensonová počítala v hlavě. Pět vteřin na vystoupení z mazdy, pět vteřin na odemknutí nového auta, pět vteřin na nastoupení, pět vteřin na usazení, pět vteřin na nastartování.

Naklonila se k obrazovce a zadívala se šikmo do mezery, připravená na nové vozidlo šinoucí se zleva doprava přes prázdný pozemek, na sever za škvárobetonový bar, aby ho objelo a vrátilo se na silnici. Přední světla se nesetkají s čočkou kamery. Nedojde k záblesku. Obraz se neprozáří. Alespoň na okamžik se objeví jasný záběr celého boku auta. Třeba bude možné poznat značku a model. Možná půjde dokonce odhadnout i barva.

Sorensonová se dívala.

A nic neviděla.

Mezerou neproklouzlo na sever žádné auto. Ne během první minuty, ne během druhé, ne během třetí, ani během čtvrté, ani během páté. Stiskla klávesu rychlého přetáčení a záběr se rozběhl dopředu. Nic se nestalo. Záběr zůstával nehybný, jako živý obraz, jako zátiší, vůbec nic se na něm nedělo, bez přerušení téměř celých patnáct minut, dokud neprojel po dvouproudové silnici na jih malý náklaďák a na sever sedan. Po tomto náhodném přerušení se obrazovka opět ponořila do nehybnosti.

Sorensonová se podivila: „Kam, proboha, odjeli? Na jih? Zezadu podél budov, celou cestu až na konec třídy?“

Goodman potvrdil: „Jih nedává vůbec smysl.“

„Doufám, že máte pravdu,“ opáčila Sorensonová. V duchu si vybavila zátarasy na dálnici, stovky kilometrů od sebe, komplikované a drahé, každý představující potenciální průlom v případu, nebo ustrnutí v kariéře, v souvislosti s výsledky, nebo s nedostatkem výsledků.

Hazardní hra.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Dálnice přes Iowu zůstávala plochá a rovná jako podle pravítka, kilometr za kilometrem. Provoz byl řídký, ale odpovídající. Na cestě je údajně ve dne v noci, v jakoukoliv dobu, milion Američanů a Iowa se na tom milionu očividně podílela, ale jen minimálně, patrně v poměru k počtu obyvatel. Reacher udržoval chevy na stotřicítce, plul nekonečnou prázdnotou, uvolněný, klidný, ponořený do tichého vrčení motoru, šustotu vzduchu a šepotu pneumatik, občas předjel, občas předjel někdo jeho, odpočítával každý kilometr, každou minutu, před očima neustále nádraží greyhoundů v Chicagu. Už tam zavítal, mnohokrát, na West Harrison blízko South Side, do spolehlivého útočiště autobusů plného klapání velkých dieselových motorů a neustálých odjezdů. Nebo by možná mohl zkusit vlak z Union Station. Jednou jel vlakem osmnáct hodin z Chicaga do New Yorku. Byla to příjemná cesta. A některé vlaky musí jezdit dál do Washingtonu, což není daleko od jeho cíle.

Pokračoval v jízdě, prsty na rukou a na nohou.

Pak se vepředu opět objevila červená záře brzdových světel, jako stěna, a v dálce za ní blikala červenomodře velká skupina policejních aut. Alan King na sedadle spolujezdce otráveně zamručel a zavřel oči. Karen Delfuensová nedala najevo žádnou slyšitelnou reakci. Don McQueen dál dřímal. Reacher sundal nohu z plynu a chevrolet zpomalil. Reacher přejel v dostatečném předstihu do pravého pruhu. Zprudka zabrzdil a zastavil za velkým bílým pick-upem Dodge. Jeho zadní sklopná deska se před ním tyčila jako útes. Na zadním nárazníku měl nálepku: Nelíbí se ti, jak řídím? Zavolej 1-800-DRŽ-HUBU. Reacher se podíval do zpětného zrcátka a zjistil, že za ním zastavuje kamion. Cítil tlukot motoru běžícího na volnoběh. Auta vedle v prostředním pruhu zpomalovala a zůstávala stát. O vteřinu později se zablokoval i levý pruh.

Reflektory chevroletu se odrážely od bílé desky dodge a vrhaly jasné světlo do vnitřku auta. Alan King odvrátil obličej směrem k okénku a zabořil bradu do ramene. Don McQueen zakašlal, chrápnul a pohnul se. Reacher se podíval ještě jednou do zrcátka a zjistil, že si zakryl oči předloktím.

Karen Delfuensová byla stále plně vzhůru a rovná jako svíčka. V pobledlém obličeji se jí zračilo napětí. Upírala pohled na Reachera a dívala se mu v zrcátku do očí.

A mrkala.

Rychle a úmyslně, znovu a znovu, potom trhla hlavou, párkrát doleva a párkrát doprava, a pak začala zase s mrkáním, mrkla jednou, pětkrát, šestkrát, dvanáctkrát a jednou zatřepetala víčky dokonce čtrnáctkrát.

Reacher na ni překvapeně vytřeštil oči.

Pak za ním dlouze a hlasitě zatroubil kamion, Reacher pohlédl opět dopředu a zjistil, že dodge popojel. Reacher se dotkl plynu a posunul se za ním. Iowští policajti postavili stejný zátaras jako nebraští. Všechna auta se cpala do pravého pruhu. Hrozil chaos, ale policajti se na to připravili a postavili na vozovku dva kolegy s červeně svítícími baterkami. Řídili dopravu. A napomáhala jim jistá dávka středozápadní dobré vůle a selského rozumu. Řidiči předváděli spoustu manévrů až po vás, sousede. Reacher odhadoval, že zdržení bude trvat zhruba deset minut. Delší rozhodně nebude. V podstatě nebude stát za řeč.

Opět se podíval do zrcátka.

Karen Delfuensová začala zase mrkat.

~

Sorensonová ještě dvakrát přehrála klíčový čtvrthodinový úsek, jednou pozadu a jednou popředu, v obou případech zrychleně. Stejně jako předtím viděla, jak přijíždí mazda, a stejně jako předtím pak sledovala, jak se vůbec nic neděje, dokud se po patnácti minutách nepřehnal po dvouproudové silnici na jih náklaďák a na sever sedan.

Hazardní hra.

„Pořád si myslíte, že nedává smysl, aby jeli na jih?“ zeptala se.

„Vůbec žádný smysl,“ potvrdil Goodman.

„Jste si jistý?“

„Nic tam není.“

„Vsadil byste na to svou penzi?“

„A svůj dům.“

„Poslední košili?“

„Své prvorozené vnouče, jestli si přejete.“

„Dobře,“ usoudila Sorensonová. „Odjeli na sever. A víte co? Viděli jsme je.“

„Kde?“

„Přímo tady,“ opáčila Sorensonová a zastavila záběr na projíždějících autech, na sedanu mířícím na sever, míjejícím v popředí náklaďák ujíždějící na jih. Prohlásila: „To jsou oni, v tom sedanu. Musejí to být oni. Je to jediné auto směřující na sever. Patnáct minut cosi dělali a pak objeli klub, směrem na jih, ne směrem na sever, a vrátili se na silnici. To je jediné logické vysvětlení.“

„Co dělali těch patnáct minut?“

„Nevím.“

„Patnáct minut je pěkně dlouhá doba na to, aby se bezdůvodně zdrželi při útěku z místa činu.“

„Tak museli mít nějaký důvod.“

Kluk za pokladnou oznámil: „Dvacet minut po dvanácté jsem slyšel autoalarm.“

Sorensonová se na něj překvapeně podívala.

Podivila se: „A to vás nenapadlo, abyste nám to řekl dřív?“

„Proč bych to dělal? Nezeptali jste se. A nevysvětlili, o co vám jde. Což jste nevysvětlili doteď. Kromě toho jsem si právě vzpomněl.“

„Dvacet minut po půlnoci?“

„Přibližně.“

„Určitě to byl autoalarm?“

„Bezpochyby. Kvílel pěkně nahlas. Byla to nejzajímavější událost, co mě dneska v noci potkala. Dokud jste se neobjevili vy.“

„Kde jste ho slyšel?“

Kluk mávl rukou.

„Tamhle,“ sdělil. „Řekl bych, že za klubem slečny Smithové.“

„Dobře,“ pravila Sorensonová. „Děkuju.“

Goodman se jí zeptal: „Tak co jsme zjistili? Že patnáct minut kradli auto, ve kterém se chystali utéct?“

„Možná ano, možná ne. Ať už ale dělali cokoliv, spuštěný autoalarm je další dobrý důvod, proč mohla servírka vystrčit hlavu ze zadních dveří. Přinejmenším se bála o vlastní auto. Musíme ji co nejdřív najít. Nadešel čas, abychom zabouchali na pár dveří.“

Goodman se podíval na hodinky.

„Měli bychom si pospíšit,“ usoudil. „Naši muži se každou chvíli dostanou k zátarasu na dálnici. Měli jsme ty zátarasy nechat postavit sto šedesát kilometrů daleko, ne sto třicet.“

Sorensonová neodpověděla.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Devět minut, pomyslel si Reacher. Ne deset. Přecenil pravděpodobné zdržení, ale jen lehce. Policisté očividně rozuměli své práci. Šikovně sváděli přijíždějící auta a činili se u zátarasu. Auta se sunula dobře postavenou smyčkou. Reacher neviděl, jak přesně probíhá samotná prohlídka, protože mu ve výhledu bránil dodge, ale bylo jasné, že se s ní policisté moc nepářou. Popojížděl, zastavoval, popojížděl, zastavoval, a modročervená záře vepředu nabírala s každou délkou auta, o kterou popojel, na síle. Alan King na vedlejším sedadle vypadal, že usnul, se stále odvrácenou hlavou a bradou zabořenou do ramene. Don McQueen si stále zakrýval oči paží. Karen Delfuensová byla stále vzhůru, ale přestala mrkat.

Ještě sto metrů, usoudil Reacher v duchu. Ještě zhruba patnáct aut. Osm minut. Možná sedm.

~

Slečna Smithová bydlela na kousku pozemku, jaký zbyde, když se rodinná farma prodá zemědělské společnosti. Příjezdová cesta, dům, stodola na auto, malá zahrada vepředu, malá čtvercová zahrada vzadu, vše obehnané novou ohradou, za kterou se rozprostíralo deset tisíc plochých akrů sójových bobů někoho jiného. Šerif Goodman projel po příjezdové cestě a zaparkoval šest metrů od domu. Zapnul světla na střeše. Když zaklepe někdo v noci na dveře, lidé se nejdřív podívají z okna ložnice. Policejní majáček je daleko rychlejší vysvětlení než komplikované řvaní a pokřikování.

Sorensonová zůstala v autě a nechala vyptávání na Goodmanovi. Jeho okres, jeho obyvatelstvo, jeho práce. Viděla, jak zaklepal a jak se nahoře pohnula záclona, a pak se o čtyři minuty později otevřely hlavní dveře a v chodbě stanula stařena v županu. Úhledně učesaná. Proto ty čtyři minuty.

Goodman kývl hlavou, přešlápl z nohy na nohu, položil otázku a slečna Smithová odpověděla. Goodman si cosi zapsal, pro kontrolu to přečetl a stařena přikývla. Hlavní dveře se zavřely, v chodbě zhaslo světlo a Goodman se vrátil poklusem k autu.

„Kilometry odtud,“ sdělil. „Jako obvykle mi přeje štěstí.“

S tím otočil auto a zamířil zpátky na silnici.

~

Bílý dodge projel bez nejmenších problémů zátarasem. Policajti do něj ze všech úhlů nakoukli, podívali se na nákladní plochu a pak mávli, že může jet. Reacher stáhl své okénko, vystrčil loket, zamžoural do jasných červeno-modrých záblesků z majáčků a popojel s chevroletem dopředu. Přistoupil k němu prošedivělý postarší policista s prýmky na rukávu. Předklonil se v pase a prohlédl si vnitřek auta.

Cosi hledal.

Ale nic nenašel.

Tak se začal narovnávat, v duchu už mával, aby mohli odjet, a připravoval se na další auto v řadě, když se zastavil pohledem na Reacherově obličeji. Trochu rozšířil oči, soucitem, údivem nebo porozuměním, a pravil: „Auva.“

„Můj nos?“ otázal se Reacher.

„To muselo bolet.“

„Měl byste vidět toho druhého chlapa.“

„Kde je teď?“

„Ne ve vašem státě.“

„To je dobré vědět,“ odtušil policajt. „Přeju dobrou cestu, pane.“

Reacher se zeptal: „Koho hledáte, kapitáne?“

„To je od vás velice laskavé, pane, jsem ale jenom seržant.“

„Dobře, tak koho hledáte, seržante?“

Policista se zarazil.

Potom se usmál.

„Vás ne,“ odpověděl. „Kdepak. Vás rozhodně ne.“

A pak udělal krok ke konci auta, připravený přivítat další v řadě, a Reacher stáhl okénko, prosmekl se improvizovanou šikanou a pak se pohodlně usadil a opět vyrazil, zrychlil na šedesát, osmdesát, sto, sto dvacet, před sebou nic jiného než temnotu a zadní světla bílého dodge, už nejméně kilometr daleko.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Vyšlo najevo, že dům, jehož adresu dala slečna Smithová šerifu Goodmanovi, stojí na kousku pozemku, jaký zbyde, když se rodinná farma prodá stavební společnosti. Samotná zemědělská půda rozšířila již existující majetek někoho jiného, ale podél cesty zbyl úzký akr, na kterém vyrostly bungalovy. Byly přibližně dvacet let staré. V měsíčním světle vypadaly vzorně udržované a v poměrně dobrém stavu. Podobaly se jako vejce vejci. Všechny měly bílé obití, šedé střechy, vepředu trávníky, krátké příjezdové cesty a poštovní schránky u obrubníku, na bytelných sloupcích.

V jednom se ale podstatně lišily.

Před třemi parkovala na příjezdové cestě auta.

Před čtvrtým žádné nestálo.

A čtvrtý bungalov odpovídal adrese, kterou dala slečna Smithová šerifu Goodmanovi.

„To se mi vůbec nelíbí,“ podotkla Sorensonová.

„Mně také ne,“ potvrdil Goodman.

Ani v jednom z domů se nesvítilo, což se dalo uprostřed noci čekat. Dům bez auta ale působil jaksi temněji než ostatní. Tiše, strnule a prázdně.

Sorensonová vystoupila z auta. Silnice byla pouhá stará polní cesta potažená asfaltem. Špatně odvodněná. V příkopech zůstalo bláto naplavené po dešti z polí. Sorensonová ho překročila a zastavila se u ústí příjezdové cesty. Goodman také překročil bláto a přistoupil k ní. Sorensonová se podívala do poštovní schránky. Čistě ze zvyku. Schránka byla přesně podle očekávání prázdná. Patřila člověku, který pracuje pozdě v noci. Takoví lidé si vyzvedávají poštu ráno, ne večer. Předtím než jdou do práce, ne potom.

Schránka byla bílá jako všechny ostatní. Stálo na ní jméno, vyvedené malými nalepovacími písmeny. Jméno znělo Delfuensová.

„Jak se jmenuje křestním?“ zeptala se Sorensonová.

Goodman sdělil: „Karen.“

Sorensonová rozhodla: „Běžte zaklepat na dveře, jenom pro jistotu.“

Goodman zamířil ke dveřím.

Zaklepal.

Nikdo neotevřel.

Zaklepal ještě jednou, několikrát a hlasitě.

Nikdo neotevřel.

Sorensonová došla zkratkou přes trávník ke dveřím sousedů. Zazvonila, jednou, dvakrát, třikrát. Vytáhla průkaz a nastavila ho. Čekala. Dveře se za dvě minuty otevřely a zjevil se v nich muž v pyžamu. Středního věku a šedivý. Sorensonová se ho zeptala, jestli neviděl, jak se v noci vrací jeho sousedka.

Muž sdělil, že neviděl.

Sorensonová se ho zeptala, jestli bydlí sousedka sama.

Muž sdělil, že ano, bydlí sama. Je rozvedená.

Sorensonová se ho zeptala, jestli sousedka vlastní auto.

Muž potvrdil, že vlastní. A dokonce docela slušné. Jenom pár let staré. Koupila si ho z peněz z rozvodu. Podle jeho názoru.

Sorensonová se ho zeptala, jestli sousedka jezdí vždycky do práce autem.

Muž řekl, že jezdí. Jinak by musela jít pěšky.

Sorensonová se ho zeptala, jestli to auto obvykle parkuje na příjezdové cestě.

Muž opáčil, že ano, celý den, než odjede do práce, a celou noc, když se vrátí. Stojí vždycky na stejném místě, kde je ta skvrna od oleje, kterou by viděla, kdyby se šla podívat zblízka, protože jediným nedostatkem toho auta je kapající převodovka. Sousedka si ji měla nechat už dávno opravit, protože by se mohla zadřít, ale některým lidem jsou takovéhle věci ukradené. Podle jeho názoru.

Sorensonová se zeptala, jestli sousedka někdy přespala mimo domov.

Muž odpověděl, že nepřespala. Pracuje v klubu, vrací se každou noc deset minut po půlnoci, přesná jako hodinky, jenom když musí uklidit, jezdí až třicet pět minut po dvanácté. Paní Delfuensová je příjemná žena a dobrá sousedka, a on doufá, že se jí nic nestalo.

Sorensonová poděkovala a propustila ho zpátky do postele. Muž opáčil, že doufá, že trochu pomohl. Sorensonová ho ujistila, že skutečně pomohl. Muž navrhl, že jestli chtějí zjistit víc, měli by si promluvit s druhou sousedkou. Mají k sobě s paní Delfuensovou blízko. Jsou opravdové přítelkyně. Pomáhají si navzájem. Když například musí paní Delfuensová pracovat, nechává u té sousedky přespat dítě.

Sorensonová se otázala: „Karen má dítě?“

„Dceru,“ upřesnil soused. „Desetiletou. Stejně starou jako sousedčina. Přespí obě u sousedky a paní Delfuensová je pak ráno vyzvedne, udělá jim snídani a odveze je ke školnímu autobusu.“

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Reacher se nikdy nedostal do stavu hypnózy, ale jízda v noci po prázdné dálnici se tomu podle jeho názoru hodně blížila. Základní a poznávací potřeby klesnou na takové minimum, že je dokáže uspokojit mrňavý kousíček mozku. Zbytek tone v nečinnosti. Přední polovina nemá co na práci a zadní polovina nemá proti čemu bojovat. Pravá definice uvolnění. Čas a vzdálenost působí, jako by ustrnuly ve vzduchu. Zadní světla dodge zůstanou navždy vzdálená. Reacher měl pocit, že může jet tisíc hodin a nikdy je nedohoní.

Normálně by pustotu v hlavě zaplnil čísly. Ne že by byl obzvlášť zdatný matematik. Ale čísla na něj promlouvala svou řečí, kroutila se, otáčela a nastavovala mu své skryté aspekty. Například by pohlédl na tachometr, zjistil, že je na něm v mílích 76, napadlo by ho, že druhá mocnina 76 je 5776, což končí na 76, kde začal, což znamená, že 76 je automorfní číslo, jedno z jediných dvou pod 100, druhé je 25, jehož druhá mocnina je 625, jehož druhá mocnina je 390 625, což je zajímavé.

Nebo by využil příležitosti, že všichni policajti ze širokého okolí se mu činí za zády na zátarasu, zrychlil by na 81, opět v mílích, a dumal by nad tím, jak jedna děleno osmdesáti jednou vyjde po desetinné čárce jako 012345679, což se pak doslova donekonečna opakuje, znovu a znovu 012345679, až do skonání světa, dokonce ještě déle, než by trvalo dohnání dodge.

Tu noc ho však jako první oslovila slova.

Zejména sedm slov, která pronesl Alan King: Plus cokoliv, co si bude přát Karen. Objednávka kávy. Dvě s mlékem a cukrem, plus cokoliv, co si bude přát Karen. Což Reacherovi nabouralo teorii, že se jedná o sehraný tým. Členové týmu vědí nazpaměť, co ostatní pijí. Stáli spolu stokrát ve frontě, v motorestech, na letištích, v ušmudlaných bezejmenných pajzlech. Objednávali si spolu v bistrech a restauracích. Chodili si navzájem pro objednávky a nosili je ke stolu.

Ale King nevěděl, co si dává Karen do kávy.

Proto nebyla Karen členem týmu, nebo ne pravidelným členem, nebo k němu teprve nedávno přibyla. Nový přírůstek na rozpisu služeb. Čímž by se vysvětlilo, proč nemluví. Možná si není jistá, jaké má postavení. Možná jí nejsou noví kolegové sympatičtí. Možná není sympatická ona jim. Alan o ní rozhodně mluvil netrpělivě a dokonce opovržlivě, přímo v její přítomnosti. Jako by byla vzduch. Řekl: Karen neřídí. Když si neobjednala kávu, prohlásil: Takže Karen si nic nedá.

Nebyli trojice. King a McQueen byli dvojice, značně netolerantní vůči vetřelci.

~

Sorensonová se vrátila ke Goodmanovi po olejem potřísněné příjezdové cestě Karen Delfuensové a sdělila mu, že Delfuensová má dceru.

„Kristepane,“ ulevil si Goodman. Pohlédl k druhému domu. „A ta dcera je teď u sousedů?“

„Pokud není náměsíčná a nechodí v noci na procházku. A očekává, že ji máma ráno vyzvedne.“

„Neměli bychom jí nic říkat. Zatím. Dokud nebudeme mít jistotu.“

„Nic jí neřekneme. Teď ještě ne. Musíme si ale promluvit se sousedkou. Je možné, že se nestalo nic vážného. Třeba se vynořilo něco úplně nevinného a Karen nechala zprávu.“

„Myslíte?“

„Dost o tom pochybuju. Musíme se ale přesvědčit.“

Přešli společně přes další trávník a Sorensonová se pokusila zaklepat tak hlasitě, aby ji slyšel spící dospělý, ale neprobudilo se spící dítě. Což není snadné. Při prvním pokusu nikoho neprobudila. Při druhém se možná probudili úplně všichni. Ve dveřích se rozhodně zjevila unavená třicátnice.

Karen Delfuensová nezanechala žádnou zprávu.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Jako další vyvstalo Reacherovi v prázdné hlavě slovo, které pronesl starý šedivý seržant od státní policie: Kdepak. To slovo ho přece jenom přivedlo k číslům, nejprve k šestce, potom k trojce a nakonec k jedničce. K šestce, protože obsahuje dohromady šest písmen, a k trojce, protože každá slabika má tři písmena.

Trojka a šestka.

Dobrá čísla.

Jakýmikoliv třemi body, které neleží na jedné přímce, se dá narýsovat kruh.

Když vezmete jakákoliv tři po sobě jdoucí čísla, nejvyšší dělitelné třemi, sečtete je a pak sečtete číslice výsledku, znovu a znovu, když je zapotřebí, zůstane vám jediné číslo.

Číslo šest.

Ale slovo kdepak zavedlo Reachera za číslo šest i za číslo tři, až na samý začátek k číslu jedna, kvůli jeho obsahu. Reacher se zeptal: Koho hledáte, seržante? Seržant odpověděl: Vás ne. Ne: Nehledáme lidi jako vy nebo Ne takovou posádku auta.

Vás ne.

Hledali osamělého člověka.

Už u prvního zátarasu. Reacher si vybavil, jak to tam probíhalo, a uvědomil si, že policisté věnovali obzvláštní pozornost řidičům, kteří cestovali sami.

Ale: Vás ne.

Což znamenalo, že policie má alespoň hrubý popis hledaného, a Reacher mu ani trochu neodpovídá. Proč ne? Mohl existovat milion důvodů. Nabízelo se, že Reacher je vysoký, bílý, starý a udělaný. A tak dále a tak dále. Takže hledaný je patrně malý, černý, mladý a vyzáblý. A tak dále a tak dále.

Ale seržant se nejdřív zarazil, zamyslel a usmál. Jeho kdepak znělo rozhodně a trochu zahořkle. Možná trochu žalostivě. Jako by se Reacher a popis hledaného naprosto lišili. Jako by nemohli být rozdílnější. Nebylo ale možné, aby se tak drasticky lišili výškou, pokud policie nehledala trpaslíka nebo skrčka. Bílý nebo černý je každodenní rozdíl. Nikdo neuvažuje o míře černosti nebo bělosti. Ta doba pominula. A Reacher nebyl ani výrazně starý, pokud policie nehledala fetus. A nebyl výjimečně udělaný, pokud nehledala kostlivce.

Vás ne. Řečeno bezprostředně poté, co se Reacher dopustil úmyslné chyby s hodností, která se dala považovat za formální kompliment mezi dvěma profesionály, například dvěma veterány. Společná půda.

Vás ne. Rozhodné, trochu zahořklé, žalostivé a dobromyslné prohlášení. Mezi profíky, mezi vysloužilými vojáky, mezi sobě rovnými, mezi spřízněnými dušemi. Stále na základě předchozí poznámky o rozbitém nose. Odkazující na ni. Pokračování v žertování. Potvrzení společné půdy.

Proto nemá hledaný rozbitý nos.

Rozbitý nos nemá ostatně většina lidí.

Což znamenalo, že seržant vyvodil všeobecný závěr. Jako by říkal: Jsem si jistý, že nos, jaký máte vy, by určitě neopomněli v popisu.

Což znamenalo, že se jim dostalo informace, že hledaný není ničím pozoruhodný. Ne na první pohled. Nevyčnívá z řady. Nemá jizvy, tetování, skleněné oko, metr dlouhý plnovous, podivný účes a nechybí mu jedno ucho.

Reacher dělal třináct let policajta a pamatoval si naučenou formulku: žádné charakteristické znaky.

~

Sorensonová s Goodmanem opět překročili bahnitou strouhu, nastoupili do Goodmanova auta a Sorensonová prohlásila: „Měl byste se spojit s dispečerem. Měl byste zjistit, jestli někdo nenahlásil osamělou ženu potulující se po okolí, možná zmatenou nebo dezorientovanou. Od tohohle okamžiku naše pracovní hypotéza zní, že ti dva muži ukradli auto Delfuensové. A možná ji praštili po hlavě, aby jim ho vydala.“

„Mohli ji také zabít.“

„Budeme doufat v nejlepší. Tak byste také měl nakázat zástupcům, aby prohledali oblast za klubem. Velice pečlivě. Možná leží v bezvědomí někde ve stínu.“

„Touhle dobou by byla napůl zmrzlá.“

„Tak si musí pospíšit.“

Goodman tedy zapnul vysílačku a Sorensonová mobil, aby se spojila se vzdálenými policisty ve dvou různých státech. Obě skupiny potvrdily, že kolem nich neprojeli dva společně cestující muži, průměrného vzhledu a bez charakteristických rysů, v zakrváceném oblečení a se řeznou zbraní. Sorensonová provedla v duchu výpočet. Ti dva muži jsou už téměř jistě za zátarasy. Napovídal tomu čas a prostor. Přesto policisty požádala, aby ještě hodinu drželi postavení. Ti dva muži mohli píchnout. Nebo je zdržela nějaká jiná nečekaná událost. Nechtěla, aby volně projeli pět minut po odstranění zátarasů.

Pak ukončila hovor a Goodman jí sdělil, že dispečer neobdržel žádné hlášení a všichni zástupci důkladně hledají za klubem ve Městě hříchu a po celém městě.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Reacher pokračoval v cestě. Po boku mu spal Alan King a za zády Don McQueen. Karen Delfuensová byla stále vzhůru, pořád rovná jako svíčka a napjatá. Reacher cítil v obličeji, jak se upřeně dívá do zrcátka. Vzhlédl a střetl se s ní očima. Karen ho probodávala pohledem. Zírala na něj, jako by chtěla, aby cosi pochopil.

Pochopil co? zamyslel se Reacher. Pak ho opět oslovila čísla, tentokrát konkrétně čtrnáct, dvanáct, jedenáct, pět, jedna, šest, sedm a dvanáct. Právě tolikrát Delfuensová zamrkala, osmkrát po sobě, a v přestávkách při tom trhala prudce hlavou.

Proč?

Měl to být nějaký druh komunikace?

Prostý abecední kód? Čtrnácté číslo v abecedě je M. Dvanácté K. Jedenácté J. Páté E. První A. Šesté F. Sedmé G. Dvanácté zase K.

MKJEAFGK.

Žádné slovo. Ani římská číslice. Firma? Organizace? Akronym jako SNAFU nebo FUBAR?

Reacher se zahleděl do temnoty před sebou, vryl si do paměti nadcházející kilometr, všechny čtyři dimenze, a pak se zase podíval do zrcátka na Delfuensovou a pouze rty vyslovil: „MKJEAFGK,“ s přehnanou artikulací, za pomoci zubů a jazyka.

Delfuensová se rozzářila a opětovala jeho pohled, napůl nadšená, že se snaží, a napůl vzteklá, že se mu to nedaří, jako žena umírající žízní, které odeberou nápoj, když už ho má téměř na dosah.

Zavrtěla hlavou. Ne. Trhla bradou jednou doleva a jednou doprava. Upřeně se na něj zadívala rozšířenýma očima, jako by říkala: „Chápete?“

Reacher nepochopil. Ne okamžitě. Až na to, že trhnutí doleva má jeden význam, a trhnutí doprava druhý. Znamenají dvě rozdílné kategorie. Mrknutí mířená doleva možná představují písmena a mrknutí doprava čísla. Nebo naopak.

M-12-J-5-A-6-G-12?

14-K-11-E-1-F-7-K?

Pak se zavrtěl Alan King, probudil se, posunul na sedadle, a Reacher zahlédl, jak Delfuensová odvrátila obličej a zadívala se z okénka.

King se podíval na Reachera a zeptal se: „Jste v pořádku?“

Reacher přikývl, ale neodpověděl.

King se otázal: „Nepotřebujete další aspirin?“

Reacher zavrtěl hlavou. Ne, nepotřebuju.

King nakázal: „Karen, dej mu ještě jeden aspirin.“

Žádná odpověď od Delfuensové.

King ji vybídl: „Karen?“

Reacher namítl: „Nepotřebuju aspirin.“

„Vypadáte, jako byste ho potřeboval. Karen, dej mu pro jistotu dva.“

„Karen ten aspirin možná potřebuje pro sebe.“

„Může se podělit.“

„Nelamte si kvůli tomu hlavu.“

„Vypadáte duchem nepřítomně.“

„Jenom jsem soustředěný na cestu.“

„Ne, vypadáte, jako byste o něčem uvažoval.“

„Vždycky o něčem uvažuju.“

„O čem například?“

„Například teď uvažuju o obtížném úkolu,“ sdělil Reacher.

„O jakém?“

„Dokážete mluvit celou minutu souvisle a normální rychlostí?“

„Cože?“

„Rozuměl jste správně.“

King se zarazil.

„Ano,“ pravil. „Samozřejmě že to dokážu.“

„Dokážete mluvit celou minutu souvisle a normální rychlostí, aniž byste použil slovo obsahující písmeno A?“

„To by bylo těžší,“ připustil King. „Patrně nemožné. Písmeno A obsahuje spousta slov.“

Reacher přikývl. „Právě jste tři použil. Dohromady šestadvacet od té doby, co jste se před deseti vteřinami probudil.“

„V tom případě je to stupidní úkol.“

„Ne, je to lehký úkol,“ nenechal se zviklat Reacher.

„Jak byste ho chtěl vyřešit?“

„Povím vám to později,“ přislíbil Reacher. „Teď se vyspěte.“

„Ne, povězte mi to hned.“

„Povím vám to později,“ zopakoval Reacher. „Těšte se na to, než se vám podaří usnout.“

King pokrčil rameny, zadíval se na minutu do prázdna, zamyšlený, možná trochu rozladěný, dokonce možná trochu rozhněvaný, ale pak se otočil a opět zavřel oči.

Reacher pokračoval v cestě a začal uvažovat o dvou totožných zátarasech, kterými projeli. U každého osm aut a osm policistů, s baterkami a spoustou času na důkladnou prohlídku. Představil si, že je hledaný muž, průměrného zjevu, cestující bez doprovodu, najednou zranitelný a ohrožený, a počítá se zátarasy. Jak by se na ně připravil?

Změnil by jeden nebo dva klíčové faktory, přesně to by udělal.

Buď by změnil průměrný zjev, za pomoci make-upu, vosku, paruky, falešného piercingu, falešného tetování nebo falešných jizev.

To by však nebylo snadné. Vyžadovalo by to zručnost a praxi. A šlo by to jen velice těžce provést během tak krátké doby.

Tak by se soustředil na druhý klíčový faktor.

Postaral by se, aby necestoval sám.

Což by bylo snadno proveditelné, bez zručnosti i praxe. A dalo by se to provést během krátké doby.

Mohl by vzít stopaře.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Sorensonová nahlásila jméno a adresu Delfuensové a za necelou minutu věděla, že Delfuensová jezdí čtyři roky starým chevroletem Impala, tmavomodrým, a znala i poznávací značku. Předala onu informaci policistům u zátarasů. Oba týmy sdělily, že tu značku nemají na seznamu aut se dvěma muži. Oba přislíbily, že překontrolují videozáznam na přístrojové desce. Oba vyslovily varování, že jim to bude nějakou dobu trvat.

Šerif Goodman tedy odvezl Sorensonovou zpátky ke koktejlovému klubu, kde proběhlo bezúspěšné pátrání po mrtvé nebo omráčené ženě. Zástupci postupovali ve stále širších kruzích od zadních dveří klubu a nenašli nic zajímavého. Prohledali stinná zákoutí, nepoužívané vchody, ploty zarostlé plevelem, popelnice na odpadky a všechny louže a prohlubně.

Goodman upozornil: „Mohla by ležet dál v polích. Možná vstala, odpotácela se a zase omdlela. Takové věci se stávají, když dostane člověk ránu do hlavy.“

Jeden ze zástupců doplnil: „Nebo ji mohli nacpat do auta a pak ji o něco později vyhodit. Uprostřed pustiny. Bylo by to pro ně jistější. Takže může být kdekoliv. Může být osmdesát kilometrů daleko.“

Sorensonová požádala: „Řekněte to ještě jednou.“

„Může být osmdesát kilometrů daleko.“

„Ne, to předtím.“

„Mohli ji nacpat do auta.“

Poznávací značka jejího auta nestojí na seznamu aut se dvěma muži.

Sorensonová prohlásila: „Víte co? Myslím, že přesně tohle udělali. A myslím, že je pořád v autě. Vzali ji jako rukojmí. A jako zástěrku. Tři lidé. Ne dva. Zajistili si volný průjezd po celé dálnici.“

Nikdo nepromluvil.

„Co má na sobě?“

Žádná odpověď.

„No tak, jeden z vás v tom klubu určitě byl, když měl v noci volno. Netvařte se, že jste tam nikdy nezavítali.“

„Černé kalhoty,“ oznámil Goodman.

„A dál?“

„Černostříbrný vršek,“ doplnil Goodman. „Třpytivý. Dost mrňavý. S hlubokým výstřihem.“

„Nápadný?“

„Pokud byste nebyla úplně slepá. Mluvíme tady o plné parádě.“

„V jakém smyslu?“

„Však víte.“

„Nevím.“

„Ten vršek skoro nic nezakrýval.“

„A to je úctyhodný klub? Co nosí obsluha v těch ostatních?“

„Tanga.“

„Nic víc?“

„A boty na vysokém podpatku.“

Sorensonová opět popadla mobil. Auta ujíždějící za vzdálenými cíli, přes Nebrasku a Iowu, uprostřed noci, uprostřed zimy. Řidiči náklaďáků, farmáři, slušní občané Středozápadu věřící v Boha. Servírka z koktejlového klubu ve třpytivém přiléhavém kousíčku oblečení s hlubokým výstřihem by působila jako pěst na oko. Znudění policisté by si s tímhle autem dali záležet.

Ale ani jeden nebraský policajt takovou servírku nespatřil.

A nespatřil ji ani jediný iowský policajt.

~

Reacher pokračoval v cestě, levou ruku na spodní křivce volantu a pravou pro změnu na řadicí páce, aby mu neztuhla ramena a nezačala ho bolet. Cítil, jak se řadicí páka lehce chvěje. Do dlaně mu proudilo lehké bzučení. Pákové ústrojí přenášelo jakýsi vnitřní nesoulad. Reacher posunul páku o kousek dopředu a dozadu, aby měl jistotu, že pořádně sedí. Podíval se dolů. Byla v přesném zákrytu s D. Drobné vibrace neustaly. Žádný velký problém. Alespoň doufal. Moc se v autech nevyznal. Ale armádní vozidla se klepala jako šílená a nikoho to nevzrušovalo.

Vedle řadicí páky zářila měkce osvětlená řada P-R-N-D-L. Park, Reverse, Neutral, Drive a Low. Sedmnácté, devatenácté, patnácté, čtvrté a třinácté písmeno v abecedě. Dlouhá a pracná řada, kdybyste ji museli například vymrkat. Tři písmena ležela v druhé polovině abecedy. Lepší než PRST nebo VORY nebo ZRNO, ale jenom o trochu. Vysílat písmena v řadě za sebou mrkáním, ťukáním nebo blikáním není zrovna nejefektivnější, ne když má abeceda dvacet sedm písmen, o háčcích ani nemluvě. Trvá to příliš dlouho a jak vysílající, tak i příjemce se můžou snadno přepočítat. Nebo oba společně. Na tohle všechno už dávno přišel starý dobrý Sam Morse.

Reacher opět pohlédl dolů.

Reverse.

Karen Delfuensová nezamrkala víc než čtrnáctkrát. Což by znamenalo, že všechna její písmena leží v první polovině abecedy. Což by bylo možné, ale statisticky nepravděpodobné.

A i amatér neznalý morseovky by pochopil základní nedostatky, které předpověděl Samuel Morse. Zejména amatér, jenž je z nějakého důvodu napjatý a má omezený čas na komunikaci. Takový amatér by mohl improvizovat a vymyslet zkratku.

Drive a reverse.

Dopředu a dozadu.

Trhnutí hlavou doleva by mohlo znamenat počítej odpředu, od A, protože západní národy čtou zleva doprava, a trhnutí hlavou doprava by pak znamenalo počítej odzadu, od Z.

Možná.

Třeba.

Doprava čtrnáct, doleva dvanáct, doprava jedenáct, doprava pět, doprava jedna, doleva šest, doleva sedm, doleva dvanáct.

M-K-P-V-Z-F-G-K.

Což nedávalo smysl. Dalo by se tam najít pár zkratek jako například P.F. pro francouzské pour féliciter, proč by ale Delfuensová přála všechno nejlepší do nového roku? A co by pak byl ten zbytek?

Hatlanina, nic víc.

Reacher pohlédl do zrcátka.

Delfuensová na něj opět zírala a snažila se ho přinutit, aby pochopil.

V zrcátku.

Zračila se v něm obráceně.

Možná s tím počítala. Doleva znamenalo doprava a doprava doleva.

Dopředu čtrnáct, dozadu dvanáct, dopředu jedenáct, dopředu pět, dopředu jedna, dozadu šest, dozadu sedm, dozadu dvanáct.

M-0-J-E-A-U-T-O.

Moje auto.

Reacher se podíval znovu do zrcátka a naznačil ústy: „Tohle je vaše auto?“

Delfuensová přikývla, naléhavě, dychtivě, zoufale a šťastně.

DVACÁTÁ KAPITOLA

Sorensonová ustoupila, otočila se, podívala a pravila: „Zamířili nejdřív na jih a pak se vrátili na silnici a vyrazili na sever. Proč?“

Goodman navrhl: „Touhle cestou přijeli. Možná neznali jiný způsob, jak se vrátit na silnici.“

„Blbost. Pohlédli na sever, spatřili starý bar a akr štěrkové plochy a hned jim bylo jasné, že se můžou vrátit tamtudy.“

„Tak možná zajeli natankovat k druhé pumpě.“

„Proč by to dělali? Jedna pumpa stojí přímo tady, na tomhle konci třídy. Měli ji přímo pod nosem. Nebo si myslíte, že chtěli ušetřit a porovnat ceny?“

„Možná si všimli kamer.“

„Jestli má kamery jedna pumpa, bude je mít i druhá. Na to můžete vzít jed.“

„A ceny jsou na obou koncích stejné. Odjakživa.“

„Tak proč si zajeli zpátky na jih?“

Goodman usoudil: „Museli k tomu mít nějaký jiný důvod.“

Sorensonová vykročila na jih, po takřka zmrzlém štěrku, minula zezadu zavřené bistro, bezejmenný bar a polorozpadlý motel a došla k zadní části osvětleného a otevřeného obchodu se smíšeným zbožím.

Zastavila se.

Před sebou měla širokou mezeru a pak další bar, další koktejlový klub a potom nic jiného než prázdnotu táhnoucí se až k benzinové pumpě.

Prohlásila: „Pojďme předpokládat, že nechtěli nic k jídlu ani k pití. Že nehledali pokoj na noc. A kdyby potřebovali benzin, natankovali by u bližší pumpy. Tak proč se vrátili touhle cestou?“

„Obchod se smíšeným zbožím,“ usoudil Goodman. „Chtěli si něco koupit.“

Zamířili svižným tempem k předním dveřím, vešli do jasného studeného zářivkového světla a do nosu je udeřila vůně staré kávy, jídla z mikrovlnky a dezinfekčního čisticího prostředku na podlahu. Znuděný prodavač za pokladnou ani nezvedl hlavu. Sorensonová přejela pohledem po stropě. Žádné kamery.

Na policích protkaných úzkými uličkami se vršily levné potraviny, konzervy, chleba, sušenky, základní toaletní potřeby, vybavení pro motoristy jako litrové láhve s olejem, galony nemrznoucí směsi, kapaliny do ostřikovače, držáky na kelímky se svorkou na přichycení, patentní samozhášecí popelníky a skládací lopaty na sníh. Nechyběly ani gumové přezůvky do mokrého počasí, sportovní ponožky, bílé spodní prádlo za dolar, levná trička, levné džínové košile, levné plátěné pracovní košile a levné plátěné pracovní kalhoty.

Sorensonová si prohlédla nabídku oblečení a pak zamířila přímo k pokladně, v ruce připravený průkaz. Prodavač vzhlédl.

„Přejete si?“ otázal se.

„Kdo tady byl v časovém úseku dvacet minut po půlnoci a půl jednou?“

„Já,“ sdělil prodavač.

„Žádní zákazníci?“

„Možná jeden.“

„Kdo?“

„Vysoký hubený chlap v košili a s kravatou.“

„Bez kabátu?“

„Vypadal, že vyběhl z auta. Nestačil by prochladnout. Pěšky sem nikdo nechodí. Jsme uprostřed pustiny.“

„Viděl jste to auto?“

Prodavač zavrtěl hlavou. „Mám pocit, že zaparkoval za obchodem. Vyšel zpoza rohu. Nebo si to alespoň myslím.“

Sorensonová se zeptala: „Co koupil?“

Prodavač narovnal spirálovitou pásku vinoucí se z otvoru pokladny. Přejel nehtem palce po modrém inkoustu, trhaně a v nepravidelných intervalech, přeskakoval dozadu po vytištěných časových údajích a pak se zastavil na jedenácté řádce.

„Šest položek,“ sdělil. „Plus mezisoučet, daň, celková částka, obsluha a drobné.“

„Zaplatil hotově?“

„Musel, když jsem mu vrátil drobné.“

„Vy si na to nepamatujete?“

„Nedávám moc pozor. Tohle není zrovna práce, o které by člověk snil, milá zlatá.“

„Co koupil?“

Prodavač se zadíval na pásku. „Tři kusy čehosi a tři kusy něčeho jiného.“

„Tři a tři kusy čeho? Provedl ten nákup dneska v noci. Nebavíme se o dávné historii. Nepožaduju po vás ukázku fenomenální paměti.“

„Koupil vodu,“ oznámil prodavač. „Na to se pamatuju. Tři láhve z lednice.“

„A co dalšího?“

Prodavač pohlédl opět na pásku.

Opáčil: „Tři další položky za stejnou cenu.“

„Jaké tři další položky?“

„Nevzpomínám si.“

Sorensonová se zeptala: „Kouřil jste dneska v noci?“

Prodavač zpozorněl.

Odtušil: „Co jsem měl jako kouřit?“

„To je možná spíš otázka pro šerifa Goodmana. Co byste říkal prohlídce?“

Prodavač na to nic neřekl. Rozhodil rukama, připravil si vítězoslavné lusknutí prsty a čekal, až si vzpomene. Snažil se vzpomenout. Pak se usmál.

„Košile,“ sdělil. „Tři džínové košile, co máme v nabídce. Modré. Malou, středně velkou a velkou. Od každé velikosti jednu.“

~

Sorensonová a Goodman vyšli z obchodu a vrátili se dozadu na parkoviště. Sorensonová pravila: „Vzali Karen Delfuensovou jako rukojmí a chtěli ji použít jako zástěrku, tak nemohla zůstat v přiléhavém tričku. Každý by si jí všimnul. Věděli, že narazí na zátarasy. Tak ji přinutili, aby se převlékla.“

„Všichni se převlékli,“ upozornil Goodman. „Tři lidé, tři košile.“

Sorensonová přikývla.

„Skvrny od krve,“ pravila. „Zmínil se o nich očitý svědek. Alespoň jeden z nich měl mokré sako.“

„Podělali jsme to,“ přiznal Goodman. „My oba. Řekl jsem policistům u zátarasů, že mají hledat dva muže v černých oblecích. Pak jakékoliv dva muže. Vy jste jim řekla, aby dávali pozor na jakékoliv dva muže. Ale nebyli to dva muži. Byli to tři lidé, dva muži a jedna žena, všichni v džínových košilích.“

Sorensonová neodpověděla. Pak jí zazvonil telefon a iowská státní policie oznámila, že se podívali na videozáznam na přístrojové desce a našli auto Karen Delfuensové. Projelo jejich zátarasem před víc než hodinou. Neupoutalo jejich pozornost, protože v něm seděli čtyři lidé.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Sorensonová se odvrátila od Goodmana, přendala telefon do druhé ruky a zopakovala: „Čtyři lidé?“

Kapitán od iowské státní policie potvrdil: „Záznam je trochu nejasný, ale jsou vidět poměrně dobře. Dva vepředu a dva vzadu. A můj seržant si pamatuje na řidiče.“

„Můžu s tím seržantem mluvit?“

„Můžu zrušit zátaras?“

„Až si promluvím s vaším seržantem.“

„Dobře, malý moment.“

V telefonu se ozvaly skřípavé zvuky a rachtání motoru běžícího na volnoběh. Sorensonová se otočila ke Goodmanovi. „Zmýlili jsme se víc, než jsme si mysleli. V tom autě jeli čtyři.“ Pak zaslechla, jak se telefonu chopila jiná ruka, a chraplavý hlas pravil: „Paní?“

Sorensonová se zeptala: „Kdo byl v tom autě?“

Seržant odpověděl: „Nejvíc se pamatuju na řidiče.“

„Muž nebo žena?“

„Muž. Velký chlap s rozbitým nosem. Ošklivě rozbitým. Řekl bych, že nedávno. Vypadal s tím rozpláclým obličejem jako gorila.“

„Myslíte, že se popral?“

„V podstatě to sám přiznal. Řekl ale, že k tomu nedošlo ve státě Iowa.“

„Vy jste s ním mluvil?“

„Krátce. Choval se zdvořile. Kromě toho nosu mě na něm nic nezaujalo.“

„Působil nervózně?“

„Neřekl bych. Byl klidný. Až stoický. S takovým nosem mu ostatně nic jiného nezbývalo. Patřil by do nemocnice.“

„Co měl na sobě?“

„Zimní kabát.“

„Co pasažéři?“

„Moc si je nevybavuju.“

„Nejste na svědecké lavici, seržante. Nevypovídáte pod přísahou. Mohlo by mi pomoct cokoliv, na co si vzpomenete.“

„Mám jenom dojmy. Nechtěl bych vás svést na nesprávnou stopu.“

„Mohlo by mi pomoct úplně cokoliv.“

„Dobře, přišli mi jako Peter, Paul a Mary.“

„Jako kdo?“

„Folkoví zpěváci. Ze starých časů. Patrně zpívali dřív, než jste se narodila. Jako skupina. Dva muži a jedna žena.“

„Modré džínové košile?“

„Přesně tak. Kovbojské trio specializované na country muziku. Napadlo mě, že mají plný kufr kytar s kovovými strunami. Říkal jsem si, že se právě vracejí z posledního vystoupení. Ta ženská byla zmalovaná, jako by právě slezla z pódia.“

„Ale ten řidič byl jiný?“

„Připadal mi jako manažer. Nebo možná roadie. Víte, jak to myslím, velký a udělaný. Ale jak jsem řekl, je to jenom můj dojem.“

„Ještě něco jiného?“

„Necitujte mě jako zdroj, platí?“

„Slibuju.“

„V autě panovala zvláštní atmosféra. Ta ženská vypadala nasupeně. Nebo rozmrzele. Jako by se jim to poslední noční vystoupení nepovedlo, ona chtěla ukončit turné, ale přehlasovali ji dva proti jedné. Nebo tři proti jedné, jestli do toho měl co mluvit také ten manažer. Bylo pozdě, ale nevypadala vůbec ospale, jako by ji cosi trápilo. Alespoň takový jsem měl dojem.“

Sorensonová na to nic neřekla.

Seržant dodal: „To byli ti lidi, co hledáme, že je to tak?“

Sorensonová upřesnila: „Ti dva muži v košilích.“

„To mě mrzí.“

„Není to vaše chyba.“

Pak převzal telefon opět kapitán. Ohradil se: „Paní, přikázala jste nám, že máme hledat dva uprchlíky, ne auto plné estrádních umělců zapletených do nějakého rodinného dramatu.“

„Není to vaše chyba,“ zopakovala Sorensonová.

„Můžeme teď zrušit zátaras?“

„Ano,“ povolila Sorensonová. „A potřebuju, aby po tom čísle pátraly všechny hlídky na východ od vás.“

„Nemám žádné hlídky k dispozici. Všechny jsem musel povolat sem. Smiřte se se situací, paní. Ať už jsou ti chlapi kdokoliv, dávno se vypařili.“

~

Reacher dokázal mrkat, ale jenom levým okem. Pozůstatek z dětství. Jako malý spal nejvíc na levém boku, a když se probudil, nechal levé oko zabořené do polštáře a otevřel jenom pravé, aby se podíval po temné ložnici, kde se zrovna octnul. A nebyl si jistý, jestli Delfuensová na jeho levé oko vidí. Patrně nevidí, když sedí vzadu a zrcátko je nastavené tak, jak je. A pootáčet ho ve stotřicetikilometrové rychlosti by patrně nebyl nejlepší nápad. Tak zvedl pravičku z řadicí páky, aby si jí všimla, a pak ji položil dozadu.

Vystrčil palec doprava. Zrcátko se ocitlo mimo hru. Oba se dívali stejným směrem. Doprava bylo doprava. Šestkrát klepnul ukazováčkem. Pak opět ukázal doprava a klepnul třináctkrát. Pak znovu doprava a dvanáct klepnutí. Opět doprava a osm klepnutí.

Únos?

Delfuensová horlivě přikývla.

Jednoznačné ano.

Čímž se vysvětlila spousta věcí.

Ale ne stejná džínová košile.

Reacher sundal ruku z řadicí páky a zatahal se na rameni za kabát, prstem a palcem, podíval se tázavě do zrcátka a pouze rty vyslovil: „Košile?“

Delfuensová pohlédla doleva, pohlédla doprava, nešťastná, jako by se jí nedařilo najít způsob, jak to rychle vysvětlit. Pak se podívala ještě jednou doleva, jako by kontrolovala, zda McQueen skutečně spí, a začala si rozepínat košili. Reacher sledoval jedním okem silnici a druhým zrcátko. Tři knoflíky, čtyři, pět. Potom Delfuensová košili doširoka rozevřela a odhalila mrňavý černostříbrný kousek oblečení, něco jako slušivé spodní prádlo či vyzývavý živůtek, těsně obepínající břicho a zdůrazňující ňadra hrdě vystrčená vysoko ve dvou skoro neexistujících košíčcích.

Reacher přikývl do zrcátka. Takové oblečení znal. Jako většina mužů. Znal je každý voják. Delfuensová pracovala jako servírka v hostinci u silnice nebo jako barmanka. Vracela se z noční směny, možná nastupovala do auta, možná čekala na zelenou, a přepadli ji dva chlapi. Někde zastavili a koupili jí košili, aby zmátli popis pohřešované osoby: tmavovlasá, v podstatě nahá žena.

Delfuensová se začala zase zapínat. Reacher ukázal prstem na Alana Kinga a palcem na Dona McQueena a zvedl rozevřenou dlaň, nejistě a tázavě v univerzálním gestu: Proč také oni?

Delfuensová otevřela a zavřela ústa a pak začala opět mrkat, pracně a zdlouhavě vysílat jednotlivá písmena. Dvanáct dopředu, devět dozadu, pět dopředu, pět dozadu.

K-R-E-V, krev.

Třináct dozadu, jednou dopředu.

N-A, na.

Jedenáct dopředu, pět dopředu, jedenáct dopředu, deset dopředu, devět dopředu.

J-E-J-I-CH, jejich.

„Krev na jejich oblečení?“ naznačil Reacher ústy.

Delfuensová přikývla.

Reacher pokračoval v cestě temnotou, stále za světly bílého dodge kilometr před sebou, kolem opuštěných tichých sjezdů z dálnice, v hlavě kolotoč myšlenek rozvířený jako talíře na tyči.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Šerif se zachumlal do kabátu, aby mu nebyla taková zima, otočil se pomalu na patě a rozhlédl se po celém parkovišti za obchodem se smíšeným zbožím. Pravil: „Dejme tomu, že zaparkovali tady. Takže se tady také převlékli. Možná zahodili ušpiněná saka. Třeba i nůž. Měli bychom se podívat do popelnic.“

Sorensonová se otázala: „Hlásíte se dobrovolně?“

„Mám zástupce, kteří nemají do čeho píchnout.“

„Dobře,“ odsouhlasila Sorensonová. „Patrně to ale bude ztráta času. Vsadila bych se, že ta saka hodili do kufru auta Delfuensové. A ten nůž nejspíš do jedné z trubek v čerpací stanici.“

„Pokusíte se o třetí zátaras?“

„Iowa nemá dostatek policistů.“

„Tak v Illinois. Jestli zůstali na dálnici, chtějí s největší pravděpodobností dojet až do Chicaga. Mohla byste na ně políčit illinoiské policajty, hned na státní hranici.“

„Dobře vědí, že pokoušejí štěstí. Dvakrát se jim podařilo proklouznout. Potřetí to nebudou riskovat. Sjedou na vedlejší silnici. Nebo se někde ubytují.“

„Takže se zátarasy jsme skončili?“

„Myslím, že nám už k ničemu nebudou.“

„Uvažují stejně jako vy?“

„Snažím se uvažovat jako oni.“

„V tom případě to nevypadá pro Karen Delfuensovou moc dobře,“ usoudil Goodman. „Už nepotřebují zástěrku. Vyhodí ji uprostřed naprosté pustiny.“

„To neudělají,“ namítla Sorensonová. „Viděla jejich obličeje. Budou ji muset zabít.“

~

Jako první se Reacherovi vynořila v hlavě otázka: Nechali by kvůli únosu auta postavit ve dvou oddělených státech zátarasy? A odpověď zněla: Patrně ano. Téměř určitě. Protože únos auta s majitelem na palubě se rovná únosu osoby, a to je závažný, opravdu závažný zločin. Každopádně federální případ, kterého se chopí FBI, což je jediná organizace schopná zkoordinovat spolupráci mezi jednotlivými státy.

A místní krajina je obrovská a prázdná. Zablokování dálnice je v těchhle končinách jediná možnost.

Zablokování dálnice a vrtulníky.

A jeden vrtulník se už objevil, tři sta metrů vysoko se světlometem.

Druhá otázka: Jak velká je šance, že se během jedné zimní noci vyskytnou dvě skupiny uprchlíků, kvůli kterým se staví zátarasy, létá vrtulník a nastoupí FBI? Odpověď: Velice malá. Doslova mizivá. Náhody se stávají, ale stát se svědkem jedné bohatě stačí, dvě náhody by už byly příliš.

Takže: Zátarasy postavili kvůli Kingovi a McQueenovi.

Kvůli dvěma chlapům, ne jednomu.

Zcela jistě.

Což nedává smysl.

Protože: U prvního zátarasu v Nebrasce hledali osamělého řidiče. Což je svým způsobem pochopitelné. Osamělý řidič by se mohl zamaskovat tím, že vezme spolucestujícího, a dva muži by se mohli zamaskovat tím, že vezmou třetího, a tak dále a tak dále, až donekonečna. Sčítací metoda. Ale fungovalo by i odčítání. Například: Dva muži se zneviditelní tím, že se jeden schová. A nebraští policajti byli natolik chytří, že s tímhle trikem počítali. Dívali se osamělým řidičům do kufru, nehledali však drogy, zbraně, bomby ani ukradené zboží, ale druhého muže stočeného v koutě.

Ale: Nebraští policajti neměli hledat dva lidi. Měli hledat tři osoby. Dva pachatele plus unesenou oběť, víceméně nahou barmanku z hostince u silnice.

Což si protiřečí.

Například: King s McQueenem očividně počítali s tím, že policie bude hledat tři lidi. Je dva a Delfuensovou. Proto jí dali košili. Aby vypadala jinak. Metoda mlžení. A pak si úmyslně o kilometr zajeli. Vzali stopaře. Reachera, čtvrtou osobu. Sčítací metoda.

Čtyři lidé, ne tři. Zástěrka. Mlžení. Počínaje nenápadnými košilemi až po manévr, kdy musel Reacher zaujmout před druhým zátarasem místo řidiče. Mlžení, zástěrka a v první řadě odvedení pozornosti. Rozbitý nos. Toho by si všiml každý policajt.

A u křižovatky nedošlo k demokratickému rozhodnutí. Ten rozhovor se týkal něčeho úplně jiného. King s McQueenem se otočili na sedadlech a řekli Delfuensové, že jí ublíží, když je prozradí. Vyslovili to zcela jasně: Budete držet ústa. Pak přitlačili: Je vám to jasné? Rozumíme si? Reacher zahlédl, jak přikývla, řekla ano, tichá, vyděšená a krotká, těsně předtím než nastoupil do auta.

A k té příhodě s aspirinem nedošlo proto, že si dělali starosti o stopařovo zdraví. Alan King se už v tu chvíli rozhodl, že Reacher bude o něco později řídit. A King nesledoval hrabání v kabelce s nedočkavým napětím a nadšením. Chtěl mít jistotu, že Delfuensová nepřijde na způsob, jak požádat o pomoc.

Realita.

Nezastavili mu, protože na něj padla volba, že jim bude dělat v noci společníka.

King s McQueenem mu nabídli svezení z jediného důvodu.

Připravovali se na to, že policie bude hledat tři osoby.

Ale policie hledala pouze dva lidi.

Proč?

Jediná možná odpověď: FBI věděla, že prchají dva muži, ale nevěděla, že ti dva muži unesli auto a vzali rukojmí.

V tom případě: Ví o tom FBI teď?

A proto: Zátarasy nepostavili kvůli únosu auta. Únos auta nebyl důvodem. Ne když FBI o tom únosu vůbec nevěděla.

Zátarasy nechali postavit kvůli prvotnímu zločinu.

Který musel být tudíž pěkně ošklivý.

Krev na jejich oblečení.

Reacher ujížděl vpřed, stotřicítkou iowskou temnotou, a pomalu a pravidelně dýchal.

~

Goodman se Sorensonovou došli zpátky k červené mazdě. Tým zajišťovatelů stop Sorensonové se přesunul od čerpací stanice a pilně teď pracoval na druhém místě činu. Už se jim podařilo najít krev, otisky prstů, vlasy a vlákna. Hledaní muži si počínali velice neopatrně. Zcela očividně.

Sorensonová prohodila: „Byli pěkně nepořádní.“

Goodman opáčil: „To je většina zločinců.“

„V ostatních směrech se ale nechovali jako většina zločinců. Nejde tady o loupež nebo přepadení, které se vymkly z ruky. Měli na sobě obleky. Je do toho zapletené ministerstvo zahraničí. Ale dorazili naprosto nepřipravení. Neměli plán. Celou dobu improvizovali. Dokonce museli ukradnout auto, aby uprchli, prokristapána. Proč?“

„Plán neměli možná proto, že nevěděli, že ho budou potřebovat.“

„Když se vláčíte až do Nebrasky, abyste někoho zabili, musíte mít plán.“

„Možná nepřijeli proto, aby ho zabili. Alespoň původně. Možná se jim cosi nečekaně vymklo z rukou. Většina vražd je spontánní.“

„To máte pravdu,“ souhlasila Sorensonová. „Ale všechno ostatní na tomhle případu mi nepřipadá spontánní.“

Goodman vyslal jednoho zástupce, aby prohledal popelnice za obchodem se smíšeným zbožím. Pak vylezl z mazdy zadkem napřed hlavní kriminalistický technik a vykročil k Sorensonové, v ruce dvě fotografie. První byl barevný snímek z polaroidu. Byl na něm obličej mrtvého muže, očištěný od krve, s otevřenýma očima a naaranžovaný tak, aby se co nejvíc podobal tomu, jak vypadal zaživa. Měl tmavé oči mandlového tvaru, v koutcích trochu pozvednuté. Dole na pravé tváři, na jihozápad od úst, měl malé kulaté mateřské znaménko. U ženy by se dalo nazvat znaménkem krásy. Na chlapovi to bylo obyčejné mateřské znaménko.

Druhá fotografie byla černobílá zvětšenina stejného obličeje. Z videa. Téměř jistě z bezpečnostní kamery. Nekvalitní, hodně zrnitá a trochu rozmázlá, protože muž se pohyboval, snímala ho laciná jednočipová kamera, svítilo na něj neonové světlo a digitální záznam by potřeboval víc bitů. Ale daly se rozeznat oči. I mateřské znaménko, na stejném místě, dokonale umístěné, jedinečné jako čárkový kód nebo otisk prstu a jednoznačné jako vzorek DNA.

„Odkud?“ zeptala se Sorensonová.

„Z půjčovny aut na letišti v Denveru,“ sdělil technik. „Tu mazdu si půjčila oběť, krátce po deváté dneska ráno. V tuhle chvíli včera ráno, abych byl přesný. Počet kilometrů na tachometru napovídá tomu, že jel bez velkých zajížděk rovnou sem.“

„To je dlouhá cesta.“

„Něco přes tisíc sto kilometrů. Zhruba deset jedenáct hodin. Jednou musel zastavit, aby natankoval. Teď je nádrž skoro prázdná.“

„Jel celou cestu sám?“

„Nevím,“ opáčil technik. „Nebyl jsem u toho.“

Opatrný odborník, stará škola, pedant na fakta a patrně trochu špatně naladěný. Noční služba, zima, uprostřed pustiny.

Sorensonová požádala: „Co byste tipoval?“

„Jsem vědec,“ ohradil se technik. „Netipuju.“

„Tak spekulujte.“

Technik se ušklíbl.

„Vzadu nejsou žádné stopy, které by o tom svědčily,“ pravil. „Ale obě přední sedadla nesou známky použití. Mohl přivézt z Denveru pasažéra. Nebo mohl přijet sám a ty stopy na předním sedadle pak zanechali ti dva pachatelé, kteří sem přijeli z místa činu.“

„Ano, nebo ne?“

„Řekl bych, že pravděpodobně přijel sám. Na sedadle řidiče je víc stop než na sedadle spolujezdce.“

„Něco jako rozdíl mezi cestou dlouhou tisíc sto a pět kilometrů?“

„Nemůžu určit poměr. Funguje to jinak. Většina stop se zachytí během prvních dvou minut.“

„Ano, nebo ne? Ve skutečném světě?“

„Patrně ano. Sedadlo řidiče vykazuje známky dlouhého použití, sedadlo spolujezdce jen krátkodobého.“

„Tak jak se sem ti chlapi dostali? V oblecích a bez zimníků?“

„Nemám tušení,“ prohlásil technik a zamířil zpátky k autu.

„Já také nemám tušení,“ přisadil si Goodman. „Moji zástupci nenarazili na žádná opuštěná auta. To byla jedna z věcí, po kterých měli pátrat.“

Sorensonová řekla: „Očividně ho nenechali nikde stát. Kdyby měli vlastní, neukradli by auto servírky z koktejlového baru. A musíme také zjistit, odkud se vzal ten čtvrtý chlap. A musíme zjistit, kde byl, když se jeho kámoši činili v bunkru.“

„Podle všeho se nedá přehlédnout.“

Sorensonová přikývla. „Gorila s rozplácnutým obličejem. Takový člověk utkví v paměti.“

Pak jí zazvonil telefon, Sorensonová se ohlásila a Goodman viděl, jak se narovnala v zádech a nasadila jiný výraz. Třicet vteřin naslouchala, řekla: „Dobře,“ pak to zopakovala, načež řekla: „Ne, postarám se o to,“ a nakonec ukončila hovor.

Rovná v zádech, ale řekla dobře, ne ano, pane.

Takže ne nadřízený z pobočky FBI ani z Washingtonu.

Goodman se zeptal: „Kdo to byl?“

Sorensonová objasnila: „Službu konající úředník z kanceláře v Langley ve Virginii.“

„V Langley?“

Sorensonová přikývla: „Teď se do toho případu začala cpát i CIA. Mám celou noc podávat hlášení, jak pokračujeme.“

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Zneškodnit při stotřicetikilometrové rychlosti chlapa na předním sedadle je technicky zajímavý problém. Vyžaduje zároveň pohyb i nehybnost. Řidič by musel nechat chodidlo na plynu, což znamená, že by nesměl pohnout nohama. Nemohl by pohnout ani horní polovinou těla. Měl by k dispozici jen pravou paži, což by znamenalo prudký úder hřbetem ruky do hlavy spolujezdce.

Ta rána by ale neměla správný dopad. Dalo by se sehrát lenivé poškrábání na levém rameni a pak se rozmáchnout v širokém polokruhu pravičkou, jako při pravém háku od těla, ale přístrojová deska chevy byla dost vysoko a zrcátko dost dole, takže úder by bylo zapotřebí vést opatrně volnou mezerou a teprve v poslední chvíli trhnout rukou nahoru.

A Reacher má dlouhé paže, takže by musel pokrčit loket, aby se neuhodil kotníky o přední sklo. Což by znamenalo, že by musel na poslední chvíli nejenom trhnout rukou nahoru, ale i narovnat loket, a to by šlo těžko provést, aniž by pohnul levým ramenem. A pohyb levým ramenem by mohl být v ten okamžik osudovým. Lehký slalom ve stotřicítce zní nevinně, ale nemělo by cenu nejprve napadnout protivníka, a pak držet následujících pět vteřin ruce na volantu a snažit se vyrovnat smyk. Protivník na sedadle spolujezdce by bezesporu vyrazil do protiútoku.

Takže lehké klepnutí by bylo lepší než prudká rána, ale muselo by dopadnout na pečlivě vybrané místo, pokud možno na hrtan. Vodorovně rozevřenou rukou jako při karate, jemné bouchnutí do hrdla. Úplně by stačilo. Nebylo by smrtelné, ale vyřadilo by protivníka ze hry. Až na to, že Alan King spal, obrácený obličejem k okénku, bradu na prsou. Měl schovaný krk. Nejdřív by ho bylo nutné vzbudit. Šťouchnout ho třeba do ramene. King by se narovnal, zvedl bradu, zamrkal, zívnul a vytřeštil pohled dopředu.

Úplná hračka. Šťouchanec, poškrábat se, rozmáchnout, bum. Technicky zajímavé, ale snadno proveditelné. Alan King by se dal zneškodnit.

Ale ne Don McQueen. Věda ještě nepřišla na způsob, jak zneškodnit člověka sedícího přímo za řidičem. Ne když ten řidič jede stotřicítkou. To se nedá zvládnout. V žádném případě. Ani při sebepečlivějším naplánování ve všech čtyřech rozměrech.

Reacher pokračoval v cestě, rychlostí sto třicet kilometrů v hodině. Podíval se do zrcátka. Nic za ním nejelo. McQueen spal. Reacher se za minutu zase podíval. Delfuensová ho probodávala pohledem. Reacher si uložil do paměti nadcházející kilometr a pohlédl zpátky do zrcátka. Přikývl, jako by říkal: Tak do toho. Začněte vysílat.

Delfuensová začala.

Čtrnáctkrát dopředu. Jednou dopředu. Opět čtrnáctkrát dopředu.

M-A-M, mám.

Čtyřikrát dopředu. Desetkrát dopředu. Sedmkrát dozadu. Pětkrát dopředu.

D-I-T-E, dítě.

Mám dítě.

Reacher přikývl a vyndal z přihrádky na přístrojové desce malé plyšové zvířátko, jako by říkal: Chápu. Srst hračky byla ztvrdlá zaschlými slinami. Bylo pomačkané, jak ho svírala malá čelist. Položil ho zpátky. Delfuensové vytryskly slzy a odvrátila hlavu.

Reacher se natáhl a šťouchl Alana Kinga do ramene.

King se zavrtěl, probudil, narovnal, vytřeštil oči dopředu, zamrkal, zívl a pohlédl na Reachera.

Ohradil se: „Co se děje?“

Reacher objasnil. „Ukazatel stavu paliva se přehoupl přes první kousek. Musíte mi říct, kdy zastavit.“

~

Zástupce se vrátil od obchodu se smíšeným zbožím a sdělil Goodmanovi, že v popelnicích nenašel zakrvácená saka ani nůž. Sorensonová opět odvolala od mazdy hlavního technika a požádala: „Potřebuju se dozvědět víc o oběti.“

„Nemůžu vám sloužit,“ opáčil technik. „Nenašli jsme průkaz totožnosti a výsledky pitvy budeme znát až zítra.“

„Potřebuju vědět, jaký máte dojem.“

„Jsem vědec. Chyběl jsem, když se probíralo jasnovidectví.“

„Pokuste se o odhad na základě zkušenosti.“

„Nač ten spěch?“

„Tlačí na mě dvě nezávislé síly.“

„Kdo na vás tlačí?“

„Nejdřív ministerstvo zahraničí a teď i CIA.“

„To nejsou nezávislé síly. Ministerstvo zahraničí je politické křídlo CIA.“

„A my jsme FBI, lidé na svém místě, takže si nemůžeme dovolit, abychom vypadali neschopně a pomale. Nebo bez fantazie. Tak by mě zajímal váš dojem. Nebo poučený názor, nebo co vás to učili v předmětu kryj si záda.“

„Jaký poučený názor byste chtěla slyšet?“

„Věk?“

„Něco přes čtyřicet,“ oznámil technik.

„Národnost?“

„Patrně Američan,“ sdělil technik.

„Proč?“

„Jeho zuby vypadají americky. A jeho oblečení také skoro americky.“

„Skoro?“

„Řekl bych, že košile je zahraničního původu. Ale spodní prádlo je americké. Většina lidí lpí na spodním prádle své rodné země.“

„Vážně?“

„Je to všeobecné pravidlo. Otázka pohodlí, doslova i přeneseně. A otázka intimity. Navléknout si cizí spodní prádlo je velký krok. Jako zrada nebo emigrace.“

„Tomu říkáte věda?“

„Psychologie je věda.“

„Odkud pochází ta košile?“

„Těžko říct. Chybí cedulka.“

„Vypadá ale zahraničně?“

„Všechno bavlněné oblečení je v podstatě v současné době zahraniční. Téměř všechno pochází odněkud z Asie. Ale kvalita, střih, barva a vzor se podřizují místním trhům.“

„Pro jaký trh byla určena tahle košile?“

„Látka je lehká, barva spíš krémová než bílá, špičky límce dlouhé a úzké, kostky vzorku se nesnaží napodobit tradiční vazbu, ale jsou spíš grafické. Řekl bych, že ta košile byla zakoupena v Pákistánu nebo možná na Středním východě.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Alan King se vypjal v zádech a otočil doleva. Dlouze se zadíval na ukazatel stavu paliva. Prohlásil: „Myslím, že je to zatím v pořádku. Dejte mi vědět, až se ručička dostane na tři čtvrtiny.“

„To nebude dlouho trvat,“ upozornil Reacher. „Přijde mi, že klesá pěkně rychle.“

„Protože jedete pěkně rychle.“

„Nejedu rychleji než pan McQueen.“

„V tom případě se ta závada možná sama opravila. Možná byla jenom dočasná.“

„Nechci, aby došel benzin. Ne tady. Uprostřed pustiny. Nejsem si jistý, jestli by nám někdo pomohl. A všichni policajti jsou u toho zátarasu.“

„Počkejte ještě třicet minut,“ rozhodl King. „Pak bychom se tím mohli začít zabývat.“

„Dobře,“ podrobil se Reacher.

„Povězte mi o té hříčce s písmenem A.“

„Později.“

„Ne, teď.“

„Prozradím vám ji později. Které části přesně nerozumíte?“

„Mám pocit, že nemáte rád, když s vámi někdo orá, že je to tak, pane Reachere?“

„Nevím. Ještě se mnou nikdy nikdo neoral. Kdyby k tomu však mělo dojít, budete první, kdo zjistí, jestli to mám rád.“

King odvrátil hlavu a zahleděl se na celou minutu dopředu do temnoty, naprosto mlčenlivý, a pak se sesunul na sedadle, sklonil bradu a opět zavřel oči. Reacher pohlédl do zrcátka. McQueen stále spal. Delfuensová byla stále vzhůru.

A zase mrkala.

Čtrnáctkrát dopředu, jednou dopředu, jedenáctkrát dopředu, desetkrát dopředu.

M-A-J-I, mají.

Jednou dozadu, dvakrát dopředu, devětkrát dozadu, jednou dopředu, třináctkrát dozadu, pětkrát dopředu.

Z-B-R-A-N-E, zbraně.

Mají zbraně.

Reacher přikývl do zrcátka a pokračoval v cestě.

~

Scéna za barem zůstala dalších pět minut klidná. Kluci z laboratoře fotografovali zblízka vnitřek mazdy, za pomoci bleskového světla. Zamlžená okénka se každou chvíli rozzářila, v nepravidelných intervalech, jako když se díváte z velké dálky na bouřku nebo na bitvu probíhající na druhé straně kopce. Goodmanovi zástupci prohledali zem a nenašli nic zajímavého. Sorensonová obvolala federální a státní databáze a položila dotaz na velkého muže s čerstvým poraněním obličeje. Nic se nedozvěděla.

Pak se ozval šepot osmiválce, praskání štěrku, opar protnuly poskakující paprsky z reflektorů a vynořil se tmavý sedan blížící se ze severu k místu činu. Tmavomodrý crown vic, úplně stejný jako auto Sorensonové, stejné technické vybavení, stejný les antén na víku kufru, ale s missourskou poznávací značkou. Zastavilo v úctyhodné vzdálenosti a vystoupili dva muži. V tmavých oblecích. Zůstali stát v závětří otevřených dveří a nacpali se do velkých péřových bund. Zavřeli dveře a vykročili blíž. Za chůze se rozhlíželi, zaznamenali a přešli bez povšimnutí okresní zástupce, zaznamenali a bez povšimnutí přešli šerifa Goodmana, zaznamenali a bez povšimnutí přešli kriminalistické techniky a pak zaměřili svou pozornost na Sorensonovou. Zastavili se dva metry před ní a vytáhli z kapes průkazy.

Stejné průkazy jako její.

FBI.

Agent napravo oznámil: „Jsme z protiteroristického oddělení pro střední oblast v Kansas City.“

Sorensonová namítla: „Nepovolala jsem vás.“

„Hlášení z vaší pobočky automaticky rozsvítilo červené světlo.“

„Proč?“

„Protože k zločinu došlo na citlivém místě.“

„Vážně? Došlo k němu v opuštěné čerpací stanici.“

„Ne, je to otevřená a nezapečetěná studna s přímým vertikálním přístupem k největším zásobám podzemní vody ve Spojených státech.“

„Je to jenom suchá díra.“

Agent přikývl. „Ale jenom proto, že hladina vody klesla pod spodní úroveň vrtu. Suchá nesuchá, jestli do té trubky něco nalijete, dostane se to až do spodní vody. Nevyhnutelně. Postará se o to přitažlivost. Jako byste kapala inkoust na houbu.“

„Co by se tam dalo nalít?“

„Existuje spousta látek, které by tam neměly natéct.“

„Bylo by to ale jako kapka do kýble. Doslova. Mrňavá kapka do obrovského kýble. Musí tam být spousta vody. Spotřebují devět a půl bilionů litrů podzemní vody ročně. A i do těch velkých cisternových náklaďáků se vejde kolik, dvacet tisíc litrů? To je v porovnání úplné nic.“

Agent opět přikývl. „Terorismus ale nefunguje souměrně. Máte pravdu, co se týče faktů. Dvacet tisíc litrů jedovaté chemikálie, virů, bakterií nebo něčeho podobného by nikomu moc neublížilo. Ne výrazně. Ale dokážete o tom přesvědčit spoluobčany? Vypukla by masová panika. Došlo by k hromadnému úprku. Skoro v celé zemi by nastal chaos. A přesně to teroristé chtějí. A taky by pár let trpělo zemědělství. A jsou tady vojenská zařízení.“

„To myslíte vážně? Zní to jako chemická a biologická válka.“

„Myslím to naprosto vážně.“

„Tak proč tu trubku nezapečetili?“

„Takových děr existuje deset tisíc. Pracujeme, jak nejrychleji dokážeme.“

Sorensonová namítla: „Došlo tady k vraždě. Nemám pocit, že by souvisela s terorismem.“

„Opravdu? Už s vámi mluvilo ministerstvo zahraničí? O oběti?“

„Ano.“

„A CIA?“

„Ano.“

„A stopy vedou taky do zámoří. To vás ještě nenapadlo?“

Sorensonová zaslechla v hlavě technikův hlas: Řekl bych, že ta košile byla zakoupena v Pákistánu nebo možná na Středním východě.

Zeptala se: „Takže mi ten případ berete?“

Agent napravo zavrtěl hlavou: „Ne, je to pořád váš případ. Budeme se vám ale dívat přes rameno. Ve dne v noci. Dokud nebudeme mít jistotu. Neberte si to osobně. Doufáme, že vám to nevadí.“

~

Reacher zaslechl, jak se McQueen za ním probudil. Pohlédl do zrcátka a zahlédl, že se dívá ven z okénka, na prázdné pruhy vedle auta. Pak se ale podíval na druhou stranu, za Delfuensovou na krajnici dálnice.

Minuli ukazatel hlásající výjezd. Projeli kolem tří modrých tabulí, z nichž jedna byla prázdná. Benzin a ubytování, ale žádné jídlo. Horizont se nořil do temnoty. Nezářila na něm světla zvoucí k návštěvě. Klamný sjezd, podle Reacherova názoru. Pětadvacet až třicet kilometrů po tmavé venkovské silnici a pak dojedou k zavřené benzinové pumpě.

„Tady,“ rozhodl McQueen

„Cože?“ podivil se Reacher.

„Sjeďte tady.“

„Jste si jistý? Ten sjezd mi přijde pěkně opuštěný.“

„Prostě to udělejte.“

Reacher pohlédl do strany na Alana Kinga. McQueen si toho všiml. Pravil: „Na něj se dívat nemusíte. Nemá velení. Velitelem jsem tady já. A řekl jsem, že máte sjet z dálnice.“

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Agenti z protiteroristického oddělení z Kansas City se nedívali Sorensonové přes rameno. Ne doslova. Jenom tam s ní stáli, občas každý z jedné strany a občas v těsném kolegiálním trojúhelníku. Představili se jako Robert Dawson a Andrew Mitchell, stejná hodnost, oba přes patnáct let v aktivní službě. Dawson byl o něco vyšší než Mitchell a Mitchell o něco oplácanější než Dawson, ale jinak si byli hodně podobní. Světlovlasí, růžolící, něco málo přes čtyřicet, v tmavomodrých oblecích pod bundami a v bílých košilích s modrými kravatami. Ani jeden nevypadal moc unaveně ani vystresovaně, což Sorensonová považovala za obdivuhodné, když se vezme v úvahu pozdní noční hodina a závažnost jejich úkolu.

Ani jeden z nich však nepodal konstruktivní návrh, jak pokračovat. Vyšetřování se ocitlo v mrtvém bodě a Sorensonová si toho byla vědoma. Pachatelé se pohybovali někde na východ od Des Moines a ta žena jako rukojmí byla už po smrti nebo k tomu nemělo daleko, a desetiletá holčička už přišla o matku nebo o ni právě přicházela.

Úspěch záležel na štěstí a forenzních důkazech, a vyřešení bude bolestně pomalé a nejisté.

Případ nebude patřit k ukázkovým.

Nikdo o něm nenapíše pochvalné hlášení.

Sorensonová prohlásila: „Měli bychom upozornit Chicago.“

Dawson opáčil: „Nebo Milwaukee nebo Madison nebo Indianapolis nebo Cincinnati nebo Louisville.“

Mitchell dodal: „Nebo Interpol. Nebo možná NASA. V tuhle chvíli můžou být kdekoliv ve vesmíru.“

„Jsem otevřená všem nápadům, agente Mitchelli.“

„Neberte si to osobně,“ odtušil Dawson.

Pak se ozval stejný zvuk a objevila se stejná světla. Šepot osmiválce, křupání štěrku pod pneumatikami, v oparu se zatřepetaly paprsky z reflektorů a vynořil se další nenápadný sedan blížící se směrem k nim. Další crown vic, další vládní auto, ale ne stejné jako auto Sorensonové nebo Dawsona s Mitchellem. Mělo stejné vybavení, ale jiné antény na víku kufru, a bylo světlé, ne tmavé, s oficiálními značkami Spojených států.

Zastavilo deset metrů daleko a vystoupil řidič. Měl na sobě kalhoty z bavlněného kepru, svetr a kabát. Vykročil, za chůze se rozhlížel, minul bez povšimnutí zástupce, minul bez povšimnutí Goodmana, minul bez povšimnutí kriminalistické techniky a došel k Sorensonové, Dawsonovi a Mitchellovi. Zblízka vypadal jako chlap, který by se cítil lépe v šedém třídílném obleku, ale obdržel uprostřed noci nouzový telefonát a popadl nejbližší oblečení, co měl po ruce, jako bankéř, když ho probudí pes kňučící za dveřmi ložnice.

Zastavil se v odstupu dvou metrů a vytáhl z kapsy průkaz.

Odlišný průkaz.

Ministerstva zahraničí.

Na průkazu stálo Lester L. Lester junior. Obličej na fotografii byl ohraničený úhledně sčesanými vlasy a úhledně ohrnutým límcem zapnutým na knoflíčky. Sorensonová ho tipovala na drahý výrobek od Brooks Brothers.

Zeptala se: „Co pro vás můžu udělat, pane Lestere?“

Mitchell se otázal: „Jmenujete se druhým jménem také Lester?“

Lester na něj pohlédl.

Sdělil: „Budete se divit, ale ano.“

„Opravdu nápadité,“ poznamenal Mitchell.

„Co pro vás můžu udělat?“ zopakovala Sorensonová.

„Přijel jsem se podívat,“ sdělil Lester.

„Protože jste znal oběť?“

„Ne osobně.“

„Ale znalo ji ministerstvo zahraničí?“

„Přesně tak.“

„Kdo to byl?“

„To vám nesmím prozradit.“

„V tom případě se můžete otočit a odjet stejnou cestou, jakou jste přijel. Protože jste nám tady k ničemu.“

Lester oznámil: „Musím zůstat.“

Sorensonová se zeptala: „Máte mobilní telefon?“

„Ano, mám.“

„Tak ho popadněte, zavolejte domů a vyproste si povolení, abyste mi směl říct, co potřebuju vědět.“

Lester neprojevil známky, že by hodlal poslechnout.

Mitchell se ho zeptal: „Jsou tady taky vaši kámoši ze CIA?“

Lester se teatrálně rozhlédl, velice pečlivě kolem dokola.

„Nikoho jiného nevidím,“ pravil. „Vy snad ano?“

Mitchell usoudil: „Možná se schovávají ve stínu v pozadí. To jim jde přece velice dobře.“

Lester neodpověděl. Pak začal Sorensonové zvonit telefon. Obyčejný elektronický zvuk. Sorensonová se ohlásila a naslouchala. Řekla: „Dobře, chápu, děkuju, pane.“ Ukončila hovor. Pohlédla zpříma na Lestera a usmála se. „Musel jste jet pěkně rychle.“

Lester se podivil: „Myslíte?“

Sorensonová přikývla. „To byl můj velící zvláštní agent. Varoval mě, že jste na cestě. Jak je vidět, pořád funguje tichá pošta. Mám vás čekat během deseti minut.“

Lester objasnil: „Nebyl skoro žádný provoz.“

„A můj velící agent mi prozradil, kdo je ten mrtvý muž.“

Lester na to nic neřekl.

Dawson se Sorensonové zeptal: „Tak kdo je ten mrtvý muž?“

„Údajně pracovník velvyslanectví.“

„Našeho?“

„Ano.“

„Diplomat?“

„Nějaký atašé.“

„Velké zvíře?“

„Neřekla bych. Ale patrně taky ne úplně bezvýznamný. Soudě podle tónu hlasu.“

„Věk?“

„Čtyřicet dva.“

„Důležitý?“

„To můj zvláštní agent neupřesnil.“

Mitchell pravil: „Jestli je velící zvláštní agent uprostřed noci čilý jako rybička a na telefonu, tak ten chlap musel být důležitý. Nemáte pocit?“

Dawson se zeptal: „Kde působil? V jaké oblasti? Co měl v popisu práce?“

„To můj zvláštní agent neupřesnil. Myslím, že mu to neřekli. Což by mohlo znamenat cosi citlivého na citlivém místě.“

Ta košile byla zakoupena v Pákistánu nebo možná na Středním východě.

Dawson se otázal: „Co tady dělal?“

„Nevím.“

Dawson pohlédl na Lestera a položil stejnou otázku.

Lester odpověděl: „Nevím, co tady dělal.“

„Opravdu?“

„Ano, opravdu. Proto jsem sem přijel. Protože nevíme.“

Pak se šerifovi Goodmanovi o šest metrů dál rozezvonil telefon, tlumeně v kapse, ale pořád hlasitě v nočním tichu. Všichni čtyři lidé v improvizovaném hloučku se otočili za jeho zvukem. Goodman se představil, naslouchal, vyhledal očima Sorensonovou a vykročil k ní, jakoby instinktivně, jako by ho to k ní táhlo, tři metry od ní ukončil hovor a zaklapl telefon, a promluvil, teprve když se přiblížil na jeden a půl metru.

„To byl můj dispečer,“ oznámil. „Pohřešuje se očitý svědek. Ten chlap, se kterým jste si dneska v noci povídala. Nedorazil domů.“

~

Krátká slovní výměna s McQueenem zabrala nějaký čas a vzdálenost, tak musel Reacher zabočit pěkně ostře. Pak musel v úzké zatáčce na sjezdu prudce zabrzdit. Na zlomek vteřiny ho napadlo, že by mohl udeřit Alana Kinga do hrdla. Byl poměrně pevně zapřený, pravou nohou o pedál a levičkou o volant. A King byl vzhůru, protože ho probudila náhlá změna směru a pokles rychlosti. Nabízela se dobrá šance, že bude mít krk ve správný okamžik ve správné poloze.

Ale problém stále představoval McQueen, dokonce i v třicítce za hodinu. Reacher by teoreticky mohl najít páčku, vrazit do něj sedadlem a možná se rozmáchnout loktem, ale měl v cestě opěrku hlavy a hned vedle na zadním sedadle seděla potenciální náhodná oběť.

Matka oddělená od dítěte.

Šedesát centimetrů od McQueena, po jeho pravém boku. A McQueen je patrně pravák. Jako většina lidí.

Mají zbraně.

Reacher tedy jenom projel zatáčkou, ke křižovatce na konci sjezdu. Na opačné krajnici úzké dvouproudové silnice stály další cedule inzerující benzinovou pumpu a motel. Se šipkami ukazujícími doprava.

Alan King zívl a zamumlal: „Proč jsme sjeli zrovna tady?“

Don McQueen opáčil: „Je to stejně dobré místo jako každé jiné.“

„Na co?“ otázal se Reacher.

„Na natankování,“ objasnil McQueen. „Na co jiného? Zahněte doprava. Držte se šipek.“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Reacher zahnul doprava a držel se šipek. Silnice byla úzká a tmavá. A naprosto rovná, jako většina silnic v Iowě. Obklopovala ji neviditelná krajina, která působila ploše. Pole ponořená do zimního spánku, napravo i nalevo, kam až pomyslné oko dohlédlo. Vepředu neleželo vůbec nic. Jen temnota. A pak patrně Missouri, sto padesát kilometrů daleko. A před ní možná ještě řeka. Des Moines, usoudil Reacher. Ve škole ho bavil zeměpis. Řeka Des Moines se vlévá do mohutné Mississippi, přes dvě stě kilometrů daleko, jihovýchodně od města zvaného Des Moines.

Namítl: „Vážení, tohle je ztráta času. Zajedeme si třicet kilometrů a narazíme na pumpu, kterou zavřeli ještě před vynálezem bezolovnatého benzinu.“

McQueen se nenechal zviklat. „Byla tam cedule. Nedávali by ji tam zbytečně.“

„Ta cedule znamená, že tady prodávali benzin, když jste ještě chodil do základní školy. Litr za osm centů. A balíček Lucky Strike za třicet.“

„Určitě ty cedule obnovují.“

„Jste velice důvěřivý člověk.“

„To bych ani neřekl,“ opáčil McQueen.

Reacher pokračoval v cestě. Auto se kolébalo a poskakovalo ve výmolech a na nerovnostech. Nebylo na takovou silnici stavěné. A Reacher se na ni nehodil jako řidič. Autu i jemu se líbilo víc na dálnici.

McQueen se otázal: „Co dělá vaše hlava?“

Reacher sdělil: „Moje hlava je v pořádku. Rozbili mi nos, ne lebku.“

„Nepotřebujete ještě jeden aspirin?“

„O tomhle jsme se už bavili s panem Kingem. Když jste spal.“

King objasnil: „Rozhodl se, že si bude hrát na hrdinu. A nechce Karen vyčerpat zásoby.“

„Aspirin není na předpis,“ upozornil McQueen. „Karen si ho může koupit u pumpy. Nebo paracetamol nebo ibuprofen.“

„Nebo pijavice,“ navrhl Reacher. „Možná bychom je našli pod hromadou starých duší nebo porézních gumiček do stěrače. Až bychom rozlomili zámek, který tam před třiceti lety dala banka.“

„Pokračujte prostě v cestě,“ vyzval ho McQueen. „Buďte trpělivý.“

Reacher tedy pokračoval v cestě, pomalu na jih po rozmlácené silnici, a po třech kilometrech se ukázalo, že se mýlil a McQueen měl pravdu. V nočním oparu se objevila slabá žlutá záře, daleko vepředu na horizontu, jako maják nabývající každým metrem na síle, až se vyloupla zbrusu nová benzinová pumpa firmy Shell, jasně bílá, žlutá a oranžová, usazená jako fata morgána nebo UFO na čtvrtině akru vyříznuté v ladem ležícím kukuřičném poli. Měla hypermoderní stojany, montážní haly a prosklený obchod, který svítil tak jasně, že musel být vidět z vesmíru.

A měla otevřeno.

„Měl jste mi důvěřovat,“ podotkl McQueen.

Reacher zpomalil do kroku a zabočil. Zvolil stojan dál od obchodu a blíž k silnici a zastavil. Přesunul řadicí páku na park a vypnul motor. Vytáhl klíček, nedbale, jakoby instinktivně, jako ze zvyku, a zastrčil si ho do kapsy.

Alan King si toho všiml, ale nic neřekl.

Reacher se otázal: „Stejný postup? Já přinesu kávu a vy natankujete?“

„Proč ne?“ souhlasil McQueen.

Reacher tudíž otevřel dveře a vystoupil. Narovnal se, protáhl v zádech a pak obešel ostrůvek s čerpadly a zamířil k jasným světlům. Viděl, jak na stoličce za pokladnou sedí nějaký kluk, pozoruje ho a zírá mu na obličej. Rozbitý nos. Patrně všeobecně oblíbená atrakce. Klukovi bylo jenom něco málo přes dvacet a vypadal ospale a pomale.

Reacher se zastavil přede dveřmi a ohlédl se. Alan King zastrčil kreditní kartu a chystal se tankovat. McQueen stále seděl na zadním sedadle. Delfuensová stále seděla vedle něho.

Reacher vešel dovnitř. Kluk za pokladnou vzhlédl a kývl opatrně na pozdrav. Reacher počkal, až se zavřou dveře, a pak se zeptal: „Máte telefonní automat?“

Kluk zamrkal a zalapal jako zlatá rybička po vzduchu.

„To není žádná složitá otázka,“ pravil Reacher. „Stačí odpovědět ano, nebo ne.“

„Ano,“ řekl kluk. „Máme telefonní automat.“

„Kde?“

„U záchodů,“ objasnil kluk.

„A ty jsou kde?“

Kluk ukázal rukou.

„Vzadu,“ upřesnil.

Reacher pohlédl opačným směrem, ven z okna.

McQueen měl otevřené dveře.

Seděl ale pořád v autě. Jenom tam dřepěl a díval se dopředu.

Reacher se zase otočil a všiml si dveří v zadní stěně obchodu. Měly na sobě nalepené dvě figurky, jednu v kalhotách a jednu v sukni. Přikročil k nim a otevřel je. Za dveřmi se nacházela malá předsíň a další dvoje dveře, jedny s panáčkem v kalhotách a jedny s panenkou v sukni. Na zdi mezi nimi visel telefon, nový a zářivý, zakrytý umělohmotnou stříškou.

Reacher se ohlédl. King čerpal benzin. McQueen se natočil bokem. Obě nohy měl venku z auta. Rozkročil se chodidly na zemi. Ale to bylo všechno. Protahoval se. Aby se mu lépe sedělo. Jinak se nehýbal.

Alespoň zatím.

Reacher se podíval do místnosti pro dámy. Žádná okna. Žádný únikový východ.

Podíval se do místnosti pro muže. Žádná okna. Žádný únikový východ. Vytáhl z držáku hrst ručníků, vrátil se do předsíně, nadvakrát ručníky složil a nacpal je pod dveře do předsíně, na straně u pantů, aby zůstaly kousek otevřené. Deset centimetrů, přesněji řečeno. Pak přeběhl dozadu a zkontroloval výhled od telefonu. Viděl proužek obchodu. Malý výřez vstupních dveří. Opravdu malý, ale stačil na to, aby zaznamenal, kdyby se otevřely.

Alespoň doufal.

Zdvihl sluchátko a vytočil 911.

Dispečer se téměř okamžitě zeptal: „Kde se v tento okamžik nacházíte?“

Reacher požádal: „Dejte mi FBI.“

„Pane, kde se nacházíte?“

„Nemrkejte časem.“

„Potřebujete požárníky, policii, nebo sanitku?“

„Potřebuju FBI.“

„Pane, tohle je tísňové volání 911.“

„A od dvanáctého září 2001 máte přímé spojení na FBI.“

„Odkud to víte?“

„Prostě jsem to uhádl. Spojte mě a pospěšte si.“

Reacher pozoroval škvírou malý výsek vstupních dveří. Nic se nedělo. Zatím. Změnil se ale zvuk ve sluchátku. Nejdřív v něm zavládlo mrtvé ticho a pak se ozval nový vyzváněcí tón.

A potom nový hlas.

Oznámil: „Tady je FBI. Proč voláte?“

Reacher odpověděl: „Mám informaci, patrně pro vaši kancelář v Omaze v Nebrasce.“

„Čeho se ta informace týká?“

„Prostě mě přepojte.“

„Jak se jmenujete, pane?“

Reacher velice dobře věděl, jak noční služby fungují. Během své vojenské kariéry mluvil v noci s tisícem úředníků. Jedni jsou na sestupu, a proto jsou opatrní, a druzí šplhají vzhůru, a jsou proto ambiciózní. Věděl, co na ně platí, a co ne. Naučil se správný psychologický přístup.

Nařídil: „Spojte mě, nebo přijdete o práci.“

Odmlka.

Pak mrtvé ticho.

Pak nový vyzváněcí tón.

Potom se otevřely vstupní dveře. Reacher zaslechl hlasité mlasknutí gumového těsnění a zahlédl, jak se úzkým výřezem mihl bílý rám. Zachytil záblesk modrého ramene. Na dlaždičkách zaklapaly podpatky.

Reacher zavěsil telefon.

Udělal krok dopředu, popadl jednou rukou složené ručníky, druhou zatlačil do dveří do předsíňky, odhodil ručníky za sebe a stanul tváří v tvář Donu McQueenovi.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Reacher a McQueen se navzájem mlčky vyhnuli, jako všichni muži na toaletách. McQueen vešel dovnitř a Reacher zamířil přes obchod ke kávovaru, k metr širokému stroji se spoustou tlačítek a stojanem na kelímky, zářícímu chromem a hliníkem, zbrusu novému, patrně italského původu. Nebo francouzského. Rozhodně evropského. Zdálo se, že po každém stisknutí mele čerstvou dávku kávy, a byl tak pomalý, že než naplnil poslední kelímek, vyšel McQueen ze záchodu. Což bylo dobře, protože McQueenovi tak v podstatě nezbylo nic jiného než odnést dva kelímky k autu, takže měl plné ruce, a ozbrojení muži s plnýma rukama jsou vždycky lepší než ozbrojení muži s prázdnýma rukama, alespoň podle Reacherova názoru.

Reacher odnesl zbývající dva kelímky, bez cukru a mléka, jeden pro sebe a druhý pro Karen Delfuensovou. Alan King stál pořád vedle auta. Auto stálo pořád u stojanu. Displej ukazoval, že se do nádrže vešlo necelých dvacet litrů.

King prohlásil: „Teď pojedu já, pane Reachere.“

Reacher se podivil: „Vážně? Ještě jsem neodřídil svých pět set kilometrů.“

„Změna plánu. Chceme zajet k motelu a trochu se vyspat.“

„Myslel jsem, že pospícháte do Chicaga.“

„Jak jsem řekl, změnili jsme plán. Které části nerozumíte?“

„Vaše rozhodnutí.“

„Přesně tak,“ potvrdil King. „Takže potřebuju klíč od auta.“

Čtyřrozměrné plánování. Reacher stál na bližší straně auta a King s McQueenem na vzdálenější. Delfuensová stále seděla na svém místě. Měla dokořán otevřené dveře. Hlavu pár centimetrů od Kingovy pravičky. Kingovi a McQueenovi by trvalo půl vteřiny, než pustí kelímky s kávou. Další půl vteřiny by vytahovali zbraně. Reacher by mohl jednomu hodit na hlavu vlastní kelímek jako horký granát, ale ne oběma. Mohl by oběhnout nebo přeskočit kufr, ale ne dostatečně rychle.

Žádná šance.

Geometrie a čas.

Odložil pohárek na střechu chevy a zašátral v kapse.

Natáhl ruku s klíčem.

Pojď si pro něj.

Ale King nebyl úplně blbý. Pravil: „Stačí, když ho položíte na sedadlo. Hned si ho vezmu.“

Don McQueen nastoupil dopředu. Otočil se po směru hodinových ručiček v pase, jako kamarád, který se ujišťuje, jestli se jeho přátelům pohodlně sedí. Ale natočil se tak, že měl volnou pravičku, kousek od pravé kapsy kalhot, kousek od pravé strany opasku kalhot.

King stál pořád u nádrže, také s volnou pravičkou, stále pár centimetrů od hlavy Karen Delfuensové.

Geometrie a čas.

Reacher si vlezl na sedadlo za řidičem, naklonil se dopředu a upustil klíč.

McQueen se na něj usmál.

King zavřel zvenku dveře Karen Delfuensové, pak obešel kufr a zavřel Reacherovy dveře. Sebral klíč, nastoupil a posunul si o pár centimetrů dopředu sedadlo. Nastartoval, vrátil se na silnici a vyrazil do temnoty, na jih, směrem od dálnice ke slíbenému motelu.

~

Operátor FBI zůstal na lince tísňového volání a poslouchal přerušený hovor. Zaslechl vyzváněcí tón. Pak klapnutí zavěšovaného sluchátka. Byl zelenáč, proto ta noční služba. Patřil ale ke slibným zelenáčům, proto ona rychlá cesta do Washingtonu na důležitý post. A postupoval rychle a přímou cestou, protože byl chytrý.

Natolik chytrý, že se na ten hovor nevykašlal.

Zatelefonoval do kanceláře v Omaze a spojil se se službu konajícím agentem. Zeptal se: „Nemáte dneska v noci plné ruce práce?“

Agent v Nebrasce zívl a připustil: „Svým způsobem. Došlo k vraždě nožem, v naprostém Zapadákově kilometry od civilizace, což nezní jako moc zajímavý případ, z nějakého důvodu do něj ale začal strkat nos velící zvláštní agent, CIA a ministerstvo zahraničí a na dálnici vyrostlo pár zátarasů.“

„V tom případě byste měl vědět, že jsem k vám přepojil volání, ale volající zavěsil, než jste se stačili ozvat.“

„Poloha?“

„Podle čísla a telefonní společnosti se jedná o benzinovou pumpu uprostřed pustiny, jihovýchodně od Des Moines v Iowě.“

„Máte jméno?“

„Nemám, volající byl ale muž a pospíchal. Zněl, jako by měl ošklivou rýmu. Mluvil se zacpaným nosem.“

„Řekl, co chce?“

„Neuvedl podrobnosti. Sdělil, že má informaci, patrně pro kancelář v Omaze v Nebrasce.“

„Patrně?“

„To bylo slovo, které použil.“

Agent v Nebrasce pravil: „Dobře, děkuju,“ a zavěsil.

~

Iowská silnice se táhla ještě třináct kilometrů naprosto rovně k nevýrazné křižovatce ve tvaru T. Na levé straně se rozprostíralo nezměrné pole, na pravé nezměrné pole a vepředu pole dvakrát tak široké. Proto ona povinná odbočka. Cedule ohlašující ubytování ukazovala doleva k motelu. Po dalších třinácti kilometrech se vynořila nevýrazná křižovatka se šipkou doprava. Alan King pokračoval v cestě a proplétal se obrovskou šachovnicí iowského zemědělství. Vedle něj seděl napůl otočený Don McQueen, opřený o okénko, bdělý a ve střehu. Karen Delfuensová za ním upírala pohled rovně dopředu. Odmítala pohlédnout na Reachera. Tvářila se, že ji zklamal.

Reacher seděl naprosto nehybně, pomalu dýchal a pouze čekal.

~

Agent mající noční službu v Nebrasce napsal na kus papíru volající mužského pohlaví, ve spěchu, rýma, zastřený hlas, benzinová pumpa, jihovýchodně od Des Moines v Iowě a pak projel seznam čísel uložených v telefonu. Zastavil se u Sorensonová J., mobil.

Na vteřinu se zamyslel. Pak stiskl tlačítko rychlé volby.

Pro případ, že by to bylo důležité.

~

Julia Sorensonová si v tu chvíli povídala se šerifem Goodmanem o zmizelém očitém svědkovi. Svědek bydlel se ženou, se kterou nebyl sezdaný, na pronajaté farmě severozápadně od místa činu, mohl se vydat pouze jednou cestou, nedorazil domů, nebyl nikde k nalezení a zmizel i jeho náklaďák. Nepopíjel ani v jednom klubu či baru ve Městě hříchu a Goodmanovi zástupci na něj nenarazili ani nikde jinde.

Pak Sorensonové zazvonil mobil, Sorensonová se omluvila, odvrátila se a přijala hovor. Volal jí noční službu konající agent z pobočky. Sorensonová ho poslouchala jen na půl ucha. Na policii volá spousta lidí, kteří pak položí sluchátko. Děti, šprýmaři, opilci, omyly, nejrůznější individua. Zpozorněla ale, když se agent dostal k místu, odkud dotyčný volal. Protože předtím došla k neradostnému poraženeckému názoru: pachatelé jsou někde východně od Des Moines.

„Mohl byste to zopakovat?“ požádala.

Agent sdělil: „Telefonní automat u benzinové pumpy uprostřed pustiny, jihovýchodně od Des Moines v Iowě.“

„Jste si tím jistý?“

„Potvrdila to telefonní společnost a číslo volajícího.“

„Kdo byl ten volající?“

„Nepředstavil se, ale operátor sdělil, že to byl muž.“

„Ještě něco jiného?“

„Pospíchal a měl zastřený hlas.“

„Zastřený?“

„Jako by měl rýmu.“

„Máte nahrávku?“

„Původního telefonátu? Určitě.“

„Musíte mi ji poslat mailem. A zavolejte do té benzinové pumpy. Zjistěte, jestli mají video, a pokud nemají, získejte popis všech osob a předmětů.“

Službu konající agent upozornil: „Musíte zavolat CIA.“

Sorensonová ho zpražila: „Nepoučujte mě, co musím udělat.“

„Jde jenom o to, že mi pořád volají. Chtějí vědět, jak pokračujeme.“

„Nic jim neříkejte,“ nařídila Sorensonová. „Nechte si to zatím pro sebe.“

Pak zaklapla telefon, otočila se zpátky ke Goodmanovi, podívala se mu do očí a pravila. „Promiňte, šerife, musím do Iowy.“

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Goodman se dozvěděl od Sorensonové hlavní kostru příběhu a namítl: „Co ten pohřešovaný svědek?“

Sorensonová opáčila: „Budete si s ním muset po zbytek noci poradit sám. Ale nebojte. Dostane se vám bohaté pomoci. Jakmile nastoupí zítra do kanceláře další pracovníci, odvolají mě z tohohle případu a bude se to kolem vás hemžit agenty. Budete jich mít tolik, že pár bude moct řídit dopravu. Třeba vám pomůžou zjistit, kdo odhazuje žvýkačky na chodník.“

„Už se zapojil váš velící zvláštní agent a ještě vám ten případ nevzali.“

„Ještě ho nepopohnal nahoru. Nemohl to udělat takhle pozdě v noci. Ale udělá to. Bude si krýt záda. Vsadím se s vámi, že právě teď píše zprávu, která bude po východu slunce čekat ve všech e-mailových schránkách, a poslední odstavec bude obsahovat doporučení, aby mě odvolali a nahradili pořádnými esy z Washingtonu. Můžete na to vzít jed.“

„To ve vás má váš agent tak malou důvěru?“

„Důvěru má dost velkou. Ale tenhle případ smrdí. Nebude chtít, aby se přiblížil k jeho kanceláři. Rád budí dobrý dojem.“

„Tak proč se ženete do Iowy?“

„Protože v tuhle chvíli je to pořád můj případ.“

„Opravdu si myslíte, že jsou to oni?“

„Poloha souhlasí. Záleží na tom, kde jsou teď.“

„Jenom hádáte z ruky.“

„Kdo jiný by zavolal z Des Moines do Omahy?“

„Proč by vůbec volali? A z telefonního automatu, který se dá vystopovat?“

„Možná tajný záchvat výčitek svědomí. Patrně ho dostal ten řidič. Volající prý mluvil zastřeně. Neměl možná rýmu, ale rozbitý nos. A ten automat byl možná jediný telefon, který se mu podařilo najít.“

„Ale zavěsil.“

Sorensonová přikývla. „Změnil názor. To se stává.“

Goodman se otázal: „Co dcera Karen Delfuensové?“

„Budete jí to muset říct. Nic jiného vám nezbývá. Je to ostatně váš okres a patří k vašim lidem.“

„Kdy jí to mám říct?“

„Až se probudí.“

„Bude to hodně nepříjemné.“

„Vždycky je to nepříjemné.“

„Budou dávno pryč, než dorazíte do jihovýchodní Iowy. Je to dlouhá cesta.“

„Můžu jet rychleji než oni. Nebudou mě brzdit zátarasy a nemusím si lámat hlavu kvůli pokutě za překročení rychlosti.“

„Přesto.“

„Všechno lepší než zůstat tady a nic nedělat,“ prohlásila Sorensonová.

~

Sorensonová se rozloučila s Dawsonem a Mitchellem a prozradila jim, co má v plánu. Nenabídla, že je sveze. Předpokládala, že za ní pojedou vlastním autem. Předpokládala, že agenti z protiteroristického oddělení se budou toho případu držet zuby nehty. Ale prohlásili, že zůstanou, kde jsou, v nebraské pustině. Nablízku citlivému místu. V Iowě se podle nich neděje nic znepokojivého. Ne že by tím státem opovrhovali, řekli. Ale není to hlavní teroristický cíl.

Sorensonová namítla: „Mohli by tam mít základnu. Něco jako skrýš.“

Mitchell prohodil: „To myslíte vážně?“

„Ani ne.“

Dawson přikývl. „Zavoláme do St. Louis. Jihovýchodní Iowa spadá po formální stránce pod ně. Zasáhnou, když bude zapotřebí.“

Lesterovi L. Lesterovi, jr. z ministerstva zahraničí neřekla Sorensonová ani slovo. Přešla ho jako krajinu. Nechala se Goodmanem odvézt ke staré čerpací stanici, nastoupila do svého auta a dojela podle pokynů navigace na dálnici, celou dobu stodesítkou, se zapnutým majáčkem a mobilem v nabíječce.

~

Klamný sjezd, pomyslel si opět Reacher. Temné vesnické cesty a podniky, které budou mít zavřeno, až k nim dojedou. S benzinovou pumpou se zmýlil, ale to ještě neznamená, že zde existuje nějaký motel. V případě reklam se vždycky nabízí šance padesát na padesát. Za svého cestování už zažil spoustu opuštěných motelů. V Americe je potkáte na každém kroku. Jsou jako malá pouzdra s údaji o současnosti, zmrazená v minulém čase, někdy prostá, někdy velkoryse navržená, pokaždé svědčící o smutném dlouhém úpadku energie a ambicí jejich majitelů, upomínka toho, jak se s dobou mění vkus veřejnosti. Týden v chatce u bahnitého jezera už nestačí. Lidé teď žádají zábavní plavby, Vegas a Panenské ostrovy. Reacher viděl výkladní skříně cestovních kanceláří. Věděl, kam se jezdí na dovolenou. Věděl, které lokality ztratily na popularitě. Neviděl důvod, proč by do motelu v iowské divočině zavítal v uplynulých třiceti letech byť jeden návštěvník.

Což je škoda, protože zastávka na noc by otevřela celý svět nových možností.

King zahýbal doleva a doprava, doprava a doleva a proplétal se nekonečnou temnou šachovnicí směrem na jihovýchod. Od benzinové stanice Shell už ujeli skoro padesát kilometrů. Na každé křižovatce je přivítala další tabule lákající na ubytování, se zdvořilými korektními šipkami, které působily zároveň přesvědčivě i beznadějně. McQueen se netvářil, že by ho to znepokojovalo. Byl vzhůru a plný energie a sálalo z něj sebevědomí. Věřil reklamě.

A ukázalo se, že oprávněně. Za další kilometr a půl vyšlo najevo, že se Reacher opět mýlil, už podruhé za jednu noc. V oparu se vynořila nejasná záře, daleko vepředu na levé straně, a začala se měnit v béžové kapky světla, ze kterých se vylouply žárovky umístěné čtyřicet centimetrů nad zemí na stěně nízké dlouhé budovy motelu. Motel odpovídal běžnému standardu. Tmavohnědé ostění, na severním konci vestibul a recepce, s automatem na coca-colu a vjezdem, a pak budova pokračovala na jih, v pravidelném rytmu okno, dveře, okno, dveře, celkem dvanáct místností. Před každými dveřmi stála dvě bílá umělohmotná lehátka. Nízko umístěné žárovky osvětlovaly chodník táhnoucí se podél budovy. Před dvěma pokoji parkovala auta, starý sedan prolezlý rzí a obrovský pick-up natřený v barvách výrobce motocyklů. Třetí auto stálo u zdi recepce, třídveřový model z dovozu, ne o moc větší než golfový vozík. Patrně dopravní prostředek nočního recepčního.

Alan King zpomalil a zastavil třicet metrů od vjezdu do motelu, motor puštěný na volnoběh. Pečlivě se rozhlédl, z jednoho konce na druhý, a otázal se: „Spokojeni?“

Don McQueen odpověděl: „Mně ten motel vyhovuje.“

King se nezeptal, jestli vyhovuje i Karen Delfuensové. Neodehrála se velká třístranná diskuse. King vjel prostě dovnitř, otočil na konci příjezdové cesty a zůstal stát pod vstupní bránou, předkem na sever, motelové místnosti za sebou. Což nebylo nejšikovnější, když se vezme v úvahu, že po přihlášení bude muset zacouvat nebo zase otočit, ale nezbylo mu nic jiného, protože američtí řidiči jezdí vpravo a objíždějí kruhy proti směru hodinových ručiček.

Ve vestibulu svítila noční lampička. Reacher uviděl recepční pult a za ním zavřené dveře, které určitě vedly do kanceláře. Patrně v ní spal na židli noční recepční. Na pultu stála váza s květinami, patrně umělými.

Alan King požádal: „Pane Reachere, nebyl byste tak hodný a nezeptal se, jestli mají volné pokoje?“

Reacher namítl: „Určitě mají volné pokoje. Je tady dvanáct místností a jenom dvě auta.“

„Byl byste tedy tak hodný a přihlásil nás k pobytu?“

Reacher prohlásil: „Obávám se, že na to nejsem ten pravý člověk.“

„Proč?“

Reacher si pomyslel: Protože nechci vystoupit z auta. Ne teď. Protože už nerozhoduju o klíči do zapalování.

Objasnil: „Protože nemám kreditní kartu.“

„Vážně?“

„Ani průkaz totožnosti. Až na starý cestovní pas. Ten mi ale už před mnoha lety propadl, což nemají někteří úředníci rádi.“

„Musíte mít řidičský průkaz.“

„Nemám.“

„Vždyť jste právě řídil.“

„Neprozraďte mě policajtům.“

„Řízení bez řidičského průkazu je těžký zločin.“

„Nejspíš jenom přečin.“

„Vlastníte vůbec řidičský průkaz?“

„Civilní ne.“

„Složil jste někdy řidičskou zkoušku?“

„Myslím, že ano. Patrně. Tuším, že v armádě.“

„Vy si na to nepamatujete?“

„Pamatuju si, jak jsem se učil. Samotná zkouška se mi nevybavuje.“

McQueen rozhodl: „Půjdu s vámi. Mám kreditní kartu.“

Což Reacherovi vyhovovalo. Nechtěl vystoupit z auta sám, ale zároveň nechtěl, aby King nebo McQueen vybrali pokoje. Chtěl ovlivnit rozhodnutí, kdo půjde kam. Otevřel dveře. McQueen otevřel svoje. Společně vystoupili. McQueen deset metrů od vestibulu, Reacher na druhé straně auta. McQueen počkal. Reacher obešel kapotu. Zastavil se a otevřenou pravou dlaní ukázal: Běžte. Po vás. Opatrnost, ne zdvořilost. Nechtěl jít před mužem se zbraní. Ne že by se domníval, že hrozí reálné nebezpečí střelby. Ne v tu chvíli na tomhle místě. Ne když se na doslech nachází noční recepční a nejméně dva moteloví hosté.

McQueen vykročil po ozdobném chodníku z lámaných dlažebních kamenů. Reacher vykročil za ním. McQueen otevřel dveře vestibulu. Reacher udělal krok dopředu, podržel je a opět rukou ukázal: Po vás.

McQueen vešel dovnitř. Reacher ho následoval. Vestibul měl vinylovou podlahu a čtyři nevkusná proutěná křesla u nízkého stolku. Na druhém, vyšším stole stála termoska s kávou a komínek papírových kelímků. Na stěně visela police s okénky na malé složené brožury opěvující místní turistické atrakce. Téměř zela prázdnotou.

Recepční pult se dotýkal pravé boční stěny. Mezi levou stěnou zůstaly dva metry místa, u stolu s kávou. Zpoza dveří kanceláře pronikal slabý zvuk televize a pruh měkkého světla. McQueen přistoupil k pravému konci recepčního pultu a Reacher se postavil zleva vedle něj.

„Je tady někdo?“ zavolal McQueen.

Žádná odpověď.

McQueen poklepal kotníky na pult.

„Je tady někdo?“ křikl ještě jednou.

Žádná odpověď.

„Není nad služby obyvatelstvu,“ postěžoval si McQueen tiše.

Opět zaklepal na recepční pult, tentokrát o něco hlasitěji.

Žádná reakce.

Pohlédl na Reachera a vybídl ho: „Běžte zaklepat na dveře.“

Čímž by se Reacher poprvé dostal před střelnou zbraň, ale neměl přirozený důvod, proč odmítnout. Cesta ke dveřím vedla z levé strany a nalevo stál právě on. Velice prosté. Choreografie. Geometrie. Nevyhnutelné.

Tak se Reacher protáhl dopředu, mezi koncem recepčního pultu a stolem s kávou, a vešel do úzké uličky za pultem. Ohlédl se a podíval se z okna vestibulu. Chevy stál pořád na svém místě, pod stříškou nad vstupní bránou. Nepohnul se. Trpělivě předl na volnoběh a čekal, za zadkem bílý oblak výfukových plynů.

McQueen ale nechal otevřené dveře.

Což bylo první varovné znamení.

Druhým varovným znamením bylo zašoupání nohy na vinylu.

Dva rychlé taneční kroky.

Přesně jako by někdo ustoupil dozadu a natočil se bokem.

Třetím varováním bylo rychlé smíšené zašustění pokožky, bavlny, vlny a kovu.

Jako by někdo vytahoval cosi těžkého z kapsy.

Reacher se otočil zpátky k McQueenovi a výhled mu zakrylo ústí malé pistole z nerezavějící oceli namířené doprostředka jeho obličeje.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Pistole byla Smith & Wesson 2213. Nejmenší automat v rozsáhlé řadě výrobků téhle firmy. Sedm a půl centimetru dlouhá hlaveň, náboje .22 Long Rifle s okrajovým zápalem, zásobník na osm. Krásná, ale nebezpečná zbraň. McQueen ji vytáhl velice rychle. Pozoruhodně rychle. Jako kouzelník. Jako kejklíř. Nejdřív tam nebyla, a pak se objevila.

Jen tak.

Reacher znehybněl.

Zbraň měl dva metry čtyřicet centimetrů od sebe. Za ní se táhla McQueenova dlouhá pravička, napřažená a malinko nadzvednutá nad vodorovnou úroveň. McQueen stál bokem. S natočenou hlavou. Se zavřeným okem.

Prst na kohoutku měl bílý.

Ne zrovna příjemné.

Munice .22 Long Rifle patří k nejstarším na světě a rozhodně k nejpoužívanějším. Roční výroba se od roku 1887 vyšplhala na dvě miliardy. Z jediného důvodu. Je levná, je tichá a má malý zpětný ráz. A je účinná. Z pušky je do sto čtyřiceti metrů dobrá na veverky a krysy, do osmdesáti metrů na psy a lišky a do padesáti metrů na vzrostlé kojoty.

Výstřel z dvou metrů čtyřiceti do lidské hlavy by měl ničivé účinky.

I z pistole s krátkou hlavní.

Ne zrovna příjemné vyhlídky.

Vůbec ne příjemné.

Reacher už neviděl na chevy. McQueen mu bránil ve výhledu. Což bylo v pořádku. Delfuensová alespoň nebude muset sledovat, co se stane.

Což bylo milosrdné.

Ale zase: dívej se na svět z lepší stránky.

To bylo Reacherovo životní krédo.

Jako například: z pistole s krátkou hlavní se dá minout čtyřmi způsoby. Dokonce i z dvou metrů čtyřiceti při střelbě na cíl velikosti lidské hlavy. Ty čtyři způsoby zní: střelec vystřelí moc vysoko, moc nízko, příliš doprava a příliš doleva.

Vystřelit příliš vysoko je nejpravděpodobnější.

Všechny zbraně kopnou při výstřelu nahoru. Akce a reakce, základní fyzikální zákon. Začátečníci s kulometem vždycky vyšijí vertikální přímku, která stoupá až do nebes. Klasická chyba. Trénink spočívá z devadesáti procent z toho, jak nezvednout ústí. Pomáhají tlumiče, protože jsou těžké.

Nenabízel se důvod, proč si myslet, že McQueen je začátečník.

Jestli ale mine, vystřelí příliš vysoko.

Najednou došlo ke čtyřem věcem: Reacher neartikulovaně zaječel, McQueen se polekal, zapotácel se dozadu, Reacher sebou hodil na zem a McQueen stiskl spoušť.

A minul.

Vystřelil příliš vysoko. Částečně proto, že Reacherova hlava se už nenacházela na svém původním místě. Napomohla gravitace. Reacher zaslechl výstřel, v porovnání s jinými poměrně tichý, ale v uzavřené místnosti ohlušující, a zároveň slyšel, jak mu vzadu nad hlavou explodovala nástěnná deska, dopadl na zem, nejdřív koleny, pak hýždí, potom bokem, a rozplácl se mimo dohled za pultem. Neměl žádný plán. V tom okamžiku se nacházel v modu jeden-krok-za-druhým. Zůstaň naživu a počkej, co přinese následující zlomek vteřiny. Při pádu nejasně zvažoval, jestli nepřevrhnout recepční pult a nevrhnout ho, pokud není přišroubovaný, na McQueena, nebo jestli se nepřetočit a neodkulit pozadu do kanceláře, kde musí být okno, které bude sice zavřené kvůli zimě, ale dalo by se rozrazit lokty, protože řezné rány a pohmožděniny jsou pořád lepší než kulka do hlavy.

Bojuj, nebo uteč.

Ani jedno však nebylo nutné.

Zvuk výstřelu dosáhl vrcholu a začal odumírat, Reacher zaslechl zaškrábání a zašoupání nohou na vinylu, chytil se dole u podlahy konce pultu, převalil se jediným plynulým pohybem přes rameno na pravý bok, strčil hlavu do mezery a zahlédl, jak McQueen víceméně vypadl ze vstupních dveří, rozběhl se po upraveném chodníčku k autu, naskočil dovnitř a autu se protočila kola a zpod pneumatik vyrazil oblak modrého kouře. Reacher se vytáhl na kolena a stihl ještě zaznamenat, jak McQueen zavírá s bouchnutím dveře a auto se jako zběsilé otáčí o sto osmdesát stupňů a vyráží pryč, směrem zpátky na silnici, opět na jih, velkou rychlostí, předek vysoko ve vzduchu, zadek těsně při zemi, s kvílejícími koly a v oblaku kouře. Jako poslední se v zastřeném zadním okénku chevy mihl bledý obličej Karen Delfuensové, otočený dozadu, ústa dokořán hrůzou.

Reacher zůstal na kolenou. Opět zavládlo ticho. Ze stropu se snášel bílý sádrový prášek, pomaloučku a zlehka jako mastek, a dopadal mu na ramena a vlasy. Pod vstupní bránou visel v nočním vzduchu kouř z pneumatik, vznášel se nad obrysem otočky o sto osmdesát stupňů, rozplýval se a mizel, jako by tam nikdy nebyl.

Pak se pootevřely dveře kanceláře, zjevil se malý tlustý muž a oznámil: „Abyste věděl, už jsem na vás zavolal policajty.“

~

Julia Sorensonová zaslechla v hluku uhánějícího auta, jak jí cinkl mobil, otevřela e-maily a našla zvukovou přílohu od nouzového operátora z Washingtonu. Držák na telefon měla napojený na stereofonní systém auta, což patřilo k základnímu vybavení fordů, takže to nebylo žádné hypermoderní řešení, ale nabízelo ucházející kvalitu zvuku. Sorensonová zvýšila hlasitost, stiskla play a pustila krátkou patnáctivteřinovou nahrávku se dvěma hlasy na telefonu, jeden z Hoover Building a jeden údajně z Iowy.

Tady je FBI. Proč voláte?

Mám informaci, patrně pro vaši kancelář v Omaze v Nebrasce.

Čeho se ta informace týká?

Prostě mě přepojte.

Jak se jmenujete, pane?

Potom krátká pauza, jenom nepatrná odmlka, a pak: Spojte mě, nebo přijdete o práci.

Následovala další krátká pauza, potom se rozhostilo mrtvé ticho a pak se ozval nový vyzváněcí tón.

Potom nic dalšího.

Sorensonová přehrála ještě jednou rozhovor a poslouchala jen volajícího, ne operátora.

Mám informaci, patrně pro vaši kancelář v Omaze v Nebrasce.

Prostě mě přepojte.

Spojte mě, nebo přijdete o práci.

Šest vteřin. Devatenáct slov, vyslovených naléhavě, ale také s podivnou trpělivostí. Hlas byl hodně nazální, zadýchaný, jako by měl dotyčný zlomený nos, M znělo jako B, informace spíš jako inforbace a Omaha jako Obaha.

Sorensonová pustila nahrávku znovu a soustředila se na nejdůležitější.

Patrně pro vaši kancelář v Omaze v Nebrasce.

Nebo přijdete o práci.

Zvláštně naléhavý a trpělivý volající měl očividně zkušenosti s nouzovými voláními, uměl vydávat rozkazy a věděl, že i ostražitý a inteligentní posluchač potřebuje popohnat z nuly na sto. Ale nebyl manažer. Ani vysoký šéf zvyklý obchodovat po telefonu s miliony by nezavolal tak suverénně uprostřed noci na nouzovou linku FBI. Volající mluvil, jako by to pro něj byla rutina. Zájmeno vaše ve spojení s kanceláří znamenalo, že nepracuje pro FBI, alespoň ne v současné době, ale ví, jak to tam chodí, a zájmeno vaše v určitém slova smyslu znělo, jako by se považoval za kolegu nebo součást stejného světa. Vaše kancelář, moje kancelář.

Částice patrně byla velice zajímavá. Uvážená, odměřená a chytře zvolená. Jako by si byl volající ve skutečnosti stoprocentně jistý, že chce Omahu, ale nechtěl posunout události směrem, který by se později mohl ukázat jako nesprávný. Nebo jako by chtěl operátora získat na svou stranu jako partnera, dopřát mu konečné rozhodnutí, umožnit mu, aby naolejoval soukolí a uvedl ho do pohybu.

Instinkt Sorensonové znovu napověděl: tenhle chlap je zvyklý provádět důležitá operační volání. Má velice dobře vyvinutý smysl pro byrokracii.

Například: nebo přijdete o práci.

Po velice krátké pauze na rozvážení. Tenhle chlap přesně věděl, co říct. Telefonoval už se spoustou důstojníků ve službě. Možná sám kdysi vykonával službu jako důstojník.

Tak co dělá v autě se dvěma vrahy a jedním rukojmím?

A proč zavolal a pak předčasně ukončil hovor?

Sorensonová si tím přestala lámat hlavu, protože v tu chvíli jí zazvonil telefon, přímé volání, obyčejné elektronické zazvonění, hlasité a jasné a hlubší než obvykle, protože se ozvalo ze všech reproduktorů, na přístrojové desce, ve dveřích a vzadu na odložném prostoru na klobouky. Sorensonová ztlumila o trochu zvuk a klepla na příjem. Ozval se službu konající pracovník z její kanceláře v Omaze. Ten, který nestačil přijmout volání.

Oznámil: „Mám pro vás vašeho nadřízeného agenta.“

Sorensonová zpomalila na sto třicet, podívala se dopředu a do zpětných zrcátek a svolila: „Přepojte ho.“

Ve stereu auta se ozvalo zapraskání statické elektřiny. Pak promluvil mužský hlas: „Sorensonová?“

Sorensonová odvětila: „Ano, pane.“

Její zvláštní agent. Její nadřízený. Její šéf. Dohlížitel jménem Perry, čryřiapadesátiletý, opora úřadu, ambiciózní, křestním jménem Anthony, zvaný do očí Tony a za zády Stony, protože měl místo srdce kus kamene.

Oznámil: „Zavolal jsem do té benzinové pumpy v Iowě.“

„Vy jste jim zavolal?“

„Jsem vzhůru. Můžu být alespoň nějakým způsobem užitečný.“

„Co jste se dozvěděl?“

„Nemají video.“

„Ale?“

„Ten noční prodavač působí jako chytrý kluk. Poskytl velice souvislé vyprávění.“

„Jak zní?“

„Auto byl tmavomodrý chevy impala. Nevšiml si poznávací značky. Uvnitř čtyři lidi, tři muži a jedna žena. Jeden muž a žena zůstali v autě. Druhý muž natankoval. Jen tak pro zajímavost, zaplatil kreditní kartou, o které jsme zjistili, že je falešná.“

„Souvisí nějak s kartou, která byla použita na letišti v Denveru?“

„Domníváme se, že nesouvisí. Téměř jistě pochází z jiného zdroje. Další zajímavostí je, že vzali jenom necelých dvacet litrů, což přišlo klukovi na pokladně zvláštní. Řidiči v těch končinách obvykle tankují nejméně čtyřicet litrů, pokud nepotřebují naplnit kanystr do sekačky na trávu.“

„Takže buď nevzali plnou nádrž, což znamená, že jsou už téměř doma, nebo ji jenom doplnili, což znamená, že už někde zastavili.“

„Zjišťujeme, jestli ta karta nebyla dneska v noci použita ještě někde jinde. Zatím bezvýsledně. Třetí muž ale během tankování vešel sám do obchodu, počkal, až se zavřou dveře, a pak se zeptal, kde je telefonní automat.“

„Byl to ten řidič, pane?“

„Ano. Prodavač ho popsal jako obra s čerstvě rozbitým nosem se zaschlou krví. Kluk přiznává, že se ho ze začátku trochu bál. Vypadal jako postava z nějakého hororu. Jako divoch. Měl špinavé oblečení a rozcuchané vlasy. Mluvil ale normálně a byl docela příjemný. Kluk mu ukázal telefon, který je mimo dohled u záchodů. Takže přesně neví, jestli skutečně zavolal. Pak vystoupil chlap, který zůstal v autě, a došel si na záchod. Netvor z hororu se vrátil k pultu, objednal pro všechny kávu a potom vyšel ten další chlap a společně se vydali k autu. Auto obstarožním způsobem odjelo a zamířilo na jih.“

„Atmosféra? Panovalo napětí?“

„Nic, co by stálo za řeč. Bylo to uprostřed noci, tak působili všichni trochu unaveně a omámeně, ale nepadla žádná nepřátelská slova a netvářili se, že by moc pospíchali, alespoň podle toho kluka.“

„Poslechl jste si to tísňové volání, pane?“

„Ano, také mi ho poslali.“

„Nezaujalo vás něco?“

„Slovo patrně. Nedává smysl. Pokud je jedním z nich, ví, že došlo k zločinu. V tom případě by oznámil, že má informaci pro kancelář v Omaze v Nebrasce, tečka.“

„Vy si myslíte, že k nim nepatří?“

„Myslím, že je podřadná pracovní síla. Řídí a chodí pro kávu. Nezná podrobnosti.“

Kravina, Stony, pomyslela si Sorensonová. Podřadný mi vůbec nepřipadá. Rozhodně působí chytřeji než ty.

Pravila: „Děkuju, pane. Hodně jste mi pomohl.“

„Zůstaňte ve spojení,“ požádal velící agent a ukončil hovor.

Sorensonová kilometr a půl přemýšlela a pak zase zrychlila na sto čtyřicet a vrátila se k e-mailu. Zvýšila hlasitost na maximum a ještě jednou si ho přehrála.

Prostě mě přepojte.

Obrova první věta byla jasná, trpělivá a logická.

Mám informaci, patrně pro vaši kancelář v Omaze v Nebrasce. Uvedení na scénu. Předmluva. Nepřinesla ale žádaný výsledek. Operátor nezabral. Ne okamžitě. Tak obr začal být trochu netrpělivý. Prostě mě přepojte. Naléhavě, zadýchaně, frustrovaně. V hlase lehký údiv a nepochopení. Nepatrný důraz na posledním slově. Jako by volající říkal okamžitě. Poněkud nešťastně. Jako by naznačoval: Udělal jsem první krok v rituálním tanci a opravdu, opravdu nemám čas na druhý a opravdu, opravdu nechápu, proč tomu nerozumíte.

Ne změna rozhodnutí. Obr zavěsil proto, že neměl čas. Protože vešel druhý chlap, aby použil toaletu.

Obr je jedním z nich. Ale je zrádce.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

Reacher se opřel dlaněmi o podlahu a vytáhl se na kolena. Otočil se, pohlédl na tlusťocha ve dveřích kanceláře a oznámil: „Potřebuju vaše auto.“

Tlusťoch se mu podíval do obličeje.

„Cože?“ zeptal se.

„Vaše auto. Neprodleně.“

„Nepřipadá v úvahu.“ Tlusťochovi bylo zhruba třicet, byl předčasně plešatý a měřil zhruba sto šedesát dva centimetry na výšku a sto šedesát centimetrů na šířku. Měl na sobě bílou košili a červenou pletenou vestu s výstřihem do tvaru V. Oznámil: „Jak jsem řekl, zavolal jsem policajty. Jsou na cestě. Tak se nepokoušejte udělat nějakou blbost.“

Reacher opáčil: „Jak dlouho bude těm policajtům trvat, než dorazí?“

„Maximálně dvě minuty. Už jedou.“

„Odkud?“

Recepční neodpověděl.

Reacher se otázal: „Z jakého okresu?“

Recepční opáčil: „V noci se obracíme na státní policii.“

„Státní policie je u zátarasů. Na dálnici. Daleko na západ odtud. Povolali ji na poslední chvíli. Nestihla se postarat o náhradu. Já bych tipoval, že bude potřebovat minimálně dvě hodiny. Ne maximálně dvě minuty. Pokud vůbec dorazí. Nikdo tady neumřel.“

„Padl výstřel.“

„A na tom je něco špatného?“

„Samozřejmě že je.“

„V tom případě je špatná druhá strana. Protože vystřelili. A vystřelili na mě. Takže jsem kladný hrdina.“

„Nebo ještě větší lump.“

„Myslete si, co chcete,“ opáčil Reacher. „Jestli jsem slušný člověk, pomůžete mi, protože jste na mé straně. Jestli jsem ještě větší lump, pomůžete mi, protože ze mě máte strach. V každém případě mi ale pomůžete. Tak se přestaňte vykrucovat a dejte mi své klíče.“

„K ničemu vám nebudou.“

„Proč?“

„Protože se chráním.“

„Proti komu?“

„Proti lidem jako vy.“

„Jak?“

„Nemám v autě benzin.“

„Musíte mít benzin. Máte to padesát kilometrů k nejbližší pumpě.“

„Mám v nádrži tak čtyři litry. Vystačí tak na šedesát kilometrů. A šedesát kilometrů tady není žádná vzdálenost.“

„To myslíte vážně?!“

„Je to nejlepší obrana proti zlodějům. Lepší než alarm, lepší než tyč, lepší než hypermoderní zámek.“

„Jste pěkně chytrý,“ prohlásil Reacher. „Nebo úplně pitomý. Jedno, nebo druhé. Co vaši dnešní hosté? Kdo to je? Možná bych si mohl půjčit jejich pick-up.“

Tlusťoch zaúpěl: „Nechte toho, člověče.“

A Reacher na něj nepřitlačil. Jenom tam stál, poražený na hlavu. Kvůli číslům. Konkrétně kvůli číslům čtyři, tři a dva. Uplynuly téměř čtyři minuty. King s McQueenem se blíží k další křižovatce. Ve tvaru T se dvěma možnostmi nebo ke klasickému rozcestí se třemi odbočkami. Iowa. Šachovnice. Kolébka zemědělství. Stačí, aby prchajícího dělilo víc než jedno pole, a pronásledovateli hrozí donekonečna se zvyšující počet omylů. Reacher zatím viděl křižovatky se dvěma a třemi možnostmi v poměru dvě ku třem, zhruba patnáct kilometrů od sebe. Tlusťochovy čtyři litry benzinu by vydržely tak na šedesát minut. A na konci té hodiny by měl šanci 650 ku jedné, že se nachází na správné cestě.

Beznadějné.

Čas a geometrie.

~

Sorensonové opět cinknul e-mail a dorazila zvuková nahrávka z iowské nouzové linky 911. Volání, které dispečer přepojil na FBI.

Kde se v tento okamžik nacházíte?

Dejte mi FBI.

Pane, kde se nacházíte?

Nemrkejte časem.

Potřebujete požárníky, policii, nebo sanitku?

Potřebuju FBI.

Pane, tohle je tísňové volání 911.

A od dvanáctého září 2001 máte přímé spojení na FBI.

Odkud to víte?

Prostě jsem to uhádl. Spojte mě a pospěšte si.

Stejný nazální hlas. Stejná uměřená naléhavost. Žádná panika, ale také ne moc trpělivosti. Stejné porozumění situaci. Jen tak mimochodem, dispečeři na nouzové lince 911 nemají přímé spojení na FBI od dvanáctého září. To tlačítko se začalo používat až o zhruba týden později. Ale ten chlap měl v zásadě pravdu. Věděl, jak to chodí.

Ale odkud?

Sorensonová si přehrála ještě jednou nahrávku, dostala se až k místu potřebuju FBI, když ji vyrušilo zazvonění telefonu. Další živé volání. Prostý elektronický zvuk, hlasitý a pronikavý v reproduktorech. Opět velící zvláštní agent, z kanceláře v Omaze. Oznámil: „Nevím, jestli to má nějakou spojitost, ale iowská státní policie právě obdržela tísňové volání 911 týkající se střelby ve vestibulu motelu zhruba padesát kilometrů jihovýchodně od té benzinové pumpy.“

~

Tlouštík postával nervózně za recepčním pultem a Reacher si prohlédl díru po kulce. Byla přímo nad dveřmi do kanceláře, přibližně dvacet centimetrů od prostředka, blízko u stropu, zhruba čtyři centimetry od ozdobné lišty. Vypadala, jako by kulka zasáhla hřebík nebo šroub. Utrhla plochý kus omítky velikosti podšálku a zbyla po ní odpovídající prohlubeň. Prostředek prohlubně byl provrtaný kalibrem .22, úhledně a přesně, jako by se tam zabodla štíhlá tužka.

Reacher udělal krok dozadu na místo, kde stál McQueen. Natočil se bokem. Pokrčil kolena a snížil se o dvanáct centimetrů, aby byl stejně vysoký jako McQueen. Pozvedl paži, napřímil ji a namířil ukazováčkem na díru ve zdi.

Zavřel oko.

Zavrtěl hlavou.

Mizerný výstřel, podle jeho názoru. Protože by ho minul, i kdyby sebou nehodil na zem. Minul by, i kdyby se vytáhl na špičky. Dokonce by minul, i kdyby vyskočil do vzduchu. Škrábl by dva metry dvacet vysokou hvězdu NBA, ale stodevadesátipěticentimetrovému Reacherovi za žádných okolností nic nehrozilo.

Jestli mine, vystřelí příliš vysoko.

Civilisté střílejí příšerně, na národ posedlý zbraněmi.

Reacher se opět narovnal, obrátil se zpátky k tlusťochovi a oznámil: „Musím si od vás zavolat.“

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Sorensonová se hnala pár minut nerušeně temnotou a pak jí opět zazvonil telefon, hlasitě v reproduktorech. Službu mající pracovník v kanceláři v Omaze oznámil: „Máte dneska šťastnou noc.“

„Jak to?“

„Mám na lince zase toho chlapa.“

„Toho, co mluví se zacpaným nosem?“

„Přesně toho, osobně na drátu.“

„Odkud volá?“

„Ze stejného telefonu, ze kterého odešlo tísňové volání 911 z Iowy.“

„V motelovém vestibulu?“

„Přesně tak.“

„Jak daleko jsou iowští policajti?“

„Hodně daleko. Zdržely je zátarasy na dálnici.“

„Dobře, dejte mi toho chlapa.“

„Jste si jistá? Určitě by s ním chtěl mluvit Stony.“

„Můj případ,“ rozhodla Sorensonová. „Dejte mi toho chlapa. Se Stonym si poradím později.“

V telefonu se ozvalo klapnutí, zasyčení a pak jiná akustika. Malá místnost. Tvrdý povrch. Patrně kancelář. Laminátová deska, kovové kartotéky. Sorensonová zaslechla nosový hlas. Hlas pravil: „Haló?“

Sorensonová se ohlásila: „Tady je zvláštní agentka FBI Julia Sorensonová. Jak se jmenujete, pane?“

~

Reacher se opřel loktem o tlusťochovu laminátovou desku a přidržel sluchátko ramenem. Sdělil: „Své jméno vám neprozradím. Alespoň zatím. Nejdřív si musíme promluvit.“

Žena, která se jmenovala Sorensonová, se otázala: „O čem?“

Pochází z Minnesoty, usoudil Reacher. Původně. Zní trochu skandinávsky, jako její jméno. A působí věcně. Neplýtvá slovy. Přešla přímo k věci. Reacher pravil: „Potřebuju, abyste pochopila mou osobní situaci.“

„Je Karen Delfuensová ještě naživu?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Tak bychom se měli věnovat její osobní situaci.“

„Také se jí věnuju,“ opáčil Reacher. „Proto volám. Budete mi házet klacky pod nohy, nebo mi pomůžete?“

„S čím?“

„Pomůžete mi ji najít?“

„Vy už nejste s ní?“

„Ne. Vystřelili na mě a odjeli. Delfuensová je pořád v autě.“

„Kdo jste?“

„Své jméno si nechám pro sebe.“

„Ne, musí mi být jasné, jak jste do toho zapletený.“

„Vůbec do toho nejsem zapletený.“

„Viděli vás, jak řídíte to auto.“

„Požádali mě o to.“

„Takže jste jejich řidič?“

„Nikdy předtím jsem je neviděl.“

„Co to má znamenat? Že jste náhodný neznámý? Kolemjdoucí? Přibrzdili a požádali, jestli byste neřídil jejich auto?“

„Stopoval jsem. Zastavili mi.“

„Kde?“

„V Nebrasce.“

„A pak vás poprosili, abyste řídil? To je normální?“

„Ne z mé zkušenosti.“

Sorensonová na to nic neřekla.

Reacher pravil: „Řekl bych, že počítali se zátarasy a potřebovali zástěrku. Dovtípili se, že policie bude hledat tři osoby, tak přibrali čtvrtou. Chtěli, aby za volantem seděl někdo jiný než oni. Někdo, koho si policajti okamžitě všimnou. Můj nos jim krásně nahrál na ruku. Vsadím se, že popis mé osoby se skládá z devadesáti procent právě z něj. Chlap s rozplácnutým obličejem.“

„Jako gorila.“

„Prosím?“

„Jako gorila s rozplácnutým obličejem. Já vím, není to moc hezké.“

„Ne moc hezké pro gorilu,“ opáčil Reacher. „Každopádně jsem jim ale pomohl. Potom ale sjeli z dálnice. Tak už mě nepotřebovali.“

„Postřelili vás? Jste zraněný?“

„Řekl jsem, že na mě vystřelili. A minuli.“

„Víte, kam mají namířeno?“

„Netuším.“

„Tak jak by se vám mohlo podařit najít Delfuensovou?“

„Něco vymyslím.“

„Jestli vás už nepotřebují, nepotřebují ani ji. Jenom její auto.“

„Tak si musíme pospíšit.“

„Zbývá mi k vám nejmíň hodina.“

„Přijedou policajti?“

„Mám je za sebou.“

Reacher přiznal: „Stejně jsem je už ztratil. Místní silnice jsou příšerné. Budu na to muset jinak.“

„Co jste dělal v Nebrasce?“

„Do toho vám nic není.“

„Přišel jste tam k tomu zlomenému nosu?“

„Nepamatuju si.“

„Seržant od zátarasu řekl, že jste přiznal, že jste se popral.“

„Takhle jsem to neformuloval. Řekl jsem, že by měl vidět toho druhého chlapa. Nic víc. Jenom jsme prohodili pár zdvořilostí.“

„Sdělil nám, že jste řekl, že ten druhý chlap je v jiném státě než v Iowě.“

„K tomu se nemůžu vyjádřit. Nebyl jsem u toho, když si s vámi povídal.“

„Je ten druhý chlap v Nebrasce?“

„Marníte čas.“

„Nemarním. Jedu, co nejrychleji to jde. Co jiného můžu v tuhle chvíli udělat?“

„Jet ještě rychleji.“

Sorensonová se zeptala: „Kam jste měl namířeno?“

Reacher se otázal: „Kdy?“

„Když vám zastavili.“

„Do Virginie.“

„Proč?“

„To vás nemusí zajímat.“

„Co je ve Virginii?“

„Spousta věcí. Je to důležitý stát. Dvanáctý největší ve Spojených státech, co se týče počtu obyvatel. Třináctý největší z pohledu hrubého domácího produktu. Můžete si to vyhledat.“

„Nepřesvědčil jste mě. Nechcete vylepšit svou osobní situaci.“

„Proč tedy volám?“

„Možná chcete uzavřít obchod.“

„Nechci. Nepotřebuju uzavřít obchod. Potřebuju pomoct Karen Delfuensové, jestli to bude možné, a pak vyrazit do Virginie.“

„Proč chcete pomoct Karen Delfuensové?“

„Copak bych mohl odmítnout? Jsem lidská bytost.“

Sorensonová na to nic neřekla.

Reacher se zeptal: „Co ti chlapi, jen tak mimochodem, udělali?“

„O tom se s vámi nebudu bavit. Rozhodně ne v tuhle chvíli.“

„Vím, že unesli auto Delfuensové. A měli krev na oblečení.“

„Odkud to víte? Koupili si košile a převlékli se.“

„Pověděla mi to Delfuensová.“

„Jak vám to pověděla?“

„Mrkala na mě. Tajně. Vymyslela prostý abecední kód.“

„Chytrá ženská. A také statečná.“

„Já vím,“ potvrdil Reacher. „Varovala mě, že mají zbraně. Nechal jsem ji ve štychu.“

„Očividně.“

„Vy jste se taky moc nevyznamenali, s tím pátráním po dvou mužích.“

„Člověk by předpokládal, že pátrání po dvou mužích logicky zahrnuje i víc než dvě osoby. Dá se to velice snadno vydedukovat.“

„Policajti nedocházejí k logickým závěrům. Nepřebírají iniciativu. V devíti případech z deseti si tím jedině zavaří.“

Sorensonová se zeptala: „Jak se Delfuensové daří?“

Reacher odpověděl: „Neužívá si zrovna nejveselejší období svého života.“

„Má doma dítě.“

„Já vím,“ potvrdil Reacher. „Pověděla mi to.“

Sorensonová se otázala: „Podařilo by se vám získat auto?“

Reacher odpověděl: „Jsou tady dvě, která bych si mohl půjčit, ale nemělo by to cenu. Ti chlapi můžou být kdekoliv.“

„Jak se jmenujete?“

„Ještě ne.“

„Dobře, zůstaňte, kde jste. Setkám se s vámi, až dorazím.“

„Možná setkáte,“ odtušil Reacher. „Možná nesetkáte.“

~

Jeďte ještě rychleji, doporučil nosový hlas a Sorensonová dělala, co bylo v jejích silách. Zrychlila až na sto šedesát, čímž se vyhoupla mimo oblast, kdy se cítila pohodlně. Silnice ale byla rovná, široká a prázdná. Stopoval jsem. Zastavili mi, pravil neznámý. Dá se mu věřit? Možná. Nebo možná ne. Je to velice elegantní a prosté vysvětlení. Proto podezřelé samo o sobě. Protože skutečný život není prostý a elegantní. Alespoň obvykle. Kdo dneska ještě jezdí stopem? Zejména v zimě? Ten chlap zněl vzdělaně. A ne výrazně mladě. Ne jako typický stopař. Ze statistického hlediska. A FBI považuje statistiky za užitečné.

A: Vystřelili na mě. Ale: Minuli. Buď obrovské štěstí, nebo nesmírně dobrý herecký výkon. Když na sebe necháte vystřelit jasného viníka, automaticky působíte věrohodně. Možná si to všichni zúčastnění nacvičili dopředu.

Pak píplo varování, že dochází benzin, a rozsvítila se žlutá kontrolka. Zatraceně, zaklela Sorensonová. Přesně nejhorší okamžik, kdy může dojít benzin. A nejhorší místo. Iowa je řídce osídlený stát. Výjezdy z dálnice dělí spousta kilometrů. Každý je podnikem sám o sobě. Sorensonová sjela na prvním, na který narazila, na bezejmenné odbočce nepatrně na východ od Des Moines. V dálce svítila benzinová pumpa, modrobílá záře v oparu. Sjezd končil na dvouproudové okresce a benzinová pumpa se rýsovala třicet metrů jižně. Velké zařízení, nejen pro osobní auta, ale také pro náklaďáky. Část pro osobní auta měla šest stojanů. Malou budku na placení a toalety postavené odděleně na druhé straně. Přes silnici stála dlouhá budova ve tvaru stodoly s nápisem Jídlo a nápoje po dvacet čtyři hodin vyvedeným bílým písmem na střeše.

Sorensonová natankovala a v hlavě jí naskočil nosový hlas: Stejně jsem je už ztratil. Místní silnice jsou příšerné. Budu na to muset jinak. Čtrnáct slov. Rezignace, zoufalství a pak nové rozhodnutí. První osoba jednotného čísla, dvakrát použitá. Instinktivní převzetí zodpovědnosti jednoho individua za osud druhého. A odhodlání. A také vědomost. Použil odborný slang. Člověk by předpokládal, že pátrání po dvou mužích logicky zahrnuje i víc než dvě osoby. Nezeptal se, jak to myslí. Bylo mu to jasné. Potom odpověděl: Policajti nedocházejí k logickým závěrům. Nepřebírají iniciativu. V devíti případech z deseti si tím jediné zavaří. Bylo to suché konstatování. Jako: Řekl bych, že počítali se zátarasy a potřebovali zástěrku. Což přesně odpovídalo jejímu vlastnímu závěru.

Odhodlaný, rozhodnutý, ochotný převzít zodpovědnost, zasvěcený a vnímavý.

Šofér dvou vrahů v ukradeném autě.

S rukojmím na palubě.

Proč tedy volám?

Kdo ten chlap, krucinál, je?

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Reacher vyházel z police příručky pro turisty a objevil cosi, co trochu připomínalo mapu. Rozhodně ne zářný příklad kartografického umění. Ale bylo to to nejlepší, na co narazil. V podstatě ručně namalovaný obdélník, který měl v dolním levém rohu Kansas City, v pravém dolním rohu St. Louis, v horním levém rohu Des Moines a v pravém horním rohu Cedar Rapids. Mezi těmito čtyřmi záchytnými body se rozkládala spousta bílého prostoru, s několika ikonami namířenými na pozoruhodnosti, které Reachera vůbec nezajímaly.

Zajímal ho samotný bílý prostor, zejména jeho horní polovina. Polovina s Iowou. Třináctý stát z padesáti, co se týče obyvatelstva, dvacátý šestý z padesáti z hlediska rozlohy, ale Iowa má nejlepší zemědělskou půdu v celé Americe, takže leží na vrcholku žebříčku pěstitelů kukuřice a sójových bobů a chovatelů prasat a skotu. Což znamená řídké osídlení, sousedy kilometry od sebe, osamělé budovy nejistého účelu, přístup žij-a-nechej-žít a lhostejnost vůči tomu, co, proč, kdy a kde dělají ostatní.

Nejhorší místa na pátrání jsou města se spoustou obyvatel a široká otevřená krajina.

Tlusťoch za jeho zády se otázal: „Kdo mi zaplatí tu díru ve zdi?“

Reacher opáčil: „Já to nebudu.“

„Někdo to bude muset udělat.“

„Nejste náhodou socialista? Zaplaťte si ji sám. Nebo si ji sám opravte. Není to žádná věda. Stačí dvě minuty a tuba tmelu.“

„Není správné, že sem může někdo jenom tak vtrhnout a nadělat škodu.“

Reacher se ohradil: „Mám spoustu práce.“

„Co děláte?“

„Přemýšlím.“

„Díváte se na prázdný kus papíru.“

„Máte lepší mapu?“

„Není to správné.“

„Život je pes. Smiřte se s tím.“

„Ta kulka mohla prolétnout stěnou a zasáhnout mě.“

„Děláte si legraci? Podívejte, kam se zavrtala.“

„Člověk, který střílel, nemohl vědět, že jsem malý. Ne předem. Jak by na to přišel? Bylo to naprosto lehkomyslné. Do nebe volající nezodpovědnost.“

„Myslíte?“

„Mohl jsem utrpět zranění.“

„Ale neutrpěl. Tak si s tím nelamte hlavu.“

„Mohli mě zabít.“

„Podívejte, kam se ta kulka zavrtala,“ zopakoval Reacher. „Minula by vás, i kdybyste stál na vlastních ramenou.“

Pak se rozezvonil telefon v kanceláři a recepční ho odešel zvednout. Vykoukl a oznámil: „To je FBI, pro muže se zlomeným nosem. Musí myslet vás.“

Reacher zavrčel: „Velice brzy by to mohl být jeden z nás, pokud nepřestanete skuhrat.“

Odnesl si mapu ke stolu a zvedl sluchátko. Opět se ozvala Skandinávka. Původem z Minnesoty. Julia Sorensonová. Podivila se: „Pořád jste na místě.“

„Jak jste se sama přesvědčila,“ odtušil Reacher.

„Proč?“

„Už jsem vám to říkal. Zdejší silnice jsou jako diagram. Pokud má někdo víc než dvě minuty náskok, nemá cenu ho pronásledovat.“

„Záleží na tom, jakou cestou se přesně vydali. Míří na jih. Můžeme předpokládat, že mají před očima nějaký cíl. Neplánují zůstat v Iowě.“

Reacher odmítl: „Jsem jiného názoru.“

„Proč?“

„Brzy se rozední. V osm ráno nastoupí do služby městští a okresní policajti. A naši pachatelé musí předpokládat, že teď všichni znají jejich poznávací značku. Plus popis, jak jejich, tak i auta. Nebudou chtít ještě víc riskovat. Nemůžou si to dovolit. Tak se ještě před rozedněním schovají. Někde přímo tady v Iowě.“

„Před rozedněním by se jim mohlo podařit dostat do Missouri.“

„Ale nepokusí se o to. Budou se bát, že missourští policajti na ně čekají přímo na hranici. Policajti tyhle akce milují. Berou je jako přivítání a varování. A na přístrojové desce přitom mají přilepený seznam hledaných osob.“

„Nemůžou zůstat ani v Iowě,“ usoudila Sorensonová. „Nemůžou zůstat vůbec nikde. Jestli si myslí, že všichni znají jejich poznávací značku, budou předpokládat, že ji znají i majitelé motelů.“

„Neubytují se v motelu. Řekl bych, že už mají vybrané místo. Místo, které jim patří. Protože z té dálnice nesjeli náhodně. Já bych si ten sjezd rozhodně nevybral. Nevybral by si ho nikdo alespoň trochu soudný. Sjeli na bezejmennou vedlejší silnici. Dobře ji ale znali. Věděli, kam jedou. Věděli o té benzinové pumpě i motelu. Což znamená, že tam už museli někdy zavítat, jinak by o nich neměli tušení.“

„Možná máte pravdu.“

„Také se můžu mýlit.“

„Co je pravděpodobnější?“

„Nevím.“

„Zůstanou v úkrytu celý den?“

„Ano.“

„To je riskantní. Stali by se snadnými terči.“

„Snadnými terči ano. Ale nebylo by to moc riskantní. Devadesát minut poté, co se odtud vypařili, můžou být kdekoliv v prázdném prostoru o rozloze třináct tisíc čtverečních kilometrů. Chcete chodit ode dveří ke dveřím a doufat, že se vám podaří zaklepat na ty pravé?“

„Co byste udělal vy?“

„Už jste se rozhodla, jak naložit s mou osobní situací?“

„Ještě ne.“

„Tak se možná nikdy nedozvíte, co bych udělal.“

„Kdo jste?“

„Prostě chlap,“ sdělil Reacher.

„Jaký druh chlapa?“

„Proč jste mi zavolala zpátky?“

„Abych zjistila, co jste za chlapa.“

„A k jakému názoru jste zatím došla?“

„Nevím.“

„Jsem nevinný kolemjdoucí. Víc nic. Přesně takový druh chlapa.“

„Všichni tvrdí, že jsou nevinní.“

„A občas to odpovídá skutečnosti.“

„Zůstaňte, kde jste,“ rozhodla Sorensonová. „Za necelou hodinu jsem u vás.“

~

Sorensonová pokračovala v jízdě, stopadesátkou až stošedesátkou, jedno oko na silnici před sebou, druhé na mapě GPS. Blížila se k bezejmennému sjezdu. A začínala chápat, jak to ten chlap s nosovým hlasem myslel. Nevybral by si ho nikdo alespoň trochu soudný. Krajina vypadala nekonečně tmavá a pustá. Bez jakýchkoliv světel, bez čehokoliv pozoruhodného, bez jediného záchytného bodu.

Věděli, kam jedou.

Pak jí opět zazvonil telefon. Ozval se Perry, její velící zvláštní agent. Stony, její šéf. Oznámil: „Zjistil jsem něco víc o té oběti.“

„To je dobře,“ zaradovala se Sorensonová. „Ten chlap, co ho poslalo ministerstvo zahraničí, odmítl prozradit jediné slovo.“

„Pan Lester? Trochu jsem ho obešel. Ne že by mělo ministerstvo zahraničí moc co skrývat. Vyšlo najevo, že oběť byl obchodní atašé. V podstatě obchodník. Zprostředkovatel. Víc nic. Měl za úkol promazávat soukolí pro americké vývozce.“

„Kde působil?“

„To se mi nepodařilo zjistit. Prořekli se ale, že mluvil arabsky. Zbytek si vyvoďte sama.“

„Co pohledával v Nebrasce?“

„To nikdo neví.“

„Byl tam za zábavou, nebo za obchodem?“

„Neřekl bych, že to bylo kvůli obchodu. Byl zrovna na dovolené mezi dvěma posty.“

„Víte, že z Kansas City přijeli dva agenti z protiteroristického oddělení?“

„Ano, slyšel jsem o tom. Mohlo by to mít nějaký význam. Nebo také nemuselo. Tihle chlapi si vždycky najdou důvod, aby si trochu vyhodili z kopýtka. Mají obrovský rozpočet, který musejí nějak ospravedlnit.“

Sorensonová na to nic neřekla.

Perry pokračoval: „My máme také rozpočet, který musíme ospravedlnit. Doneslo se mi, že jste se spojila s tím řidičem.“

Sorensonová opáčila: „Tvrdí, že je stopař. Prý na něj vystřelili a ujeli. Mám se s ním do hodiny setkat.“

„Výborně. Zatkněte ho. Vražda, únos, krádež auta, překročení povolené rychlosti, cokoliv vás napadne. Okamžitě ho přivezte, s pouty na rukou.“

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Šerif Goodman podnikl bezpečnostní opatření, které se nejvíc nabízelo. Projel trasu od staré čerpací stanice k farmě, kde bydlel očitý svědek. Ta trasa byla dvacet kilometrů dlouhá a vedla na severozápad od města. Po cestě tam jel pomalu a věnoval veškerou pozornost pravému okraji silnice. Ležely na ní zbytky ledu. Krajina byla na první pohled naprosto plochá, ale při bližším pohledu se vynořily výmoly, hrboly, zakřivení a nerovnosti. Zástupce, který očitého svědka znal, tvrdil, že svědek jezdí omláceným pick-upem Ford Ranger. Tak starým, že nemá ABS, a korba zůstala patrně nenaložená, takže zadek auta byl lehký a ustřeloval. Bylo možné, dokonce pravděpodobné, že svědek dostal smyk, protože bylo pozdě a pospíchal. A smyk ve větší rychlosti ho mohl vyhodit padesát metrů do pole, a auto se mohlo dokonce převrátit, pokud narazilo koly do drnu nebo do brázdy. Tak Goodman zapnul reflektor na sloupku předního skla, otáčel s ním dopředu, dozadu a do stran a zatáčky projížděl pro jistotu krokem.

Nic nenašel.

Svědkův dům byl velice prostý. Před osmdesáti lety k němu patrně patřil padesátiakrový samostatný pozemek. Zbyl z něj ale jen zlomek, po dvou třech fúzích pozemků, a ten se teď buď pronajímal, nebo na něm pracovali nekvalifikovaní dělníci. Dům měl propadlý hřeben střechy a mléčná okna. Panovala v něm tma a klid. Goodman vystoupil z auta, zabouchal na dveře, zakřičel a zavolal.

Pak čekal. Po třech minutách se objevila rozcuchaná žena v noční košili. Družka. Ne, svědek se ještě nevrátil. Ne, nemá ve zvyku zůstávat přes noc mimo domov. Ano, vždycky zavolá, když se má zpozdit. Ne, netuší, kde by mohl být.

Tak Goodman zase nastoupil do auta a odjel stejnou cestou ke staré čerpací stanici, pomalu a opatrně, celou dobu si svítil reflektorem a prohledával tentokrát druhou krajnici, pozornost upřenou na padesát metrů štětinatého strniště za ní.

Nic nespatřil.

Tak projel další trasy, v klesajícím pořadí pravděpodobnosti. Jeho okres byl geograficky velice prostý. Ústřední křižovatka vytvářela čtyři kvadranty, severozápadní, severovýchodní, jihovýchodní a jihozápadní, a všemi se v různé hustotě vinuly stužky novější zástavby. Nabízelo se, že se svědek z nějakého náhlého popudu rozhodl proplést se domů nepřímou cestou. Nabízelo se to, ale nebylo to moc pravděpodobné. Benzin stál spoustu peněz a nenabízel se důvod, proč si zbytečně zajíždět. Nenabízel se důvod, proč si myslet, že svědek má druhou přítelkyni, která by ho uprostřed noci přijala s otevřenou náručí. Goodman byl ale pečlivý, tak si to ověřil.

V severozápadním kvadrantu neparkoval žádný starý pick-up Ford Ranger. Ani v severovýchodním kvadrantu. Ani v jihozápadním.

Jihovýchodní kvadrant byl nejméně pravděpodobný. Svědek by se musel otočit zády k domovu, aby se tam dostal, a proč by něco takového dávno po půlnoci dělal? A jihovýchodní kvadrant se skládal hlavně z průmyslové zóny. Dvouproudovou okresku vedoucí na jih lemovaly z obou stran obchody. Stejně jako okresku vedoucí na východ. Usadili se tam prodejci semen, galanterie, potraviny, obchody se zbraněmi a zastavárny. Nechyběla ani banka. Stála tam lékárna a obchodní zastoupení značky John Deer. Všechny podniky zavíraly v pět hodin odpoledne. Před obchody byla parkoviště, v noci všechna stejně prázdná, a vzadu větší pozemky, většinou opuštěné, a staré stodoly používané jako skladiště, všechny zamčené na noc.

Šerif Goodman je všechny překontroloval. Byl svědomitý člověk. Jel pomalu na jih, nahlížel do uliček mezi budovami, pak projel přes zadní pozemky na pravé straně zpátky na sever a vyrazil zase na jih, prohledal druhou stranu a nakonec se vrátil přes zadní pozemky na levé straně na sever.

Nic nenašel. Zopakoval stejný postup na okresce vedoucí na východ, celou cestu až do otevřené krajiny a pak opět zpátky, prohlédl obě strany, prohlédl uličky, prohlédl parkoviště vepředu, prohlédl zadní pozemky.

A tam cosi našel.

Starý pick-up Ford Ranger, zaparkovaný úhledně za železářstvím Guse Bantryho.

~

Reacher složil nedostačující mapu a zastrčil si ji do zadní kapsy. Podíval se z okna kanceláře. Pořád tma. Brzy se ale rozední. Pohlédl na tlusťocha a zeptal se: „Nechtěl byste mě ubytovat?“

Tlusťoch neodpověděl.

Reacher navrhl: „Dal bych vám peníze a vy byste mi dal klíč. Takové transakci se obvykle říká obchod.“

Tlusťoch odpověděl tím, že přistoupil zpátky ke zdi za pultem a sundal z ní vývěsku. Kus papíru zatavený v plastiku s bledou kurzívou z tiskárny počítače. Nápis hlásal: Vedení si vyhrazuje právo odmítnout nežádoucí hosty. Plastik byl zlehka zaprášený sádrou z dírky po kulce.

Reacher namítl: „Stojím na straně práva. Slyšel jste mě, jak se bavím po telefonu s federálním úřadem. Byl to přátelský rozhovor.“

Recepční namítl: „Nemohu si dovolit nepříjemnosti.“

„Všechny nepříjemnosti dnešní noci už máte za sebou. Odteď bude probíhat vyšetřování. Může se stát, že tady budete mít na týden deset agentů. Možná víc než deset a déle než na týden. Jaké je to v porovnání s obvyklým počtem vašich zimních hostů?“

Recepční zaváhal.

Reacher na něj přitlačil: „Jak chcete, klidně se ubytujeme někde jinde.“

Recepční navrhl: „Čtyřicet dolarů.“

„Dvacet.“

„Třicet.“

„Nepokoušejte své štěstí. Tihle chlapi musejí šetřit, aby jejich úřad neutrpěl příliš velké ztráty. Jestli uvidí něco, co se jim nebude líbit, zavolají jen tak pro zábavu IRS.“

„Dvacet pět dolarů.“

„Platí,“ přijal Reacher. Zašátral v druhé zadní kapse a vytáhl svazek pomačkaných bankovek. Odpočítal dvacet pět dolarů, jednu desetidolarovku, dvě pětidolarovky a pět jednodolarovek.

Tlusťoch požádal: „Na týden dopředu.“

„Nepokoušejte své štěstí,“ zopakoval Reacher.

„Dobře, na dvě noci.“

Reacher přidal dvacet dolarů a další pětidolarovku. Oznámil: „Chci pokoj uprostřed řady. Žádné sousedy po stranách.“

„Proč?“

„Protože jsem samotář.“

Tlusťoch zalovil v zásuvce a vyndal mosazný klíč s koženým přívěskem, na kterém stálo z jedné strany vybledlé zlaté číslo 5 a z druhé adresa motelu. Oznámil: „Musíte se zapsat do knihy hostů.“

„Proč?“

„Zákon státu Iowa.“

Reacher se zapsal jako Bill Skowron, který hrál s pálkařským poměrem .375 ve World Series za Yankees pár týdnů před tím, než se Reacher narodil. Tlusťoch mu předal klíč a Reacher zamířil ke svému pokoji.

~

Šerif Goodman zavolal Julii Sorensonové na mobil. Sdělil jí, že našel pick-up pohřešovaného svědka.

Sorensonová se otázala: „Nějaké stopy násilí?“

Goodman odpověděl: „Ne, stojí jenom normálně zaparkovaný. Za železářstvím, spořádaně a úhledně, jako ta mazda za koktejlovým klubem.“

„Zamčený?“

„Ano, což je u nás trochu neobvyklé, abych byl upřímný. Místní normálně auta nezamykají. Zejména ne dvacet let staré rachotiny.“

„Nějaká stopa po svědkovi?“

„Vůbec žádná. Jako by se vypařil do vzduchu.“

„Je někde v okolí bar nebo penzion?“

„Není. To auto stojí v obchodní zóně.“

„Pošlu pár techniků, aby se na to auto podívali.“

„Za chvíli se rozední.“

„Což je jedině dobře,“ opáčila Sorensonová. „Denní světlo vždycky pomůže.“

„Ne, chci tím říct, že se brzy probudí dcera Karen Delfuensové. Máte nějaké novinky?“

„Znovu mi zavolal ten řidič. Vyhodili ho z auta. Delfuensová byla pořád naživu, alespoň když ji viděl naposledy.“

„Před jak dlouhou dobou?“

„Bohužel před natolik dlouhou, aby se mohla změnit situace.“

„Tak to budu muset tomu dítěti říct.“

„Jenom fakta. Neříkejte cokoliv dalšího, dokud nebudeme mít jistotu. A zavolejte řediteli školy. Ta dívka se asi nebude cítit na to, aby se dneska zúčastnila vyučování. A možná bude muset zůstat doma i dcera sousedů, aby jí dělala společnost. Chodí ta sousedka do práce?“

„Určitě ano.“

„Pokuste se, aby zůstala doma. Dcera Delfuensové bude potřebovat známého člověka.“

„Kde teď jste?“

„Blížím se. Mám se s tím řidičem sejít v motelu.“

„Proč by se s vámi chtěl sejít?“

„Tvrdí, že je nevinný kolemjdoucí.“

„Vy mu věříte?“

„Nejsem si jistá.“

~

Sorensonová právě minula benzinovou pumpu Shell. Zahýbala doprava a doleva, doprava a doleva, nekonečně na jih a východ v prázdné temnotě, podle pokynů malých modrých tabulí oznamujících ubytování. Její navigace ukazovala motel zhruba padesát kilometrů daleko. Za třicet minut jsem u něj, projelo jí hlavou. Crown vic si vedl poměrně dobře. Sorensonová ho na rovných úsecích hnala, před zatáčkami prudce brzdila a crown vic jimi projížděl jako plážová jachta. Jako všechna auta FBI měl speciální policejní odpružení, které je lepší než stabilizační tyč. V poháru NASCAR by asi nezvítězil, ale sloužil svému účelu. Až na pneumatiky. Ty skřípěly, sténaly a hlasitě naříkaly. Budou zapotřebí nové. Stony bude bez sebe nadšením.

~

Reacher odemkl pokoj 5, vešel dovnitř a rozhlédl se po standardním motelovém zařízení. Nalevo manželská postel, naproti nohám postele skříňka na dvou nohách, vzadu vedle ní šatník a vzadu vedle postele koupelna. Stěny pokrýval laminát napodobující dřevo, mnohem oranžovější než jakýkoliv strom v lese, podlahu hnědý koberec a barva přehozu na posteli se pohybovala mezi oběma odstíny. Místnost nepatřila k výkřikům estetiky. Na první pohled. Ale Reacherovi to bylo jedno. Nehodlal v ní přespat. Rozsvítil v koupelně a nechal dveře do koupelny napůl otevřené.

Rozsvítil lampičku na druhé straně nočního stolku. Zatáhl záclony, ale ne až úplně k sobě. Pak vyšel opět do zimy a zamkl za sebou.

Přešel přes pozemek před motelem, přes silnici a zamířil na západ do zmrzlých polí, padesát metrů, sto. Zachumlal se do kabátu, otočil se, přidřepl a zadíval zpátky. Pokoj číslo 5 vypadal obydleně, přesně jako by v něm někdo seděl a odpočíval. Reacher přežil dlouhý a náročný život díky tomu, že byl ostražitý a náležitě bdělý. Nehodlal dopustit, aby ho ta Skandinávka nachytala nepřipraveného. Stáhne se do pozadí a zůstane tak dlouho mimo dohled, dokud nebude mít jistotu, kdo to je a koho s sebou přivedla. Bude stačit náznak podpory nebo týmu SWAT a zmizí a už se nikdy nevrátí. Pokud dorazí sama, možná k ní dojde a představí se.

Nebo možná také ne.

Reacher pozoroval silnici a čekal.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Po necelých třiceti minutách krčení se v zimě spatřil Reacher v dálce na levé straně reflektory a modročervená přerušovaná světla, která připomínala nepřátelskou bublinu rychle se valící poklidnou mlhou ohlašující svítání. Ještě zhruba pět kilometrů, usoudil. Při téhle rychlosti dvě minuty. Reflektory probodávaly tmu, poskakovaly nahoru a dolů a červenomodrá světla poskakovala s krátkým zpožděním za nimi. Jedno auto, nízké a široké, nedočkavé a osamělé. Bez podpory. Bez týmu SWAT.

Zatím všechno v pořádku.

Auto se blížilo a světla nabývala na síle. Z osmi set metrů se dalo poznat, že je to crown victoria. Vládní auto. Ze čtyř set metrů bylo vidět, že je tmavě modré. Ze dvou set metrů Reacher poznal, že je to stejné auto, kterého si všiml před několika hodinami na dálnici. Pyšnil se tím, že umí rozlišit jednotlivá auta podle toho, jak sedí na silnici a jak jedou, jako by to byl jejich otisk prstu.

Auto zprudka zabrzdilo a otočilo se pod vstupní bránou, proti směru hodinových ručiček, za sebou řádku pokojů, stejně jako to udělal Alan King. Pak bíle blikla zpáteční zadní světla a převodovka přeskočila na park. Vystoupila žena. Patrně zvláštní agentka FBI Julia Sorensonová. Skandinávka. Vypadala na ni. Bezpochyby. Vysoká, s dlouhými světlými vlasy. Měla na sobě černé boty, černé kalhoty, černé sako a pod ním modrou košili. Zůstala stát a protáhla se v zádech. Pak se naklonila do auta a přehodila si přes rameno černou kabelu ve tvaru hrušky. Vyndala z kapsy malou peněženku. Patrně služební průkaz. Obešla kapotu a vykročila k recepci.

Vytáhla z pouzdra na boku pistoli.

Reacher upíral pohled nalevo do tmy. Nespatřil žádná další auta. Nejrozumnější by byla taktika dvojitého úderu. Dokonce se nabízela. Nasadit návnadu a pak zálohu. Nic podobného se ale nedělo.

Zatím.

Žena prošla po kamenném dláždění. Rychle, ale neběžela. Otevřela dveře do vestibulu. Vkročila dovnitř.

~

Sorensonová spatřila standardní vybavení vestibulu vesnického motelu, s vinylovými deskami na podlaze, čtyřmi odpornými proutěnými křesly a stolkem s termoskami na kávu a papírovými kelímky připravenými na snídani. Naproti sobě měla do pasu vysoký recepční pult, který se dal z levé strany obejít. Za pultem byly dveře do kanceláře, s čerstvou dírkou po kulce vysoko nahoře ve zdi.

Zpoza dveří kanceláře se nesl zvuk televize a škvírou pronikalo světlo. Sorensonová se zastavila uprostřed vestibulu a zavolala: „Je tady někdo?“

Hlasitě, jasně a rozhodně.

Dveře kanceláře se otevřely a vyšel z nich mrňavý tlouštík v červené pletené vestě. Na holou lebku se mu lepilo několik napomádovaných pramenů vlasů. Očima klouzal mezi služebním průkazem a zbraní Sorensonové, tam a zpátky, tam a zpátky.

Sorensonová se otázala: „Kde je ten muž se zlomeným nosem?“

Tlusťoch prohlásil: „Potřebuju vědět, kdo mi zaplatí tu zničenou stěnu.“

Sorensonová opáčila: „To nevím. Já to rozhodně nebudu.“

„Nespadá pod federální opatření? Jako náhrada obětem nebo něco podobného?“

„O tom si popovídáme později,“ odmítla diskusi Sorensonová. „Kde je ten muž se zlomeným nosem?“

„Pan Skowron? V pokoji číslo 5. Je to pěkný hrubián. Označil mě za socialistu.“

„Potřebuju si půjčit univerzální klíč.“

„Mohl jsem přijít o život.“

„Viděl jste, k čemu došlo?“

Recepční zavrtěl hlavou. „Byl jsem vzadu a odpočíval. Zaslechl jsem výstřel a zavolal na policii. Když jsem otevřel dveře, bylo už po všem.“

„Potřebuju váš univerzální klíč,“ zopakovala Sorensonová.

Recepční zašátral ve vyboulené kapse a vytáhl mosazný klíč na kroužku bez označení. Sorensonová zastrčila služební průkaz a vzala si klíč. Zeptala se: „Kdo jsou ostatní hosté?“

„Přijeli rybařit. Máme tady nedaleko jezera. Většinou ale popíjejí. Ani se nevzbudili, když padl ten výstřel.“

„Vraťte se do kanceláře,“ nařídila Sorensonová. „Řeknu vám, až bude bezpečné vyjít.“

~

Stále žádný pohyb nalevo. Žádná světla, žádná auta. Žádná podpora. Reacher se pozorně rozhlížel, vestibul, pak silnice, vestibul, pak silnice, jako rozhodčí při tenise. Viděl, jak žena zase vyšla, předními dveřmi na dlážděný chodníček. Pořád držela v ruce zbraň. Nezastřelila tlusťocha. Zcela jasně oplývala obdivuhodnou trpělivostí. Prošla mezi vestibulem a svým autem, kolem automatu na coca-colu a zamířila podél řady pokojů po cestičce vyznačené zapuštěnými světly. Za chůze se dívala po dveřích. Jedna, dva, tři, čtyři.

Zastavila se před pokojem číslo pět.

Nakoukla mezerou mezi závěsy, jenom krátce trhla hlavou, dozadu a dopředu. Potom ještě jednou, pečlivěji, aby si prohlédla celý výsek místnosti, který bylo vidět. Žádná chodidla na konci postele. Je v koupelně, usoudila. Reacher se podíval znovu doleva. Žádná světla na severu, žádný zvuk, žádný pohyb. Podíval se také doprava, jen pro jistotu. Podpora mohla obejít políčko na šachovnici. Což by byla chytrá taktika. Ale ani na jihu neblikala žádná světla. Žádný zvuk, žádný pohyb. Žena netelefonovala, žádná komunikace, žádná koordinace. Nenechali by ji tak dlouho vystavenou nebezpečí.

Přijela sama.

Bez podpory, bez týmu SWAT.

Reacher spatřil, jak zaklepala na dveře pokoje číslo pět. Viděl, jak počkala a ještě jednou zaklepala, tentokrát hlasitěji. Viděl, jak přiložila ucho k mezeře.

Narovnal se a vykročil k ní, přes zmrzlou hlínu. Spatřil, jak zastrčila klíč do zámku a jak jím otočila. Jak vstoupila do místnosti, s namířenou zbraní. Po dvaceti vteřinách vyšla zase ven.

Zastavila se na cestičce vedle lehátek, podívala se doleva, podívala se doprava, upřela pohled přímo před sebe. V ruce stále držela zbraň, ale svěsila ji k zemi. Reacher se kradl přes zmrzlé strniště. Vyšel z pole na silnici.

Žena ho zaslechla. Otočila se obličejem k němu a poslepu určila, odkud ten zvuk přichází.

„Dobré jitro,“ pozdravil Reacher.

Žena napřáhla zbraň. Chytila ji oběma rukama a rozkročila nohy. Reacher spatřil, jak zaostřila pohled. Tyčil se před ní v temnotě. Oznámil: „Mluvili jsme spolu po telefonu. Nejsem ozbrojený.“

Zbraň zůstala na svém místě.

Reacher přešel přes silnici. Vešel na pozemek před motelem. Do záře světel na stěně.

Žena mu nařídila: „Zůstaňte stát.“

Reacher zůstal stát. Zbraň byl glock 17. Černý, hranatý, z matného polykarbonátu. Žena za ním měla zlehka pootočenou hlavu, jako by se divila. Přes jedno oko jí spadal pramen vlasů. Rozhodně vypadala lépe než Don McQueen. Stoprocentně.

Rozkázala: „Lehněte si na zem.“

Reacher roztáhl prsty a napřáhl ruce, dlaněmi směrem k ní. Oznámil: „Nemusíte to přehánět. Stojíme na stejné straně.“

„Vystřelím.“

„Ne, nevystřelíte.“

„Proč bych to neudělala?“

Reacher pohlédl doleva. Její auto pořád stálo jasně osvětlené pod vjezdem. Nevypnula přerušovaná světla. Červenomodře blikala z malých úkrytů potažených myším kožíškem na zadním odložném prostoru na klobouky. Silnice se halila do naprosté temnoty. Druhým směrem se na horizontu objevilo nové světlo. Velice daleko. Nehybné. Nevycházelo z auta. Byla to jen slabá oranžová záře, jako by tam někdo rozdělal táborák.

Pravil: „Nevystřelíte, protože se vám nechce do papírování.“

Žena na to nic neřekla.

„A nebylo by to správné. Nejsem ozbrojený a nepředstavuju bezprostřední hrozbu. Přišla byste o práci. Skončila byste ve vězení.“

Žádná odpověď.

„A chcete najít Karen Delfuensovou. Nemáte popis těch dvou chlapů. Nevíte, jaká používají jména. Nevíte, co nevědomky prozradili. Na rozdíl ode mě. Potřebujete, abych zůstal naživu, alespoň na tak dlouho, abyste mě mohla vyzpovídat.“

Zbraň zůstala na svém místě. Žena se ale posunula doleva, otočila se a nechala přední hledí namířené přímo na Reachera. Popošla o šest metrů dozadu a uvolnila mu cestu do pokoje číslo pět, stále ji však kryla zbraní. Reacher si nejdřív myslel, že chce, aby vešel dovnitř, ale žena ho vyzvala: „Sedněte si, tamhle do toho lehátka.“

Reacher vykročil dopředu. Hlaveň glocku kopírovala jeho pohyb, ze vzdálenosti šesti metrů. Sebevědomá střelkyně. McQueen minul ze dvou metrů čtyřiceti. Reacher se zastavil u levého lehátka. Obrátil se. Udělal krok dozadu, zadkem napřed. Posadil se.

Žena poručila: „Opřete se. Natáhněte nohy. Svěste ruce podél boků.“

Reacher uposlechl a skončil stejně akceschopný jako dědeček jeho dědečka, když ho vytrhli z odpoledního spánku. Ta ženská nebyla padlá na hlavu. Uměla dobře improvizovat. Lehátko ho studilo zezadu na stehnech. Bílá umělá hmota, skrz naskrz prochladlá.

Žena zůstala stát, kde byla, ale sklonila zbraň.

~

Sorensonová si ho představovala jinak. Dost jinak. Nebyla to žádná gorila a nevypadal, jako by vystoupil z hororu. Chápala ale, proč ho tak popsali. V první řadě byl obrovský. Jeden z největších chlapů, jaké kdy viděla, mimo NFL. Extrémně vysoký, extrémně široký, s dlouhými pažemi a dlouhýma nohama. Lehátko mělo normální velikost, ale vypadalo pod ním mrňavé. Prohnulo se pod vahou jeho těla. Téměř se dotýkal kotníky země. Měl silný krk a ruce velikosti jídelních talířů. Jeho oblečení bylo špinavé a pomačkané. Vlasy rozcuchané. Zranění obličeje vypadalo příšerně. Měl rozražený a nateklý nos a pod očima se mu rozlily modřiny.

Divoch. Ale ne tak úplně. Pod drsným povrchem působil civilizovaně. Pohyboval se s jistou grácií, klidně a rozvážně. Mluvil stejně jako po telefonu, uvažoval v celých odstavcích a pojednáních a potřeboval jen zlomek vteřiny mezi větami, aby je jasně zformuloval. Nevystřelíte, protože se vám nechce do papírování. Přímo k věci. Vědomost a sebedůvěra. Díval se moudře i prosebně, přátelsky i mrazivě, otevřeně i naprosto cynicky. Neustále měnil nepatrně ohnisko pohledu, dopředu a dozadu, pohyboval malinko obočími a měnil tvar úst, jako by neustále přemýšlel. Jako by měl za očima počítač zapnutý na nejvyšší rychlost.

Žena namířila opět zbraň.

Pravila: „Je mi líto, ale mám rozkaz okamžitě vás zatknout a odvézt zpátky do Nebrasky.“

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Slova Sorensonové zůstala viset v chladném nočním vzduchu. Mám rozkaz okamžitě vás zatknout a odvézt zpátky do Nebrasky. Obr se nepatrně zarazil a pak se usmál, zdvořile, velkoryse, jako by ho pobavil vtip, který už ve skutečnosti mnohokrát slyšel, a prohlásil: „V tom případě vám přeju hodně štěstí.“

Nepohnul se. Jenom zůstal na rozviklaném lehátku, opřený dozadu, s nataženýma nohama a svěšenýma rukama.

Sorensonová upozornila: „Myslím to vážně.“

Obr opáčil: „Vůbec to neměli dobře naplánované, co říkáte?“

Sorensonová se otázala: „Kdo?“

„Ti dva chlapi. Předpokládám, že jste po nich našli spoustu stop.“

„Kdo jste?“

„Únos auta je vždycky známka zoufalosti, nemáte pocit? Nemůžete se na něj spolehnout. Nemusí nic jezdit. Můžete si vybrat nesprávnou oběť, která vás střelí do obličeje.“

„Kam tím míříte?“

„Prozradili mi svá jména. A myslím, že skutečná. Nepřišla mi jako falešná. A myslím, že si je dopředu nepřipravili. Protože jsem měl dojem, že si nepřipravili vůbec nic.“

„Jaká jména udali?“

„Alan King a Don McQueen.“

„King a McQueen? To mi přijde jako naprosto vykonstruované.“

„Přesně tak. Kdyby si ta jména skutečně vymysleli, zvolili by lepší. A nevadilo jim, že je znám. Neměl jsem přežít.“

„Kam tím míříte?“ zopakovala Sorensonová.

„Ten, který si říká Alan King, prozradil, že má bratra jménem Peter King, který sloužil v armádě. Tím by se dalo začít.“

„S čím?“

„Mohli byste je podle toho najít.“

„Kdo jste?“ zeptala se znovu Sorensonová.

„Povězte mi o svém šéfovi.“

„Proč bych to dělala?“

„Je ambiciózní, že ano? Chce, aby mu poklepali na rameno. Domnívá se, že zatčení před východem slunce bude vypadat dobře. A možná má pravdu. Bude vypadat dobře. Ale flexibilita by byla v tomhle případě mnohem lepší taktika.“

„Vy se mnou smlouváte?“

„Jenom říkám, že nemá moc cenu spěchat zpátky do Nebrasky, když Karen Delfuensová byla naposledy viděna, jak jede opačným směrem. Váš šéf to nakonec pochopí. Opožděné uspokojení potřeb má své výhody. Na tomhle základě vznikla střední třída.“

„Po formální stránce se bráníte zatčení. Když vás zastřelím, bude to oprávněné.“

„Tak se do toho pusťte. Co si myslíte, že si přeju, žít věčně?“

Sorensonová neodpověděla.

Obr nabídl: „Prozradím vám své jméno.“

Sorensonová namítla: „Vaše jméno už znám. Zapsal jste se do knihy hostů. Jmenujete se Skowron.“

Obr prohlásil: „Vidíte, tohle je přesvědčivé falešné jméno. Hned jste na něj skočila. Moose Skowron hrál v roce 1960 pro Yankees s pálkařským poměrem .309 a po sezóně měl poměr .375.“

„Vy se nejmenujete Skowron?“

„To sotva. Nikdy bych se neuplatnil při nadhazování v hlavní lize. Ale na rok 1960 byste se měla zaměřit. Word Series toho roku dopadla úplně neskutečně. Yankees měli na dosah desátou vlajku v dvanácti letech, porazili Pirates 55 ku 27, převálcovali je .338 ku .256, dosáhli deseti homerunů proti čtyřem, Whitney Ford jim zajistil dva shutouty, a přesto prohráli.“

„Co s tím má společného baseball?“

„Použil jsem ho jenom jako názorný příklad. Jako metaforu. Na to je baseball ideální. Dokazuje, že je vždycky možné vyrvat ze chřtánu vítězství porážku. Přesně to byste udělala, kdybyste mě odvezla zpátky do Nebrasky.“

Sorensonová se na vteřinu odmlčela a pak sklonila zbraň.

~

Reacher viděl, jak klesá k zemi, pomalu, ale jistě, a pomyslel si: Je to v suchu. Skoro. Rozhovor o délce dvou minut a dvaceti vteřin. Nervy drásající zdržení, ale pořád rychlejší než řev, jekot nebo střílení. Rychlejší a také mnohem bezpečnější. McQueenovy Long Rifles .22 by byly nepříjemné, ale devítimilimetrové parabellumy Sorensonové ještě horší. O moc horší. Pravil: „Jmenuju se Reacher. Křestním jménem Jack. Druhé křestní jméno nemám. Býval jsem vojenský policista.“

Sorensonová se zeptala: „A co jste teď?“

„Nezaměstnaný.“

„Kde bydlíte?“

„Nikde.“

„Co to má znamenat?“

„Znamená to, co říkám. Pohybuju se z místa na místo.“

„Proč?“

„Proč ne?“

„A opravdu jste jel stopem?“

„Opravdu.“

„Proč chcete do Virginie?“

„Z osobních důvodů.“

„To není moc dobrá odpověď.“

„Lépe vám odpovědět neumím.“

„Potřebuju vědět víc. Ocitla jsem se v poněkud izolovaném postavení.“

„Jedu tam najít ženu.“

„Prostě jakoukoliv ženu?“

„Jednu konkrétní.“

„Proč?“

„Bavil jsem se s ní po telefonu. Zalíbil se mi její hlas. Napadlo mě, že bych mohl zjistit, jaká je.“

„Vy jste se s ní jenom bavil po telefonu? Nikdy jste se s ní nesetkal osobně?“

„Zatím ne.“

„To cestujete přes půlku země kvůli ženě, kterou vůbec neznáte?“

„Proč ne? Někde být musím. A nikam jinam nespěchám. Takže Virginie je stejně dobrý cíl jako každý jiný.“

„Myslíte, že se s vámi ta žena chce poznat?“

„Patrně nechce. Ale odvážnému štěstí přeje.“

„Musí to být zatraceně zajímavá ženská.“

„Má hezký hlas. Víc toho o ní nevím.“

Dalších třicet pět vteřin. Celková ztráta času: dvě minuty padesát pět vteřin. Blížím se, kam potřebuju. Rychleji, než kdybych bojoval. A bezpečněji. Nahlas Reacher řekl: „Potřebujete vědět ještě něco dalšího?“

„Jak jste přišel k tomu zlomenému nosu?“

„Kdosi mě praštil tupým koncem brokovnice.“

„V Nebrasce?“

„Ano.“

„Proč?“

„Kdo ví? Někteří lidé jsou od přírody agresivní.“

„Jestli nejste ten, co tvrdíte, přijdu o práci. Mohla bych se dostat do vězení.“

„Já vím. Jsem ale ten, co tvrdím. A vy jste, kdo jste. Za nejdůležitější v téhle situaci považujete Karen Delfuensovou. Na rozdíl od vašeho šéfa.“

Sorensonová se zarazila.

Přikývla.

Otázala se: „Tak kde začneme?“

Bingo. Tři minuty a jednadvacet vteřin. Pak ale Sorensonové zazvonil mobil a bylo po všem, ještě než to začalo.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Z pohledu Sorensonové to zazvonění bylo nepříjemné přerušení. Zlomilo kouzlo. Obr nebyl dalek toho, aby se ke všemu přiznal. Kdo je, co dělá, proč je tady. Každý výslech probíhá jinak. Občas se vyplatí spolupracovat. Předstírat, že člověk vyslýchanému věří, předstírat, že se nechal přesvědčit. Vyslýchaný pak poleví v pozornosti a vyjde najevo pravda. Možná by stačilo už jenom pár minut.

Vytáhla telefon. Hřejivě jí bzučel v dlani. Věděla, že to nebude Stony. Stony psal, opravoval a kontroloval pravopis. Bude to službu konající agent z Omahy. S veledůležitou informací. Možná došla odpověď na její dotaz o zraněních obličeje. Obra možná hledají v tuctu států. Skowrona, Reachera nebo jak se ve skutečnosti jmenuje. V tom případě to volání nebude nepříjemné přerušení. Bude to naopak zkrácení pracovního postupu.

Ohlásila se.

Byl to službu konající agent. Sdělil: „Iowští policajti ohlásili další tísňové volání 911. Jakýsi farmář oznámil, že na okraji jeho pozemku hoří auto.“

„Kde?“

„Zhruba deset kilometrů jižně od vás.“

„Jaké auto?“

„To nevěděl. Hoří dost v dálce. Je to velká farma. Domnívá se, že je to běžné osobní auto.“

„Kdo tam vyrazil?“

„Nikdo. Nejbližší požární stanice je osmdesát kilometrů daleko. Nechají ho shořet. V Iowě je teď přece zima. Co by mohlo podpálit?“

Sorensonová ukončila hovor. Pohlédla na obra a řekla: „Hořící auto, deset kilometrů jižně odtud.“

Obr se postavil, jedním rychlým plynulým pohybem. Přešel přes pozemek před motelem a postavil se doprostředka silnice. Prohlásil: „Vidím ho. Všiml jsem si ho už předtím.“

Sorensonová nechala zbraň v ruce. Přistoupila k němu na silnici. Zaznamenala světlo na horizontu. Kilometry daleko. Slabou oranžovou záři, jako vzdálený táborák.

Obr si postěžoval: „To nevypadá moc dobře.“

Sorensonová se otázala: „Vy si myslíte, že je to ta impala?“

„Byla by náhoda, kdyby nebyla.“

„Jsme namydlení, jestli zase vyměnili auto.“

Obr přikývl.

„Byla by to překážka,“ potvrdil.

Sorensonová se zeptala: „Říkáte pravdu?“

„O čem?“

„Například jak se jmenujete.“

„Jack-bez druhého jména-Reacher,“ potvrdil obr. „Je mi potěšením.“

„Máte průkaz totožnosti?“

„Mám starý pas.“

„Na jaké jméno?“

„Jack-bez druhého jména-Reacher.“

„Jste si podobný na fotografii?“

„Vypadám na ní mladší a hloupější.“

„Nastupte si do auta.“

„Dopředu, nebo dozadu?“

„Dopředu,“ svolila Sorensonová. „Prozatím.“

~

Crown victoria byl dopravní prostředek, nic víc. Ne pojízdná kancelář, ne velitelské středisko. Reacher si sedl na přední sedadlo a nezavadil ani o laptopy, ani o mocné vysílačky, ani o sbírku zbraní nastrkaných do pouzder. Měl před sebou jenom telefon zasunutý do držáku na přístrojové desce a jeden dodatečně namontovaný vypínač. Patrně na přerušovaná světla.

Sorensonová se posadila vedle něj, zařadila rychlost a rozjela se, zpod vstupní brány, proti směru hodinových ručiček zpátky na silnici, stejným způsobem jako Alan King, ale pomaleji. Auto poskočilo, odchýlilo se, nabralo směr a Sorensonová dupla na plyn. Silnice se táhla jako dokonalá přímka. Záře žhnula rovně vepředu. Mířili přímo k ní. Záře byla jasná a vypadala horce. Reacher si vzpomněl na sloku ze staré písničky: Zadejte kurz srdce slunce.

V půlce cesty bylo jasné, že hoří benzin. Divoký střed ohně hrál oranžovomodrými barvami. Z ohně musel stoupat černý kouř, ale obloha na jihu byla ještě černá, tak to nebylo vidět. Na východě se už objevily první náznaky svítání, těsně nad horizontem. Reacher si vzpomněl na Chicago, na autobusové nádraží ve West Harrison a na první autobusy, a pak je vypustil z mysli. Někdy jindy, někde jinde. Sledoval, jak Sorensonová řídí. Tiskla plnou silou pedál. Rýsovaly se jí svaly na štíhlém pravém stehně.

Zeptala se: „Jak dlouho jste sloužil?“

Reacher odpověděl: „Třináct let.“

„Hodnost?“

„Dotáhl jsem to až na majora.“

„Bolí vás ten nos?“

„Ano.“

„To je mi líto.“

„Měla byste vidět toho druhého chlapa.“

„Byl jste dobrý vojenský policista?“

„Docela to ušlo.“

„Jak moc dobrý?“

„Patrně jako starý Moose Skowron. Po většinu let jsem měl poměr přes 300. Když došlo na lámání chleba, dokázal jsem se vybičovat na 375.“

„Nějaké medaile?“

„Medaile jsme měli všichni.“

„Proč nikde nebydlíte?“

„Vlastníte dům?“

„Samozřejmě.“

„Přináší vám čiré, ničím nerušené potěšení?“

„Má své stinné stránky.“

„Takže vidíte. To je odpověď.“

„Jak najdeme ty chlapy, jestli znovu vyměnili auto?“

„Existuje spousta způsobů,“ opáčil Reacher.

Z kilometru a půl nabral oheň na tvaru, široký u země a úzký na vrcholu. Z osmi set metrů zaznamenal Reacher podivně pokřivené jehly, vějíře a laloky plamenů, světle modré, vzteklé a téměř neviditelné. Patrně netěsnilo palivové potrubí, prosakovalo ve spojích nebo v ohybech. Nádrž nejspíš odolávala, ale nepatrnými štěrbinami a prasklinami pronikaly plyny, do stran, nahoru a dolů, jako nevypočitatelné rozzuřené pájecí lampy, a vytvářely až deset metrů dlouhé jazyky, silné a rovné jako kovové tyče. Uvnitř ohnivé koule nejasně vystupoval třešňově červený obrys auta a poskakoval, svíjel se a tančil v rozpáleném vzduchu. Reacher stáhl okénko a zaposlouchal se do vzdáleného hluku. Vystrčil ruku a ucítil teplo na dlani.

„Nejezděte moc blízko,“ požádal.

Sorensonová poslechla a zpomalila. Zeptala se: „Bojíte se, že exploduje nádrž?“

„Patrně neexploduje. Benzin se vaří a uniká. Nevytváří se moc velký tlak. Spalování je tak prudké, že nedojde ke zpětné reakci. Alespoň zatím.“

„Kolik si myslíte, že zbývá benzinu?“

„Teď? Nejsem si jistý. Nádrž byla plná před zhruba pětašedesáti kilometry.“

„Tak co podnikneme?“

„Počkáme. Dokud auto nevybuchne nebo nedohoří, abychom zjistili, co je to za značku.“

~

Sorensonová zastavila tři sta metrů od požáru a jako každý dobrý policajt sjela na krajnici, dobrý metr od silnice, zacouvala o dalších třicet centimetrů do nízké trávy a srovnala auto. Opatrná žena. Nehrozilo, že do nich zezadu něco narazí, protože nic nejezdilo. Reacher se zadíval dopředu, pozoroval oheň a čekal. Počítal s tím, že dojde k rychlému rozuzlení. Benzin musí brzy dojít. Auto žralo na silnici jako divé. A to živilo jen pár mrňavých koní. Středně velký sedan jich táhl na naprosto rovné dálnici nanejvýš sto. Nyní ta samá nádrž krmila oheň o intenzitě fosforové bomby. Tisíckrát výkonnější. Doslova jako tryskový motor.

Zeptal se: „Kde sebrali úplně na začátku to auto? Blízko světel?“

Sorensonová vedle něj zavrtěla hlavou. „Za koktejlovým klubem, kde pracuje Delfuensová. Myslím, že ho chtěli původně ukrást. Delfuensová vyšla ven, protože buď slyšela alarm, nebo už stejně odcházela.“

„Má u sebe kabelku,“ upozornil Reacher.

„Tak odcházela. Zastavili, aby si koupili košile, a pak vyrazili na cestu.“

„A koupili taky vodu.“

„Odkud to víte?“

„Napil jsem se. Byla pořád studená. Před čím prchají?“

„Ubodali chlapa.“

„V koktejlovém klubu?“

„Ne, v opuštěné čerpací stanici pět kilometrů od klubu. Měli tam jakousi podivnou schůzku.“

„Tak jak se dostali k pět kilometrů vzdálenému klubu? Šli pěšky?“

„Vzali si auto oběti.“

„Proč si ho nenechali?“

„Je jasně červené a zahraniční. Viděl ho svědek.“

„Viděl i to ubodání?“

„Víceméně. Rozhodně viděl, jak odjíždí.“

„Kdo je ten svědek?“

„Padesátiletý zemědělský dělník. Ne zrovna nejchytřejší pod sluncem. Viděl, jak oběť vešla dovnitř a za ní dva pachatelé. Pachatelé vyšli ven a odjeli.“

„Kde je jejich vlastní auto? Copak žádné neměli?“

„To nikdo neví.“

„Kdyby nějaké měli, určitě by jím odjeli. Museli přijet s tím chlapem, kterého ubodali.“

„Můj technik se domnívá, že s ním nepřijeli.“

„Kdo byl ten mrtvý chlap?“

„Obchodní atašé. Pracoval v diplomatických službách. Na našich velvyslanectvích v zámoří. Údajně mluvil arabsky.“

„Čím ho ubodali?“

„Nevím jistě. Něčím velkým. S dvaceti– až dvaadvaceticentimetrovou čepelí. Nejspíš loveckým nožem.“

„Co pohledával zahraniční diplomat v Nebrasce?“

„To nikdo neví. Prý měl dovolenou mezi dvěma posty. Červené auto si půjčil v Denveru. Na letišti. Tak nejspíš odněkud přiletěl a pokračoval po zbytek cesty autem. Nikdo se nezmínil o tom, jaký by k tomu mohl mít důvod. Nebo odkud dorazil. Ministerstvo zahraničí si ale kvůli tomu dělá starosti. Vyslali jednoho zástupce.“

„Tak rychle?“

„Můj technik vzal tomu mrtvému otisky prstů a v tu chvíli se rozjela zábava. Bez ohlášení se zjevili agenti z protiteroristického oddělení a ten chlápek z ministerstva zahraničí. Můj velící agent nezamhouřil celou noc oka a zmizel očitý svědek.“

„Zvláštní,“ odtušil Reacher.

~

Oheň nakonec zhasl přesně s východem slunce. Obloha na východě se zbarvila do růžova, zlata a purpurova a zároveň s tím došel nespálený benzin. Vyhasla menší záře a větší se zmocnila horizontu. Scénu zalilo chladné denní světlo a zhmotnilo černou trosku. Auto stálo na krajnici směrem na jih, stejně daleko od silnice, jako zaparkovala Sorensonová. Pneumatiky shořely. Zmizelo veškeré sklo. Vypařil se lak. Zbyl jenom plech opálený do podivuhodných šedopurpurových spirál. Oheň ožehl v okruhu dvaceti metrů zimní strniště. Asfalt na vozovce bublal a kouřil. Tu a tam vystřelovaly poslední plameny, nízké, plaché a váhavé v porovnání s počátečním peklem.

Sorensonová zacouvala zpátky na silnici a popojela blíž. Reacher se podíval na trosku. Popel jsi a v popel se obrátíš. Auto se zrodilo jako holá a zářící skořápka v továrně a skončilo úplně stejně, vykuchané a prázdné.

Byla to impala. Bezesporu. Reacher poznal tvar kufru, ploché boky, hrb střechy, sklon kapoty. Viděl sice jenom tři čtvrtiny zadní části, ale byl si naprosto jistý. Chevy Karen Delfuensové.

Vykuchané a prázdné.

Moje auto.

Reacher vytřeštil oči.

Nebylo prázdné.

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Reacher vystoupil jako první. Zavřel svoje dveře a postavil se ke kapotě crown vicu, v zádech zimu, v obličeji horký vzduch. Dostal se o metr a půl blíž než původně, takže měl lepší úhel pohledu.

Zmizelo všechno sklo. Nezůstala žádná guma, umělá hmota, vinyl ani supermoderní materiály kosmického věku. Zbyl jenom kov, viditelné části stále zaoblené a vytvarované, části, které měly zůstat neviditelné, nahé a ostré jako nůž. Zejména zadní odkládací prostor přišel o čalounění, reproduktory, zvukotěsnou podložku a myší potah. Přežila jenom příčka z lisované oceli, zvlněná kvůli pevnosti, tu a tam provrtaná, ale jinak holá a brutální jako čepel. Přední okraj měla dokonale rovný.

Až na to, že nebyl rovný.

Reacher udělal další tři kroky. Ovanulo ho neskutečné vedro. Předek odkládacího prostoru vypadal napravo jinak než nalevo. Pravý rovný okraj hyzdil sesutý tvar, který neměl nic společného s automobilovým průmyslem. Byl to organický tvar, zvláštní a nahodilý, ani trochu podobný vylisované hranatosti všeho okolo.

Byla to lidská hlava, ohlazená a scvrklá ohněm.

Sorensonová vystoupila z auta.

Reacher požádal: „Nepřibližujte se.“

Odvrátil se, nadechl se z chladnější strany, pak ještě jednou, aby měl plné plíce. Otočil se a vykročil. Udržoval odstup, obcházel auto širokým obloukem, dokud se k němu nedostal z boku. Potom vyrazil dopředu, pod botami horký lepivý asfalt.

Zadní sedadlo chevroletu úplně shořelo. Na rozdíl od osoby na něm. Ta úplně neshořela. Vpravo, přímo za zčernalým rámem předního sedadla spolujezdce, propadlá chybějícím polstrováním do klikatých pružin vespodu, seděla postava připomínající mořského živočicha, tuleně, sviňuchu či delfína, černá, mokvající, kouřící, hladká a spečená na polovinu původní velikosti. Měla drobné zakrnělé paže, pozvednuté jako větve. Byla bez výrazu, protože jí chyběl obličej.

Ale když umírala, ječela hrůzou.

To se dalo jasně poznat.

~

Reacher se Sorensonovou ustoupili o padesát metrů na sever a zůstali mlčky stát, zhluboka oddechovali, prázdné pohledy upřené do bodu tisíc kilometrů za vzdáleným horizontem. Stáli tak celou minutu, pak další, strnulí jako sochy.

Potom se Sorensonová zeptala: „Kde teď jsou?“

Reacher opáčil: „Nevím.“

„A čím jedou?“

„Ničím. Někdo je veze. Někdo je vyzvedl.“

„Ale kdo?“

Reacher neodpověděl. Ale konečně se pohnul. Podíval se na oblohu a rozhlédl se, kolik je světla. Bylo pořád hodně brzy. Ale bude vidět. Bez problému našel stopy po pneumatikách chevroletu. Auto projelo na krajnici tenkou, zhruba metr širokou vrstvou bláta. Bláto nebylo mokré ani suché a vzorek pneumatik se do něj krásně otiskl. Jako do nejjemnější sádry. Auto opustilo silnici opatrně a dlouhým plynulým pohybem. Řídil spíš McQueen než King.

Reacher zamířil do pustého zimního pole. Sorensonová vykročila za ním. Obešli společně ohořelý vrak, z co největší blízkosti, jak dovolovalo vedro. Pak se vrátili na silnici a našli další stopy po pneumatikách.

Na krajnici sjelo ještě jedno auto. Tohle v mnohem ostřejším úhlu. Vzorek se otiskl do bláta. Silniční pneumatiky, bytelné, spolehlivé, nic radikálního, nic moderního, patrně velký sedan. Řidič se ale přihnal pěkně rychle. To bylo jasné. A o chviličku později strhl volant na jih a stejně rychle odjel. Stopy vypadaly jako jedna výseč velké kružnice.

Sorensonová prohlásila: „Nikoho jsme po cestě nepotkali. Tak sem ten člověk musel dorazit už před hodinami.“

„Ne, přijel ze severu,“ opravil ji Reacher. „Ne z jihu. Neprojel kolem motelu. Otočil se přímo tady do protisměru, naložil je a vrátil se stejnou cestou, jakou přijel. Je to vidět z těch stop.“

„Jste si jistý?“

„Jak jinak se to mohlo odehrát? Neukradli jiné auto. Zcela jednoznačně. Nic tady nejezdí. Tvrdla byste tady celou věčnost. A pochybuju, že šli pěšky. Tak je někdo naložil. Měli tady domluvenou schůzku. Přijeli jako první. Čekali. Vyznají se tady. Díky tomu věděli o té vedlejší silnici z dálnice.“

„Kdo je vyzvedl?“

„Nevím,“ zopakoval Reacher. „Ale tahle záležitost začíná vypadat jako velká operace. Jsou do ní zapojené nejméně tři koordinované skupiny.“

„Proč tři? Tady byly jenom dvě. King s McQueenem, plus ten nebo ti, kdo je odvezl.“

„Plus ten nebo ti, kdo se zároveň postarali o zmizení svědka až daleko v Nebrasce. To mám na mysli tou koordinací. Provádějí úklid. Zbavují se všech, kdo viděli Kinga s McQueenem.“

~

Svítání s sebou přineslo studený vítr ze severu. Schylovalo se k dešti. Už byl na spadnutí. Reacher se zachumlal do kabátu. Nohavice kalhot Sorensonové se třepotaly jako plachty. Sorensonová popošla dvacet metrů do pole. Patrně aby necítila zápach ve větru. Reacher za ní vykročil před ztuhlé stvoly, které mu praskaly pod nohama. Jenom aby jí dělal společnost. Nepotřeboval se přesunout. Právě v tu chvíli nic necítil. Ale podobné pachy znal z minulosti, když mu ještě fungoval nos. Olej, benzin, umělá hmota, spálené maso. Chemický zápach plus hnijící zapomenutý gril. Horší. Každý rozumný člověk by se tomu puchu snažil uniknout.

Sorensonová zavolala iowské policii a prohlásila, že místo činu spadá pod FBI. Nikdo na něj nesmí vstoupit, nikdo se nesmí ničeho dotknout, ničím se nesmí pohnout. Pak povolala své vlastní techniky a oznámila jim, že se mají připravit na dalekou cestu. Nařídila, že požaduje nejlepší ohledání místa činu, k jakému kdy došlo, a nejlepší pitvu, jaká kdy byla provedena.

„Ztráta času,“ podotkl Reacher. „Po takovém ohni se nedá v podstatě nic najít.“

„Potřebuju to vědět,“ pravila Sorensonová.

„Co?“

„Že byla mrtvá, než to auto začalo hořet. Když se mi to podaří zjistit, budu možná schopná pokračovat dál.“

~

Vrátili se k autu Sorensonové, dlouhou oklikou kolem vraku, pryč od horka a zápachu, a když se od něj dostali na šest metrů, udělala Sorensonová to, co musela: odkašlala si, nadechla se, vytáhla zbraň a zatkla Jacka Reachera jako podezřelého ze spiknutí, vraždy prvního stupně a únosu.

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Sorensonová držela svůj glock opět oběma rukama, klidná, vyrovnaná a napřímená, nohy správně rozkročené, váhu těla správně rozloženou. Stála necelé čtyři metry od Reachera. Měla zase natočenou hlavu, malinko do strany stejně jako předtím, jako by si ho pátravě měřila. Přes oko jí spadal stejný pramen vlasů.

Prohlásila: „Podívejte se na to z mého úhlu. Mám jinou možnost? Co mi zbývá jiného? Přišli jsme o rukojmí, takže se mění pravidla. Posunuli jsme se do vyššího stupně. A musíme začít zatčením, jinak nás ukřižují. Doufám, že to chápete.“

Reacher opáčil: „Vy se mi omlouváte?“

„Ano. Svým způsobem se omlouvám. Je mi nesmírně líto. Víte ale, jak tyhle věci chodí. Pokud jste ovšem ten, co tvrdíte.“

„Jsem ten, co tvrdím, že jsem. Jste velice podezíravá ženská. Dokážete zranit lidské city.“

„Musím být podezíravá. Ale i to je mi líto.“

Reacher se krátce pousmál. „Musím říct, že tohle je velice civilizované zatčení. Možná nejzdvořilejší na světě. Až na tu zbraň. Nepotřebujete ji. Kam bych utíkal?“

„Promiňte. Ale potřebuju ji. Jste důvodně podezřelý. A máte cenné informace. Můj velící agent by s největší radostí stáhl celou pobočku v Omaze ze hry, ale na to je teď příliš pozdě. Tak musí vykázat nějaký výsledek noční práce. Buď podezřelého, nebo hmotného svědka. A vy jste jedno, nebo druhé. Možná obojí.“

„Co kdybych nechtěl do Omahy?“

„Však ona počká.“

„Kdo počká?“

„Ta žena ve Virginii. Nebo možná nepočká. Nebo už na vás úplně zapomněla. S tím se ale musíte smířit.“

„Neměl jsem na mysli Virginii. Máte pravdu, s tím se musím smířit. Začal jsem uvažovat o Iowě. Právě teď na tomhle místě. Tady začíná stopa. Těmi otisky po pneumatikách.“

Otisky po pneumatikách.

Reacher se podíval za sebe, na metrový pruh bláta, ale nespatřil, co potřeboval.

Sorensonová se rozhořčila: „Kde si, krucinál, myslíte, že jste? Ve filmu? Jste civilista. Tohle není vaše stopa. Není už ani moje. Ztratili jsme rukojmí. Copak jste zapomněl? Nevinnou ženu. Nevinnou členku společnosti. Oběť únosu auta. Matku, prokristapána. Chápete? Je to velký případ. Nasadí na něj desítky lidí. Možná dokonce stovky. Velení převezme nejméně zástupce velícího agenta. Zapojí se média. Kabelová televize. Bude se to odehrávat vysoko nad mou platovou třídou. Schovají mě jako natvrdlé dítě. Takže v Iowě nemůžeme ani jeden z nás nic podniknout. Ne nyní. Zvykněte si na to.“

Reacher namítl: „Ta stopa vychladne, ještě než se sem všichni ti odborníci dostaví.“

„Nemůžeme na tom nic změnit.“

„Můžeme. Můžeme přestat mrhat časem. Můžeme začít.“

„Máte pojištění v nezaměstnanosti?“

„Ne.“

„Já taky ne. Tak mě nezatahujte do svých ztřeštěných plánů.“

„Dobře, tak můžu začít já.“

„Jak? Jste civilista. Úplně sám. Chybějí vám zdroje. Co byste mohl podniknout?“

„Mohl bych je najít.“

„Jak?“

„Pár lidí jsem už našel.“

„A pak se stane co?“

„Dám jim pocítit, jaké se dopustili chyby.“

„Oko za oko?“

„Jejich oči mě vůbec nezajímají.“

„To nemůžu připustit. Už to by byl sám o sobě zločin. Musí být popohnáni před soud. Ať se o ně postará právo. To je cena za civilizaci.“

„Civilizace se může jít bodnout. Delfuensová se mi líbila. Byla to sympatická ženská. A taky statečná. A chytrá. A nezlomná. Celý večer pracovala v pochybném baru, a přesto si udržela až do konce jasnou hlavu.“

„O tom se s vámi nepřu.“

„Otevřeli špatné dveře, Julie. Dostanou, co si zaslouží.“

„Od vás? Jak to? Kdo umřel a učinil vás pánem všehomíra?“

„Někdo to udělat musí. Udělá to FBI?“

Sorensonová neodpověděla.

Reacher dodal: „Mám tomu rozumět tak, že neudělá?“

Sorensonová pokrčila rameny a pak přikývla, neochotně, jakoby proti své vůli. Řekla: „Musím si ještě zavolat.“

„Komu?“

„Okresnímu šerifovi v Nebrasce. Brzy se probudí dcera Delfuensové.“

„To mě mrzí.“

„Tak vám potřebuju nasadit pouta. Potřebuju vás vzadu v autě.“

„K tomu nedojde.“

„Myslím to vážně.“

„Bude pršet,“ upozornil Reacher. „Přijdeme o ty stopy po pneumatikách.“

„Otočte se,“ nařídila Sorensonová. „Dejte ruce za záda.“

„Máte fotoaparát?“

„Prosím?“

„Fotoaparát,“ zopakoval Reacher. „Máte nějaký?“

„Proč?“

„Potřebujeme fotky těch stop. Než začne pršet.“

„Otočte se,“ nakázala ještě jednou Sorensonová.

„Pojďme uzavřít dohodu.“

„Jakou dohodu?“

„Vy mi půjčíte fotoaparát, já vyfotografuju ty stopy a vy zatím zavoláte šerifovi.“

„A pak bude co?“

„Pak si budeme ještě chvíli povídat.“

„O čem?“

„O mé osobní situaci.“

„Jakou mám jinou možnost?“

„Nemáte jinou možnost.“

„Se zbraní jsem tady já.“

„Až na to, že ji nepoužijete. Oba to víme. A máte mé slovo. Neuteču. Můžete mi důvěřovat. A taky jsem složil přísahu. V armádě. Větší, než je vaše.“

„Musím vás přivézt zpátky. To je vám, doufám, jasné? Omaha musí udělat dneska v noci alespoň něco správně.“

„Můžete říct, že jste mě nenašla.“

„Majitel motelu ví, že našla.“

„Můžete ho střelit do hlavy.“

„Byla jsem v pokušení.“

„Uzavřeli jsme dohodu?“

„Musíte pak se mnou zpátky.“

„To nebylo součástí dohody. Alespoň zatím. Ne po formální stránce. To se rozhodne později. Jak jsem řekl, pak si ještě popovídáme.“

„Jestli říkáte pravdu, nemáte se čeho bát.“

„Vy pořád takovým věcem věříte?“

Sorensonová odpověděla: „Ano, věřím.“

Reacher to nechal bez komentáře.

„Zvažte to,“ vyzvala ho Sorensonová. „Přemýšlejte o tom. Rozhodněte se. Nemáte auto, nemáte telefon, nemáte kontakty, nemáte podporu, pomoc, ani lidi v záloze, nemáte prostředky, vybavení, laboratoř, počítače a nemáte nejmenší tušení, kam ti chlapi odjeli. Potřebujete se najíst a odpočinout si. Potřebujete ošetřit obličej. Můžu ale odjet a nechat vás tady. Tady na tomhle místě, okamžitě, samotného, uprostřed pustiny, krátce před deštěm. Pak mě propustí a víte co? Stejně vás uštvou jako lovnou zvěř.“

Reacher se otázal: „Co je moje druhá možnost?“

„Odjeďte se mnou do Omahy, pomozte nám a možná od nás dokonce získáte i informaci. Abyste s ní naložil, jak se vám zachce.“

„Informaci o čem?“

„Ne o čem, ale o kom.“

„Dobře, tak od koho?“

„Ode mě.“

„Proč byste to dělala?“

„Protože improvizuju. Snažím se vás dostat do auta.“

„Takže teď nabízíte dohodu vy.“

„A je to dobrá dohoda. Měl byste na ni přistoupit.“

~

Reacher vyfotografoval stopy a Sorensonová zavolala šerifovi do Nebrasky. Byl to digitální fotoaparát. Reacher si matně vzpomínal, že jednou udělal fotografii mobilním telefonem, ale jinak naposledy fotografoval v éře filmu. Ale nebude to asi velký rozdíl, usoudil. V obou případech existuje čočka, malé tlačítko a okénko, kterým se dívá. Až na to, že to bylo úplně jinak. Hledáček chyběl. Fotoaparát měl místo něj malou obrazovku. Což znamenalo, že se muselo fotografovat s nataženými pažemi a chodit dozadu a dopředu. Reacher si připadal jako záchranář v ochranném obleku s Geigerovým počítačem.

Přesto se mu podařilo udělat fotografie, které potřeboval, a vrátil se k autu. Sorensonová už dotelefonovala. Podle toho, jak vypadala, to nebyl moc veselý telefonát. Moc se při něm nenasmála. Prohlásila: „Dobře, tak pojeďme. Můžete sedět vepředu.“

Reacher ji vybídl: „Podívejte se nejdřív na ty fotografie.“

Začalo pršet. K zemi padaly veliké kapky, některé svisle a některé útočily ze strany, jak je poháněl vítr. Nastoupili do auta a Reacher podal Sorensonové fotoaparát. Sorensonová s ním uměla zacházet. Posunula snímky dopředu a pak zase dozadu.

„Vy jste udělal jenom dva?“ podivila se.

„Víc jsem nepotřeboval.“

„Dvakrát vyfotografoval tu samou věc?“

„Není to ta samá věc.“

Déšť bušil do střechy crown vicu. Sorensonová si prohlédla první fotografii, velice pečlivě, a pak druhou, stejně pečlivě. Obě byly zvětšeniny stop po pneumatikách v blátě. Zdánlivě stejné pneumatiky ve stejném blátě. Sorensonová se vrátila od jedné k druhé, jednou, dvakrát, třikrát. Pravila: „Dobře, tak ty záběry jsou stejné. Vyfotografoval jste stopy po autě, které se otočilo do protisměru. Pravé a levé kolo? Nebo přední a zadní?“

„Ani jedno, ani druhé,“ opáčil Reacher.

„Tak co je na těch snímcích?“

„Pouze jedny stopy jsou po autě, které se otočilo do protisměru.“

„Co má tedy znamenat ten druhý snímek?“

„To jsou stopy po vašem autě.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Sorensonová se opět zadívala na snímky, nejdřív na jeden a pak na druhý, dozadu a dopředu, znovu a znovu. Namítla: „To ještě nemusí nic znamenat.“

„Souhlasím,“ potvrdil Reacher. „Ne nutně.“

„Nikdy předtím jsem tady nebyla.“

„Věřím vám.“

„A FBI nemá vlastní značku pneumatik. Určitě je kupujeme jako každý jiný. Patrně od Sears. Určitě požadujeme něco levného a spolehlivého. Něco ne moc luxusního. Cokoliv je na trhu. Musí existovat půl tuctu různých značek a modelů. Auta z vozových parků, z půjčoven, velké koráby, které milují staří lidé. Vsadím se, že po světě jezdí milion takových pneumatik.“

„Patrně víc,“ podotkl Reacher.

„Tak co chcete naznačit?“

„S jistotou víme, jaké pneumatiky mají pachatelé na svém autě. Stejné jako vy. Což znamená, že jejich auto je pravděpodobně domácí sedan. To je začátek.“

„Nic víc?“

„Všechno ostatní by byla spekulace.“

„Tak pojďme spekulovat.“

„Řekl bych, že jsou z města. Nebo alespoň z předměstí. Velké sedany jsou v zemědělských oblastech vzácné. Farmáři dávají přednost pick-upům a autům s náhonem na čtyři kola.“

„Z jakého města?“

„Z takového, kde jsou taxikářské společnosti a dopravní služby. A kanceláře a patrně letiště. Musí odpovídat domácí trh. Pochybuju, že by se vám podařilo koupit takové pneumatiky například tady. Kdo by je měl na skladě?“

„Takže netvrdíte, že v tom má prsty FBI?“

„Rozhodně ne.“

„Ale?“

„Nic.“

„Ale?“

„Rád vidím věci v černobílém světle a mám rád jasné odpovědi ano-ne, které vyvracejí důvodné pochybnosti.“

„V tom případě ne. Klidně vám to dám písemně. Přímo tady na místě. Zprávu ze zaručeného pramene. Mimo jakékoliv pochybnosti. Je naprosto nepředstavitelné, že by s tímhle mohla mít FBI cokoliv společného. To je nejšílenější nápad, jaký jsem kdy slyšela.“

„Dobře,“ opáčil Reacher. „Pojeďme. Řekněte mi, kdybyste chtěla, abych řídil. Znám cestu.“

~

Sorensonová také otočila do protisměru a pak dupla na plyn a vyrazila deštěm na sever. Stovkou minula motel. Za dne vypadal jinak. Nesvítilo nízké osvětlení a fasáda vypadala světlejší.

Reacher sdělil: „Zaplatil jsem si dvě noci. A strávil v pokoji třicet vteřin.“

Sorensonová se zeptala: „Proč jste platil?“

„Měl jsem výčitky svědomí kvůli té díře ve stěně.“

„Nemůžete za ni.“

„To jsem si také myslel.“

„Tak vás nemusejí trápit výčitky svědomí. Rozhodně ne kvůli majiteli. Přišel mi pěkně nesympatický.“

„Pořád mám jeho klíč. V kapse. Možná mu ho pošlu poštou.“

Pak dorazili k první křižovatce, Sorensonová příliš pozdě zabrzdila a vybrala odbočku doleva smykem na mokrém povrchu a za kvílení kol. Sundala nohu z plynu, srovnala auto a zase zrychlila.

„Promiňte,“ omluvila se.

Reacher nic neřekl. Neměl důvod si stěžovat. Zůstali na silnici. On by skončil v poli.

„Mám ojeté pneumatiky,“ dodala Sorensonová. „Všimla jsem si toho, když jsem jela sem.“

Reacher na to nic neřekl.

Sorensonová pokračovala: „Což znamená, že pachatelé je mají také ojeté. Když po nich zůstaly stejné stopy. Což je poznatek číslo dvě. Víme, jaký druh pneumatik mají a jak jsou přibližně staré. Možná starší auto. Nebo starší řidič. Mohl by to být postarší místní, jeden z těch, kteří jezdí starými velkými auty.“

„O tom pochybuju,“ nesouhlasil Reacher. „Nemyslím, že by staří lidé jezdili s radostí uprostřed noci k ohni a pozorovali hořící ženy. Protože došlo vám, že když ten požár začal, byli ještě všichni na místě? Nejednalo se o technickou závadu. Nedošlo k samovolnému vznícení. Úmyslně to auto zapálili a pak stáli okolo, dívali se a čekali, dokud neměli jistotu, že pěkně hoří.“

„Dobře,“ podvolila se Sorensonová. „Nebyl to místní stařík. Byl to někdo z města.“

„Z města s taxikářskými společnostmi, vozovými parky, kancelářemi a letištěm,“ potvrdil Reacher. „Možná z městské aglomerace s milionem a půl obyvatel. To je jedna z věcí, které vyklouzly Alanu Kingovi. Řekl, že město, kde bydlí, má milion a půl obyvatel.“

„To je potenciálně zajímavé. Pokud úmyslně nemlžil.“

„Neřekl bych, že mlžil. Neřekl bych, že měli nacvičený scénář. Celkem vzato byli rychlí a chytří, ale tohle byla okamžitá odpověď na náhodnou otázku. Bez času na přemýšlení. Příliš plynulá, než aby to byla lež. Jejich ostatní lži byly pomalejší a neohrabanější.“

„Ještě něco jiného?“

„V jednu chvíli použil McQueen cosi, co jsem považoval za zvláštní volbu slova. Nezdála se mi benzinová pumpa, kterou ohlašoval ukazatel, a když jsme k ní dojeli a měla skutečně otevřeno, McQueen řekl měl jste mi důvěřovat. Myslím, že většina lidí by řekla věřit. Nemáte pocit? Měl jste mi věřit?“

„Co to má znamenat?“

„Nejsem si jistý. Když jsem sloužil v armádě, naučili nás dávat pozor na divná slova. Rusové měli jazykové školy, mluvili s dokonalým přízvukem, používali slang a tak dále a tak dále, ale občas se dali poznat jenom podle divného slova. Tak mě na okamžik napadlo, jestli není McQueen cizinec.“

Sorensonová pokračovala v jízdě a nic neřekla.

~

Uvažovala: Ta košile byla zakoupena v Pákistánu nebo možná na Středním východě. Zeptala se: „Má McQueen přízvuk?“

Reacher odpověděl: „Vůbec žádný. Mluvil velice neutrální americkou angličtinou.“

„Vypadá jako cizinec?“

„Neřekl bych. Běloch, zhruba sto osmdesát tři centimetry vysoký, možná o trochu víc, světlé vlasy, bledé modré oči, štíhlý, dlouhé paže a nohy, trochu se klátil, ale když vytáhl z kapsy pistoli a pak se rozběhl po chodníčku a naskočil do auta, působil jako sportovec. Možná dokonce gymnasta.“

„Dobře,“ opáčila Sorensonová. „Tak ta zvláštní volba slova patrně nic neznamená.“

„Až na to, že byste měla vzít v úvahu oběť. Určitě jednala s cizinci.“

„Jako obchodní atašé? To je docela dobře možné.“

„Už jste se někdy s nějakým obchodním atašé setkala?“

„Ne.“

„Já také ne,“ sdělil Reacher. „Ale potkal jsem pár lidí, kteří tvrdili, že jako obchodní atašé pracují.“

„Jak to myslíte?“

„Kolik pomoci opravdu potřebuje Coca-Cola, aby prodávala své výrobky po světě? Moc ne, co říkáte? Všeobecně řečeno, americké výrobky hovoří samy za sebe. Přesto má každé velvyslanectví obchodního atašé.“

„Kam tím míříte?“

„Viděla jste už někdy kancelář obchodního atašé? Já jsem byl ve dvou. Obě měly okna na dvůr, ne na ulici, obě chránily Faradayovy olovněné klece a obě čtyřikrát za den prohledávali, jestli v nich nejsou štěnice. Vím, že výrobní receptura na colu je tajná, ale tohle mi přijde přehnané.“

„Měla to být zástěrka?“

„Přesně tak,“ potvrdil Reacher. „Všichni agenti CIA působící v zahraničí tvrdí, že jsou obchodní atašé.“

~

Šerif Goodman padal únavou. A nebyl si jistý, jestli je dobrý nápad nechat dceru Delfuensové jeden den doma. Nebo několik dnů nebo měsíc nebo jak si to zvláštní agentka Sorensonová představuje. Zastával opačný přístup. Měl pocit, že v těžkých časech jsou dobrými berličkami řád a zaběhnuté zvyklosti. Když se jeho lidem něco stalo, povzbuzoval je, aby přišli do práce. Ať už se jednalo o bolestnou ztrátu, rozvod či nemoc v rodině. Ze zkušenosti věděl, že když se chce člověk s takovými katastrofami vypořádat, pomáhá rutina. Jistě, pronášel soucitná slova, říkal, ať si každý vezme tolik volna, kolik potřebuje, a podobné věci, ale vždycky dodal, že nikdo nikoho neodsoudí, když bude pokračovat v zadaných úkolech. A zdálo se, že většina jeho lidí mu za to byla vděčná. Většina pracovala jako obvykle a v dlouhodobém měřítku jim to povětšinou prospělo.

Ti ale byli dospělí a dcera Delfuensové je dítě.

Šerif se blížil ke krátké řadě bungalovů pomalu a zdráhavě. Čtyřikrát za svou kariéru musel sdělit rodiči, že přišel o dítě. Nikdy ještě nemusel povědět dítěti, že zemřel rodič. Rozhodně ne desetiletému. Nebyl si jistý, jak se zachovat. Jenom fakta, řekla Sorensonová, když se předtím bavili. Neříkejte víc, dokud si nebudeme jistí. Ne zrovna užitečná rada. Fakta byla bezútěšná. Nazdar holka, hádej, co se stalo. Tvoje máma uhořela v autě. Něco se dá jen těžce vyslovit. Protože pro dítě je těžké něco takového přijmout. Večer šlo bezstarostně do postele a ráno se probudí do úplně jiného života.

I když: Jenom fakta. Neříkejte víc, dokud si nebudeme jistí.

Jak zní ona fakta? Čím jsou si skutečně jistí? Na vlastní oči viděl ohořelá těla. Požáry domů a stodol. Je třeba získat záznamy od zubaře. Nebo DNA. Pro pojišťovnu a aby bylo možné vystavit úmrtní list. A to trvá několik dní. Jsou zapotřebí lékařské zprávy, které je nutno podepsat a nechat ověřit notářem. Takže co se týče Delfuensové, nikdo si není jistý. Zatím. S jistotou se jenom ví, že se pohřešuje a s největší pravděpodobností byla unesena v autě.

A dva kroky budou při jednání s desetiletým dítětem lepší. Nejdřív: Je mi líto, ale tvoje máma se pohřešuje. Potom, o několik dní později, když si budou jistí: Je mi líto, ale tvoje máma umřela. Kap, kap. Možná lepší než jedna velká rána. Nebo to je jen zbabělost z mé strany?

Šerif zaparkoval před domem sousedky a došel k závěru, že ano, je to zbabělost z jeho strany, ale možná také lepší přístup, v případě desetiletého dítěte. Děti jsou jiné.

Jenom fakta. Neříkejte víc, dokud si nebudeme jistí.

Šerif vystoupil z auta, pomalu a zdráhavě. Zavřel dvířka, zůstal vteřinu stát a pak obešel kapotu, překročil bahnitou stoku a vykročil po krátké příjezdové cestě sousedky.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

Sorensonová se vymotala bez další nehody ze šachovnice polí na dálnici. Auto zůstalo na silnici. Stále pršelo. Déšť dodával dnu na pochmurnosti. Obloha byla nízká a barvy olova. Jezdilo víc aut než předešlou noc. Zanechávala za sebou dlouhé chvosty vodní tříště. Sorensonová měla zapnuté stěrače na maximum. Ujížděla stodesítkou. Zeptala se: „Jak by se dalo nejrychleji zjistit, jestli bratr Alana Kinga sloužil v armádě?“

„King tvrdil, že byl červenožák,“ sdělil Reacher. „Nejspíš jenom dagby. Perský záliv, první kolo. Matka Sillová to bude vědět.“

„Z toho jsem nerozuměla ani slovo.“

„Červenožák je dělostřelec. Protože kdysi dávno měli červené lampasy na kalhotách od vycházkových uniforem. A jejich barva je pořád červená. A dagby je 13B MOS. Což je vojenské označení těch, kteří obsluhují děla. Jinak řečeno dagby. A dumb-ass gun bunny, zabednění frajírci od děl. Matka Sillová je Fort Sill, kde má dělostřelectvo hlavní stan. Někdo tam bude mít záznam. První kolo v Perském zálivu se rozjelo kvůli Saddámu Husajnovi v roce 1991.“

„Tuhle část znám.“

„Výborně.“

„Pokud si dobře pamatuju, bratr se jmenuje křestním jménem Peter.“

„Správně.“

„A vy si pořád myslíte, že se skutečně jmenuje příjmením King?“

„Spíš ano než ne. Rozhodně to stojí za pokus.“

„Zabednění frajírci není zrovna zdvořilé označení.“

„Ale výstižné,“ opáčil Reacher. „Friedrich Veliký jednou bohužel řekl, že polní dělostřelectvo dodává na důstojnosti tomu, co by jinak bylo vulgární potyčkou. Stouplo jim to do hlavy. Začali si říkat králové bitev. Začali si myslet, že jsou nejdůležitější částí armády. Což samozřejmě není pravda.“

„Proč ne?“

„Protože nejdůležitější částí armády je vojenská policie.“

„Jak říkali vám?“

„Obvykle pane.“

„A jinak?“

„Pitomci. Patrolující opice. A šimpanzi, chimps, ale to je zkratka.“

„Co znamená?“

„Completely hopeless in most policing situations, kompletně neschopní ve většině policejních situací.“

„Kde je Fort Sill?“

„V Lawtonu v Oklahomě.“

Sorensonová stiskla tlačítko rychlé volby na mobilu uloženém v držáku. Reacher zaslechl vyzváněcí tón, hlasitý a jasný v reproduktoru. Ozval se hlas, mužský, tichý a rychlý, bez úvodních zdvořilostí. Patrně službu konající úředník. Měl před sebou na displeji číslo volajícího, tak hned věděl, o co jde, a nezdržoval se formalitami. Pravděpodobně noční služba na konci směny. Nezněl jako chlap, který právě vstal. Sorensonová sdělila: „Potřebuju, abyste zavolal armádě do Fort Sill v Lawtonu v Oklahomě a zjistil, co ví o dělostřelci jménem Peter King, který sloužil v roce 1991. Zejména by mě zajímaly podrobnosti o jeho rodině a kde se v současné době zdržují její členové. Dejte jim moje číslo na mobil, ať mi zavolají zpátky.“

„Rozumím,“ potvrdila noční služba.

„Je už Stony ve své kanceláři?“

„Právě dorazil.“

„Jak vypadá situace?“

„Zatím se nic neděje, což je zvláštní.“

„To ještě nedrnčí telefony?“

„Nezazvonil ani jeden. Nikdo nepožádal o zprávu o nočních událostech.“

„Zvláštní.“

„Jak jsem říkal.“

~

Očitý svědek nemusel čekat ve frontě. U recepčního pultu žádná nestála. Dostal i snídani, kávu a muffin. Recepční si zapsala jeho jméno a zeptala se, jakou postel by si přál. Byla baculatá a mateřská a působila trpělivě a schopně. Očitý svědek nepochopil, na co se ho ptá.

Podivil se: „Postel?“

Recepční objasnila: „Máme hodně velké, manželské a dvojité.“

„Vyspím se kdekoliv.“

„Klidně si můžete vybrat.“

„Co byste mi doporučila?“

„Podle mého osobního názoru jsou nejlepší pokoje s manželskými postelemi. Je v nich víc místa. A jsou v nich také křesla. Většina hostů dává přednost právě jim.“

„Dobře, tak mi dejte pokoj s manželskou postelí.“

„Výborně,“ rozzářila se recepční. Poznamenala si to do knihy a sundala z háčku klíč. Oznámila: „Pokoj číslo čtrnáct. Bez problémů ho najdete.“

Očitý svědek vzal klíč do ruky a vyšel z vestibulu. Na okamžik se zastavil ve venkovním chladu a pohlédl na oblohu. Brzy bude pršet. Na severu už patrně prší. Vykročil po chodníčku a zahlédl ve výšce kolen ukazatel ve tvaru prstu navádějící k pokojům jedenáct až patnáct. Vydal se doporučeným směrem. Chodníček se propletl mezi zimně smutnými květinovými záhony a vyústil u nízkého bloku pěti pokojů nalepených na sebe. Pokoj čtrnáct byl předposlední. Očitý svědek si všiml prázdného bazénu pokrytého listím. Napadlo ho, že v létě to tady musí být hezké, bazén plný modré vody a všude okolo barevné květiny. V bazénu se ještě nekoupal. V jezerech a řekách ano, ale nikdy v bazénu.

Za bazénem vykukovala obvodová zídka, umělecká půlmetrová kreace z betonových kvádrů omítnutých ozdobným štukem. Tři metry za zídkou se táhl ochranný plot, vysoký, černý, hranatý, nahoře zakončený kotouči žiletkového drátu. Očitého svědka napadlo, že musel přijít na pěkné peníze. Byl farmář a věděl, na kolik přijde oplocení. Náklady na práci a materiál by jednoho zabily.

Odemkl pokoj čtrnáct. Vstoupil dovnitř. Postel byla o něco větší než ta, o kterou se dělil doma. Ležely na ní úhledné hraničky oblečení. Dvě sady, úplně stejné. Modré džíny, modré košile, modré svetry, bílé nátělníky, bílé spodní prádlo, modré ponožky. Na polštáři leželo pyžamo. V koupelně čekaly toaletní potřeby. Mýdlo, šampon, pěna na holení. Jakási pleťová voda. Deodorant. Žiletky. Pasta na zuby a kartáček v celofánu. Hřeben. Župan. Spousta ručníků.

Svědek pohlédl na postel a sedl si do křesla. Bylo mu řečeno, že oběd se podává od dvanácti. Do té doby neměl co dělat. Usoudil, že by si mohl zdřímnout. Jen na chviličku. Měl za sebou dlouhou noc.

~

Reacher počkal, až Sorensonová předjede vyjící náklaďák, a když se dostali do bezpečí, požádal: „Povězte mi, jak to probíhalo s otisky prstů toho mrtvého.“

„Standardní postup,“ sdělila Sorensonová. „To je první, co technici udělají, než začne práci ztěžovat rozklad. Odeberou otisky a pošlou je do databáze.“

„Za pomoci satelitu?“

„Ne, přes mobil.“

„To je pohodlné.“

„Samozřejmě. Mobilní telefony přímo milujeme. Milujeme je k smrti. Z nejrůznějších důvodů. Dokážete si představit, že by Kongres přišel před dvaceti lety s návrhem zákona, že každý občan musí nosit ve dne v noci kolem krku vysílačku, aby vláda věděla, kde se přesně pohybuje? Dokážete si představit ten poprask? A občané se místo toho sami chopili iniciativy a předběhli vládu. Nenosí vysílačky kolem krku, ale v kapsách a kabelkách, výsledek je však stejný.“

„Našly se otisky prstů také v tom jasně červeném autě?“

„Spousta. Pachatelé se je vůbec nenamáhali odstranit.“

„Poslali jste je také do databáze?“

„Samozřejmě.“

„Nějaké výsledky?“

„Zatím žádné,“ sdělila Sorensonová. „Což téměř určitě znamená, že ti muži nejsou v databázi. Software dokáže pátrat hodiny, dokud se něčeho nedobere, ale takhle dlouho to nikdy netrvá. Musejí být nepopsané listy.“

„Což znamená, že nejsou cizinci,“ usoudil Reacher. „Neexistuje cizinec, kterému by nevzali otisky prstů. Berou jim je, když vstupují do země. Nebo žádají o víza. Výjimkou jsou jen ilegální přistěhovalci. Pachatelé k nám mohli proniknout přes kanadskou hranici. Tvrdí se, že je plná děr.“

„Jak by se ale dostali do Kanady? Máme přístup i do kanadských databází. A Kanada nemá jinou hranici. Pokud nepřišli pěšky přes severní pól nebo nepřeplavali Beringovu úžinu.“

„Ještě se nabízí Aljaška.“

„Kdyby ale přicestovali do Aljašky ze zámoří, odebrali by jim otisky prstů.“

„Nemohlo dojít k nějaké chybě nebo nedopatření?“

„Ne v uplynulých deseti letech.“

„Dobře, tak nejsou cizinci.“

~

Sorensonová pokračovala v cestě. Jen před pár hodinami jela opačným směrem, ale nerozpoznávala okolí. Dálnice vypadala jinak. Zářila mdlým šedivým světlem a nebylo vidět do stran ani na horizont vepředu či vzadu. Bylo to jako projíždět nekonečným mrakem. Déšť ustával, ale silnice stále stříkala. Všude se vznášela vodní tříšť.

Reacher na sedadle spolujezdce se zeptal: „Odkud přijel ten chlápek z ministerstva zahraničí?“

Sorensonová odpověděla: „Nevím. Prostě se zjevil v autě. Ale nebyl to žádný podvodník. Viděla jsem jeho průkaz.“

„Má ministerstvo zahraničí detašované pobočky jako vy?“

„Nevím. Neřekla bych.“

„Tak odkud přijel? Z Washingtonu to rozhodně být nemohlo, když dorazil tak rychle.“

„Dobrá otázka. Zeptám se svého velícího agenta. Dostal zprávu, že ten chlápek přijede. A vím, že v noci mluvil s ministerstvem zahraničí. Právě od nich se dozvěděl, že ten mrtvý byl obchodní atašé.“

„Nebo nebyl. Mám pocit, že ministerstvo zahraničí si něco hlídá. Zblízka všechno sleduje. Pokud ten chlápek skutečně pracoval pro ministerstvo zahraničí. Mohl také pracovat pro CIA.“

Sorensonová nic neřekla. Nic o kostkované košili z Pákistánu nebo Středního východu, nic o nočních voláních ze CIA, nic o jejich požadavku, že má podávat průběžná hlášení. Nevěděla proč. Napadala ji jen obyčejná pověrčivost. O některých věcech by se nemělo mluvit nahlas, a představa, že se CIA potlouká v srdci Ameriky, patřila podle jejího názoru k jedné z nich.

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Dcera Delfuensové se jmenovala Lucy. Šerif Goodman na ni narazil na nezastřešené verandě u sousedů. Byla to hubená, tmavovlasá a bledá holčička, stále v pyžamu. Neznatelně voněla po spánku a rušné domácnosti. Goodman ji posadil na betonový schůdek a sedl si vedle ní, lokty opřený o kolena a se svěšenýma rukama. Vypadali jako dva lidé, kteří spolu nezávazně klábosí. Až na to, že neklábosili. Šerif zahájil tím, že se zeptal, jak se má, ale nedostalo se mu kloudné odpovědi. Holčička byla němá strachy. Ale naslouchala. Šerif sdělil, že se její máma nevrátila z práce domů. Řekl, že nikdo neví, kde je. Připojil ujištění, že ji hledá spousta lidí.

Holčička nedala najevo sebemenší reakci. Bylo to, jako by jí poskytl tajemnou a zbytečnou informaci z naprosto jiného světa, například poučení o teplotě povrchu planety Jupiter nebo o rozdílu mezi AM a FM na stupnici rádia. Jen zdvořile přikývla, nervózně poposedla, zachvěla se zimou a naznačila, že chce dovnitř.

Pak si Goodman promluvil se sousedkou. Podal jí stejnou neúplnou informaci: Delfuensová je nezvěstná, nikdo neví, kde je, pokračuje pátrání. Pověděl, že se mu dostalo rady, aby Lucy nechodila ten den do školy. Možná by nebylo špatné, kdyby zůstala doma i její dcera. Pak sousedku požádal, jestli by nemohla zůstat doma i ona, aby dávala na obě dívky pozor. Lucy udělá za daných okolností dobře, když bude mít kolem sebe známé tváře.

Sousedka rozpačitě pokašlávala, zakoktala několikrát ahm, tvářila se utrápeně, ale nakonec slíbila, že se pokusí. Udělá, co je v jejích silách. Musí si několikrát někam zavolat. Goodman ji nechal stát ve dveřích, netečnou, nehybnou, ustaranou kvůli desítce věcí, v přítmí za zády dvě činorodé děti.

~

Déšť ustal, mraky prořídly a dálnice během patnácti kilometrů přestala kouřit, byla jen vlhká a nakonec suchá. Reacher začal rozeznávat některé úseky. Za dne vypadaly jinak. Dálnice se z černého tunelu změnila na nekonečnou silnici nepatrně vyvýšenou nad nedozírnou plochostí všude okolo. Tiše a trpělivě seděl a sledoval výjezdy, většinou klamné, ale občas i slibné. Pak spatřil jeden opravdu dobrý, pět až šest kilometrů vepředu, nejasný v dálce, beztvarý v šedivém světle, skupinku budov a les jasných neonových poutačů, Exxon, Texaco, Sunoco, Subway, McDonald’s, Cracker Barrel, Marriott, Red Roof, Comfort Inn. A obrovský papírový billboard inzerující nákupní středisko se zbožím za výhodné ceny, kterého si v noci nevšiml, protože nebyl osvětlený.

Navrhl: „Pojďme si dát snídani.“

Sorensonová neodpověděla. Reacher cítil, jak strnula na sedadle. Cítil, jak zpozorněla. Oznámil: „Mám hlad. Vy ho musíte mít taky. A kromě toho určitě potřebujeme natankovat.“

Žádná odpověď.

Dodal: „Nepokusím se uniknout. Kdybych nechtěl, tak bych v tomhle autě vůbec neseděl. Uzavřeli jsme dohodu. Copak jste zapomněla?“

Sorensonová odtušila: „Pobočka v Omaze musí prokázat nějaký výsledek noční práce.“

„To chápu. Dojedu s vámi až do Omahy.“

„Musím si tím být jistá. Tak se najíme někde, kde se dá koupit jídlo přímo do auta.“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Zajdeme dovnitř a sedneme si ke stolu, jako civilizovaní lidé, kteří si věří. A potřebuju se osprchovat. A potřebuju si koupit nějaké oblečení.“

„Kde?“

„V obchodě s levným zbožím.“

„Proč?“

„Abych se mohl převléknout.“

„Proč se chcete převléknout?“

„Abych učinil dobrý dojem.“

„Nechal jste svá zavazadla v impale?“

„Nemám žádná zavazadla.“

„Proč ne?“

„Co bych do nich dal?“

„Například čisté oblečení.“

„A pak co, o tři dny později?“

Sorensonová přikývla. „V tom máte pravdu.“ Další půlkilometr mlčela a pak zpomalila a dala blinkr, aby ostatním řidičům oznámila, že chce sjet z dálnice. Řekla: „Dobře. Věřím vám, Reachere. Doufám, že mě nezklamete. Už i tak jsem v dost prekérní situaci.“

Reacher neodpověděl. Na konci sjezdu zahnuli doleva a zamířili k benzinové pumpě Texaco. Sorensonová vystoupila z auta. Reacher vystoupil taky. Sorensonové se to moc nelíbilo. Reacher pokrčil rameny. Pokud mu hodlá věřit, mohla to udělat hned na začátku. Sorensonová zastrčila do štěrbiny kreditní kartu amexu a začala tankovat. Reacher sdělil: „Zajdu do obchodu. Nepotřebujete něco?“

Sorensonová zavrtěla hlavou. Dělala si starosti. Ne bezdůvodně. Hadice s benzinem je jako řetěz s koulí. On byl volný a ona připoutaná.

„Za chvíli jsem zpátky,“ přislíbil Reacher a odkráčel. Obchod byla ošuntělejší verze obchodu u benzinové pumpy Shell jihovýchodně od Des Moines. Stejné uličky s policemi se stejným zbožím, ale zanedbané a špinavé. U pokladny stejný typ prodavače. Prodavač zíral na Reacherův nos. Reacher prošel uličky a našel oddělení s toaletními potřebami pro cestovatele. Vybral si dezinfekci v tubě a malou krabičku náplastí. A malé balení zubní pasty. A lahvičku aspirinu. Zaplatil hotovými penězi u pokladny. Prodavač pořád zíral na jeho nos. Reacher objasnil: „Kousl mě komár. To je všechno. Nic vážného.“

Sorensonová na něj čekala na půl cesty mezi obchodem a stojany. Stále ustaraná. Reacher se jí zeptal: „Kde byste si chtěla dát snídani?“

Sorensonová opáčila: „Vyhovoval by vám McDonald’s?“

Reacher přikývl. Potřeboval proteiny, tuky a cukry, a bylo mu dost jedno, kde je dostane. Nebyl zaujatý proti rychlému občerstvení. Pořád lepší než pomalé, rozhodně pro člověka, který je neustále na cestách. Nasedli zpátky do auta, ujeli sto metrů, opět zahnuli a zaparkovali. Vstoupili do neonového světla, chladného vzduchu a světa plastikových židliček. Reacher si objednal dva cheeseburgery, dva kusy jablkového koláče a obří kávu. Sorensonová se podivila: „To je oběd, ne snídaně.“

Reacher odvětil: „Nejsem si jistý, co to je. Naposledy jsem se probudil včera ráno.“

„Já taky,“ řekla Sorensonová, ale objednala si normální snídani. Housku plněnou nějakou masovou směsí s vajíčkem a také kávu. Jedli usazeni naproti sobě u vlhkého laminátového stolu. Sorensonová se zeptala: „Kde se chcete osprchovat?“

„V motelu,“ odpověděl Reacher.

„To chcete zaplatit za celou noc kvůli jedné sprše?“

„Ne, zaplatím za jednu hodinu.“

„Všechny zdejší motely patří velkým řetězcům. Nejsou to zaplivané hodinové pajzly.“

„Provozují je ale lidské bytosti. A je ještě ráno. Takže pokojské se pořád činí. Recepční si vezme dvacet dolarů. Deset dá pokojské, aby znovu uklidila pokoj, a svých deset si zastrčí do kapsy. Obvykle to takhle vychází.“

„Už s tím máte zkušenosti.“

„Kdybych je neměl, nedostal bych se tak daleko.“

„I když je to dost drahé. S tím oblečením a se vším ostatním.“

„Na kolik vás přijde měsíčně hypotéka? A pojištění, olej, údržba, opravy, zahradnické práce a daně?“

Sorensonová se usmála.

„V tom máte pravdu,“ řekla.

Reacher dojedl jako první a zamířil na pánské toalety. Před vchodem visel na zdi telefon. Nechal ho bez povšimnutí. Toalety neměly ani okno, ani nouzový východ. Reacher si odskočil, umyl si ruce, a když vyšel ven, zjistil, že se na Sorensonovou zezadu mačkají dva chlapi. Sorensonová pořád seděla na židličce a muži stáli každý z jedné strany vedle ní, téměř se dotýkali masitými stehny jejích ramen a drželi ji v šachu, aby se nemohla otočit a vstát. Povídali si o ní, přes její hlavu, hrubě a křupansky probírali, proč je ta hezká dáma nechce pozvat, aby si k ní přisedli. Vypadali na řidiče náklaďáku. Patrně se spletli a považovali Sorensonovou za manažerku na cestách. Za výkonnou ředitelku. Černý kalhotový kostým, modrá košile. Ryba mimo svůj rybník. Tvářili se, že se jim líbí její vlasy.

Reacher se zastavil tři metry od nich a s napětím sledoval, jestli Sorensonová vytáhne průkaz nebo glock. Tipoval na průkaz, ale přál si glock. Sorensonová ale nevytáhla ani jedno. Jen tam seděla a nechala si všechno líbit. Byla to trpělivá žena. Nebo se chtěla vyhnout papírování. Reacher nevěděl, jaké předpisy musejí agenti FBI dodržovat.

Pak jeden z řidičů vycítil jeho přítomnost, ztichl, obrátil hlavu a probodl ho pohledem. Jeho kumpán následoval příkladu. Oba byli hromotlukové, oba obalení hmotou, která nebyla úplně svalovina, ale ani úplně tuk. Měli malé oči, neoholené obličeje, zkažené zuby a provázkovité vlasy. Představovali názornou ukázku prototypu, který Reacherův kamarád doktor označoval zkratkou VPP. Používal ji jako diagnózu, jako zprávu, jako tajný lékařský kód pro zasvěcené, jako odkaz od kolegy pro kolegu, aby si ušetřili zdlouhavé vysvětlování.

Ta zkratka znamenala vymaštěná podřadná protoplazma.

Nadešel čas rozhodnutí, kluci, pomyslel si Reacher. Buď se mi přestanete dívat do očí a odejdete, nebo máte smůlu.

Kluci nepřestali. Pořád na něj zírali. A nejenom kvůli zlomenému nosu. Výzva. Jakýsi primitivní hormonální imperativ. Reacher cítil, jak se ho zmocňuje. Proti jeho vůli, ale nevyhnutelně. Adrenalin okořeněný další složkou, čímsi temným, horkým, živočišným, čímsi prastarým, prehistorickým a urputným, čímsi, co zbaví člověka nervozity a naplní ho silou, učiní ho chladně odhodlaným a nezlomně přesvědčeným o vítězství. Není to, jako kdybyste vytasili při boji na nože pistoli. Je to, jako kdybyste odpálili plutoniovou bombu.

Řidiči zírali. Reacher opětoval jejich pohled. Pak řidič nalevo prohlásil: „Na co čumíš?“

Což byla výzva sama o sobě, s předvídatelnou dynamikou. Z nějakého záhadného důvodu většina lidí v tomhle bodě vycouvá. Většina lidí se začne tvářit omluvně, pokorně a prosebně. Na rozdíl od Reachera. Jemu instinkt velel zaútočit, ne ustoupit.

Opáčil: „Čumím na kus hovna.“

Žádná odpověď.

Reacher dodal: „Na kus hovna, které má dvě možnosti. Možnost jedna, naskočit do náklaďáku a dát si snídani o osmdesát kilometrů dál. Možnost druhá, nechat se naložit do sanitky a dát si snídani nitrožilně.“

Žádná odpověď.

„Tyto dvě možnosti jsou časově omezené,“ objasnil Reacher. „Tak si pospěšte, nebo rozhodnu za vás. Abych byl naprosto upřímný, sázel bych na sanitku a nitrožilní výživu.“

Řidiči pohnuli ústy a střelili očima do stran. Zůstali stát. Jen několik vteřin, jen aby neztratili tvář. Pak zvolili možnost číslo jedna, přesně jak Reacher předpokládal. Otočili se a dali na ústup, dostatečně pomalu, aby působili lhostejně a malinko trucovitě, ale neustále zrychlovali. Mířili ven. Otevřeli dveře a zmizeli na parkovišti. Bez ohlédnutí. Reacher vydechl a posadil se.

Sorensonová se ohradila: „Nemusíte na mě dávat pozor.“

Reacher odpověděl: „Já vím. A nedával jsem pozor na vás. V tu chvíli mluvili se mnou. Dával jsem pozor sám na sebe.“

„Co byste udělal, kdyby neodešli?“

„Čistě teoretická otázka. Zmetkové jako oni vždycky odejdou.“

„Řekl jste to dost zklamaně.“

„Jsem permanentně zklamaný. Žijeme v neuspokojivém světě. Jen tak mimochodem, proč jste zůstala sedět a nechala si to líbit?“

„Papírování,“ objasnila Sorensonová. „Zatýkání je děsná otrava.“

Vytáhla telefon a zapnula ho. Zkontrolovala signál a jestli je nabitý. Zase ho vypnula.

„Čekáte volání?“ zeptal se Reacher.

„Víte přece, že čekám. Čekám, kdy mě stáhnou z tohohle případu.“

„Možná k tomu nedojde.“

„Mělo k tomu dojít před dvěma hodinami.“

„Proč si myslíte, že k tomu nedošlo?“

Sorensonová nestačila odpovědět, protože právě v tu chvíli, jako na pokyn, jí zazvonil telefon.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Telefon poskakoval a bzučel. Zvonil slabě a křehce. Prostý elektronický tón. Sorensonová se představila a poslouchala. Reacher jí viděl v obličeji, že to není telefonát, který čekala. Zůstávala na palubě. Zatím. Nestáhli ji z případu, ale dostávala o něm informace. Nebyly to špatné zprávy, soudě podle jejího výrazu, ale ani dobré. Spíš zajímavé. Možná dokonce nečekané.

Sorensonová ukončila hovor, pohlédla přes vlhký laminátový stůl a oznámila: „Naši policejní lékaři dospěli konečně tak daleko, že mohli začít s transportem mrtvého muže ze staré čerpací stanice.“

Reacher se otázal: „A k čemu došlo?“

„Vyšla najevo až dosud nezjištěná skutečnost.“

„Jaká?“

„Pachatelé mu těsně předtím, než ho pobodali, zlomili ruku.“

~

Sorensonová Reacherovi vysvětlila, že policejní lékaři FBI naložili mrtvolu na pojízdná nosítka, aby ho dopravili k přistavenému pohřebnímu vozu. Nedali ji do pytle, což je v případech, kdy tělo leží v louži zasychající krve, normální. Nemá cenu umazat pytel z obou stran. Chystali se zatáhnout zip až ve voze. Po cestě narazila nosítka na hrbol a mrtvole sklouzla pravá paže. Loket měla ohnutý do nepřirozeného úhlu. Lékaři použili hned na místě přenosný rentgen a zjistili, že je roztříštěný kloub. Nepřipadá v úvahu, aby ke zranění došlo někdy předtím, protože by nesnesitelně bolelo. Nikdo se neprochází s roztříštěným loktem. Nevydržel by to ani minutu. A rozhodně by nezvládl řídit celou cestu až z Denveru. A ke zranění nedošlo ani po smrti. Přes pokožku prosvítalo trochu krve. A loket byl lehce oteklý. Ale jen velice málo. Když došlo ke zranění, působil ještě krevní tlak, ale jen krátce.

„K takovým zraněním dochází při boji zblízka,“ podotkl Reacher. „Alespoň většinou. Byla to reakce na předcházející akci. Mrtvý muž vytáhl zbraň. Pistoli nebo možná vlastní nůž. V sebeobraně. Odzbrojili ho tím, že mu zlomili loket. Předpokládám, že byl pravák.“

„Většina lidí jsou praváci,“ konstatovala Sorensonová. „A pak ho řízli, bodli a muž o chvilku později vykrvácel.“

„Zaslechl očitý svědek výkřik?“

„Nezmínil se o tom.“

„Zlomené lokty příšerně bolí. Něco slyšet musel. Alespoň vyjeknutí. Nejspíš pěkně hlasité.“

„Nemůžeme se ho teď zeptat.“

„Byly na místě činu nalezeny nějaké zbraně? Mrtvého muže nebo pachatelů?“

Sorensonová zavrtěla hlavou. „Patrně je hodili do otevřené trubky v čerpací stanici.“

„Pořád si myslíte, že byl jenom obchodní atašé? Daleko od domova, s nožem nebo pistolí v kapse?“

Sorensonová opět zavrtěla hlavou.

„Něco jsem vám neřekla,“ přiznala. „CIA čmuchala celou noc okolo. Ozvala se během okamžiku. Dokonce ještě před protiteroristickým týmem FBI. Dlouho před tím, než dorazil ten chlápek z ministerstva zahraničí.“

„Co chtěli?“

„Chtěli vědět, co jsme zjistili a jak vypadá situace.“

„Tak vidíte,“ prohlásil Reacher. „Ten mrtvý byl jeden z nich.“

„Tak proč mě ještě neodvolali? Ten případ musel nabýt na nebetyčné důležitosti.“ Sorensonová si znovu zkontrolovala mobil. Měl signál a byl nabitý, ale zarytě mlčel.

~

Další zastávku udělali u nákupního střediska. Levné výrobky, v levné a bezútěšné budově. Zhruba třetinu zabíralo oblečení pro muže. Reacher poznal některé značky. Sleva na něj neučinila dojem. Podle jeho názoru nedosahovaly ani snížené ceny požadované hodnoty.

Výběr měl jako obvykle omezený svou výškou a objemem. V jednom obchodě se mu ale podařilo objevit neznačkové modré džíny a v druhém tři vrstvy na horní část těla: tričko, košili a bavlněný svetr. Ve třetím obchodě pořídil modré ponožky a bílé spodní prádlo, ve čtvrtém k nim přidal modrou teplou bundu. Usoudil, že boty si zatím nechá. Alespoň několik dnů. Byl s nimi spokojený.

„Vy máte rád modrou?“ zeptala se ho Sorensonová.

„Mám rád oblečení v jednom odstínu.“

„Proč?“

„Kdosi mi řekl, že se to tak dělá.“

Nákup ho přišel na celkem sedmdesát sedm dolarů, což se pohybovalo v přijatelném rámci. Oblečení bude nosit minimálně tři a maximálně čtyři dny, což dělalo zhruba dvacet až dvacet pět dolarů na den. Levnější než někde bydlet a pohodlnější než prát, žehlit, rovnat a balit. Stoprocentně.

Sorensonová se otázala: „Kde berete peníze?“

Reacher odpověděl: „Kde se dá.“

„Jak to myslíte?“

„Částečně čerpám z úspor.“

„A zbytek?“

„Občas pracuju.“

„Co děláte?“

„Příležitostné práce. Cokoliv je zapotřebí.“

„Jak často?“

„Tu a tam.“

„Čímž se nedá moc zbohatnout.“

„Mám ještě doplňkové zdroje.“

„Jaké zdroje?“

„Válečnou kořist.“

„Válečnou kořist?“

Reacher objasnil: „Okrádám bídáky.“

„A vy to přede mnou otevřeně přiznáváte?“

„Řídím se vaším příkladem. Federální úřady zabavují majetek v jednom kuse. Najdete u někoho v přihrádce na rukavice koks a sbohem BMW. To samé platí pro domy a lodě.“

„To je něco jiného. Snižujeme tím náklady na naše výdaje. Ulevujeme daňovým poplatníkům.“

„Přesně jako já,“ pravil Reacher. „Kdybych to nedělal, bral bych podporu v nezaměstnanosti.“

~

Rozhodl se, že se vysprchuje v Red Roof. Vedoucí, který měl motel od řetězce pronajatý, stál za recepčním pultem a stejně jako všichni podobní podnikatelé byl rád, že si může strčit trochu peněz do vlastní kapsy. Přesně podle očekávání se dohodli na dvaceti dolarech, deset pro něj a deset pro nejoblíbenější pokojskou. Reacher si odnesl na pokoj v jedné papírové tašce nákup od benzinové pumpy a ve čtyřech dalších nové oblečení. Sorensonová šla s ním a překontrolovala pokoj. Nic neřekla, ale bylo na ní vidět, že se jí nelíbí okno v koupelně. Nebylo velké, ale stačilo by. Pokoj byl v přízemí a okno vedlo dozadu do dlážděné uličky za motelem.

„Zůstaňte tady, jestli chcete,“ nabídl Reacher. „Nechám roztažený závěs ve sprše. Abyste si nedělala zbytečně starosti.“

Sorensonová se usmála, ale neodpověděla. Ne přímo. Pouze se zeptala: „Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Dvacet dvě minuty sprchování,“ objasnil Reacher. „Pak se budu tři minuty utírat a tři minuty oblékat. Plus rezerva pět minut na nepředvídatelné události. Řekněme třicet tři minuty dohromady.“

„To je velice přesný výpočet.“

„Přesnost je chvályhodná vlastnost.“

Sorensonová odešla a Reacher si začal svlékat staré oblečení. Bylo ve značně zuboženém stavu. Měl ho na sobě už celé dny, od událostí v Boltonu v Jižní Dakotě. Na některých místech na něm byly skvrny od bláta, na jiných od krve, nejenom Reacherovy, ale i jiných. Reacher sbalil špinavé oblečení do koule a zastrčil ho do koše na odpadky v koupelně. Pak si pečlivě vyčistil zuby a pustil sprchu.

Umyl si vlasy, namydlil se od hlavy k patě a drbal se a splachoval. Osm minut. Potom vystoupil ze sprchy, popadl žínku a věnoval se před zrcadlem nad umyvadlem obličeji. Odmočil strupy a opatrně vyčistil otevřené rány. Nanesl si nad horní ret silnou vrstvu mýdla, co nejvíc se nadechl a nekontrolovatelně se rozkýchal. Z nosu mu létaly kusy zaschlé krve velikosti hrachu.

Pak vlezl znovu do sprchy a znovu se od hlavy k patě umyl. Usušil se, oblékl a učesal si prsty vlasy. Zastrčil do jedné kapsy starý pas a kartu do bankomatu a do druhé kartáček na zuby. Dal si do bundy tlusťochův motelový klíč. Polkl aspiriny a zapil je vodou z kohoutku. Vyndal z papírové tašky dezinfekční krém a krabičku s náplastmi a otevřel okno, aby vyvětral a odmlžil zrcadlo.

Julia Sorensonová stála v zadní uličce a pozorovala okno.

Telefonovala. Nebyla z toho hovoru nadšená. Přela se, ale zdvořile. Se šéfem, odhadl Reacher. Proto ta zdrženlivost. Neslyšel ani jednoho, ale usoudil, že šéf konečně odvolává Sorensonovou z případu, a ona se brání. Sorensonová vypadala, že objasňuje všechny body, proč by měla setrvat. Sekala volnou rukou do vzduchu, odsunovala stranou námitky, strkala dopředu a doprostředka přesvědčivé důvody. Nahrazovala fyzickými gesty plochost hlasu. Reacher zastával názor, že telefon je velice neuspokojivým prostředkem komunikace. Nedá se vystihnout řeč těla ani drobné nuance.

Podíval se zpátky do zrcadla a utřel si toaletním papírem poranění. Pak do nich z tuby vymáčkl červíky dezinfekce. Setřel přebytečné množství a osušil nezraněnou pokožku. Přelepil náplastí největší ránu. Další náplastí druhou největší. Vyhodil odpadky na staré oblečení, zavřel okno a vyšel do ložnice. Podíval se do zrcadla vedle skříně. Nové oblečení bylo naprosto v pohodě. Vlasy docela ušly. Obličej vypadal příšerně. Rozhodně ne jako obrázek. Ale hezký jako obrázek stejně nikdy nebyl a rozhodně vypadal lépe než před hodinou. Nabyl téměř lidských rysů.

Vyšel na parkoviště. Auto Sorensonové stálo přímo přede dveřmi. Sorensonová se opírala o přední blatník. Reacher usoudil, že vyšla z uličky, když zavřel okno koupelny. Pak doběhla dvojnásobnou rychlostí dopředu. Ne aby ho přivítala. Aby měla jistotu, že neuteče.

Pravila: „Vážně jste prokoukl.“

Cosi v jejím obličeji. Cosi v jejím hlase. Ne bolest. Ne hněv. Dokonce ani zklamání. Spíš zmatek.

Reacher se zeptal: „Co se děje?“

„Obdržela jsem hovor.“

„To jsem viděl.“

„Zavolal mi velící agent.“

„To mi došlo. Stáhl vás z případu?“

Sorensonová zavrtěla hlavou a pak přikývla. Řekla: „Ano, odvolali mě z případu. Ale ne proto, že by mi ho odebral můj velící agent.“

„Tak proč?“

„Protože ten případ už není. Přestal existovat.“

„Jak to myslíte?“

„Před dvaceti minutami se přestal vyšetřovat. Což je vážně logické, protože co se FBI týče, nic se včera v noci v Nebrasce nestalo. Vůbec nic.“

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Sorensonová pravila: „Šli na to z druhé strany. Neudělali z toho případu nebetyčně důležitý. Udělali z něj černou díru. Vymazávají ho z historie. Patrně z podnětu CIA. Nebo ministerstva zahraničí. Něco tutlají. Hrají si na ochránce bezpečnosti státu.“ Pak jí zazvonil telefon, ještě než Reacher stačil cokoliv říct. Sorensonová se podívala na číslo volajícího a zeptala se: „Co má směrové číslo 405?“

„Jihozápadní Oklahoma,“ odpověděl Reacher. „Patrně Lawton. Volá vám armáda.“

Sorensonová se představila, chvíli naslouchala a pak poděkovala. Ukončila hovor a oznámila: „Matka Sillová potvrdila, že Peter James King byl v roce 1991 v aktivní službě. Dělal něco, čemu nerozumím. Prý byl nějaký fister.“

„Fire support team, dělostřelecký podpůrný tým,“ objasnil Reacher. „Takže žádný dagby. Podcenil jsem ho. Patrně dělal předsunutého pozorovatele. Což jsou většinou chytří kluci. 13F MOS. Což znamená, že operoval se skromnou pěchotou nebo pokornou těžkou brigádou, ne s nadutými králi bitev. Potvrdili, že se jeho bratr jmenuje Alan?“

„Ne. Ale ani to nepopřeli. Potřebovali by podrobnější záznamy.“

„Co se s Peterem stalo?“

„Odešel v roce 1997 jako dělostřelecký seržant.“

„Ve stejném roce jako já. Kde je teď?“

„Matka Sillová si není jistá. Naposledy slyšela, že pracuje pro bezpečnostní společnost v Denveru v Coloradu. Což je přesně město, kde přistál ten mrtvý muž.“

„Shoda okolností,“ usoudil Reacher. „Alan King řekl, že spolu nemluví.“

„Vy mu věříte?“

„Po pravdě mi pověděl, jak se jmenuje jeho bratr a kde sloužil. Proč by mi lhal o tom, že spolu nemluví?“

„Kolik lidí žije v Denveru?“

„Okolo šesti set tisíc,“ sdělil Reacher. „Mezi dvěma a půl až třemi miliony v celé aglomeraci, podle toho, jak to měříte. Příliš mnoho nebo příliš málo na Kingův milion a půl.“

„Jak tohle všechno víte? Směrová čísla a počty obyvatel?“

„Mám rád informace. Mám rád fakta. Denver se jmenuje po Jamesovi W. Denverovi, který byl tehdy guvernérem kansaského teritoria. Chtěl mu tím vlézt do zadku pozemkový spekulant Larimer. Doufal, že tam guvernér přesune okresní sídlo a on díky tomu zbohatne. Nevěděl ale, že guvernér už tou dobou odstoupil. Pošta chodila tenkrát pomalu. A nové město pak stejně připadlo Coloradu, ne Kansasu. Směrové číslo je 303.“

„Nastupte si,“ nařídila Sorensonová.

„Nechcete, abych řídil?“

„Ne, nechci. Nechci, abyste seděl za volantem, až dorazíme. Stačí, že sedíte vepředu.“

„Vzadu nepojedu.“

Sorensonová na to nic neřekla. Nastoupili, na svá obvyklá místa. Sorensonová vycouvala z parkoviště motelu a propletla se zpátky k dálnici. Najela na nájezd a zrychlila. Na východě se stahovaly dešťové mraky. Počasí jim bylo v patách. Sorensonová zastrčila mobil do držáku, kde pípl, aby oznámil, že se nabíjí, a pak začal okamžitě zase zvonit, ne slabě a křehce, ale hlasitě a silně v reproduktorech. Sorensonová přijala volání a mužský hlas oznámil, že je na cestě do místa určení jihovýchodně od Des Moines, jak dostal za úkol.

Sorensonová zavěsila a vysvětlila: „Moji technici se jedou podívat na Delfuensovou.“

Reacher prohlásil: „O ní bychom si měli promluvit. Jak je možné, že FBI uzavřela případ, když zemřela nevinná náhodná oběť?“

„Takové věci se už staly.“

„Fakta ale nezmizí.“

„Nepopíráme, že Delfuensová zemřela. Každý den umírá spousta lidí.“

„Jak umřela?“

„Nikdo neví. Odjela vlastním autem do sousedního státu. Auto se vznítilo. Možná spáchala sebevraždu. Možná spolykala nějaké prášky a vykouřila poslední cigaretu. A upustila ji. Nikdy to nezjistíme přesně, protože shořely důkazy. Lahvička od prášků a tak dále.“

„To je scénář vašeho šéfa?“

„Stala se z toho místní záležitost. Bude si s ní muset poradit šerif Goodman. Až na to, že si s ní neporadí, protože mu bude určitě taky někdo šlapat na paty.“

„Co ten zmizelý očitý svědek? Toho taky vymažou?“

Sorensonová pokrčila nad volantem rameny. „Místní bezvýznamný zemědělský dělník, který pije, žije v pronajatém domě a nemá trvalý vztah? Takoví lidé pořád někam odcházejí. Někteří se vrátí, jiní ne.“

„To je také ve scénáři?“

„Pro všechno se najde přijatelné vysvětlení. Ne příliš přesné, ne příliš mlhavé.“

Reacher namítl: „Jestli ten případ před dvaceti minutami uzavřeli, proč vám ještě volají? Před chvílí matka Sillová a teď vaši kriminalističtí technici?“

Sorensonová se na okamžik zarazila. Vysvětlila: „Protože jak matka Sillová, tak moji technici mají moje číslo na mobil. Můžou mi zavolat přímo. Nemusí volat přes naši kancelář. Ještě nedostali memo.“

„Kdy ho dostanou?“

„Modlím se, aby to nebylo moc brzy. Zejména aby ho nedostali moc brzy moji technici. Potřebuju vědět, jak King s McQueenem udrželi Delfuensovou na zadním sedadle. Vy byste tam zůstal klidně sedět? Oni zapálí auto a vy tam sedíte a necháte si to líbit? Proč byste to dělal? Proč byste se nebránil?“

„Nejdřív ji zastřelili. To je jasné. Byla už mrtvá.“

„Přesně v to doufám.“

„Možná se jim to nikdy nepodaří prokázat.“

„Jediné, co potřebuju, je pravděpodobnost. Jakým směrem se kloní. Což se mi možná podaří získat. Moji lidé jsou zatraceně dobří.“

„Váš šéf je určitě odvolá.“

„Neví, že tam vyrazili. A já mu to nebudu strkat pod nos.“

„Copak se nebude ptát, kde vězí?“

„Jenom přese mě. Já jsem jejich hlavní kontaktní osoba.“

Sorensonová pokračovala v cestě, ujela další rychlý kilometr a Reacher vedle ní mlčel. Slunce jim stále svítilo za zády. Vrhalo stíny. Dešťové mraky visely stále nízko na obloze. Ale blížily se. Vzdálený horizont byl mnohem jasnější. Reacher pravil: „Pokud přestal případ existovat, nemusí už pobočka v Omaze prokázat výsledky noční práce. Protože žádná noční práce neproběhla. Protože se v Nebrasce nic nestalo.“

Sorensonová neodpověděla.

Reacher dodal: „A pokud už neprobíhá aktivní vyšetřování, nedostane se vám žádné informace, kterou byste mi mohla předat.“

Sorensonová neodpověděla.

Reacher se zeptal: „Tak proč jsem pořád v autě?“

Žádná odpověď.

Reacher se zeptal: „Jsem také součástí scénáře? Bezvýznamný nezaměstnaný veterán bez střechy nad hlavou? Bez trvalého vztahu? Lidé jako já neustále odcházejí, není-liž pravda? Což by bylo velice pohodlné pro všechny zúčastněné. Protože jsem poslední z živých, který by mohl celý tenhle koncept rozbít. Viděl jsem Kinga s McQueenem. Viděl jsem Delfuensovou v jejich společnosti. Vím, že neodjela svým autem do sousedního státu. Vím, že nespolykala prášky. Tak mě chtějí také vymazat?“

Sorensonová neodpověděla.

Reacher se zeptal: „Julie, bavila jste se o mně se svým šéfem, zatímco jsem byl ve sprše?“

Sorensonová připustila: „Ano, bavila.“

„A jaké jste dostala příkazy?“

„Pořád vás mám přivézt.“

„Proč? Co mají v plánu?“

„Nevím,“ opáčila Sorensonová. „Musím vás přivézt na parkoviště. Víc mi toho neřekli.“

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Reacher strávil dlouhou minutu rozborem variant dřívějšího problému: není snadné zneškodnit z předního sedadla řidiče, který jede stotřicítkou po veřejné dálnici. Je to nejenom nesnadné. Je to téměř nemožné, i přes bezpečnostní pásy a airbagy. Příliš riskantní. Příliš mnoho nevinných nezúčastněných okolo. Lidé jedoucí do práce, staří lidé směřující na návštěvu za rodinami.

Sorensonová pravila: „Je mi líto.“

Reacher opáčil: „Moje máma mi vždycky říkala, že nemám myslet v první řadě na sebe. Obávám se ale, že tentokrát ji nebudu moct poslechnout. Dostanete se do velkého maléru, když mě nedodáte?“

„Do obrovského.“

Což nebyla odpověď, kterou chtěl Reacher slyšet. Pravil: „V tom případě potřebuju, abyste něco odpřisáhla. Zvedněte pravou ruku.“

Sorensonová poslechla. Sundala pravičku z volantu a pozvedla ji k rameni, dlaní nahoru, napůl pomalu a napůl bryskně, naučeným pohybem vládního úředníka. Reacher se zprudka otočil na sedadle, popadl ji levou rukou za zápěstí, jedna, a pak se natáhl, zajel jí pravou rukou pod sako a vytáhl jí z pouzdra na boku glock, dva. Potom se zase opřel o opěradlo, pistoli v mezeře mezi nohou a dveřmi.

Tři.

Sorensonová si postěžovala: „To bylo proradné.“

„Omlouvám se,“ pravil Reacher. „Vám i své mámě.“

„Také je to zločin.“

„Patrně.“

„Chystáte se mě zastřelit?“

„Patrně ne.“

„Tak jak to hodláte navléknout?“

„Vysadíte mě blok od vaší budovy. Ale řeknete jim, že jste mě ztratila před třiceti kilometry. Aby začali hledat na nesprávném místě. Zastavili jsme třeba u benzinové pumpy. Možná jsem si došel na záchod a utekl.“

„Vrátíte mi zbraň?“

„Ano,“ přislíbil Reacher. „Blok od vaší budovy.“

Sorensonová řídila a mlčela. Reacher seděl tiše vedle ní a vzpomínal, jak se dotkl pokožky na jejím zápěstí, myslel na teplo jejího žaludku a boku. Přejel po nich bříškem palce, když sahal po pouzdru. Bavlněná košile a pod ní její tělo, něco mezi tvrdým a měkkým.

~

Dálnice je provedla přes jižní část Council Bluffs v Iowě, pak přejeli po mostě přes řeku Missouri a potom se vynořili zpátky v Nebrasce, přímo ve městě Omaha. Dálnice protnula jeho střed, vynořil se ukazatel k zoologické zahradě, ukazatel k parku, obytné čtvrti na severu a nejednotný pruh hustě namačkaných průmyslových podniků na jihu. Pak se dálnice konečně odklonila doleva a Sorensonová sjela na ulici, která pokračovala rovně z východu na západ přes komerční zónu. V tom místě však už zóna nevypadala moc komerčně. Připomínala spíš rozlehlý park s jednotlivými obchody. Nebo kancelářemi. Budovy byly nízké a bílé, stály stovky metrů od sebe a obklopovaly je upravené široké trávníky a stromy. Před každou budovou se roztahovalo velké parkoviště. Reacher čekal něco víc ve středu města. Představoval si úzké uličky, cihlové zdi, rohy, uličky a vchody. Počítal s obvyklým labyrintem centra.

Zeptal se: „Kde přesně sídlíte?“

Sorensonová ukázala za další světla, napříč na západ a malinko na sever.

„Tamhle,“ oznámila. „To je naše pobočka.“

Reacherův pohled padl na zadní trakt roztáhlé bílé budovy, nové, čtyř– až pětipodlažní, zhruba dvě stě metrů daleko. Zleva, zprava a vzadu se rozprostírala travnatá plocha. Na druhé straně prosvítalo obří parkoviště další budovy v řadě. Všude plochá prázdnota, kde se nedalo schovat, nebylo kam utéct.

„Jeďte dál,“ požádal. „Tohle se mi nelíbí.“

Sorensonová už zpomalovala. Namítla: „Řekl jste o blok dál.“

„Tohle nejsou bloky. To jsou fotbalová hřiště.“

Sorensonová projela přes světla. Přímo za bílou budovou zahlédl Reacher malé parkoviště s vzorně vyrovnanými služebními vozy a neoznačenými auty. Pár metrů od nich však stál osamocený tmavě modrý crown vic natočený k odjezdu a vedle něj černá uzavřená dodávka. V prostoru mezi nimi podupávali čtyři muži zachumlaní v kabátech, popíjeli kávu, zabíjeli čas a čekali.

Patrně na něj.

Zeptal se: „Znáte je?“

„Dva z nich,“ odpověděla Sorensonová. „To jsou ti dva z protiteroristického oddělení, kteří přijeli včera v noci z Kansas City. Jmenují se Dawson a Mitchell.“

„A ti druzí dva?“

„Nikdy jsem je neviděla.“

„Nezastavujte.“

„Nemohl byste si s nimi alespoň promluvit?“

„To není zrovna dobrý nápad.“

„Nemůžou vám nic udělat.“

„Už jste četla protiteroristický Patriot Act?“

„Ne,“ odpověděla Sorensonová.

„Četl ho váš šéf?“

„Pochybuju.“

„Proto mi můžou udělat úplně cokoliv. Protože kdo by jim v tom zabránil?“

Sorensonová ještě víc zpomalila.

Reacher požádal: „Nezabočujte, Julie. Jeďte dál.“

„Řekla jsem jim, kdy zhruba dorazím. Velice brzy znervózní a začnou mě hledat.“

„Zavolejte jim a povězte, že máte poruchu a zůstala jste trčet na krajnici. Že jste píchla. Že jste stále v Iowě. Nebo jim povězte, že jste špatně sjela a dostala se omylem do Wisconsinu.“

„Můžou vystopovat můj mobil. Možná to už udělali.“

„Jeďte dál,“ zopakoval Reacher.

Sorensonová mírně zrychlila. Minuli bok bílé budovy. Měli ho sto metrů od sebe. K přednímu vchodu se stáčela široká příjezdová cesta. Průčelí bylo moderní a působivé. Převažovalo zrcadlové sklo. Nikde se na první pohled nic nedělo. Panoval klid. Reacher otočil hlavu a sledoval, jak mu budova mizí za zády.

„Děkuju,“ pravil.

„Kam si přejete odvézt teď?“ zeptala se Sorensonová.

„Bude mi stačit kilometr odtud.“

„A pak bude co?“

„Pak se rozloučíme.“

Neodjeli ale kilometr od bílé budovy a nerozloučili se. Protože Sorensonové zazvonil v držáku telefon, Sorensonová přijala volání a v reproduktorech se ozval mužský hlas, naléhavý, hlasitý a plný paniky. Pravil: „Paní Sorensonová? Tady je šerif Victor Goodman. Zmizela dcera Karen Delfuensové. Odvedli ji nějací muži.“

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Sorensonová dupla na brzdu, strhla volant, otočila do protisměru a vyrazila k dálnici, opět kolem budovy FBI, kolem jejího průčelí, boku a zadního pozemku, a pokračovala dál, stejnou cestou, kterou před pár minutami přijeli. Hlas v telefonu odvyprávěl, co se stalo. Se vší pravděpodobností okresní šerif Victor Goodman, sto třicet kilometrů odtud. Místní vykonavatel zákona. První, který dorazil minulou noc na místo činu. Zněl schopně, ale unaveně a vystresovaně, jako by ztrácel půdu pod nohama. Oznámil: „Hned ráno jsem té holčičce řekl, že se pohřešuje její máma. Usoudil jsem, že bude lepší, když jí to sdělím jemně. Nejdřív jeden krok a potom druhý. Požádal jsem sousedku, aby ten den neposílala obě děti do školy. Poprosil jsem ji, aby s nimi zůstala doma. Ale neudělala to. Bála se, že by mohla přijít o místo. Tak je nechala samotné. Myslela si, že se nemůže nic stát. Ale stalo se. Ještě jednou jsem se tam zastavil, abych se podíval, jak se jim vede, a našel jenom holčičku sousedů. Úplně samotnou. Řekla, že přišli nějací muži a odvedli dceru Delfuensové.“

„

Sorensonová se zeptala: „Kdy?“

Goodman upozornil: „Bavíme se tady o desetiletém dítěti. Nedokázala to určit přesně. Odhaduju, že asi tak před hodinou.“

„Kolik mužů?“

„To nevěděla.“

„Jeden? Dva? Deset?“

„Víc než jeden. Řekla muži, ne muž.“

„Popis?“

„Prostě muži.“

„Černoši? Běloši? Mladí? Staří?“

„Určitě běloši, o černoších by se zmínila. Tohle je koneckonců Nebraska. Věk netuší. Všichni dospělí připadají dětem staří.“

„Oblečení?“

„Nepamatuje si.“

„Vozidlo?“

„Nedokáže ho popsat. Nejsem si jistý, jestli ho vůbec viděla. Tvrdí, že ano, a nazvala ho autem, mohlo to být ale cokoliv. Pick-up nebo SUV.“

„Barva?“

„Nepamatuje si. Pokud ho vůbec viděla. Možná to jenom předpokládá. Patrně ještě v životě neviděla chodce. Ne tady v té pustině.“

„Pamatuje si, jaká padla slova?“

„Nedávala moc pozor. Zazvonil zvonek a Lucy Delfuensová šla otevřít. Sousedovic holčička říká, že zahlédla u dveří muže, zaslechla hovor, ale zůstala v zadní místnosti. Hrála si. Byla soustředěná na něco jiného. Po pěti minutách si uvědomila, že se Lucy nevrátila dovnitř.“

„Proč by otvírala dcera Delfuensové dveře v domě, kde nebydlí?“

„Vidí to jinak. Obě mají v podstatě dva domovy. Pořád u sebe navzájem přespávají.“

„Prohledal jste okolí? Včetně domu Delfuensové?“

„Nasadil jsem všechny muže. Nikde ani stopa po Lucy.“

„Vyzpovídal jste sousedy? Toho šedovlasého muže?“

„Nebyl doma. Odjíždí v šest ráno do práce. Ve čtvrtém domě nic neviděli.“

„Ohlásil jste to státní policii?“

„Samozřejmě, ale nemohl jsem jim poskytnout žádné informace.“

„Pohřešované dítě je přece nejvyšší priorita.“

„Co ale můžou udělat? Mají jenom malé oddělení. A tohle je velký stát. Není v jejich silách, aby byli úplně všude a zastavili úplně každého.“

„Dobře, chopíme se toho,“ přislíbila Sorensonová. „Už jsem na cestě. Ale v mezičase pokračujte v pátrání.“

„Samozřejmě že budu pokračovat. Můžou být teď ale sto kilometrů daleko.“

Sorensonová na to nic neřekla. Jen ukončila hovor, prohnala se po nájezdu a téměř stošedesátkou zamířila na západ.

~

Reacher vrátil Sorensonové po deseti závodnických minutách glock a zeptal se: „Bude váš šéf ignorovat i ztracené dítě?“

Sorensonová si zastrčila glock zpátky do pouzdra na boku a prohlásila: „Můj šéf je ambiciózní. Sní o velké kariéře. Jednoho dne by chtěl být zástupcem ředitele. Proto udělá cokoliv, co mu Hoover Building nařídí, ať už je to správné, či nesprávné. Někteří velící agenti jsou takoví. A Hoover Building udělá cokoliv, co jí nařídí CIA. Nebo ministerstvo zahraničí nebo Homeland Security nebo Západní křídlo nebo kdo to tady řídí.“

„To je šílené.“

„Přesně takhle fungují moderní policejní síly. Zvykněte si na to.“

„Jak moc svobodně budete moct jednat?“

„Vůbec ne, jakmile zjistí, kde jsem.“

„Tak neberte telefon.“

„Nemám to v úmyslu. Rozhodně ne ze začátku.“

„A potom?“

„Nechají hlasové zprávy. Budou posílat esemesky a e-maily. Nemůžu se vypařit. Nemůžu neuposlechnout přímé rozkazy.“

Reacher nic neřekl.

Sorensonová ho vybídla: „Vy byste je neuposlechl? Už jste to někdy udělal?“

„Párkrát,“ připustil Reacher.

„A teď je z vás nezaměstnaný veterán bez střechy nad hlavou a pevného vztahu.“

„Přesně tak. Tohle není nikdy jednoduché. Ale můžete začít. Něco podniknout, než vás vyřadí ze hry.“

„Jak?“

„Motiv,“ navrhl Reacher. „Nad ním byste se měla zamyslet. Kdo by, krucinál, unášel dítě mrtvé ženské? A proč? Zejména dítě, které neví nic o tom, co se stalo jeho matce?“

„Musí ale existovat souvislost. Nemůže to být náhoda. Neunesl ji otec, kterému se nelíbí, že mu ji nesvěřili do péče. Po okolí se nepotuluje zvrhlý pedofil.“

„Možná měli políčeno na dceru sousedů. Spletli si děvčata. Stalo se to ostatně v domě sousedů. Je sousedka také rozvedená?“

„Tohle není náhoda, Reachere.“

„Tak co to je?“

„Nevím.“

„Já také ne,“ připustil Reacher. „Vůbec to nedává smysl.“

~

Šerif Goodman už třicet hodin nespal. Šly na něj mrákoty, motal se únavou a sotva se držel na nohou. Ale pokračoval v práci. Neměl důvod si myslet, že únosci zůstali nablízku, ale přikázal svým mužům, aby prohledali úplně všechny prázdné budovy, stodoly, kůlny, přístěnky a domy. Sám se také přidal a procházel místa, kam se jeho muži nestihli podívat. Nic nenašel. Jeho muži také nic nenašli. Éter byl plný unavených a poraženeckých rádiových zpráv.

Skončil opět před domem sousedky Delfuensové. Zaparkoval, zůstal sedět a bojoval se spánkem. Nutil se myslet. Vzpomněl si, jak se holčička chovala na verandě, když ji přišel brzy ráno navštívit. Oněmělá nevírou zdvořile přikyvovala a nervózně se vrtěla. Byla to venkovská holka. Deset let stará. Žádné zázračné dítě. Věřila by každému alespoň trochu slušnému dospělému. Nechala by se přesvědčit jakýmkoliv náznakem autority. Přistoupila by na jakýkoliv slib. Pojď s námi, zlatíčko. Našli jsme tvou mámu. Odvedeme tě k ní.

Ale kdo?

~

Kdo v první řadě vůbec věděl, že se Delfuensová pohřešuje? Samozřejmě celé jeho oddělení, sousedé a nejspíš také pár místních. A pachatelé. Proč by ale zabíjeli matku a pak se vraceli pro dítě?

Proč?

Šerif vystoupil z auta, aby si na čerstvém vzduchu pročistil hlavu. Chvíli podupával kolem auta a pak se opřel o přední blatník na straně spolujezdce. Hřálo ho teplo z motoru. Na východě pršelo. Viděl mraky. Hnaly se směrem k němu. Potom se šerif zadíval na dva domy přímo před sebou, na dům Delfuensové a její sousedky, a pátral po inspiraci. Nic ho nenapadlo. Pohlédl dolů do blátivé strouhy. Bláto napříč protínaly stopy po pneumatikách. Jako záznam o marnosti, zanesený za pomoci gumy, prachu a vody. Během posledních hodin tady v téhle ulici několikrát parkoval. Poprvé po rychlé jízdě od slečny Smithové uprostřed noci. Se Sorensonovou. Pak sám znovu brzy ráno, aby sdělil část špatných zpráv. Potom o něco později, aby se jako správný šerif podíval, jak se daří jeho ovečkám, a přitom zjistil, že zmizela Lucy. A nakonec teď, po nezdařeném bezvýsledném pátrání. Byla tu spousta stop. Víc, než by si po čtyřech návštěvách myslel. Tam a zpátky, dozadu a dopředu, rovné úseky, zahnuté úseky. Na některých místech byla silnice tak rozbitá, že se v ní udělaly dvoumetrové louže plné bláta. Jako by tam někdo vytěžil asfalt. Vypadalo to, že projel úplně všemi.

Nikdo jiný tudy ale neprojel.

Šerif se ještě jednou podíval, aby měl jistotu, tentokrát za chůze. Dělal drobné krůčky a vyhýbal se důkazům. Nebo neexistenci důkazů. Pokud dobře viděl, v blátě zůstaly pouze jeho stopy. Nebyly v něm otištěné žádné jiné, ani před domem Delfuensové, ani před domem sousedky. Jenom známé a prachobyčejné micheliny jeho crown vicu. Automobilového ekvivalentu všeobecně používaného aspirinu. Znal je velice dobře. Zodpovídal za rozpočet oddělení. Objednal je on-line z policejního skladu v Michiganu. Nízká cena, žádné daně, plná záruka. Přivezli je poštovní dodávkou a nechal je namontovat v obchodě s pneumatikami Phila Abelsona ve vedlejším okrese. Phil uzavřel obchod, nízká cena za dlouhodobou věrnost. Phil nebyl hlupák.

Goodman nasedl do auta, odlepil se od chodníku a opět zastavil na hrbu uprostřed silnice, kde byl asfalt suchý a neporušený. Vrátil se a znovu se podíval. Tentokrát měl dost místa.

Nemýlil se.

Žádné jiné stopy než po jeho věrných výhodných michelinech, P225/60R16, za devadesát devět dolarů, plus pět za montáž a vyvážení.

Sousedovic holka neviděla žádné auto, protože tudy žádné neprojelo.

Lucy Delfuensovou unesli pěší.

Jaký to ale dává smysl, uprostřed pustiny v Nebrasce?

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Sorensonová sjela z dálnice přesně na stejném místě, kde Reacher před zhruba dvanácti hodinami stál. Zahlédl rampu, na které ve tmě a zimě stopoval. Vzpomněl si na vrtulník ve vzduchu, jak deset metrů od něj zastavila impala a jak se Alan King a Don McQueen otočili na sedadlech, aby varovali Delfuensovou. Vzpomněl si, jak se Alan King zeptal, kam má namířeno. Jedu na východ, odpověděl. Až do Virginie.

Ne úplně přesně.

Mise nesplněna.

Sorensonová pokračovala na jih, do oblasti, kterou Reacher ještě neznal, po okresce stejně rovné jako všechno ostatní v Iowě. Ale krajina po stranách se trochu lišila. Byla o malinko drsnější a nevlídnější. Ne obrázkově dokonalá. Nalevo se o třicet kilometrů dál valily z východu mraky. Pod nimi se chvěl déšť, mlhavý, neohraničený a poháněný větrem. Stejný déšť, který padal z nebe v Iowě, na ohořelou impalu a tlusťochův motel. Pomalu, ale vytrvale je pronásledoval, jako upozornění, jako špatná zpráva, kterou nelze ignorovat.

Sorensonová si také všimla nájezdu na východ a došla k nevyhnutelnému závěru. Podotkla: „To je to místo, kde vám zastavili?“

Reacher přikývl. „Stál jsem tam něco málo přes hodinu a půl. Projelo kolem mě padesát šest aut. Byli padesátí sedmí.“

„Co kdybyste nestopoval? Co kdyby nestopoval vůbec nikdo? Neměli by zástěrku.“

„Delfuensová byla zástěrka sama o sobě.“

„Co kdybych si ale víc pospíšila? Co kdybychom vyhlásili pátrání po třech osobách? Možná i s poznávací značkou jako třešinkou na dortu.“

„Měli zbraně,“ upozornil Reacher. „Mohli se prostřílet zátarasy. Nebo přitisknout Delfuensové hlaveň na hlavu. Třeba by jim to vyšlo. Nepředpokládám, že Nebraska či Iowa trénuje své policisty na takové situace.“

„Velké riziko.“

„Kam míříte?“

„Začali jižně od dálnice a skončili jižně od dálnice. Neměli záruku, že narazí na stopaře. Ne uprostřed zimy. A věděli, kde budou zátarasy, pokud vůbec nějaké postavíme. Tak proč nezamířili přímo na východ po okreskách? Proč vůbec riskovali dálnici?“

„Řekli, že jedou do Chicaga.“

„Kolik lidí žije v Chicagu?“

„Okolo tří milionů ve městě a okolo osmi v celé aglomeraci. Směrová čísla jsou 312 a 773.“

„Věřil jste, že mají namířeno do Chicaga?“

„Moc ne. Ne po zralé úvaze. Do Chicaga je to moc daleko. Rozhodně na jeden zátah v noci.“

„Tak proč zvolili dálnici?“

Dešťové mraky se blížily. Valily se jako černá stěna. Zakryly slunce. Reacher cítil, jak autem zacloumal vítr. Silnice byla přímá a rovná, dobře postavená, dvouproudová, ale ne úzká. Jen tu a tam měla odbočky doprava a doleva. Cesty z východu na západ byly spíš jen dlážděné stezky mezi poli. Vypadaly opuštěně, jako by nikam nevedly.

Reacher se zeptal: „Máte mapu?“

Sorensonová odpověděla: „Jenom elektronickou.“

Zapnula GPS a Reacher viděl, že navigace našla satelit. Malá obrazovka se přetočila a auto se změnilo v pulzující šipku pohybující se po tlusté šedivé čáře. Úzké cesty doleva a doprava představovaly slabé šedivé čárky.

Sorensonová poradila: „Jestli chcete, můžete si ten obraz zvětšit nebo zmenšit.“

Reacher našel správné tlačítko a zmenšil měřítko. Šipka zůstala stejně velká, ale šedivé linky se ztenčily. Okreska ze severu na jih, po které jeli, byla hlavní průběžná silnice, ale z východu na západ žádná podobná nevedla, až z křižovatky padesát kilometrů od bodu, kde se právě nacházeli.

„Tam jedeme,“ oznámila Sorensonová. „Tam stojí ta stará čerpací stanice.“ Opačným směrem probíhala hlavní silnice z východu na západ až severně od dálnice. Reacher usoudil: „Řekl bych, že jim záleželo na rychlosti. Jestli se potřebovali dostat na místo určení před svítáním, nezbylo jim nic jiného než dálnice. Souhlasím ale, že se vystavili riziku, že je objeví. A nejsem si jistý, proč jim záleželo na rychlosti. Koneckonců je vyzvedli. Mohli si tu schůzku domluvit někde mnohem blíž. Takže celkem vzato by bylo logičtější rozjet se z křižovatky přímo na východ, ne na sever. Ta silnice vypadá stejně dobře jako tahle. Určitě vede až do Iowy.“

Na přední sklo dopadla první kapka. Sorensonová zapnula světla a pustila stěrače. O kilometr dál na východ lilo jako z konve.

~

Šerif Goodman viděl mraky. Auto měl pořád zaparkované uprostřed silnice. Opět se opíral o blatník. Došel k závěru, že unést dítě pěšky je absurdní. Ani po celodenním pochodu byste se v Nebrasce nikam nedostali. Takže přemýšlel, jestli únosci nezastavili na stejném místě, kde teď stojí on, na suchém asfaltu. Možná byli úzkostlivě čistotní. Nebo si všimli bláta a nechtěli v něm zanechat stopy, protože to považovali za nebezpečné. Nebo se báli, že je někdo uvidí, a zaparkovali mimo dohled, pár stovek metrů opodál. Ale i tak by byli vystaveni celé dlouhé minuty cizím pohledům. Museli by přijít, dva či více neznámých chodců, a potom zase odejít, dva či více mužů v závěsu s dítětem, které se patrně vzpěčovalo.

Pak dopadly první kapky. Goodman pozoroval, jak se rozstříkly do bláta. Pohlédl na oblohu. Usoudil, že kapky jsou předzvěstí krátkého prudkého lijáku. Nic neobvyklého. Obrovské nevadské zásoby spodní vody musely nějak vzniknout. Naposledy se podíval na bláto ve strouze. Velice brzy se rozteče a velice brzy ho překryje nová naplavenina z polí, jemná a hladká jako klouzek. Nevzrušovalo ho to. Nezbrzdí se tím vyšetřování. Neztrácejí důkaz, protože tam žádný není.

Déšť nabral na síle a šerif se odlepil od blatníku. Nebo se o to pokusil. Do ramen se mu zakousla nečekaná prudká bolest. A do paží. Tupě ho zabolelo uprostřed hrudníku. Odporně, jako by ho pálila žáha. Až na to, že nepálila. Nic nejedl.

Nemohl dýchat. Nedokázal se pohnout. Sevřel se mu hrudník. Podlomila se mu kolena. Sjel po kluzkém laku blatníku. Na okamžik přisedl na paty. Do zad se mu zaryla výduť kola. Cítil pneumatiky. Cítil déšť. Měl nehybné ruce.

Padl na bok a svalil se na záda. Viděl černé mraky nad sebou. Do obličeje mu dopadal déšť. Cosi velice těžkého mu drtilo hrudník. Jako by na něm měl závaží. Jako jednou v tělocvičně, když ustoupil jeho pomocník a on skončil s dvěstěkilovou vzpěračskou činkou pod krkem. Nedokázal ani zavolat. Stejně jako teď. Neměl vzduch v plicích. Nemohl se hýbat. Minutu bojoval, ale pak to vzdal, protože s náhlou podivnou jistotou věděl, že se už nepohne.

Uvolnil se.

Ztratil cit v nohou a rukou. Jako by je neměl. Bylo to zajímavé. Umíral od končetin dovnitř. Tělo probíralo seznam a odpojovalo jednu nedůležitou součástku za druhou. Zvířecí organismus, nesmírně vyvinutý, naprogramovaný na to, aby co nejdéle udržel základní funkce. Naprogramovaný, aby ty základní funkce jednu po druhé nově definoval. Nohy? Kdo je potřebuje? Ruce? Na co? Nejdůležitější roli hraje mozek. Ten umře jako poslední.

Pět minut, usoudil šerif. Přesně k tomuhle číslu došel. Vzpomněl si na svůj trénink. Lidé tonoucí v rybnících, děti dusící se různými předměty, máte čtyři minuly poté, co se zastaví srdce. Cítil, jak se jeho život stahuje nahoru a dovnitř do hlavy. To je všechno, co teď je. Hlava. Mozek. Nic jiného. To je všechno, co kdy byl. Všechno, co kdy byla jakákoliv lidská bytost. Cogito ergo sum. Myslím, tudíž jsem. Ustala bolest. Úplně ho přešla. Stal se z něj nepodporovaný mozek. Neměl tělo. Jako v science-fiction. Jako muž z Marsu. Jako mimozemšťan. Pořád viděl. Ale obraz na okrajích pohasínal. Jako na staré televizi. Tak takhle to probíhá. Už tomu rozuměl. Konečně. Otázka, odpověď. Záhada vyřešena. Vypne se jako stará černobílá televize, zúží se do mrňavého světlého bodu uprostřed, který pak potemní a navždy zhasne.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Stěrače neúnavně kmitaly, do střechy auta bušil déšť a odrážel se třicet centimetrů od země. Reacher zahlédl ve vodní cloně vysoko nad planinou jasně osvětlený poutač naftařské společnosti. Přibližně půl kilometru daleko. Sorensonová na něj pohlédla a vyzvala ho: „Dávejte pozor. Tomuhle říkají místní Město hříchu. Tady to začíná.“

Sorensonová zpomalila. Benzinová pumpa stála nalevo. Sorensonová ale zahnula doprava na hrbolaté štěrkové parkoviště za barem ze škvárobetonových tvárnic. Popojela s křupáním na jih a zastavila za nízkou béžovou budovou. U zadních dveří parkovala červená mazda. Sorensonová objasnila: „Tady pracovala Delfuensová. V koktejlovém klubu. King s McQueenem přijeli v červeném autě od křižovatky.“

Sorensonová se znovu rozjela deštěm, za šplouchání louží a divokého kolébání ve výmolech, a zastavila za další nízkou budovou. Sdělila: „Tohle je obchod se smíšeným zbožím. Tady si koupili vodu a košile.“ Pak přeskákala zpátky na silnici, a než zabočila, na okamžik zastavila. Pravila: „Odtud vyrazili na sever a sám víte, co se stalo potom.“

Zahnula však na druhou stranu a rozjela se na jih. Reacher spatřil sójová pole ponořená do zimního spánku, s brázdami plnými vody, smutný půlkilometr starých zemědělských strojů na prodej a pak další sójová pole. Pak se vynořily nízké budovy s přetékajícími okapy a malé opuštěné ulice s obchody. Samotné městečko, ve veškeré své kráse. Šipka GPS se blížila ke křižovatce. Severojižní osa měla každým okamžikem protnout východozápadní. Mapa hovořila jasnou řečí. Pokud se člověk chtěl dostat dál než do místního obchodu, měl jenom tyhle dvě silnice.

Sorensonová zabočila na křižovatce na západ a po sto metrech zastavila před nízkým betonovým bunkrem. Přibližně šest metrů dlouhým, čtyři a půl metru širokým a tři a půl metru vysokým. Měl plochou střechu, staré kovové dveře a byl bez oken. V dešti najednou vypadal čistě a světle hnědě. Reacher se ujistil: „To je ta stará čerpací stanice?“

Sorensonová přikývla. „Mrtvý muž ležel na zemi uvnitř. King s McQueenem byli viděni, jak odjíždějí v červené mazdě.“

Reacher se podíval dopředu, za bunkr a do stran. Hrál si tak dlouho s GPS, až navigace ukázala třicetikilometrový rádius. V tom měřítku nebylo na obrazovce vidět nic jiného než severojižní a východozápadní silnice. Vše ostatní vybledlo do bezvýznamnosti. Pravil: „Myslím, že King s McQueenem nepocházejí odtud. Se vší pravděpodobností sem nikdy nezavítali. Pravděpodobně stejně jako my sjeli z dálnice. Všimli si barů a klubů. Nechtěli si to červené auto nechat a znali jen jediné místo, kde by mohli najít náhradu, tak se vrátili.“

„Dobře, ale proč pak nezajeli zpátky ke křižovatce a nezahnuli na ní na východ?“

„Ze dvou důvodů,“ prohlásil Reacher. „Nejsou místní a nebyli si jistí, kam ta silnice vede. Předpokládám, že Delfuensová neměla v přihrádce na rukavice mapu ani navigaci. Hlavně si ale mysleli, že tu silnici zatarasí jako první. Čtyři mouchy jednou ranou. Sever, jih, východ, západ, každý, kdo se chce někam dostat, musí přes tuhle křižovatku. Postavil na ni šerif zátaras?“

„Ne,“ odpověděla Sorensonová. „Myslím, že nepostavil.“

„Měl to udělat. Byla to chyba. Ale nezáleží na ní, protože stejně utekli opačným směrem. Vydali se na sever a za první možnost, jak se dostat na východ, považovali dálnici. V noci a ve tmě musely ty postranní cesty vypadat beznadějně. Proto zvolili dálnici. Nezbývalo jim nic jiného.“

„Dobře,“ řekla Sorensonová. „S tím souhlasím.“

„Daleko větší otázkou je, jak se sem vůbec dostali. Jestli nepřijeli z Denveru s tím mrtvým chlapem a jestli neměli vlastní auto, někdo je musel přivézt. Jinými slovy řečeno, někdo je tady vysadil. Podobně jako je někdo později vyzvedl. Patrně stejní lidé. Proč ale na ně v tom případě prostě nepočkali? Proč je nechali tak dlouho napospas osudu? Nabízí se pouze odpověď, že to, co se v čerpací stanici stalo, bylo neplánované. King s McQueenem měli možná odjet s tím mrtvým chlapem. Místo toho ho ale zabili. Z nějakého záhadného důvodu. A museli pak improvizovat jako šílení.“

Sorensonové zazvonil telefon. Hlasitě a naléhavě přes reproduktory. Sorensonová se podívala na číslo volajícího. „Omaha,“ sdělila. „Naše pobočka.“

„Neberte to,“ poradil Reacher.

Sorensonová uposlechla. Nechala telefon zvonit. Zvonil dlouhou dobu a pak se odmlčel. Reacher navrhl: „Měli bychom se podívat do domu Delfuensové. A zastavit se u sousedů. Zjistit, jak vypadá situace. A měli bychom si promluvit s tou holčičkou. Možná si vzpomněla na nějaké podrobnosti o těch mužích. Bude to patrně stejný tým, který se postaral o svědka. Možná stejný tým, který tady vysadil Kinga s McQueenem.“

Sorensonová namítla: „Nepamatuju se, kde Delfuensová bydlí. Jeli jsme tam uprostřed noci.“

Jednou jí cinkl telefon. Hlasová zpráva.

„Neposlouchejte ji,“ nařídil Reacher.

Sorensonová si ji neposlechla. Místo toho projela seznam čísel a našla Goodmanovo na mobil. Stiskla volání a telefon to číslo vytočil. V reproduktorech se ozvalo vyzvánění, pomalé, zvučné a trpělivé, bez náznaku naléhavosti.

Telefon vyzváněl velice, velice dlouho.

Nikdo se neozval.

„Divné,“ podotkla Sorensonová.

~

Vycouvala od čerpací stanice, otočila a rozjela se zpátky ke křižovatce. Než se k ní dostala, zahnula na postranní silnici. Reacher věděl, co má v úmyslu. Šerifovo oddělení nebude na hlavním tahu. Bude zastrčené někde, kde je levnější půda, aby velký pozemek nebyl tak citelnou zátěží pro veřejnou pokladnu. Sorensonová objížděla rohy, minula nejrůznější podniky, ale ani jeden z nich nebyla policejní stanice. Vyjela opět jižně od křižovatky a zkusila další kvadrant.

„Tamhle,“ upozornil Reacher. Zahlédl krátkovlnnou anténu na střeše nízké světlehnědé budovy. Na oplocené parkoviště by se vešla hrstka policejních vozů. Ale zelo prázdnotou, až na louže v místech, kde se udělaly ve starém asfaltu díry. Celá budova působila staře a opotřebovaně, ale byla slušně udržovaná na standardní polovojenské úrovni. S armádou by si nezadala, ale nepřipomínala ani obyčejnou civilní budovu.

Sorensonová zaparkovala na parkovišti, proběhli s Reacherem lijákem a narazili ve vestibulu na úřednici za pultem, která zároveň vykonávala úlohu recepční a dispečerky. Sorensonová ukázala průkaz a zeptala se, kde je šerif Goodman. Úřednice zkusila rádiem jeho auto, ale nikdo se jí neozval. Zkusila z pevné linky jeho mobil, ale také bezúspěšně. Usoudila: „Možná si šel domů na chvíli zdřímnout. Je už starý a mnoho hodin nespal.“

„Potřebujeme adresu Karen Delfuensové,“ požádala Sorensonová. „A popis cesty.“

Úřednice za pultem jim poskytla obojí. Severovýchodně od křižovatky, uprostřed polí, třináct kilometrů daleko. V podstatě doleva, doprava, doleva a doprava pokaždé, když to bude možné. Další šachovnice. Východní horizont se projasnil. Déšť se vzdaloval, ale pomaleji, než se přihnal. Reacher byl unavený. Připadal si jako dutá nádoba. Každičká buňka jeho těla se chvěla a rezonovala vyčerpáním. Byl už skoro dva dny vzhůru. Nedosáhl sice ještě svého rekordu, ale blížil se k němu. Odhadoval, že Sorensonová se musí cítit stejně hrozně. Byla bledá v obličeji a měla modré stíny pod očima.

Pak se po poslední odbočce doprava vynořila řada čtyř malých bungalovů opuštěných v prázdnotě. Uprostřed cesty stálo policejní auto. Sorensonová podotkla: „Takže je přece jenom tady. To je auto šerifa Goodmana. A tamhleto je dům Karen Delfuensové, druhý zprava.“

Zaparkovala u obrubníku čtyři metry daleko a společně s Reacherem vystoupili.

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Goodmana našli tak, jak padl, na záda, na přední kolo svého auta. Oči měl plné dešťové vody. Kapky, které se už do těch malých tůněk nevešly, se odrazily a stékaly mu po tvářích jako slzy. Měl otevřená ústa a voda mu zaplnila i hrdlo. Déšť mu promáčel oblečení. Připomínal utopence. Pokožku měl ledově studenou. Neměl pulz. Vypadal tak, jak jenom vypadají mrtví lidé, sesutý, zhroucený a prázdný. Povolilo veškeré neviditelné napětí tisíce svalů.

Je už starý a mnoho hodin nespal.

Teď spí navěky, pomyslel si Reacher.

„Kolik mu bylo?“ zeptal se.

„Táhlo mu na sedmdesátku,“ odpověděla Sorensonová. „Možná ji už překročil. Rozhodně příliš málo na to, aby umřel. Byl to fajn chlap. Dobrý jako jeho jméno. Byl to infarkt?“

„Patrně,“ opáčil Reacher. „Stres, vyčerpání a starosti. Všechno dohromady. Tahle kombinace ještě nikomu nepomohla. Policajti by měli dostávat víc zaplaceno.“

„Proti tomu nemám žádné námitky.“

„Pověděl nám, co jsme potřebovali vědět?“

„Nemyslím, že by věděl, co potřebujeme vědět.“

„Patrně bychom to měli oznámit.“

Tak se vrátili k autu Sorensonové a Sorensonová zavolala z mobilu na centrálu policejního oddělení. Ohlásila se žena za recepčním pultem a Sorensonová jí řekla, co se stalo. Úřednice se rozplakala. Sorensonová ukončila hovor a pak s Reacherem čekali, mokří, prokřehlí a unavení, dívali se předním sklem, moc toho neviděli a neměli co říct.

~

Scéna se změnila, až když se objevil obrovský pětatřicátník v policejním autě. Byl světlovlasý, s masitým červeným obličejem, a přes uniformu měl přehozenou vatovanou nylonovou bundu. Na rukávu bundy se rýsovaly seržantské prýmky. Přistoupil k okénku Sorensonové a předklonil se. Otevřela se mu bunda a Reacher spatřil černý štítek se jménem Puller nad jednou kapsou košile a šerifskou hvězdu nad druhou. Na hvězdě stálo napsáno Hlavní zástupce. Hlavní zástupce zaklepal červenými tlustými kotníky na okénko. Sorensonová ho nestáhla. Jen ukázala. Zástupce se vydal krátkými nervózními krůčky k autu svého šéfa, jako by se blížil ke kulometnému hnízdu. Jako by očekával, že nepřítel zahájí palbu. Obešel auto ke straně spolujezdce a zastavil se. Pohlédl dolů. Pak se odpotácel ke krajnici, zlomil se v pase a pozvracel se do bláta.

Reacher si všiml, že přestalo pršet.

Zástupce jménem Puller se po hodné chvíli narovnal a zahleděl se do otevřené krajiny. Byl zelený v obličeji. Nezdrtila ho smrt starého šerifa, ale pohled na mrtvolu. Reacher vystoupil z auta. Po silnici stále tekly potoky vody, ale vzduch byl najednou čerstvý a suchý. Sorensonová vystoupila na své straně. Zástupce Puller vykročil zpátky k nim a všichni tři se setkali v prostoru mezi auty.

Sorensonová se zeptala: „Jste zástupcem velitele oddělení?“

Puller odpověděl: „Myslím, že ano.“

„V tom případě se mýlíte. Odteď jste velitelem. Nebo alespoň úřadujícím náčelníkem. A máte své povinnosti. Například nás musíte průběžně informovat.“

„O čem?“

„Ztratilo se tady dítě.“

„To moc nesleduju.“

„Proč ne?“

„Dělám hlavně dopravu. Z dálnice a na dálnici. Na druhé straně od Města hříchu. S radarovou pistolí.“

„Byl jste zpraven o tom, co se tady včera v noci stalo?“

„Všichni jsme o tom byli zpraveni.“

„Vy to ale moc nesledujete?“

„Dělám většinou dopravu.“

„Nestáhl vás šerif Goodman z běžných povinností?“

„Všechny nás stáhl.“

„Tak proč se nesnažíte?“

„Neřekl mi, co mám přesně dělat.“

Reacher se otázal: „Nespadl jste jako mimino na hlavu?“

Zástupce Puller neodpověděl.

Sorensonová mu nakázala: „Spojte se s dispečerem a sežeňte sanitku, aby odvezla mrtvé tělo.“

„Dobře.“

„Pak zavolejte rodině šerifa Goodmana.“

„Dobře.“

„Potom zavolejte na pohřební službu.“

„Odkud?“

„Z telefonu. Z jakéhokoliv telefonu. Jen ať ten telefon není v mé blízkosti.“

Zástupce Puller odkráčel k policejnímu vozu a Sorensonová s Reacherem vykročili po příjezdové cestě k sousedce Delfuensové.

~

Sousedce Delfuensové bylo jen něco málo přes třicet. Desetiletá dcera jako by jí z oka vypadla, jen stále štíhlá, bez vrásek a neshrbená. Jmenovala se Paula. Hrála si v zadním pokoji. Neviděla na silnici. Neviděla z okna nic jiného než bláto. Měla elektronickou krabičku napojenou na televizi. Na obrazovce se odehrávaly nejrůznější věci. Většinou výbuchy. Malé kreslené figurky se rozplývaly v bafnutích kouře menších než golfové míčky.

Sousedka se omluvila: „Musím do práce. Promiňte.“

Sorensonová opáčila: „Chápu,“ jako by to myslela vážně. Reacher také chápal. Četl noviny. Slyšel, jak si lidé povídají. Věděl, že přijít o práci je snadné a těžko se získává zpátky.

Sousedka si postěžovala: „Říkala jsem jim, že nesmějí otvírat.“

Sorensonová pohlédla na holčičku a zeptala se: „Paulo, proč jste otevřely?“

Holčička se ohradila: „Já jsem neotevřela.“

„Proč otevřela Lucy?“

„Protože ji ten muž zavolal jménem.“

„On ji zavolal jménem?“

„Ano. Řekl Lucy, Lucy.“

„Co jiného ještě řekl?“

„Neslyšela jsem.“

„Jsi si jistá? Něco jsi slyšet musela.“

Holčička neodpověděla.

Sorensonová čekala.

Holčička se zeptala: „Udělala jsem něco špatného?“

Sorensonová zaváhala.

Reacher se vložil do rozhovoru. „Ano, Paulo, udělala, abych byl upřímný. Ale můžeš to zase napravit, když nám přesně povíš, co jsi ráno viděla a slyšela. Když to uděláš, je zase všechno naprosto v pořádku a nic ti nehrozí.“

Dohoda mezi obhajobou a obžalobou. Impulz. Cukr a bič. Starobylá metoda. Reacher ji mnohokrát použil, za starých časů. Desetiletý trest zkrácený na tříletý, podmínka místo vězení, stažení obvinění výměnou za informaci. Ta metoda působila na dvacetileté a třicátníky. Působila velice dobře. Reacher neviděl důvod, proč by neměla zabrat na desetiletou holčičku.

Dítě mlčelo.

Reacher dodal: „A dám ti dolar na čokoládu a moje kamarádka ti dá pusu na čelo.“

Podplácení také funguje.

Holčička přiznala: „Ten muž řekl, že ví, kde je Lucyina máma.“

„Opravdu?“

Holčička vážně přikývla. „Řekl, že k ní Lucy odveze.“

„Jak ten muž vypadal?“

Holčička si mnula prsty, jako by z nich chtěla vyždímat odpověď.

Sdělila: „Nevím.“

„Trochu ses ale přece dívala?“

Holčička opět přikývla.

Reacher se zeptal: „Kolik mužů jsi viděla u dveří?“

„Dva.“

„Jak vypadali?“

„Jako z televize.“

„Viděla jsi jejich auto?“

„Bylo velké a nízké.“

„Normální auto? Ani pick-up, ani terénní?“

„Normální.“

„Bylo zablácené?“

„Ne, lesklo se.“

„Jakou mělo barvu?“

Holčička si opět začala mnout ruce.

Řekla: „Nevím.“

Sorensonové zazvonil telefon. Sorensonová se podívala na displej a pouze rty vyslovila: „Omaha.“

Reacher zavrtěl hlavou. Sorensonová přikývla, ale nevypadala šťastně. Nechala telefon zvonit. Telefon nakonec přestal, Reacher se podíval opět na holčičku a pravil: „Děkuju, Paulo. Moc jsi nám pomohla. Všechno jsi napravila. Vůbec nic ti nehrozí.“ Zajel rukou do kapsy a odloupl z roličky bankovek dolar. Podal ho Paule. Sorensonové cinkl telefon. Hlasová zpráva. Reacher oznámil: „Teď tě ta hezká dáma políbí na čelo.“

Holčička se zachichotala. Sorensonová se tvářila trochu rozpačitě, ale sklonila se a splnila slib. Holčička se vrátila k výbuchům na obrazovce. Reacher pohlédl na její matku a požádal: „Potřebujeme klíč od domu Karen Delfuensové.“

Sousedka ho vytáhla ze zásuvky v chodbě. Byl to obyčejný klíč od domu, s přívěskem z křišťálového skla. Se stejným, jaký byl na klíči od auta. Reachera napadlo, při jaké teplotě se asi roztaví křišťálové sklo. Patrně při nižší než normální. Kvůli látkám, které do něj dávají, aby se blýskalo. Takže přívěsek z auta je navždy pryč. Staly se z něj stopové prvky na ohořelé podlaze impaly, nebo malý obláček páry, který už vítr odnesl až do Oregonu.

Vzal si klíč, řekl: „Děkuju,“ a pak vyšli se Sorensonovou ze dveří. Goodmanovo auto stálo pořád na svém místě, ale odjela už sanitka s tělem. Pullerovo auto zmizelo. A zmizely i mraky. Obloha se rozjasnila. Vysoko nad hlavou se vynořilo vodnaté zimní slunce.

Sorensonová se zastavila na příjezdové cestě a podívala se na seznam došlých hlasových zpráv. Reacher ji napomenul: „Nemá cenu, abyste si je poslechla. Stejně víte, co v nich je.“

„Budu muset zavolat zpátky,“ opáčila Sorensonová. „Změnila se situace. Pořád se pohřešuje dítě a teď se tady ještě nedostává policejních sil. Alespoň schopných. Zemřel jediný kompetentní strážce zákona.“

„Zavoláte později,“ rozhodl Reacher. „Ne teď.“ Obešel mokrou trávu a vydal se po příjezdové cestě Delfuensové, v ruce klíč od jejího domu.

Sorensonová se zeptala: „Co si myslíte, že tam najdete?“

„Postele,“ odpověděl Reacher. „Nebo přinejmenším pohovky. Musíme si zdřímnout. V tomhle stavu nikomu nepomůžeme. A nechceme skončit jako Goodman.“

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Dům Delfuensové se podobal domu sousedky jako vejce vejci. Stejný půdorys, stejná kuchyň, stejná okna, stejné podlahy a dveře. Stejná držadla, stejné kliky, stejné ložnice. Jednotná levná výstavba. Dům měl tři ložnice. Jedna patřila očividně Delfuensové, druhá dceři a třetí byla pro hosty.

„Vyberte si,“ nabídl Reacher. „Postel v ložnici pro hosty nebo pohovka v obývacím pokoji.“

„To je šílenství,“ postěžovala si Sorensonová. „Právě jsem nevzala dvě volání ze své pobočky. Patrně volal osobně můj šéf. Takže jsem fakticky uprchlík. A vy si myslíte, že dokážu spát?“

„Jde o otázku výkonnosti. Jak jste řekla, ztratilo se dítě. Vaši lidé s tím nehodlají nic podniknout. Místní jsou teď k ničemu. Proto se toho musíme chopit my. Což se nám nepodaří, jestli budeme padat únavou.“

„Přijedou pro mě. Budu snadný terč, spící v posteli.“

„Jsou dvě hodiny daleko. A dvě hodiny spánku jsou lepší než nic.“

„Nemůžeme se toho chopit. Netušíme, co se děje. Chybějí nám zdroje.“

„Já vím,“ potvrdil Reacher. „To už jste jednou říkala. Žádné kontakty, žádná podpora, žádná pomoc, žádná posila, žádné vybavení, žádná laboratoř, žádné počítače. Vůbec nic. Ale co jiného byste chtěla udělat? Síly, které tyhle podmínky mají, na všechno kašlou. Tak si budeme muset poradit odkázáni sami na sebe.“

„Jak? Kde začneme?“

„Pitvou Karen Delfuensové. Počátečními výsledky. Až je dostaneme, budeme vědět víc.“

„V čem pomůžou?“

„Počkejte a uvidíte. Jestli chcete, popožeňte trochu své techniky.“

„To nemusím. Dobře je znám. Budou pracovat, co nejrychleji dokážou.“

„Kde?“

„Patrně v Des Moines. V nejbližší trochu slušné márnici. Napochodovali dovnitř a převzali velení. To je jejich způsob práce.“

„Kdy se ozvou?“

„Vy něco víte, že je to tak?“

„Pojďme se vyspat,“ opáčil Reacher. „Zvedněte telefon, jestli to budou vaši technici, a nechte ho zvonit, jestli nebudou.“

~

Reacher se uložil na pohovku v obývacím pokoji. Měla nízká opěradla, květované žluté čalounění a vsedě se na ni vešli tři lidé. Horší než postel, lepší než podlaha. Reacher se natáhl na záda, položil si pohodlně hlavu a pokrčil kolena, aby se vešel. Nastavil budík v hlavě na dvě hodiny spánku, jednou se nadechl, jednou vydechl a téměř okamžitě usnul.

A pak ho téměř okamžitě probudil telefon. Ne Sorensonové, ale domácí v kuchyni. Pevná linka Delfuensové. Měl tradiční kovový zvonek, drnčel pomalu a uvolněně, ohlásil se celkem šestkrát, trpělivě a nevědomě, a pak naskočil záznamník. Reacher zaslechl hlas Delfuensové, jásavý, živý, šťastný a plný energie. Pozdravila: „Tady jsou Karen s Lucy. Nemůžeme teď k telefonu, ale zanechte nám, prosím, po zaznění dlouhého tónu zprávu.“

Pak se ozval dlouhý tón a hlas jiné ženy. Řekla cosi o tom, že by se chtěla domluvit, kdy si bude hrát Lucy s její dcerou, potom zavěsila a Reacher opět usnul.

~

Podruhé se probudil o dvě hodiny později, přesně jak si nastavil budík. Necítil kolena a záda ho bolela, jako by do nich dostal ránu kladivem. Posadil se, zprudka se otočil a postavil nohy na zem. V domě panovalo naprosté ticho. Nehýbal se ani vzduch. Daleko od civilizace, uprostřed zimy.

Reacher se postavil a opřel se dlaněmi o strop. Pak našel koupelnu, opláchl si obličej a vyčistil si zuby pastou s dinosaurem, která musela patřit Lucy. Potom se šel podívat do ložnice pro hosty.

Sorensonová spala jako dřevo na posteli. Obličejem otočená k němu a přes oko pramen vlasů, přesně jako když na něj mířila pistolí. Jednu paži měla nad hlavou a druhou ochranitelsky přehozenou přes sebe. Napůl jistá, napůl nejistá. Názorná ukázka podvědomí. Rozporuplný stav mysli. Reacher zvažoval, jak ji nejlépe probudit, když zazvonil telefon a vyřešil ten problém za něj. Obyčejný elektronický zvuk, slabý a obviňující. Jedno zazvonění. Druhé. Sorensonová se zavrtěla, otevřela oči a posadila se rovně jako svíčka. Rukama omámenýma spánkem zašátrala po telefonu a podívala se na displej.

„Omaha,“ oznámila.

Třetí zazvonění.

Sorensonová prohlásila: „Teď už to musím vzít.“

Čtvrté zazvonění.

Sorensonová dodala: „Posílám do háje svou kariéru.“

Páté zazvonění.

Reacher přistoupil k posteli a vzal jí telefon. Stiskl zelené tlačítko. Pozvedl telefon k uchu. Otázal se: „Kdo volá?“

Mužský hlas mu do ucha řekl: „Kdo jste?“

„Zeptal jsem se jako první.“

„Jak jste přišel k tomuhle telefonu?“

„Schválně zkuste hádat.“

„Kde je zvláštní agentka Sorensonová?“

„Kdo se ptá?“

Následovala dlouhá odmlka. Volající možná napojoval nahrávací zařízení nebo zapínal satelitní lokátor. Nebo jenom uvažoval. Sdělil: „Jmenuju se Perry. Jsem velící zvláštní agent Federálního úřadu pro vyšetřování z pobočky v Omaze v Nebrasce. Jinými slovy řečeno, jsem vysoce postavený příslušník policejních sil a také nadřízený agentky Sorensonové. Kdo jste vy?“

„Jsem ten chlápek, co řídil v Iowě. Agentka Sorensonová je v současné době můj vězeň. Moje rukojmí, pane Perry.“

PADESÁTÁ KAPITOLA

Sorensonová předváděla na posteli cosi jako němý záchvat. Muž v Reacherově uchu zprudka oddechoval. Reacher oznámil: „Mám velice skromné požadavky, pane Perry. Pokud chcete mít agentku Sorensonovou zpátky živou a zdravou, musíte udělat doslova naprosto nic. Nevolejte mi, nesnažte se mě vystopovat, nepokoušejte se mě najít, neobtěžujte mě, nepleťte se mi jakýmkoliv způsobem do cesty.“

Velící agent ho vyzval: „Povězte mi, co chcete.“

„To jsem právě udělal.“

„Můžu vám pomoct. Můžeme na tom pracovat společně.“

Reacher se zeptal: „Absolvoval jste kurz vyjednávání s únosci?“

„Ano, absolvoval.“

„Je to vidět. Neposloucháte. Prostě mě nechte na pokoji.“

„Co máte v úmyslu?“

„Mám v úmyslu vykonat vaši práci.“

„Mou práci?“

Reacher objasnil: „Máte tady mrtvou ženu a ztracené dítě. Měl jste říct CIA a ministerstvu zahraničí, aby si dřepli na zadek a drželi hubu, ale neudělal jste to. Místo toho jste zalezl do skrýše. Tak se mi kliďte z cesty, dokud to za vás nevyřeším.“

„Kdo, krucinál, jste?“

Na to Reacher neodpověděl. Jenom ukončil hovor a odhodil telefon na postel.

„Vy jste se zbláznil,“ rozhořčila se Sorensonová.

„Ani ne,“ odvětil Reacher. „Takhle za nic nemůže, vy za nic nemůžete, ale práce bude odvedena. Vyhrají všechny strany.“

„Neudělá ale, co jste mu řekl. Znám ho, Reachere. Nebude sedět v kanceláři a pasivně čekat. Nedopustí, abyste ho ztrapnil v očích CIA. Vyrazí do protiútoku. Vyhlásí nemilosrdnou honbu.“

„Ať vyhraje, kdo je lepší,“ opáčil Reacher nevzrušeně. „Už mě v minulosti honili. Mnohokrát. A nikdo mě nenašel.“

„Nedochází vám to. Bude to hračka. Stačí mu vystopovat můj telefon.“

„Necháme ho přímo tady na posteli. Koupím vám nový.“

„Může vystopovat moje auto, prokristapána.“

„Nepojedeme vaším autem.“

„Cože, to půjdeme pěšky?“

„Ne, vezmeme si auto šerifa Goodmana. Máme ho hned za dveřmi. A šerif ho už nebude potřebovat.“

~

Goodmanovo auto stálo pořád uprostřed silnice. Klíč trčel stále v zapalování, s čímž Reacher pevně počítal. Městští policajti klíč obvykle vytahují, ale vesničtí ne. Neexistuje větší ostuda, než když vám nějaký výrostek ukradne během pouliční šarvátky služební vůz, ale v Zapadákově něco takového nehrozí, tady mají jiné zvyky.

A v autě je ještě ke všemu čekalo příjemné překvapení. Nebudou muset kupovat nový mobil. Goodmanův telefon se nabíjel v úplně stejném držáku, jaký obdržela Sorensonová od FBI. Displej ukazoval dva zmeškané hovory. Jeden od Sorensonové a jeden od dispečerky oddělení.

Posmrtná volání.

Reacher posunul dozadu sedadlo řidiče a nastartoval. Auto byl crown vic se speciálním policejním vybavením, pod povrchem úplně stejný jako mnohem diskrétnější verze Sorensonové. Uvnitř byl ale starší a špinavější. Sedadlo se bezpočetnými hodinami používání vytvarovalo přesně podle Goodmanova těla. Reacher měl pocit, jako by na sebe navlékal oblečení mrtvého.

Sorensonová se zeptala: „Kam jedeme?“

Reacher odpověděl: „Kamkoliv, kde je signál. Musíme počkat, dokud se neozvou vaši technici. Se zprávou o pitvě. Musíte jim zavolat a dát jim svoje nové číslo.“

„Je vám jasné, že to auto v podstatě krademe?“

„Kdo proti nám zasáhne? Ten idiot Puller?“

~

Reacher otočil na prázdné příjezdové cestě Delfuensové a zamířil zpátky na severozápad ke křižovatce. Nestačil ujet ani kilometr, když zazvonil Goodmanův telefon v držáku. Hlasité elektronické zaskřehotání. Naléhavé a prachobyčejné.

Na displeji se ukázala předvolba 402.

„Omaha,“ konstatoval Reacher.

Sorensonová se naklonila a přečetla zbytek čísla.

„Do prdele,“ ulevila si. „To je soukromá linka mého šéfa.“

„On volá Goodmanovi? Proč?“

„Unesl jste mě. Burcuje lokální policejní síly po celé východní Nebrasce. Patrně i v Iowě.“

„Ví, že Goodman zemřel?“

„Pochybuju. Nevím, jak by se to mohl dozvědět. Zatím.“

„Odkud má tohle číslo?“

„Z databáze. Máme v ní spoustu čísel.“

„Mluvil s Goodmanem někdy předtím?“

„Ne. To bych neřekla. Goodman mluvil jenom s noční službou. Když zavolal a všechno tím odstartoval.“

„Jak se zachází s tímhle telefonem?“

„Doufám, že to nechcete vzít.“

„Nejde, aby ho všichni ignorovali. Mohl by z toho začít mít špatný pocit.“

„Zná ale váš hlas. Právě jste spolu dotelefonovali.“

„Jak Goodman mluvil?“

„Jako sedmdesátiletý chlap z Nebrasky.“

„Jak se zachází s tímhle telefonem?“

„Jste si jistý?“

„Rychle, než naskočí hlasová schránka.“

„Na sloupku předního okna je mikrofon. Prostě stiskněte zelené tlačítko.“

Reacher stiskl zelené tlačítko. V reproduktorech se ozvaly telefonní zvuky, nepřirozeně hlasité, jasné a podrobné. Dalo se rozeznat každé zapraskání a zasyčení. Zazněl hlas zvláštního velícího agenta Perryho. Zněl rázně a malinko napjatě. Ujistil se: „To je šerif Goodman?“

Reacher sundal pravou ruku z volantu a zastrčil si malíček do koutku úst. Jako nástroj při zubařském zákroku. Potvrdil: „Ano, tady šerif Goodman.“

Hlas, který naplnil celé auto, oznámil: „Šerife, já jsem Anthony Perry, zvláštní velící agent FBI z pobočky v Omaze. Úřad se zajímá o situaci, která se možná vyvíjí ve vaší divočině.“

„Jaká situace by to měla být, pane?“

„Myslím, že jste potkal agentku Sorensonovou z mé pobočky.“

„Měl jsem to potěšení včera v noci. Pozoruhodná mladá žena. Musíte být hrdý, že pro vás pracuje, pane.“

Sorensonová si opřela hlavu a zavřela oči.

Perry odvětil: „Ano, zajisté, to teď ale není důležité. Od nebraské státní policie jsme dostali zprávu, že se dneska ráno ztratilo dítě.“

„To je bohužel pravda, pane.“

„Mám pocit, že když se to agentka Sorensonová dozvěděla, rozjela se přímo k vám.“

„To je dobře,“ odvětil Reacher. „Budu vděčný za každou pomoc, které se mi dostane.“

Polkl slinu, která mu stékala přes malíček.

Perry se zeptal: „Jste v pořádku, šerife?“

„Jsem unavený,“ sdělil Reacher. „Už jsem starý a mnoho hodin jsem nespal.“

„Setkal jste se dneska s agentkou Sorensonovou?“

„Ne, zatím ne, ale budu počítat s jejím příjezdem.“

„Není to tak jednoduché, šerife. Myslím, že si po cestě k vám udělala zajížďku s mužem, který je podezřelý ze spáchání zločinu. Obávám se, že ji ten podezřelý nějakým způsobem přemohl a v současné době ji drží jako rukojmí.“

„Chápu, pane, to se dá opravdu nazvat situací. Závažnou situací. Nepotřebujete ale moje povolení, abyste ji přijel hledat. Máte právo starat se o své lidi. A jste u nás kdykoliv vítaný.“

„Ne, nemohu si dovolit plýtvat muži,“ odmítl Perry. „Nemůžeme být najednou úplně všude. Žádám vás, abyste dával dobrý pozor a sledoval, co se děje. Mohl byste to pro mě udělat?“

„Co přesně mám udělat?“

„Dejte mi okamžitě vědět, kdybyste viděl agentku Sorensonovou nebo její auto. A kdyby to bylo možné, zatkněte jejího společníka.“

„Máte popis?“

„Velký chlap se zlomeným nosem.“

„Je nebezpečný?“

„Zacházejte s ním jako s krajně nebezpečným. Nepodstupujte zbytečné riziko.“

„Myslíte nejdřív střílet a potom klást otázky?“

„To by byla za daných okolností podle mého názoru velice rozumná taktika.“

„Dobře, můžete se mnou počítat, pane Perry. Klidně vyškrtněte můj okres ze seznamu svých starostí. Jestli se tady objeví, poradím si s ním.“

„Děkuju, šerife. Nesmírně si cením vaší ochoty.“

„Jsme tady, abychom sloužili, pane,“ zakončil Reacher. Vytáhl si malíček z úst a stiskl červené tlačítko.

Sorensonová neřekla ani slovo.

Reacher ji vybídl: „Tak co? To je přece dobrý výsledek. Celý okres teď patří nám. Můžeme se po něm pohybovat, jak se nám zachce.“

„Co když ho ale budeme muset opustit? Copak vám to nedochází? Jste hledaný muž. Perry na vás vypsal cenu.“

„O tohle se už taky mnozí pokoušeli,“ odtušil Reacher. „A pořád tady jsem a oni nejsou.“

~

O kilometr později zavolala Sorensonová svým technikům, aby jim sdělila, že má nové číslo na mobil. Technici se neozvali, tak jim nechala hlasovou zprávu, což Reacher považoval za dobré znamení, protože to pravděpodobně znamenalo, že pořád pilně pracují, sklonění nad pitevním stolem z nerez oceli. Jejich úkol jim nezáviděl. Jako všichni policajti se zúčastnil pitev. Zasvěcovací obřad, zkouška osobnosti a občas možnost získat důležitý důkaz. Rozložení utopenci jsou nejhorší, ale hned za nimi následují hodně ohořelí lidé. Je to jako krájet napříč grilovaný steak, ale ne úplně.

Zastavil několik kilometrů před křižovatkou. Nechtěl, aby ho někdo viděl, jak řídí auto mrtvého šerifa. Aby ho viděli místní lidé a hlavně Puller nebo jiní zástupci. Nechtěl vyvolat polemiku a vzrušené hovory v éteru. Ne v tu chvíli. V tu chvíli mu hrála do ruky anonymita. Našel vjezd do pole, zacouval do kolejí vyježděných traktorem a nechal běžet motor kvůli teplu. Měl půlku nádrže. Zadíval se předním sklem na plochou hnědou zem, která se táhla až k obzoru. O šest měsíců později by auto zakrývaly zelené listy, uprostřed tisíců či desítek tisíců tun zemědělských plodin vyhnaných pouze rostlinnou DNA, deštěm a minerály v půdě.

Sorensonová se zeptala: „Co si myslíte?“

„Právě v tuhle chvíli?“

„Ne, o pitvě Delfuensové.“

„Bude to odpověď ano-ne,“ pravil Reacher. „Buď jedna věc, nebo druhá.“

„Nechtělo by se vám to rozvést?“

„Nechtělo,“ odmítl Reacher. „Mohl bych se znemožnit.“

„Upadáte snadno do rozpaků?“

„Cítím se trochu hloupě, když udělám velké prohlášení, které se ukáže nesprávným.“

„Stává se vám to často?“

„Častěji než bych si přál. Máte děti?“

Sorensonová zavrtěla hlavou. „Děti mě nepotkaly.“

„Přála byste si je mít?“

„Nejsem si jistá. Vy?“

„Ne a ještě jednou ne. Upadáte snadno do rozpaků?“

„Moc snadno ne,“ odpověděla Sorensonová. „Rozhodně ne v profesním životě. V osobním se mi to občas stává. Třeba teď se trochu stydím, že jsem se tak dlouho nesprchovala, a ráda bych se převlékla. Tuhle košili mám na sobě od chvíle, co jsem včera vstala.“

Reacher poznamenal: „Já svou nosím minimálně tři dny. A mám rozbitý nos. Takže nic necítím.“

Sorensonová se usmála.

Reacher připomenul: „Můžete jít na nákup. Můžete se osprchovat v domě Delfuensové. Tenhle okres patří nám.“

„Osprchovat se u Delfuensové mi přijde trochu strašidelné. V koupelně mrtvé ženy?“

„Jezdíme autem mrtvého muže.“

„A stejně, kam bych tady mohla vyrazit na nákup?“

„Ve městě musí být obchod. Mohla byste si koupit montérky.“

„Do města se vám nechce. Jinak byste nezastavil tady.“

„Mohli bychom zajet do Města hříchu. Víme, že tam prodávají přinejmenším košile. V obchodě se smíšeným zbožím.“

„Ne moc hezké košile.“

„Vám by slušelo všechno.“

„Rozhodla jsem se, že tuhle poznámku budu ignorovat,“ opáčila Sorensonová. Pak dodala: „Dobře, zajeďme tedy do Města hříchu. Udělám to co vy. Koupím si košili a vy mi můžete zařídit hodinu v motelu.“

„Odpoledne to nefunguje. Pokojské už odešly domů. Musela byste zaplatit za celou noc.“

„Žádný problém. Stojí mi to za to.“

„Jste velice čistotná.“

„To je většina lidí.“

„Mohli bychom si taky dát oběd.“

Pak však opět zazvonil Goodmanův mobil. Stejně jako předtím naléhavě zaskřehotal, hlasitě a zvučně v reproduktorech.

Směrové číslo 816.

„Kansas City,“ sdělil Reacher.

„Neberte to,“ požádala Sorensonová.

Telefon pokračoval ve skřehotání, šestkrát, sedmkrát, osmkrát, a pak přestal. V autě se opět rozhostilo ticho. Ozývalo se jen předení motoru a bzukot topení.

Reacher usoudil: „Vaši známí z protiteroristické jednotky z Kansas City, správně?“

„Nejsou to mí známí,“ ohradila se Sorensonová.

„Pokud se nemýlím, Dawson a Mitchell.“

„Ano.“

„Kdo jiný by volal Goodmanovi z Kansas City?“

„Mohl by to být kdokoliv. Bratr, sestra, dcera, syn. Spolužák z vysoké. Kamarád, se kterým chodí na ryby.“

„Během pracovní doby?“

„Proč ne?“

„Chodil Goodman vůbec na vysokou?“

„Nemám tušení.“

„Jeho zástupce tam rozhodně nechodil.“

Telefon jednou zatrylkoval. Hlasová zpráva. Sorensonová se předklonila a něco s ním provedla. Dotkla se vlasy Reacherovy paže. Auto naplnil slabý nejasný zvuk.

„Mobil,“ konstatovala Sorensonová. „Slabý signál. Patrně uvnitř budovy. Nebo v jedoucím autě.“

Pak se vyloupl hlas a pravil: „Šerife Goodmane, tady je agent Dawson z protiteroristického oddělení FBI v Kansas City. Potkali jsme se minulou noc. Potřebuju, abyste mi co nejdřív zavolal zpátky. A musím vás varovat před mužem, který cestuje s agentkou Sorensonovou z naší pobočky v Omaze. Je to nebezpečný uprchlík a měl by být na místě zadržen. Můj partner a já jsme na cestě k vám. Až dorazíme, vezmeme situaci do svých rukou, ale buďte, prosím, do té doby opatrný. Dorazíme nanejvýš za třicet minut. Zastavíme se u vás na stanici a doufám, že vás tam zastihneme.“

Pak se ozvalo další slabé praskání a potom se rozhostilo ticho.

Opět se ozývalo jen předení motoru a sykot topení.

Sorensonová prohlásila: „Takže tenhle okres přece jenom nepatří nám.“

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Reacher neodjel. Auto stálo na poměrně dobrém místě. Pravil: „Omaha očividně nekomunikuje s Kansas City. Kdyby váš šéf věděl, že jsou Dawson s Mitchellem na cestě, nežádal by šerifa Goodmana, aby dával dobrý pozor a sledoval všechno, co se děje.“

„Spíš je to naopak,“ usoudila Sorensonová. „Kansas City nekomunikuje s Omahou. Operují nezávisle. Což je typické, pro bandu protiteroristických es.“

„Oni mě považují za teroristu?“

„Ví, že jste dělal Kingovi a McQueenovi řidiče. A ti zabili chlapa, který téměř jistě pracoval pro CIA. Čímž se dostáváte do příslušné kategorie, nemáte pocit?“

„Málem mi zastavil černoch v pick-upu. Krátce před Kingem a McQueenem. V tu chvíli jsem byl téměř rád. Byla mi zima a ten pick-up vypadal, že má rozbité topení. Teď lituju, že mi nezastavil. Byl bych touhle dobou ve Virginii.“

„Patrně se zápalem plic.“

„Pojďme vám koupit košili a sehnat sprchu.“

„Máme ale jenom půl hodiny. Nebo méně.“

„Dokdy? Nikdo na vás nic nemá. A dokonce vás ani nikdo neuvidí.“

„Domnívají se, že jsem byla unesena. Zachrání mě. A to je stejné, jako kdyby mě zatkli.“

„Váš šéf s nimi nemluvil. Nic o tom údajném únosu nevědí. Řekli, že s vámi cestuju, ne že jsem vás zajal. Prohodí nazdar, vy prohodíte nazdar, zeptají se na chlapa s rozbitým nosem a vy sdělíte, že nemáte tušení, kde je. Pokud vás vůbec najdou. Což nenajdou. Nebudou chtít pokoj v motelu, a i kdyby ho chtěli, recepční jim dá jiný než vám. Takhle to v motelech obvykle chodí.“

„Dobře,“ podřídila se Sorensonová. „Pojďme vyrazit.“

~

Goodmanovo auto nemělo navigaci na přístrojové desce ani mapu v přihrádce na rukavice. Goodman znal patrně svůj okres jako své boty. Patrně v něm vyrostl a prožil v něm celý život. Tak jel Reacher po paměti a nechal se řídit zdravým rozumem a odhadem. Nacházel se zhruba tři kilometry severovýchodně od křižovatky a potřeboval se dostat pět kilometrů na sever od ní. Tak se propletl šachovnicí polí na západ a vyjel na hlavním tahu naproti smutnému pruhu farmářského harampádí na prodej. Zastavil, rozhlédl se doprava a doleva a nespatřil nic znepokojivého. Žádné sedany FBI, žádné týmy SWAT, žádné obrněné náklaďáky. Žádné místní zástupce, žádné zátarasy, žádné vrtulníky ve vzduchu. Tak zabočil na sever, ujel poslední kilometr a zahnul za obchod se smíšeným zbožím.

Sorensonová vytáhla z držáku Goodmanův telefon a dala si ho do kabely. Vešla do obchodu a po pěti minutách se vrátila s košilí stejné značky a velikosti, jakou měla Delfuensová, a s menším měkčím balíčkem, který musel obsahovat spodní prádlo a ponožky za dolar. Nejlépe vypadající motel stál na druhé straně silnice, tak se tam Reacher rozjel, ale zaparkoval v bezpečné vzdálenosti. Usoudil, že bude lepší, když tam Sorensonová přijde pěšky. Ze zkušenosti věděl, že majitelé motelů jsou chronické drbny, a nechtěl, aby se po celém okrese psalo, že šerifovým autem jezdí nějaký cizí chlap. Pozoroval, jak Sorensonová vchází do recepce, a zahlédl, jak po pěti minutách vychází s klíčem. Sledoval, jak kráčí podle řady pokojů a mizí v jednom z nich.

Třicet minut, usoudil. To by mělo čistotné ženě, která se naposledy sprchovala před třiceti hodinami, stačit. Nebo čtyřicet, jestli si suší vlasy fénem.

Popojel a zastavil za barem, který měl během dne zavřeno. Klid panoval v celém Městě hříchu. Všechna bistra měla nápisy Poslední občerstvení před dálnicí a benzinové pumpy poutače Poslední benzin před dálnicí. Reachera napadlo, že obchodní komora by mohla vztyčit billboard Poslední úplné všechno před dálnicí, a nebylo by na tom slova lži. Svou poslední možnost však využívalo jen pár řidičů.

Vystoupil z auta, zamknul ho a opustil. Přešel na druhou stranu silnice a obešel koktejlový bar, kde pracovala Delfuensová. Červená mazda tam pořád stála. Patero dveří, čtyři sedadla. Zámky byly vypáčené, což nejspíš udělali technici Sorensonové. Sedadlo bylo nastavené na průměrně velkou osobu. Typické auto z půjčovny, ve všech směrech.

Jsi-li na pochybách, dej si kávu. To bylo Reacherovo pracovní heslo, tak zamířil přes silnici k bistru poblíž motelu, kde se sprchovala Sorensonová. Vybral si rohový box s vysokými opěradly a posadil se zády k holé zdi, před sebou těžký kameninový hrnek až po okraj plný silné kouřící kávy. Špatná nádoba, ucházející tekutina. A dobré strategické postavení. Viděl do místnosti i na silnici. Chodbičku na toalety měl necelý metr od levého ramene a na konci uličky byl nouzový východ. Díval se z okna a pozoroval provoz. Na sever projel velký náklaďák a podobný projel na jih. Omlácený pick-up, hranaté terénní auto špinavé od bláta, dodávka prokvetlá rzí.

A pak tmavě modrý ford Crown Victoria blížící se ze severu.

Stejná značka, model a barva jako auto Sorensonové.

Stejné jehličky antén na víku od kufru.

FBI.

Uvnitř dva muži.

Blížil se pomalu. Příliš pomalu. Výmluvně pomaleji, než by vyžadovala normální obezřetnost. Blížil se pátrací rychlostí. Řidič bedlivě prohlížel levou stranu a spolujezdec pravou. Reacher sledoval, jak se sune okolo. Měl pocit, že muži uvnitř jsou dva z těch, které zahlédl na parkovišti za budovou FBI v Omaze. Možná. Dawson a Mitchell. Nebylo to vyloučené.

Upíjel kávu a měřil v hlavě čas, rychlost a vzdálenost. A modrý crown vic se jako na zavolanou zase vynořil, tentokrát směrem na jih, stále pomalu, uvnitř dvě otáčející se hlavy. Dva páry očí sledovaly okraje silnice, budovy, lidi a auta, čas od času se zarazily, zahleděly a poskočily zase dopředu.

Auto ještě víc zpomalilo.

A otočilo.

Přehouplo se přes rozbitý obrubník, s křupáním se vydalo přes štěrkové parkoviště bistra, přiblížilo se a zaparkovalo předkem metr od Reacherova okna. Dva muži uvnitř zůstali sedět. Nepospíchali. Nesledovali žádný cíl. Chtěli si dát kávu po dlouhém a bezvýsledném pátrání. Nic víc. Reacher si byl hodně jistý, že je poznává. Byl si hodně jistý, že jsou to Dawson s Mitchellem. Mrkali, zívali a kývali krky, aby uvolnili křeč. Měli na sobě modré obleky, bílé košile a modré kravaty. Působili trochu pomačkaně. Trochu unaveně. Jeden vypadal trochu vyšší a trochu štíhlejší než druhý, jinak ale tvořili identický pár. Oba měli světlé vlasy a červené obličeje. Oběma bylo kolem čtyřiceti.

Oni mě považují za teroristu?

Ví, že jste dělal Kingovi a McQueenovi řidiče.

Společně vystoupili z auta a zůstali stát chvíli v zimě. Řidič se protáhl tak, že natáhl paže a vystrčil ruce k zemi, spolujezdec zvedl lokty a přitiskl si pěsti k uším. Reacher tipoval, že mají v náramenních pouzdrech glocky a na opascích pouta. A Patriot Act, který jim dodává neomezenou moc a záruku, že můžou ve jménu ochrany národní bezpečnosti udělat jakoukoliv kravinu.

Pohlédli doleva, pohlédli doprava a našli dveře do bistra.

Reacher se naposledy napil kávy a zastrčil pod hrnek dva dolary. Pak vyklouzl z boxu a vstoupil do uličky vedoucí na toalety. Zaslechl, jak se otevřely přední dveře a na dlaždicích zaklapaly dva páry bot. Zaslechl, jak slečna u vchodu vytáhla dva jídelní lístky. Prošel chodbou, protáhl se dveřmi a vyklouzl na zadní pozemek.

Překonal mezeru mezi budovami, schoval se za motel a obešel ho ze zadní strany. Zastavil se u jediného zamženého okna koupelny. Zaklepal na sklo a počkal. Okno se o kousek pootevřelo a vyvalil se z něj zvuk fénu. Hlas Sorensonové se ujistil: „Reachere?“

Reacher se zeptal: „Jste slušně oblečená?“

Sorensonová odpověděla: „Poměrně.“

Reacher se vytáhl na špičky a nakoukl škvírou. Sorensonová měla kolem sebe obtočený ručník. Horní okraj jí sahal do podpaží. Spodní končil dost vysoko nad koleny. Vlasy na jedné straně pěšinky stačila usušit, druhá strana zůstala mokrá. Pokožku měla zrůžovělou párou.

Nevypadala vůbec špatně.

Reacher oznámil: „Do bistra dorazili vaši kámoši z Kansas City.“

Sorensonová se ohradila: „Nejsou to moji kámoši.“

„Už vám zavolali technici?“

„Ne.“

„Proč jim to tak dlouho trvá?“

„Patrně je to komplikovaná pitva.“

„Doufám, že jsou dostatečně dobří.“

„Dobří na co?“

„Aby mi pověděli, co potřebuju vědět.“

„To bude záležet na tom, co potřebujete vědět.“

„Počkám v autě,“ oznámil Reacher. „Stojí za barem, dvě budovy odtud.“

Sorensonová potvrdila: „Dobře.“

Okno se zavřelo, cvakla závlačka a opět se rozhučel fén. Reacher zamířil na sever, přes zadní pozemek, kolem popelnic, kolem vyhozených matrací, kolem rozmáčené krabice, která podle nápisu kdysi obsahovala dva tisíce pohárků z pěnové hmoty. Přešel přes otevřené území nikoho a vklouzl za vedlejší budovu, která vypadala jako další koktejlový klub. Zakopl o prázdnou láhev neznačkového šampaňského.

A zastavil se.

Třicet metrů přímo před sebou měl Goodmanovo auto, za barem, přesně kde ho nechal. Ale v dokonalém T k němu zezadu stálo přimáčknuté další auto. Předkem dopředu. Ford Crown Victoria pískové barvy. Rozhodně vládní auto, ale ne FBI. Ne stejné auto jako auto Sorensonové, Dawsona a Mitchella. Mělo jiné antény na víku kufru a oficiální poznávací značky Spojených států. Čekalo se zapnutým motorem. Z výfuku stoupal bílý kouř.

Blokovalo Goodmanovo auto.

Reacher si nebyl jistý, jestli úmyslně, nebo nechtěně.

Seděl v něm jeden muž, za volantem. Reacher viděl jeho zátylek. Měl pískové vlasy přesně stejného odstínu jako auto. Na sobě svetr. Telefonoval.

Svetr znamenal, že nemá náramenní pouzdro. To, že nemá náramenní pouzdro, znamenalo, že nemá zbraň. To, že nemá zbraň, znamenalo, že není policajt v civilu ani jakýkoliv jiný druh agenta. Nevyslalo ho ministerstvo spravedlnosti, ani DEA, ani ATF, ani DIA, ani jiná organizace se třemi písmeny ve zkratce.

Podtrženo a sečteno, svetr znamenal, že ten chlap nepředstavuje žádnou hrozbu.

Nejspíš nějaký byrokrat.

Šaty dělají člověka.

Reacher pokračoval v chůzi, zastavil se u okénka neznámého řidiče a zaklepal na něj. Muž se polekal, vzhlédl a podíval se na Reachera bledýma modrýma očima. Nahmatal tlačítko. Okénko sjelo dolů.

Reacher ho vyzval: „Popojeďte, kamaráde. Stojíte mi v cestě.“

Muž odtáhl od ucha telefon a otázal se: „Kdo jste?“

Reacher objasnil: „Jsem šerif.“

„Ne, to nejste. Se šerifem jsem se setkal včera v noci. A kromě toho dneska ráno zemřel. Tak mi to řekli.“

„Jsem nový šerif. Povýšili mě.“

„Jak se jmenujete?“

„Jak se jmenujete vy?“

Muž se na okamžik zatvářil zaraženě, jako by se zastyděl, že zapomněl na dobré vychování. Představil se: „Jsem Lester Lester z ministerstva zahraničí.“

Reacher utrousil: „Vaši rodiče byli opravdu hodně spořiví.“

„Rodinná tradice.“

„Každopádně, Lestere, potřebuju, abyste sebou hnul.“

Lester neprojevil nejmenší snahu.

Reacher ho pobídl: „Dvě možnosti. Popojet dopředu, nebo popojet dozadu.“

Lester neudělal ani jedno. Reacher viděl, jak se mu otáčejí kolečka v hlavě. Pomalý proces. Nakonec mu to však sepnulo. Vytřeštil oči. Velký chlap. Zlomený nos. Nahlas řekl: „Vy jste ta osoba, kterou hledáme. Že je to tak?“

„Mě se neptejte. Nevím, koho hledáte.“

„Nastupte si.“

„Proč?“

„Musím vás zatknout.“

„Děláte si legraci?“

„Vy si myslíte, že bezpečnost národa je vtip?“

„Myslím, že vtipem je nasadit na její ochranu lidi jako vy.“

Velice nahlas.

Reacher si najednou uvědomil, že Lester pořád drží v ruce telefon.

Kam volá?

Do bistra?

Možná není takový pitomec, jak vypadá.

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Reacher otevřel trhnutím dvířka, vyrval Lesterovi z ruky telefon a hodil ho vysoko do vzduchu, až přes střechu baru. Pak popadl Lestera zezadu za svetr, vytáhl ho ze sedadla a napůl ho odvlekl, napůl dostrkal stejnou cestou, kterou přišel, tři metry, šest metrů, a pak s ním zatočil jako diskař a mrštil ho na zadní stěnu koktejlového baru. Potom se rozběhl zpátky, hodil sebou na Lesterovo sedadlo řidiče, zařadil rychlost a dupl na plyn. Zpod pneumatik vystřelil gejzír štěrku, auto vyrazilo dopředu, Reacher prudce zabrzdil, víceméně vypadl ven a oběhl kufr Goodmanova auta ke dveřím řidiče. Stiskl dálkové ovládání na klíči, otevřel bleskově dvířka, nastartoval, vycouval od stěny baru a trhl volantem.

Pískový crown vic se stále pohyboval. Měl stále zařazenou rychlost. Reacher ho předjel, zahnul před ním doprava a pomalu se sunoucí crown vic narazil předkem do zadní čtvrtiny Goodmanova auta. Reacher vyrovnal smyk a projel mezerou mezi barem a další budovou v řadě. Pohlédl doleva a spatřil, jak se Lester s usilovným kulháním snaží něco dohonit, buď Goodmanovo auto, nebo svoje vlastní, to nedokázal Reacher určit. Střelil po něm posledním pohledem a pak se soustředil na prostor před sebou, projel přes přední pozemek, přehoupl se přes klenutí hlavního tahu a procpal se mezerou na zadní pozemky na druhé straně silnice.

Pak zpomalil, zhluboka se nadechl, popojel rovně dopředu a zastavil v zákrytu s další mezerou směrem na jih, odkud měl výhled na motel i na bistro.

Ani stopa po Sorensonové.

Klid v bistru.

Modrý crown vic stál pořád před bistrem. Úplně nehybný. Nikdo se k němu nehnal. Dveře bistra zůstávaly pevně zavřené. Za okny nevypukl žádný zmatek.

Reacher se hodnou chvíli díval, dokud si nebyl jistý.

Lester z ministerstva zahraničí nevolal do bistra.

Tak začal pozorovat motel a po třech minutách se otevřely dveře správného pokoje a vyšla Sorensonová. Měla na sobě původní oblek a pod ním čerstvou košili. Špinavou zabalila do papíru z obchodu. Nesla si domů prádlo na vyprání. Odlišný přístup. Protože měla domov.

Na vteřinu se zastavila na cestičce před svým pokojem, pohlédla doprava a doleva, hlavu vztyčenou jako žena, která se rozhlíží na chodníku ve městě po taxíku. Pak vykročila na sever k baru, kde na ni mělo čekat Goodmanovo auto. Reacher otočil volantem, protáhl se mezerou, překonal s křupáním přední pozemek, přehoupl se opět přes silnici, opsal oblouk a zastavil vedle Sorensonové. Natáhl se, otevřel jí dvířka a Sorensonová se s grácií usadila, jako by to byl rituál, který nacvičovali celý život.

Reacher oznámil: „Musel jsem popojet. Měl jsem malé nedorozumění s vaším panem Lesterem z ministerstva zahraničí.“

Sorensonová ho opravila: „Pan Lester není můj.“

Pak Reacher zjistil, že nedorozumění bude mít dohru. V zadním zrcátku zahlédl, jak z bistra vybíhají Dawson s Mitchellem a ženou se na parkoviště. Oba měli u ucha telefon. Pumpovali volnýma rukama a vlály jim šosy sak. Takže Lester skutečně zavolal do bistra. Ale ne úmyslně. Ne přímo. Vzal to velkou oklikou. Patrně mluvil se svými lidmi ve Foggy Bottom, vykřikl Jste osoba, kterou hledáme, pak byl hovor náhle přerušen, což vyburcovalo nějakou chytrou hlavu, chytrá hlava zavolala do Hoover Building, z Hoover Building zavolali do Kansas City, Kansas City zavolalo na mobil Dawsonovi s Mitchellem a Dawson s Mitchellem patrně stále poslouchají hlášení. Chlap, kterého hledáte, právě kope dvacet metrů od vás Lestera Lestera do zadku.

Zahlédli ho. Nebo zahlédli Sorensonovou. Ztuhli na místě, ukázali rukou a rozběhli se ke svému autu.

Reacher dupl na plyn, náhlá akcelerace přimáčkla Sorensonovou do sedadla, auto se stočilo a na štěrku mu ustřelil zadek. Reacher zápasil chvíli s volantem, pak se přehoupl šikmo přes obrubník a vyrazil po silnici na sever. Natáhl krk, podíval se do zpětného zrcátka a uviděl, jak modré auto FBI couvá, otáčí se a zahajuje pronásledování.

„Držte se,“ poradil. „Jsem mizerný řidič.“

„To říkáte brzy,“ posteskla si Sorensonová. Sáhla vedle sebe, zapnula si bezpečnostní pás a pevně ho utáhla. Reacher šlapal na plyn. Velký osmiválec, speciální policejní vybavení, spousta síly a otáček. Vůbec ne špatné. Až na to, že Dawson s Mitchellem měli úplně stejné auto. Stejný osmiválec, stejnou policejní úpravu, stejnou sílu a otáčky. A možná méně vážili, bez světelné lišty na střeše a mohutných kovových nárazníků vepředu a vzadu. Rozhodně měli lepší aerodynamiku.

Reacher věděl, že dálnice je osmdesát kilometrů daleko, a věděl, že před ní není skoro nic. Pár odboček doprava a doleva, tu a tam skupinka stromů, občas stará dřevěná zemědělská budova, opuštěná, zpráchnivělá a ze záhadného důvodu postavená uprostřed pole. Pak už jen holá zimní půda, a to velice plochá. Bez svahů a údolí. Bez kopců a hřebenů.

Nebylo kam utéct.

Nebylo se kam schovat.

Silnice měla špatný povrch a roky zimních mrazů a letních such zvrásnily její podklad. Stačila pro normální rychlost, ale bylo na ní nebezpečné závodit. Goodmanovo auto se chovalo jako jachta na vlnách oceánu. Motor vyl a volant se kroutil Reacherovi v rukách. Dawsona s Mitchellem měl čtyři sta metrů za sebou, ale doháněli ho. Reacher přitiskl pedál až k podlaze. Plný plyn až na kov. Sto šedesát kilometrů v hodině.

Nebylo kam utéct.

Nebylo se kam schovat.

Puller, napadlo ho.

Zeptal se: „Umíte zacházet s vysílačkou?“

Sorensonová navrhla: „Můžu to zkusit.“

„Zjistěte, kde je Puller se svou radarovou pistolí. Nahlaste mu auto jedoucí nepovolenou rychlostí na sever. Tmavomodrý sedan.“

Reacher pokračoval v závodu. Nemusel pohybovat volantem. Silnice byla jako podle pravítka. Auto plulo přes prohlubně a výmoly jako ve stavu beztíže. Neletělo, ale nemělo k tomu daleko. Sorensonová vytáhla z držadla mikrofon a hrála si chvíli s knoflíky. Odkašlala si a požádala: „Zástupce Pullere, nahlaste svou pozici.“

Pullerův hlas se přes praskání statické elektřiny zeptal: „Kdo jste?“

„Agentka Sorensonová z FBI. Kde se nacházíte?“

„Kilometr od hranice okresu, paní.“

„Severně, jižně, východně nebo západně?“

„Severně.“

„To je dobře. Směrem na sever se k vám blíží auto jedoucí nepovolenou rychlostí. Tmavomodrý ford Crown Victoria. Zastavte, prosím, řidiče a dejte mu napomenutí, že takové chování je nezodpovědné a nebezpečné.“

„Provedu, paní.“

„Konec,“ řekla Sorensonová. Zavěsila mikrofon. Podotkla: „Jak se zastavuje auto jedoucí stošedesátkou? Taky bychom mohli Pullera zabít.“

„Tím bychom jedině napomohli genetickému kódu lidstva.“ Reacher se hnal vpřed. Dawsona s Mitchellem měl teď tři sta metrů za sebou. Zhruba šest vteřin, při stošedesátce. Zkracovali ale náskok. Reacher zapátral pohledem v dálce. Rovná silnice, plochá krajina, nízký horizont. Ani známka po Pullerovi.

Otázal se: „Už vám zavolali technici?“

Sorensonová odpověděla: „Ještě ne. Na co myslíte?“

„Na motiv,“ objasnil Reacher. „Kdo by unášel dítě mrtvé ženy? Zejména když to dítě nic nevidělo a nic neví?“

„Jak by mohla pitva zodpovědět tuhle otázku?“

„Možná ji nezodpoví,“ odtušil Reacher. „Právě na to myslím.“ Tiskl nohu až na doraz k podlaze. Ale auto bylo přiškrcené. Nemohlo jet rychleji. Stošedesátka bylo povolené maximum. Minuli odbočku doleva. Pak odbočku doprava. Dlážděnou, ale stejně jenom cestu mezi poli.

„Tamhle,“ oznámila Sorensonová.

Na obzoru se vynořila tečka. Malinká skvrna, nejasně černobílozlatá na hnědém pozadí. Pullerovo auto čekající na krajnici. Zhruba kilometr a půl daleko. Třicet šest vteřin. Žádná odbočka před ním. Daleko napravo nízký porost stromů. V dálce nalevo stará stodola, propadlá a zšedlá věkem.

Třicet vteřin.

Dvacet vteřin.

„Držte se,“ zavelel Reacher.

Patnáct vteřin.

Reacher pevně stiskl oběma rukama volant, pustil plyn a dupl na brzdu. Předek auta se sklonil prudce k zemi, Reacherem a Sorensonovou to hodilo dopředu a Reacher měl plné ruce práce, aby zůstali na silnici. Dawson s Mitchellem nezpomalili. Rychle se blížili. K Pullerovi zbývalo sto metrů. Pak padesát. Pak třicet. Potom Reacher strhnul volant, sjel ze silnice do pole na pravé straně a Dawson s Mitchellem se kolem něj prohnali jako střela. Reacher opsal těsnou rozhoupanou otočku a viděl, jak Dawson s Mitchellem míjí stodesítkou Pullera, Puller zapíná přerušovaná světla a sirénu a rozjíždí se za nimi. Reacher pokračoval v otočce, vyhoupl se zpátky na silnici a zamířil na jih, rychle, stejnou cestou, odkud přijel, až k odbočce, které si všiml na levé straně a která teď ležela napravo. Zprudka zabrzdil, zahnul, překodrcal přes hrbolatý povrch, najel do hlubokých kolejí, nechal se jimi dovést ke staré stodole s propadlou střechou a zastavil za ní. Vystoupil, rozběhl se k zadnímu rohu zchátralé budovy a upřel pohled do dálky na sever.

Nic se tam nedělo. Ani vidu, ani slechu po Dawsonovi s Mitchellem. Zatím. Stále byli mimo dohled, přes dva kilometry na severu. Reacher spočítal v hlavě čas a prostor. Právě teď budou zpomalovat, zastavovat, otáčet, dohadovat se s Pullerem, ukazovat průkazy, přít se, spílat, propadat zoufalství.

Nabírat čím dál tím větší zpoždění.

A pak se rozjedou na jih, co nejrychleji dokážou. Všimnou si, že zahnul doprava na polní cestu, a budou ho chtít chytit ve městě.

Tři minuty.

Možná tři minuty a deset vteřin.

Reacher čekal.

A pak je zahlédl, přesně načas, daleko na hlavním tahu, auto řítící se zleva doprava, ze severu na jih, opět stošedesátkou. Působivý pohled. Velký majestátní sedan se opravdu probudil k životu. Leskl se hrdě ve vodnatém slunci. Seděl pevně na vozovce, přikrčený na zadních kolech, obkročmo nad dělicí čárou. Reacher oběhl Goodmanovo auto a vykoukl zpoza druhého rohu stodoly. Crown vic se mu ukázal zezadu. Uháněl na jih a po deseti vteřinách se změnil v tečku. Po dvaceti vteřinách úplně zmizel.

Reacher vydechl a vrátil se k autu. Usadil se a zavřel dvířka. Uvolnil se a opřel se rukama o kolena.

Ticho. Rušilo ho jen věrné předení motoru a cvakání a klapání, jak chladly přehřáté součástky.

Sorensonová pravila: „Nejste tak špatný řidič.“

Reacher opáčil: „Děkuju.“

„Co teď?“

„Počkáme.“

„Kde?“

„Řekl bych, že tohle místo je stejně dobré jako jakékoliv jiné.“

Sorensonová rozepnula koženou kabelu a vytáhla Goodmanův mobil. Zastrčila ho do držáku na přístrojové desce. Jemně cinkl, aby oznámil, že se nabíjí.

Pak začal zvonit.

Sorensonová se předklonila a podívala na displej.

„Moji technici,“ sdělila.

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Sorensonová stiskla zelené tlačítko a v reproduktorech se opět ozvaly telefonní zvuky, podivně jasné a podrobné jako předtím. Sorensonová se otázala: „Co pro mě máte?“

Mužský hlas odpověděl: „Pár předběžných výsledků.“

Hlas zněl unaveně a trochu zadýchaně. Volající patrně zároveň šel a hovořil. Patrně vychutnával čerstvý vzduch a jasné slunce, po dlouhých a nepříjemných hodinách v bíle vykachlíkované sklepní místnosti. Zhluboka dýchal, mrkal, zíval a protahoval se. Reacher si tu scénu dokázal živě představit. Obyčejné nemocniční dveře, krátké betonové schodiště, parkoviště. Možná květináče a lavičky. V dřívějších dobách by se technik v tomhle okamžiku zastavil a zapálil si cigaretu.

Sorensonová ho vybídla: „Pokračujte.“

Technik se otázal: „Chcete, abych byl upřímný?“

„Jako obvykle.“

„Nemůžu vám zaručit, že ke shoření došlo posmrtně. Možná došlo. Možná nedošlo. Našli jsme cosi, co by mohlo být poškozením čehosi, co patrně bývalo žebro. Když trochu přimhouřím oko, dalo by se to považovat za průstřel hrudníku. A ten možná stačil. Šel do oblasti srdce. Ale neodpřísáhl bych to před soudem. Protistrana by se mi vysmála do očí. Došlo k takovému poškození ohněm, že se nedají vyvodit závěry o vnějších zraněních.“

„Pocit?“

„V tomhle okamžiku je můj nejsilnější pocit přání přeškolit se na holiče. Tahle pitva byla jedna z nejhorších, jaké jsem kdy zažil.“

Sorensonová se na dlouhý okamžik odmlčela.

Pak se zeptala: „Ještě něco jiného?“

„Začnu od začátku pletencem pánevním. To je v takových případech jediný způsob, jak zjistit pohlaví. A výsledek je naprosto jasný. Pánevní kosti poměrně dobře ochránila silná vrstva tuku.“

Reacher vzhlédl. Delfuensová nebyla tlustá. Byla hubená.

Sorensonová se otázala: „A k čemu jste došli?“

„Ta mrtvola je nade vši důvodnou pochybnost mužského pohlaví.“

~

Sorensonová probrala se svým technikem podrobnosti. Jako při urychleném kurzu forenzní antropologie. Reacher si pamatoval některá slova a základní pravidla ze školy. Kdysi tyhle věci studoval, částečně z pracovních důvodů a částečně ze zájmu. U pánve se zkoumají čtyři věci. Za prvé rozpětí pánevních kostí. Pánevní kosti mají tvar motýlích křídel a u žen jsou víc roztažené, tvarované jako misky, jako pootevřené dlaně, a přední trny jsou dál od sebe. Mužské pánevní kosti jsou oproti tomu užší, sevřenější a vyšší, připomínají spíš rybáře, který na břehu řeky ukazuje, že ulovil třiceticentimetrového pstruha.

Za druhé, otvor v sedací kosti je u žen menší a víc trojúhelníkový, zatímco muži ho mají větší a kulatý. Za třetí, kosti stydké tvoří u muže úhel a u ženy oblouk.

A za čtvrté, důkaz nad důkazy: pánevní otvor musí být u žen tak velký, aby jím prošla hlavička dítěte. Muži něco takového nepotřebují. Ani náhodou.

Pánve nelžou. Nedají se zaměnit. Dokonce i u milion let staré pánve vykopané po kusech ze země se dá jasně určit, jestli patřila muži, nebo ženě. I pánev rozmělněná téměř na prach potvrzuje pohlaví, jednoznačně, beze vší pochybnosti, konec příběhu, děkuju a na shledanou. Tak se to naučil Reacher ve škole a teď to potvrdil hlas v telefonu.

Sorensonová pravila: „Takže to nebyla Delfuensová.“

Hlas v telefonu potvrdil: „Správně. A přeju vám to. Ale víc vám toho se zárukou nepovím. Byla to lidská bytost. Všechno ostatní by byly pouhopouhé dohady.“

Sorensonová ukončila hovor, otočila se k Reacherovi a pravila: „Vy jste to věděl, že je to tak?“

Reacher opáčil: „Měl jsem tušení.“

„Jak to?“

„Nic jiného nedávalo po Lucyině zmizení smysl. Napadlo mě, že Delfuensovou drží pořád někde v zajetí, Delfuensová vyšiluje, odmítá spolupracovat a jediný způsob, jak ji donutit k poslušnosti, bylo zmocnit se její dcery.“

„Aby se uklidnila?“

„Nebo aby ji zastrašili.“

„Takže jim teď oběma hrozí nebezpečí.“

„Nebo možná nehrozí,“ opáčil Reacher. „Možná je chovají jako v bavlnce. Protože se nabízí další potenciální závěry. Ale mohly by to být nesprávné názory. Mohla by to být velkolepá prohlášení, kterými se ztrapním.“

„Který z nich zemřel? King, nebo McQueen? Nebo to byl někdo, o kom jsme ještě neslyšeli?“

„Řekl bych, že King. Byl trochu při těle, zejména v pase. A zapadá do teorie.“

„Do jaké teorie?“

„Souvisí s tím, co řekl McQueen, když jsme sjeli z dálnice.“

„To už jste povídal včera. Řekl, že jste mu měl důvěřovat.“

„Předtím. Trochu jsem pochyboval, jestli je tam správné sjet, a McQueen mě netrpělivě usadil, že má velení.“

„Možná ho měl. Jeden velet musel. Pochybuju, že si hráli na demokracii.“

„Ale tahle slova mají zvláštní význam, nemáte pocit? Mít velení? Vy máte velící agenty. My jsme měli velící důstojníky. Velení je něco, co dostanete. Svěří vám ho. Je to pravomoc, která se přenáší dolů po žebříčku oficiální hierarchie.“

„To je velice subjektivní.“

„Myslím, že obyčejný lump by řekl Jsem šéf. Nebo něco podobného.“

„Co tím chcete říct? Myslíte, že McQueen je bývalý voják? Nebo příslušník policejních sil?“

Na to Reacher neodpověděl. Dodal: „Pak pronesl tu větu o důvěřování. Jako by měl právo na to, aby byl hoden důvěry. A potom na mě vystřelil a minul.“

„Takže patrně nesloužil u vojáků ani u policie. Je mizerný střelec.“

„Možná je skvělý střelec.“

„Byl s vámi v jedné místnosti. Jak daleko, dva a půl metru? Jak by mohl skvělý střelec minout z dvou a půl metru?“

„Třeba minul úmyslně.“

Sorensonová nic neřekla.

Reacher pokračoval: „V tu chvíli jsem o tom moc neuvažoval. Byl jsem rád, že jsem přežil. Vystřelil ale zatraceně vysoko. Přes třicet centimetrů nad mou hlavu. Možná víc. Pamatuju si, jak jsem řekl, že majitele motelu by minul, i kdyby stál na svých ramenou. Přeháněl jsem. Výstřel šel zhruba deset stupňů nad vodorovnou linku. Jedenáct stupňů a něco, abych byl přesný.“

„Nedívejte se darovanému koni na zuby.“

„Myslím to vážně. A ještě jsem nepověděl všechno. Posunul se, aby mi zakryl výhled na auto.“

„A co má být?“

„Tím pádem na mě neviděli ani z auta. Jako by chtěl, aby si mysleli, že dělá něco jiného, než ve skutečnosti udělal.“

„Minul. To je všechno. Ne každý střelec se vždycky trefí.“

„Myslím, že minul úmyslně.“

„Zabil toho muže v čerpací stanici, Reachere. Jak to vypadá, zabil i svého vlastního partnera. Upálil ho. Proč by úmyslně střílel příliš vysoko? Proč byste měl být výjimka?“

„Dá se to zjistit jediným způsobem,“ prohlásil Reacher.

„Jakým?“

„Dejte mi své telefonní číslo.“

„Proč?“

„Budu ho potřebovat.“

„Copak jste zapomněl, že jsem svůj telefon nechala u Delfuensové?“

„Získáte ho zpátky. A své auto. A svou dobrou pověst. Stane se z vás hrdinka.“

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Reacher si vyměnil se Sorensonovou místo v Goodmanově autě a Sorensonová zamířila do města, ukázněně, ne rychleji než osmdesátkou. Minuli Město hříchu, prázdná sójová pole, půlkilometr starých zemědělských strojů, další sójová pole a pak zahnuli na křižovatce doprava, ujeli ještě sto metrů a zastavili vedle staré čerpací stanice. Sorensonová si chvíli hrála s Goodmanovým telefonem a našla seznam posledních volání a hlasových zpráv. Našla Dawsonovo číslo. Zavolala na něj a Dawson se téměř okamžitě ozval.

Otázal se: „Šerif Goodman?“

Sorensonová ho opravila: „Ne, Sorensonová z Omahy. S šerifovým telefonem by to bylo na dlouhé vyprávění. Mám ale muže, kterého hledáte. Zatkla jsem ho. Jestli chcete, můžete si pro něj kdykoliv přijet.“

„Kde se nacházíte?“

„U staré čerpací stanice.“

„Budeme u vás za dvě minuty.“

~

O devadesát vteřin později otevřel Reacher dveře a prohlásil: „Dobře, představení začíná.“ Vystoupil do zimy, přešel chodník, obrátil se obličejem k betonové zdi čerpací stanice a položil prsty na drsný povrch. Roztáhl nohy metr od sebe, předklonil se a přenesl váhu na ruce. Zaujměte postavení. Sorensonová se postavila dva metry za něj, vytáhla zbraň, vzala ji do obou rukou a zamířila mu doprostřed zad.

„Vypadáte dobře,“ poznamenala.

„Rozhodně se ale dobře necítím,“ odtušil Reacher.

„Hodně štěstí,“ popřála Sorensonová. „Byla s vámi zábava.“

„Ještě jsme neskončili. Doufám, že se znovu setkáme.“

Setrvali v postavení. Beton studil. Pak Reacher zaslechl na vozovce pneumatiky. Slyšel, jak zastavuje auto a otvírají se dvířka. Otočil hlavu. Modrý crown vic. Dawson s Mitchellem. Rychle vystoupili, s rozevlátými kabáty, vytaženými zbraněmi a triumfem ve tváři. Prohodili pár slov se Sorensonovou. Gratulace, ocenění, díky. Prohlásili, že přebírají zodpovědnost. Reacher se otočil obličejem zpátky ke zdi. Slyšel, jak Sorensonová odchází. Slyšel, jak startuje Goodmanovo auto. Slyšel, jak odjíždí.

Pak se rozhostilo ticho. Reacher necítil konečky prstů a začínala ho bolet ramena. Odstrčil se od zdi, narovnal se a obrátil. Oba agenti na něj mířili zbraněmi. Vypadali stejně jako přes okno bistra. Čtyřicátníci, modré obleky, bílé košile, modré kravaty, pořád pomačkaní, unavení a uzardělí. Možná trochu unavenější a uzardělejší než v bistru, po svém nedávném výletu. Nejhorší na něm asi bylo dohadování s Pullerem. Rychlá jízda není žádný velký problém. Na rozdíl od jednání s blbci. Jak se to říká? Jako učit bígla hindštinu.

Ten, který byl trochu vyšší a hubenější, oznámil: „Jmenuju se Dawson. Můj partner se jmenuje Mitchell. Chtěli bychom, abyste si nastoupil do auta.“

Reacher opáčil: „Je vám jasné, že jsem se s Kingem a McQueenem poprvé setkal až včera v noci?“

„Ano, pane. Stopoval jste. S tím plně souhlasíme. A nezlobíme se ani kvůli úhybnému manévru v ukradeném policejním autě. A pan Lester je ochoten přehlédnout zranění.“

„Jaká zranění?“

Mitchell sdělil: „Zranil jste mu nohu. A patrně i jeho city.“

„Takže všechno zase v pořádku?“

„V nejlepším.“

„Tak proč mě zatýkáte?“

Dawson objasnil: „Nezatýkáme vás. Alespoň ne po formální stránce.“

„Takže mě zatýkáte neformálně?“

„Současná legislativa nám dává různé pravomoci. Máme právo využít všechny z nich.“

„Aniž byste mi řekli, čeho se týkají?“

„Je vaší povinností spolupracovat s námi v zájmu národní bezpečnosti. A naší povinností je starat se o vaši bezpečnost.“

„Ono mi něco hrozí?“

„Zapletl jste se do záležitostí, kterým nerozumíte.“

„Takže mi prokazujete laskavost?“

Dawson potvrdil: „Přesně to děláme.“

~

Reacher si nastoupil do auta. Dozadu. S volnýma rukama, nespoutaný, omezený v pohybu pouze pásem, který ho donutili zapnout. Agenti objasnili, že FBI zastává politiku bezpečnosti jak pro řidiče, tak i pro spolujezdce. Reacher si byl značně jistý, že se dveře nedají otevřít zevnitř, ale bylo mu to jedno. Nechystal se vyskočit.

Řídil Mitchell, na východ ke křižovatce a potom na jih do zemědělské oblasti. Dawson seděl tiše vedle něj. Reacher se díval z okénka. Chtěl si zapamatovat cestu, kterou jedou. Dvouproudová okreska na jih připomínala okresku na sever. Nestála u ní sice obdoba Města hříchu, ale terén byl stejný. Zimní pole ležící ladem, tu a tam stromy, pár starých stodol, občas obchod se smíšeným zbožím a zaneřáděný dvůr s traktorovými pneumatikami na prodej. Nechyběl dokonce ani smutný půlkilometr zemědělských strojů ze čtvrté ruky, stejně zrezivělých a nepojízdných jako na severu. Trh s použitým zbožím se už očividně nasytil.

„Kam jedeme?“ zeptal se Reacher, protože měl pocit, že by to měl dříve či později udělat, jen čistě proto, aby zachoval dekorum.

Dawson se probral z otupění a opáčil: „Uvidíte.“

~

Reacher uviděl zbytek Nebrasky a pořádný kus Kansasu. Ujeli celkem skoro pět set kilometrů, první polovinu cesty směrem na jih od místa, odkud vyjeli, kousek od nebraské východozápadní dálnice, až ke kansaské východozápadní dálnici. Těsně za hranicí státu zastavili u McDonald’s na hodně pozdní oběd. Dawson trval na obsluze do auta. Stejně jako se chtěla Sorensonová najíst v Iowě. Reacher usoudil, že FBI má své směrnice. Patrně je vypracoval nějaký výbor. Nenechte vězně umřít hlady, ale ani mu nedovolte, aby opustil vozidlo. Objednal si to samé jako posledně, dva cheesburgery, jablkový koláč a obří kávu. Co se týče McDonald’s, byl otrokem zvyku. Jídlo jim podali Mitchellovým okénkem, Reacherova objednávka putovala přes Mitchellovo rameno a Reacher ji snědl poměrně pohodlně na zadním sedadle. Měl dokonce k dispozici stojánek na nápoje. Policejní auta se od jeho dob hodně zcivilizovala. Zcela jednoznačně.

Zbývající kilometry po dvouproudové silnici prodřímal. Dřímotou nazýval stav, kdy ani nespal, ani nebděl, mrákotný stav, který měl rád. A i kdyby ho rád neměl, těžko by odolal. Byl unavený, v autě bylo teplo, sedadlo bylo pohodlné a jízda klidná. A ani Dawson, ani Mitchell nemluvili. Nepronesli jediné slovo. Neprobíhala bohatá třístranná konverzace. Ne že by si Reacher nějakou přál. Zastával názor, že mlčeti je zlato.

Pak zahnuli na východ na dálnici, směrem na Kansas City v Missouri. Reacher znal jeho americkou historii. První Američané se usadili v Kansas City v roce 1831. V roce 1853 bylo vyhlášeno samostatným městem. Říká se mu Město fontán nebo Paříž prérie. Má slušný baseballový tým. V roce 1985 se v něm konal světový šampionát. George Brett, Frank White, Bret Saberhagen.

Směrové číslo je 816.

Počet obyvatel se zpracovává několika různými způsoby. Místní podporovatelé ho s oblibou nafukují.

Nejvíc ale patrně souhlasí, že v celé aglomeraci žije zhruba milion a půl lidí.

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Dálnice měla stejnou architekturu, vzhled a strukturu jako její dvojče dvě stě padesát kilometrů na severu. Byla stejně rovná, široká a plochá. Se stejně nepravidelnými sjezdy. Ohlašovaly je stejné modré tabule, částečně informativní a částečně svádivé. Některé poskytovaly nabízené služby, některé byly klamné. Modrý crown vic je lhostejně míjel. Dawson s Mitchellem mlčeli jako zařezaní. Reacher seděl vzpřímeně a pohodlně připoutaný bezpečnostním pásem. Pozoroval krajnici a sledoval silnici před sebou. Na východě se stmívalo. Den se blížil ke konci. Slunce vyšlo nad ohořelou impalou a teď zapadalo někde daleko za ní.

Pak ucítil, jak auto nepatrně zpomalilo před tabulí označující sjezd k místu, jehož jméno mu nic neříkalo. Modrá tabule ohlašovala benzin, jídlo, ale chybělo ubytování. K tomuto nedostatku došlo nedávno. Tabule s ubytováním byla prázdná, ale nedávno prázdná. Měla na sobě úhledný obdélníček nové barvy, jinak modré než původní podklad. Patrně bankrot, podniková reorganizace, smrt mámy, táty nebo obou dohromady.

Nebo došlo k něčemu složitějšímu.

Sjezd vepředu vypadal tak nějak mezi skutečným a klamným. Přijatelný, ale ne přitažlivý. Nesvítil u něj jasně viditelný poutač benzinové pumpy. Na jídlo nelákaly křiklavé barvy. Ale slabá záře ve vzduchu naznačovala, že slíbené služby by se mohly nacházet za dalším hřebenem nebo zatáčkou.

Mitchell se podíval do zrcátka, dal blinkr a ještě víc zpomalil. Politika bezpečnosti jak pro řidiče, tak i pro spolujezdce. Sundal nohu z plynu, poslechl bílou čáru a pomalu a opatrně najel na sjezd. Nechal zapnutý blinkr, na konci zastavil, rozhlédl se a zahnul doprava na místní dvouproudovou silnici. Opět na jih, zhruba sto padesát kilometrů před Paříží prérie, do otevřené krajiny.

Po kilometru minuli benzinovou pumpu a po dalším kilometru bezejmenné bistro. Pak se na krajnici objevila poslední osamělá tabule, úplně prázdná až na jeden vodorovný a jeden svislý pruh čerstvější modré barvy. Krátké jméno motelu a šipka ukazující cestu, obojí nedávno přetřené.

Nalevo a napravo od silnice nebylo nic jiného než pusté lány. Pšenice, čirok, slunečnice. Ponořené do zimního spánku, ale za šest měsíců budou sahat do výšky sloní hlavy, na jedné z nejlepších prérijních ornic na světě. Kilometry daleko ani stopa po obyvatelstvu. Všechny farmy, které ještě zbyly, zůstávaly skryté v dálce na tmavnoucím horizontu.

Mitchell ujel přes třicet kilometrů pustou krajinou a pak opět zpomalil. Reacher upíral pohled do přítmí a pátral po světlech. Žádná nezahlédl. Pak silnice udělala kličku doprava a doleva kolem skupinky holých stromů, spustila se do širokého mělkého údolí a v posledním světle ze západu se kilometr daleko vynořil motel, jako model vystavený na stole.

Slušně veliký. S centrální budovou, kde patrně sídlila recepce a jídelna, a přilehlým hloučkem budov po pěti šesti pokojích. Řady pokojů byly nízké a dlouhé, se střechami pokrytými španělskými taškami a světle omítnutými stěnami. Prázdný bazén, betonové chodníčky, parkoviště, pusté květinové záhony. Kolem dokola ozdobná zídka nahozená stejnou omítkou jako budovy. Z dálky vypadal motel jako přímořská rezidence. Ne přímo Miami, ne přímo Kalifornie, ne přímo Long Island, ale kombinace všech tří přemístěná nějakým bláhovým snílkem do vnitrozemí.

A navzdory přetřeným tabulím se zdálo, že má otevřeno.

V hlavní budově se svítilo a světlo zářilo i za okny čtyř pokojů. Z větráku, který vedl nejspíš z kuchyně, stoupala pára. Na parkovišti stála daleko od sebe dvě auta. Sedany, dlouhé, nízké a tmavé. Fordy, pomyslel si Reacher. Pravděpodobně Crown Victoria.

Přesně stejné jako auto, kterým se vezl.

Zeptal se: „To je to místo, kam jedeme?“

Mitchell dál mlčky řídil a neodpověděl ani Dawson.

Reacher čekal, že až se přiblíží, uvidí víc. Víc podrobností. Ale nic nezahlédl. Nešlo to. Cosi bránilo ve výhledu. Nejenom večerní soumrak. Z osmi set metrů to vypadalo jako opar nízko při zemi kolem celého pozemku. Jako silové pole valící se ven.

Ze čtyř set metrů pochopil, co to je.

Bezpečnostní plot, dva a půl až tři metry vysoký, z hustého kovového pletiva natřeného černou barvou, s balíky žiletkového drátu natočenými na vrcholku v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. Plot přesně kopíroval každý zákrut a roh nízké ozdobné zídky, kolem dokola celého pozemku, odsazený ale o tři metry, jako zlověstný příbuzný nevinného architektonického rozmaru.

Sklopený nahoře dovnitř.

Nebránil ve vstupu, ale v útěku.

~

Dawson zavolal z mobilu, a když se Mitchell přiblížil k plotu, brána už byla otevřená. Mitchell jí projel a Reacher se otočil na sedadle a uviděl, jak se brána zase zavírá. Mitchell pokračoval dál, po rozbité betonové cestě, opsal úzký půlkruh kolem točny a zastavil vedle recepce. Neopřel se, nepovzdechl si a neprotáhl se jako na konci cesty. Nevypnul motor. Nechal zařazenou rychlost a nohu na brzdě. Reacher si rozepnul bezpečnostní pás a zkusil dveře. Měl pravdu. Nešly zevnitř otevřít.

Dawson vystoupil a otevřel mu je zvenku. Nic neřekl. Jen ukázal bradou, směrem k recepci. Reacher vyklouzl ven a zůstal stát vzpřímený ve večerním chladu. Dawson si zase nastoupil, zavřel dvířka a auto se dalo do pohybu. Tiše se odlepilo Reacherovi od boku, dokončilo kruh a zamířilo po rozbité betonové cestě zpátky k bráně. Brána se už otvírala a auto jí bez zastavení projelo. Na vteřinu přibrzdilo, zahnulo doprava na dvouproudovou silnici a vyrazilo na sever, stejnou cestou, jakou přijelo.

Brána se za ním zavřela, ani rychle, ani pomalu, ale tiše.

~

Reacher vešel do motelové recepce. Vypadala jako stovky jiných, které viděl. Podobala se tlusťochovu království z brzkého rána. Byl tam recepční pult, vestibulový nábytek a stůl s místem na ranní kávu a muffiny. Podlahu pokrýval vinyl, na stěnách visely obrázky a výběr osvětlení se řídil spíš účtem za elektřinu než požadovanou intenzitou.

Za pultem stála baculatá žena mateřského typu. Usmívala se, jako by ho vítala.

Ujistila se: „Pan Reacher?“

Reacher potvrdil: „Ano.“

„Jste očekáván.“

„Vážně?“

Žena přikývla. Oznámila: „Máme pokoje s extra velkými postelemi, s manželskými postelemi a s dvojitými postelemi, ale předběhli jsme vás a vybrali vám pokoj s manželskou postelí.“

„Vážně?“ zopakoval Reacher.

Žena opět přikývla. Pravila: „Pokoje s manželskými postelemi jsou podle mého názoru nejhezčí. Jsou prostornější, protože tam tolik nepřekážejí křesla. Většina hostů je považuje za nejlepší.“

„Většina hostů? Kolik jich máte?“

„Ach, na nedostatek hostů si nemůžeme stěžovat.“

Reacher svolil: „Pokoj s manželskou postelí mi bude úplně stačit. Jsem sám.“

„Ano,“ opáčila recepční. „Já vím.“

Udělala zápis do knihy a sundala z háčku klíč. Sdělila: „Pokoj číslo dvacet. Je snadno k nalezení. Jenom se řiďte šipkami. Za tmy jsou všechny osvětlené. Večeře se podává za hodinu.“

Reacher si zastrčil klíč do kapsy a vyšel ven. Už se skoro úplně setmělo. Bodová světla zasazená do země osvětlovala třicet centimetrů vysoké ukazatele, přesně jak slíbila recepční. Reacher se vydal k pokojům šestnáct až dvacet. Betonový chodník se kroutil mezi holými květinovými záhony a končil u nízké budovy s celkem pěti pokoji. Pokoj číslo dvacet byl úplně poslední v řadě. Nedaleko se nacházel prázdný bazén, za bazénem ozdobná omítnutá zídka a za zídkou bezpečnostní plot. Zblízka působil černě a hranatě. Ploché ocelové pásy tvořily oka menší než poštovní známka. Nevešel by se do nich ani prst. Natož noha. Plus přečnívající kotouče žiletkového drátu nahoře. Byl to velice účinný plot.

Reacher odemkl dveře a vešel dovnitř. Přivítala ho slíbená manželská postel a křesla. Na posteli leželo oblečení, ve dvou úhledných hraničkách. Dvě stejné sady. Modré džíny, modré propínací košile, modré svetry, bílé nátělníky, bílé spodní prádlo, modré ponožky. Všechny kousky vypadaly, že jsou správně velké. Rozhodně ne snadný úkol, sehnat je takhle na poslední chvíli.

Jste očekáván.

Na polštáři bylo pyžamo. V koupelně toaletní potřeby. Mýdlo, šampon, kondicionér, krém na holení. Jakási pleťová voda. Deodorant. Žiletky na jedno použití. Zubní pasta a normálně velký kartáček v celofánu. Kartáč a hřeben, stejně jako kartáček, úplně nové a stále zatavené. Na háčku župan. Malé hotelové pantofle v sáčku. Nejrůznější ručníky na věšáku a předložka na zemi.

Jako ve Four Seasons.

V místnosti však chyběla televize a telefon.

Reacher opět zamknul a vyrazil na průzkum.

~

Celý pozemek byl zhruba obdélníkový, tu a tam zaříznutý, aby nepůsobil fádně. Proplétal se jím složitý systém betonových chodníčků propojujících vše, co stálo za zmínku, včetně pěti samostatných křídel s pokoji, hlavní budovy, bazénu a minigolfu ve vzdáleném rohu. Všude se táhly vyvýšené květinové záhony ohraničené nižší variantou ozdobné omítnuté zídky. Mezery a úhly mezi budovami, stěnami a záhony byly vysypané štěrkem. Jednoduché betonové cesty spojovaly bránu s točnou, pět samostatných parkovišť u každého obytného bloku a odstavnou plochu pro zásobování za hlavní budovou.

Ve čtyřech pokojích se svítilo. Ve dvou blízko u zaparkovaných aut a ve dvou vzdálenějších. Zaparkovaná auta byly upravené policejní fordy Crown Victoria s anténami na víku kufru. Reacher se podíval tmavými okénky dovnitř a spatřil na obou přístrojových deskách držák na mobilní telefon, jaký měla Sorensonová.

Minutu stál ve tmě a bedlivě naslouchal. Nic nezaslechl. Panovalo naprosté ticho. Nejezdila auta. Nelétala letadla. Všude okolo jen rozlehlá noční prázdnota. Zdravý rozum a výpočet polohy mu napovídal, že je v Kansasu, někde na ose mezi Topekou a Wichitou, pravděpodobně na půl cesty mezi nimi, možná malinko blíž Topece, patrně nedaleko národního parku Tallgrass Prairie Preserve. Co se však hmotných důkazů týkalo, mohl být na odvrácené straně Měsíce. Nad hlavou mu visela těžká zatažená obloha a svět končil za hustým pletivem plotu.

Otočil se a vrátil se stejnou cestou, kolem jednoho z osvětlených oken, a pak víceméně vrazil do muže vycházejícího z pokoje čtrnáct. Byl hubený, nahrbený, ani mladý, ani starý, s vrásčitým a zjizveným obličejem, jako by celý život pracoval venku.

Padesátiletý zemědělský dělník.

Muž se usmál, jako by měli společné tajemství, a pozdravil: „Dobrý večer.“

Reacher konstatoval: „Vy jste očitý svědek.“

Muž se podivil: „Čeho?“

Ne zrovna nejchytřejší pod sluncem.

Reacher upřesnil: „Viděl jste to červené auto.“

„Možná viděl, možná neviděl. Nesmíme ale o tom mluvit. Ani mezi sebou. Oni vám to neřekli?“

Muž měl na sobě nové modré džíny a novou modrou propínací košili pod novým svetrem z modré bavlny. Přesně jako oblečení na Reacherově posteli, jen menší. Vlasy měl umyté a učesané. Nedávno se oholil. Vypadal jako na dovolené.

Reacher se ho zeptal: „Kdy jste sem dorazil?“

Svědek sdělil: „Dneska brzy ráno.“

„S Dawsonem a Mitchellem, nebo s někým jiným?“

„Nepředstavili se. A stejně o tom nesmíme mluvit. Oni vám to neřekli?“

„Kdo mi to měl říct?“

„Oni vás nebyli navštívit?“

„Ještě ne.“

„Kdy jste sem dorazil?“

„Právě teď. Před několika minutami.“

„V tom případě vás brzy navštíví. Přijdou za vámi na pokoj a vysvětlí vám pravidla.“ Svědek přešlápl z nohy na nohu. Jako by byl netrpělivý. Jako by někam pospíchal.

Reacher se otázal: „Kam máte namířeno?“

Svědek sdělil: „Do jídelny, člověče. Kam jinam? Mají tam pivo. Spoustu různých značek. V láhvích, dobré a vychlazené. Celý den žádná práce, jídlo a pivo zadarmo? Dokážete si představit něco lepšího?“

Reacher na to nic neřekl.

Svědek nabídl: „Nechcete jít se mnou?“

„Možná později.“

„Nemusíte pospíchat,“ ujistil Reachera svědek. „Pár jich do sebe naliju, mají ale zásoby. Ty hned jen tak nedojdou. To mi můžete věřit.“ A s tím se vydal po točitém chodníku, nejprve osvětlený do pasu ukazateli s bodovými světly a pak už mizící z dohledu.

Reacher zůstal stát. Před pokojem čtrnáct. Před jedním ze dvou osvětlených pokojů, u kterých nestálo auto FBI. Druhý byl pokoj číslo pět. Reacher se otočil, vrátil se po vlastní stopě podél celého bloku od čísla šest až po číslo deset, kolem květinového záhonu, přes mezeru k dalšímu bloku, k prvním dveřím v řadě. Pokoj číslo pět. Chystal se zaklepat, ale nedostal se k tomu. Když byl dva metry daleko, dveře se rozletěly a vyběhla holčička, samá ruka, samá noha a plná energie. Hubená, tmavovlasá a bledá, zhruba desetiletá, celá rozrušená a nadšená, úsměv od ucha k uchu. Pak si všimla Reacherovy obrovské postavy v přítmí na chodníku a ztuhla, přestala se usmívat, zatvářila se zmateně a zakryla si rukama ústa, takže Reacher z ní viděl jen vykulené oči.

Pozdravil: „Ahoj, Lucy.“

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Delfuensová vyšla o okamžik později. Musela zaslechnout jeho hlas. Zastavila se na prahu ozářená teplým světlem v místnosti za sebou. Vypadala ve formě. Odpočatá, šťastná, klidná a uvolněná. Měla na sobě ženskou variantu místní uniformy. Nové modré džíny, nová modrá blůza pod novým modrým svetrem poněkud odlišného stylu, tenčím, vypasovanějším a kratším než mužský model. Vlasy měla umyté a upravené, obličej jasný a čerstvý. Očividně našla hromádky oblečení na posteli a toaletní potřeby v koupelně.

Jste očekáván.

Pravila: „Lucy, tohle je pan Reacher. Strávili jsme spolu trochu času.“

Dívka pozdravila: „Dobrý večer, pane Reachere.“

„Ahoj, Lucy,“ zopakoval Reacher.

Lucy prohlásila: „Zlomil jste si nos.“

„Někdo ho zlomil mně, přesněji řečeno.“

„Bolí to?“

„Už tolik ne.“

Delfuensová sdělila: „Lucy si šla zrovna vyzkoušet minigolf.“

„Je už na něj moc tma,“ upozornil Reacher. „Právě jsem tam byl.“

Lucy se zamyslela nad novou informací. Zvážněla a nasadila zahloubaný výraz. Navrhla: „Tak bych si mohla prohlédnout něco jiného. Ještě jsem všechno neviděla.“

„Jistě,“ svolila její matka. „Běž se podívat, co najdeš.“ Lucy tedy odcupitala po cestičce a Delfuensová pohlédla na Reachera a pronesla: „Myslím, že ten plot je tak bezpečný, že se tady může pohybovat sama bez dozoru. A v bazénu není voda.“

Reacher požádal: „Mohli bychom si popovídat?“

„O čem?“

„O včerejší noci. A dnešku.“

„Nesmíme o tom mluvit.“

„Uděláte vždycky, co vám nařídí?“

„Ne, vždycky ne. Myslím ale, že v tomhle případě poslechnu.“

„V jakém případě?“

„V případě národní bezpečnosti. Nesmíme o něm nikomu nic povědět.“

„Byl jsem s vámi.“

„Po určitou dobu. Ale ne od začátku do konce.“

„Zodpověděla byste mé otázky? To je něco jiného než povídat si o zakázaném tématu.“

„Přivezli vás sem. Prozradí vám, co se děje.“

Reacher podotkl: „Řekl bych, že nevědí, co se děje.“

~

Do večeře zbývalo jen třicet minut a Delfuensová byla nervózní, že by je mohl někdo nachytat, tak zvolili nejbližší tajné místo, což byl právě pokoj Delfuensové. Úplně stejný jako Reacherův, až na to, že v něm stály dvě postele místo jedné manželské, takže v něm bylo málo místa kvůli dvěma velkým křeslům. Reacher si sedl do jednoho a Delfuensová zvedla kabelku z druhého. Kabelku s aspirinem. Vypadala těžká. Možná v ní měla pořád láhev s vodou.

Reacher se zeptal: „Co si myslíte, že se stalo v tom motelu?“

Delfuensová odhodila kabelku na postel. Jednou se odrazila a zůstala ležet. Delfuensová se posadila do křesla.

„Nesmíme o tom mluvit,“ zopakovala.

„Říká kdo?“

„Vyjádřili se zcela jasně. Jsme pod jejich ochranou. Mluvením bychom se vystavili riziku.“

„Jak byste se mohli vystavit riziku?“

„To neupřesnili. Jenom nám řekli, že jsme se zapletli do záležitostí, kterým nerozumíme, a přivezli nás sem, protože chtějí, abychom byli v bezpečí. Jsme izolovaní jako porota. Má to něco společného s Patriot Act.“

„Izolovaní? To je kravina. Jste zavření. Nemůžete odejít.“

„Nechci odejít. Líbí se mi tady. Dovolenou jsem už neměla celá léta.“

„Co vaše práce?“

„Slíbili, že to vyjasní s mou šéfkou. Také se školou, kvůli Lucy. Prý nebudou nic namítat. V takových případech musí všichni táhnout za jeden provaz.“

„Řekli, jak dlouho musíte zůstat?“

„Dokud nepomine nebezpečí. Patrně ne moc dlouho. Ale já osobně doufám, že to bude alespoň týden.“

Reacher nic neřekl.

Delfuensová poznamenala: „Váš nos už vypadá mnohem lépe.“

„Opravdu?“ opáčil Reacher proti své vůli. Nechtělo se mu povídat si o nose. Usoudil ale, že trocha konverzace nikoho nezabije. Zdržení, ale pořád rychlejší než řev, jekot nebo střílení.

Delfuensová sdělila: „Předtím vypadal vážně děsně. Dívala jsem se na něj v autě celé hodiny. Vyčistil jste ho.“

Reacher přikývl.

Delfuensová dodala: „Celý jste prokoukl. Řekla bych, že jste se osprchoval.“

„To čas od času dělám.“

„Skoro jsem byla na pochybách.“

„Taky jsem si koupil nové oblečení.“

„To jste nemusel. Oblečení dostanete tady. Prý si ho smíme nechat. Obě sady. A toaletní potřeby.“

Reacher se zeptal: „Co se stalo poté, co jste odjeli z toho motelu v Iowě?“

Delfuensová neodpověděla.

Reacher ji pobídl: „Víte, co se stalo. Vědí to i oni. Komu ublíží, když se to dozvím i já? Jsem tady s vámi. Nemůžu nikam odejít. Nemůžu mluvit s nikým jiným.“

Delfuensová se dlouze zamyslela. Zatvářila se úplně stejně jako její dcera, vážně a zahloubaně. Pak pokrčila rameny a prozradila: „Ta část byla hrozná. Mám na mysli ten úsek poté, co jste vešel s McQueenem dovnitř. Moc jsem toho neviděla. McQueen mi stál v cestě. Zahlédla jsem ale záblesk a zaslechla výstřel. McQueen vyběhl ven a vy už jste nebyl vidět. Předpokládala jsem, že jste mrtvý. A pak nám to potvrdil McQueen.“

„On to přiznal?“

Delfuensová přikývla. „King se zeptal, jestli vás dostal, a McQueen řekl ano, rovnou mezi oči. Oba se tomu zasmáli. Měla jsem příšerný strach. Bála jsem se, že mě také zastřelí. Proč by mě šetřili? Už jsem jim k ničemu nebyla. Rozječela jsem se. King mi řekl, abych držela hubu. Což jsem udělala. Bylo to žalostné. Myslela jsem si, že mě ušetří, když budu poslušná. Během té minuty jsem se něco naučila. Lidé udělají cokoliv, aby zůstali naživu, i kdyby to mělo být jen dalších deset vteřin.“

„Co se stalo potom?“

„Nějakou dobu jsme jezdili po okolí. Opisovali osmičky v polích. Z nějakého důvodu se drželi poblíž. Řídil King. Zastavil zhruba patnáct kilometrů na západě. Usoudila jsem, že udeřila moje poslední vteřina. Že nadešel můj čas. Prohlásil ale, že se chce nejdřív pobavit. Nařídil mi, abych si svlékla košili. Tu modrou, co mi koupili. A já jsem mu vyhověla. Jak jsem řekla, lidé udělají cokoliv, aby zůstali naživu. King vystoupil z auta. Sedl si vedle mě dozadu. Předvedl cosi jako svádění na sedadle. Pak vystoupil McQueen, otevřel moje dvířka, vytáhl mě ven, King začal vystupovat za mnou a McQueen ho zastřelil. Bez jakýchkoliv cavyků. Prostě vytáhl pistoli a zastřelil ho.“

„Do hrudi?“

Delfuensová přikývla. „Přímo do srdce.“

„A co bylo dál?“

„McQueen mě uklidnil a objasnil, že je agent FBI pracující v utajení se zločinci. Předstírá, že je jedním z nich.“

„Dobře,“ odtušil Reacher. „Lepší on než já. Tohle je zatraceně těžká práce.“

„Já vím.“

„Vy to víte?“

„Viděla jsem to ve filmech.“

„Co se stalo potom?“

„McQueen mi řekl, že vám vystřelil nad hlavu, jste naživu a naprosto v pořádku. Omluvil se, že jsem se musela dívat, jak zabil Kinga, ale neviděl jiné řešení, jak mě zachránit. Ne v tu chvíli. Musí hrát svou roli, ale jenom do jisté míry. Nesmí zajít příliš daleko.“

„A potom?“

„Zavolal několikrát z mobilu, připoutal Kinga pásem k sedadlu, na moje místo, a pak jsme odjeli. Seděla jsem vepředu. Zastavili jsme po osmi kilometrech na východ, zjevili se další dva muži a vzali nás svým autem. Moje podpálili. Řekli, že to musejí udělat, protože zločinci budou předpokládat, že McQueen zničil důkazy, a mohli by se přijet podívat, aby měli jistotu, že to skutečně udělal. Slíbili mi nové auto. Což je skvělé, protože staré mělo problémy s převodovkou.“

„Ti noví muži byli také od FBI?“

„Ano. Z Kansas City. Ukázali mi průkazy. McQueen žádný neměl, protože pracuje v utajení.“

„A přivezli vás rovnou sem?“

Delfuensová opět přikývla. „Řekla jsem, že nezůstanu bez Lucy, tak ji také přivezli.“

„Kde je teď McQueen?“

„Přijel sem se mnou a téměř okamžitě zase odjel. Prohlásil, že musí zaujmout své postavení. A čeká ho vysvětlování. Myslím, že chtěl říct, že Kinga jste zabil vy.“

„Já?“

„Tak se o tom bavili. Zastavili neznámému chlapovi, aby změnili počet lidí v autě, ale ten chlap se je pokusil oloupit. McQueen se chystá říct, že jste zastřelil Kinga a unikl.“

„Zmínili se, o jaký druh zločinců se jedná?“

Delfuensová zavrtěla hlavou.

„Ne,“ odpověděla. „Ale přišlo mi, že jsou kvůli nim hodně znepokojení.“

~

Jako další se konala večeře a byla hodně divná. Napochodovali na ni jako malá rodina. Reacher s Delfuensovou jeden vedle druhého a mezi nimi poskakující a dovádějící Lucy. Ve velké čtvercové jídelně stálo dvacet stolů a osmdesát židlí z borovicového dřeva naleštěného do barvy sirupu. Podobala se spoustě jídelen, které už Reacher navštívil, ale byla úplně prázdná, až na očitého svědka, který seděl sám v rohu za miniaturní houštinou tří prázdných láhví od piva různých značek. Pracoval na čtvrté a pozvedl hlavu v nadšeném pozdravu. Šťastný to člověk. Možná také neměl léta dovolenou. Nebo vůbec nikdy.

Mateřská žena z recepce přinesla jídelní lístky. Reachera napadlo, jestli je také od FBI, a došel k závěru, že nejspíš ano. V současné chvíli měla tři spokojené hosty, ale dokázal si představit, že pro jiné lidi může být taková situace nepříjemná a stresující, a recepční pak potřebuje trochu úřední moci, aby zachovala přirozeně trpělivý výraz.

Lístek nabízel jen dvě možnosti, cheeseburger nebo kuře, obojí patrně ohřáté v mikrovlnce přímo z mrazáku. Agenti FBI chodí většinou do policejních akademií a na práva, ne do hotelových škol. Reacher zvolil cheeseburger, za ten den už pátý, a Delfuensová s dcerou následovaly jeho příkladu.

Než přinesli jídlo, dorazili další dva lidé. Muži v modrých oblecích, bílých košilích a modrých kravatách. Očividně majitelé zaparkovaných crown viců. Agenti obývající trvale motel. Domácí opatrovníci. Oba působili bděle, čile a schopně.

Delfuensová oznámila: „To jsou ti dva, co mě sem přivezli.“

Lucy doplnila: „To jsou ti dva, co přivezli mě. Z Paulina domu.“

Agenti se rozhlédli po místnosti a vykročili přímo k Reacherovi. Agent napravo prohlásil: „Pane, ocenili bychom, kdybyste se dneska večer najedl u našeho stolu.“

Reacher se podivil: „Proč?“

„Musíme se navzájem představit.“

„Jenom představit?“

„A musíme vám vysvětlit pravidla.“

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Agenti FBI odvedli Reachera k rohovému stolu pro čtyři naproti stolu, který obsadil očitý svědek. Reacher si vybral židli v rohu, aby seděl zády ke stěně a viděl do místnosti. Čistě ze zvyku. Neměl k tomu žádný důvod. Nehrozilo jakékoliv nebezpečí. Jídelna byla patrně nejbezpečnější místo v celém Kansasu.

Agenti se posadili, jeden nalevo a jeden napravo. Dychtivě se naklonili a opřeli se lokty o stůl. Byli o něco mladší než McQueen a Sorensonová. Táhlo jim na čtyřicítku nebo ji čerstvě překročili. Žádní zelenáči, ale ani žádní veteráni. Oba byli snědí a štíhlí. Jeden víc plešatěl. Sdělili, že se jmenují Bale a Trapattoni. Řekli, že jsou blízcí kolegové Dawsona s Mitchellem. Stejná pobočka, stejná práce. Dodali, že četli Reacherovu vojenskou složku. Všechno o něm vědí.

Reacher se k tomu nevyjádřil.

Bale byl ten, který víc plešatěl. Zeptal se: „Líbí se vám tady?“

Reacher opáčil: „Proč by se mi tady mělo líbit?“

„Proč by se vám tady mělo nelíbit?“

„Odpřísáhl jsem, že budu chránit ústavu. Předpokládám, že vy taky.“

„A co má být?“

„Připravujete mě bez řádného procesu o volnost pohybu. To je proti pátému dodatku ústavy.“

„Tohle není vězení.“

„Patrně jste to ale zapomněli sdělit chlapovi, co stavěl váš plot.“

„Takže se vám tady nelíbí?“

Reacher opáčil: „V podstatě jsem spokojený. Mám vás, kluci, rád. Mám rád FBI. Líbí se mi, jak myslíte. Nemůžu si pomoct. Děláte nesprávnou věc, ale děláte ji v zájmu dobra. Ubytovali jste nás tady všechny dohromady, takže společně vidíme, co se děje. Také jste nás mohli pozavírat někde na samotku a provádět s námi, co se vám zachce. Ale to byste nedokázali. Protože v hloubi srdce jste na straně andělů. To vám nemůžu upřít. Dokonce jste tady nechali minigolf. Kdy jste ten motel koupili?“

Trapattoni odpověděl: „Před třemi lety.“

„Na popud Kansas City?“

„Ano. Protiterorismus, centrální oblast.“

„K čemu jste ho potřebovali?“

„Potřebovali jsme nouzové ubytování.“

„Pro koho?“

„Pro lidi, které je třeba ochránit.“

„Spíš bych řekl, že chráníte sami sebe.“

„Jak to?“

„Kdykoliv zvoráte nějakou tajnou operaci, převezmete od místních policejních sil svědky. Aby nebyly nikdy zodpovězeny nepříjemné otázky.“

„Vy si myslíte, že agenti pracující v utajení si nezaslouží bezpečnost?“

„Myslím, že si zaslouží veškerou pomoc, jaké se jim může dostat.“

„Takže?“

„Zajímalo by mě, kolik tajných operací provádíte. Do tohohle motelu se vejde najednou padesát lidí. To je spousta svědků.“

„Nemůžu vám prozradit, kolik operací provádíme.“

„Byl tenhle motel někdy plný?“

„Ne.“

„Byl někdy prázdný?“

„Ne.“

„Během tří let? To je slušná řádka operací.“

„Je to velký úkol.“

Reacher požádal: „Tak mi prozraďte pravidla.“

Bale prohlásil: „Existují dvě.“

„Vyzkoušejte mé znalosti. Do tolika snad umím počítat.“

„Budete naším hostem, dokud nebude operace ukončena. Bez diskuse. A nebudete se s ostatními hosty bavit o tom, co jste z té operace zachytil. Ani s kýmkoliv jiným. Nezmíníte se ani o sebemenším zlomku. Ani tady, ani kdekoliv jinde. To je také bez diskuse.“

„Víc nic?“

„Je to ve vašem zájmu. Také vás viděli. Jenom jeden z těch chlapů v impale stál na správné straně.“

„King umřel.“

„Ale ne předtím, než několikrát použil mobil. Myslím, že volal od té benzinové pumpy. Časově tomu odpovídají pohyby na jeho kreditní kartě.“

„Vy jste mu odposlouchávali telefon?“

„Mít agenta pracujícího v utajení přináší své výhody.“

„Co o mně řekl?“

„Znají vaše jméno a popis. Mějte to na paměti, když pomlouváte toho chlapa, co postavil plot.“

„Kdo jsou ti zločinci?“

Žádná odpověď.

„Bude McQueen v pořádku?“

„Nedělejte si kvůli němu starosti.“

„Nemůžu si pomoct.“

„Investovali jsme do té operace sedm měsíců. Nehodlá ji teď utnout.“

„Nebojím se, že utne operaci. Bojím se, že to rozhodnutí učiní někdo za něj. Čeká ho dneska večer dost vysvětlování.“

„O tom se nemůžeme bavit,“ prohlásil Bale. „Prostě si pamatujte pravidla.“

A tím to bylo vyřízené. Bale se opřel o opěradlo. Trapattoni se opřel. Rozhovor dospěl ke konci. A jako na zavolanou dorazilo jídlo. Reacher usoudil, že mateřská recepční se dívala kukátkem. Nebo poslouchala ve sluchátkách.

~

Delfuensová s dcerou dávno odešly a očitý svědek dopíjel sedmou láhev piva, když Reacher opouštěl jídelnu. Prošel po osvětleném chodníčku ke své dočasné ubikaci, zastavil se ve večerním chladu a pohlédl na oblohu. Nesvítily hvězdy. Nesvítil měsíc. Ideální podmínky na malou tajnou akci, až na to, že se nedalo dostat přes bránu a nebyl k dispozici telefon.

Pak vyklopýtal z jídelny na chodníček očitý svědek. Nízká bodová světla krásně odhalila, že mu moc nefungují nohy. Motal se, ale ještě nehrozilo, že se skácí. Dělal pomalé přesné krůčky, levá, pravá, kladl chodidla pracně na zem, přikrčenější než normálně, díval se dolů a byl plně soustředěný. Reacher se vrátil ve svých stopách, dokud mu světlo nedopadalo na holeně. Ať je na ně pořádně vidět. Nechtěl, aby toho nebožáka ranila mrtvice.

Svědek se pomalu blížil, levá noha, pravá noha, pak zahlédl Reacherovy holeně a zastavil se. Žádný velký šok. Žádné velké překvapení.

Jenom se roztomile zazubil.

Reacher se zeptal: „Byl jste takhle opilý, když jste viděl to červené auto?“

Svědek se nad tím zamyslel a odpověděl: „Přibližně.“

„Kdo o tom s vámi mluvil?“

„Šerif Goodman a ta blonďatá dáma od FBI.“

„Co jste jim zatajil?“

„Řekl jsem jim všechno.“

„Ne, neřekl,“ trval Reacher na svém. „To neudělá žádný svědek. Každý něco vynechá. Věci, kterými si není jistý, věci, které by vypadaly hloupě, věci, které neměl dělat, a přesto dělal.“

„Hledal jsem svůj pick-up.“

„Kde byl?“

„To jsem právě zapomněl. Proto jsem ho hledal.“

„Pověděl jste jim i tohle?“

„Nezeptali se.“

„A to jste chtěl jet v takovém stavu domů?“

„Není to daleko. Znám cestu.“

„A dál?“

„Najednou to na mě přišlo. Musel jsem se vymočit.“

„Kde?“

„Vzadu za čerpací stanicí. To jsem jim také neřekl.“

Reacher přikývl. Věci, které neměl dělat, a přesto dělal. Močení na veřejnosti, řízení ve stavu opilosti. Zakázané ve všech amerických městech. Podotkl: „Takže jste je ve skutečnosti neviděl. Ne když jste stál za stanicí.“

Svědek se ohradil: „Viděl jsem je hodně zblízka. Byl jsem už hotový. Měl jsem už zapnuté kalhoty, když vycházeli.“

„Viděli oni vás?“

„Neřekl bych. Byla pěkná tma. Stál jsem ve stínu.“

„Jak daleko od nich?“

„Asi tak tři metry.“

Reacher se zeptal: „Čeho jste si všimnul?“

„To už jsem řekl šerifovi,“ namítl svědek. „A té blonďaté dámě.“

„Zodpověděl jste jejich otázky. To není to samé.“

„Nepamatuju se.“

„Soustřeďte se.“

Svědek zavřel oči. Zhoupl se dopředu a dozadu na patách. Pozvedl ruku a podržel ji dlaní dopředu, jako by se opíral o starou betonovou zeď. Používal fyzická vodítka. Vžil se do okamžiku u stanice.

Sdělil: „První chlap pospíchal. Chtěl dovnitř jako první. Rozepínal si kabát.“

„Přišli ve skupince? Všichni tři společně?“

„Nejsem si jistý. Ale myslím, že ano. Vypadalo to tak. Jako by se ten první najednou oddělil a ostatní se ho snažili dohnat.“

„Měli na sobě obleky, správně?“

„Bez kabátů.“

„Drželi něco v rukách?“

„Nedrželi.“

„Co jste udělal, když byli všichni tři uvnitř?“

„Zamířil jsem zpátky přes silnici.“

„Proč?“

„Potřeboval jsem najít pick-up. A nechtěl jsem se ochomýtat okolo.“

„Proč?“

„Špatný pocit.“

„Z těch chlapů v oblecích?“

„Spíš z toho prvního. V zeleném kabátu. Nelíbil se mi.“

Reacher se otázal: „Zaslechl jste něco?“

Svědek odpověděl: „Trochu křičeli a ječeli. Jako by se prali.“

„Kde jste byl, když vyšli ti muži v oblecích?“

„Na druhém chodníku.“

„Ještě něco jiného?“

Svědek upozornil: „Nesmím o tom mluvit. Řekli mi, abych to nedělal.“ A pak obešel Reachera, pečlivě, pracně a přesně, a pokračoval po chodníčku. Reacher vykročil za ním, ale pak se zastavil. Protože zaslechl tichý šepot auta na silnici. Zhruba pět set metrů daleko. Otočil se a zahlédl v dálce světla, rozostřené nejasné paprsky poskakující v oparu.

Potom se začala otevírat brána, ani rychle, ani pomalu, ale tiše.

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Sorensonová očividně nezískala zpátky svůj telefon. Ani auto. Nestala se z ní hrdinka. Reacher zahlédl, jak ze silnice zabočil naleštěný černý crown vic a projel stále se otvírající bránou. Jeho reflektory opsaly široký oblouk, auto prošumělo po betonové cestě a zastavilo na točně u recepce. Ze strany spolujezdce vystoupil muž, kterého Reacher ještě neznal, a otevřel zadní dvířka. Zdálo se, že nic neřekl. Jenom ukázal bradou. Jako předtím Dawson.

Ze zadního sedadla vyklouzla Sorensonová, narovnala se a zůstala stát. Ve slabém osvětlení vypadala unaveně a poněkud poraženecky. Měla trochu svěšená ramena. Do kabátu se jí opřel noční větřík a otevřel ho. Pořád na sobě měla novou košili. Ale z pouzdra nevykukovala zbraň. Musela ji odevzdat.

Muž z předního sedadla za ní zavřel dvířka a opět nastoupil. Auto se dalo do pohybu a nechalo ji stát samotnou. Brána se začala opět otevírat. Auto jí projelo, přibrzdilo, zahnulo doprava a vyrazilo směrem, odkud přijelo.

Brána se zase zavřela. Reacher se za ním díval, dokud nezmizela světla a nerozplynulo se šustění pneumatik. Potom se otočil a pozoroval Sorensonovou.

Sorensonová tam ještě chvíli stála a pak vešla dovnitř. Reacher odpočítal v hlavě čas, od okamžiku, kdy mateřská recepční pozdraví, usměje se, objasní systém extra velkých, manželských a dvojitých postelí, upozorní na křesla a prostor v místnosti a podělí se o zkušenost se všeobecnými preferencemi. Čas na celý tenhle proces. Jste očekávána. Čtyři minuty, tipoval. Možná méně, pokud bude konverzace probíhat rychleji, což patrně bude, protože si budou povídat dvě agentky. Nebo déle, pokud se Sorensonová postaví na zadní a bude klást nejrůznější pobouřené a nasupené otázky.

Trvalo to čtyři minuty. Sorensonová vyšla s klíčem v ruce. Tvářila se rezignovaně. Podívala se na čísla pokojů na nízkých ukazatelích a vykročila Reacherovým směrem. Pak se na dalším rozcestí ještě jednou podívala a začala se vzdalovat v tupém úhlu po jiné cestičce.

„Julie,“ zavolal Reacher tiše.

Sorensonová se zastavila.

„Reachere?“ zavolala v odpověď.

„Tady.“

Sorensonová opustila chodníček a přešla k němu po štěrku. Reacher se zeptal: „Co se s vámi stalo?“

Sorensonová opáčila: „Nemáme se spolu bavit.“

„Nebo co? To nás uvězní?“

„Nemůžeme se bavit tady venku. Kam bychom mohli jít?“

~

Zašli do Reacherova pokoje. Sorensonová se po něm rozhlédla a vydechla: „To je naprosto absurdní. Jako bychom byli v normálním motelu.“

Reacher vysvětlil: „Je to normální motel. Nebo byl. Před třemi lety ho koupila pobočka v Kansas City. Řekli mi to. Vy jste o tom nikdy neslyšela?“

„Ani slovo. Jsou tady také ostatní?“

Reacher přikývl. „Delfuensová s dcerou a očitý svědek. Živí a zdraví. Slušně si to tady užívají.“

„I přes to, že jsou zavření?“

„Řekli jim, že je izolovali. Jako porotu. Pro jejich vlastní dobro, což není to samé jako být pod zámkem. Všichni to považují za dovolenou. S minigolfem a pivem zadarmo.“

„Není to protizákonné?“

„Nevím. Nejsem právník. Patrně je. Až na to, že by asi nemělo být. Víte, jak tyhle věci chodí.“

„Kdo je sem přivezl?“ zeptala se Sorensonová. „Kdo shořel v tom autě?“

„V autě shořel Alan King,“ objasnil Reacher. „Nejdřív ale dostal kulku do srdce. Zastřelil ho McQueen. McQueen je jeden z vás, tajný agent. Z Kansas City. Dawson s Mitchellem přijeli právě odtamtud, aby na vás dávali pozor u čerpací stanice. Dohlížejí na škodu. McQueen spálil auto a pak ho s Delfuensovou vyzvedl podpůrný tým FBI. V sedanu FBI, jak potvrdily stopy po pneumatikách, opět z Kansas City. McQueen sem s nimi přijel, ale okamžitě zase odjel. Údajně řekl, že musí zaujmout postavení.“

„Chudák. Bude pod obrovským tlakem, když zemřel King. Jak to vysvětlí?“

„Řekl bych, že s obrovskými potížemi.“

„Takže jste měl pravdu. Minul úmyslně. Vystřelil vám nad hlavu.“

„Nemohl hrát ale divadlo, když došlo na odstranění Delfuensové. Obětoval místo ní Kinga.“

„To od něj bylo statečné. Doufám, že je v pořádku.“

„Co se stalo s vámi?“ zopakoval Reacher.

Sorensonová se posadila na postel. Odtušila: „Se mnou? Všechno začalo dobře. Dokonce dost dobře. Dojela jsem zpátky k Delfuensové, vyzvedla si telefon, nastoupila do svého auta a zavolala velícímu agentovi. Řekla jsem mu, že se mi vás podařilo přemoct a předala jsem vás klukům z Kansas City. Na mého šéfa to udělalo dojem. A měl velkou radost. Nedokázala jsem to ale takhle nechat být. Položila jsem o pár otázek víc, než jsem měla. To se mému šéfovi moc nelíbilo. Poznala jsem to na něm. Pak najednou úplně změnil tón. Přestal mít radost. Naprosto ho přešla. Slyšela jsem mu to v hlase.“

„V jakém bodě změnil tón?“

„Když jsem zamykala Goodmanovo auto, podívala jsem se do přihrádky na rukavice. Čistě ze zvyku. Nechtěla jsem, aby v ní zůstala volně se povalující zbraň, a kdo ví, co všechno s sebou šerifové ještě vozí? Nenašla jsem tam ale nic jiného než propisovačku a zápisník. Tak jsem ten zápisník samozřejmě prolistovala. Ukázalo se, že Goodman byl velice pečlivý. Provedl přes noc průzkum a udělal si poznámky o Karen Delfuensové. Patrně se řídil zásadou, že informací není nikdy dost. Možná si myslel, že to pomůže, když se nám ji nepodaří rychle najít, i když si nedokážu představit jak.“

„A co jste zjistila?“

„Narazila jsem na cosi, co mi přišlo zvláštní, tak jsem se na to svého velícího agenta zeptala. Až na to, že jsem se nezeptala přímo. Jenom jsem se o tom zmínila. A právě v tom bodě změnil můj šéf úplně chování.“

„Co vám přišlo zvláštní?“

„Předpokládala jsem, že Delfuensová patří k starousedlíkům. Ne nutně ze čtvrté generace farmářů, ale měla jsem dojem, že v tom Zapadákově bydlí už pěkně dlouho. Rozhodně jsem si myslela, že se tam narodila a vyrůstala Lucy.“

„Ale nenarodila?“

„Přistěhovaly se teprve před sedmi měsíci. Sousedka na druhé straně řekla, že po rozvodu. Takže k tomu rozvodu došlo mnohem později, než jsem předpokládala.“

„Je vůbec jisté, že byla vdaná?“ otázal se Reacher.

„Má dítě.“

„To ještě neznamená nutně manželství.“

„Proč by neměla být vdaná?“

„Dokáže si poradit sama,“ odvětil Reacher. „Skutečně velice dobře. Jako by na to byla odjakživa zvyklá. A je chytrá. Péče o nějakého chlapa by ji dohnala k šílenství.“

„Chytré ženy by se neměly vdávat?“

„Jste vdaná?“

Sorensonová na to neodpověděla. Pravila: „Je mi jedno, jestli měla svatbu s tisícem hostů na pláži na Havaji, nebo jestli si užila jednu noc v motelu v New Jersey. Nejde o to, jestli je svobodná matka. Vtip spočívá v tom, že je svobodná matka, která se přistěhovala teprve před sedmi měsíci.“

Reacher sdělil: „Kluci z Kansas City mi řekli, že ta operace trvá sedm měsíců.“

„To není možné.“

„Proč by lhali?“

„Ne, tak jsem to nemyslela. Není možné, aby do toho byla Delfuensová jakkoliv zapletená. Jak by s tím mohla mít něco společného? Je to náhoda. Musí být. Protože jednu náhodu už máme.“

Reacher se ujistil: „Takže máme dohromady dvě náhody?“

„Což je příliš moc.“

„Co je ta první náhoda?“

Sorensonová se zeptala: „Pamatujete si na bratra Alana Kinga?“

„Na Petera Kinga? Z dělostřeleckého podpůrného týmu?“

„Můj noční úředník si na něj trochu posvítil. Chtěl mi pomoct. Hned po rozhovoru s matkou Sillovou. Prošel registrace vozidel, pošty, banky, instituce vydávající kreditní karty. Mobilní poskytovatele, což není vždycky snadné, ale většinou nám hrají na ruku. A dneska večer se dozvěděl výsledky.“

„Co zjistil?“

„Zdá se, že Peter King se odstěhoval z Denveru do Kansas City.“

„Kdy?“

„Před sedmi měsíci.“

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Reacher poposedl v křesle, prohrábl si prsty vlasy a pravil: „Alan King mi řekl, že s ním bratr nemluví.“

Sorensonová se otázala: „Bydlel Alan King v Kansas City?“

„Domnívám se, že ano.“

„Možná nebydlel. A i kdyby bydlel, možná se nikdy nesetkali. Kansas City je pěkně velké město.“

„Já vím,“ potvrdil Reacher. „V celé aglomeraci žije milion a půl lidí.“

„Vážně?“

„Směrové číslo je 816.“

„Dobře.“

Reacher konstatoval: „Takže teď máme tři náhody. Delfuensová se před sedmi měsíci přistěhovala do Zapadákova v Nebrasce, Peter King se zároveň přestěhoval do Kansas City v Missouri, kde možná bydlí nebo nebydlí jeho bratr, se kterým možná mluví nebo nemluví, a vaši lidé z protiteroristického oddělení v Kansas City se ve stejnou dobu rozhodli odstartovat složitou tajnou operaci, jejímž středem je, jak se zdá, místo velice blízko nového bydliště Delfuensové v Zapadákově v Nebrasce.“

„Nemůžeme mít tři náhody. To je příliš mnoho.“

„To máte pravdu,“ odsouhlasil Reacher. „Teoreticky. Nemáme ale tři náhody. Máme dva prokázané spojovací články.“

„Jak prokázané?“

Reacher se předklonil v křesle a položil dlaň na postel. Zmáčkl matraci a vyzkoušel, jak je měkká a poddajná.

Prohlásil: „Za prvé, Peter King je stoprocentně bratr Alana Kinga. A Alan King byl stoprocentně zločinec. Protože tajný agent FBI považoval za nutné střelit ho do srdce a spálit. Což je velice jasná definice zločince, nemáte pocit?“

„A za druhé?“

Reacher pravil: „Váš velící agent vás sem nechal přivézt, protože jste zjistila, že Delfuensová změnila před sedmi měsíci bydliště. A tenhle motel je určen pro lidi, kteří zavadili o důkazy tajných operací. Proto bylo přestěhování Delfuensové součástí tajné operace.“

„Jakou součástí?“

Reacher navrhl: „Pojďme se jí zeptat.“

~

Reacher se zastavil kousek ode dveří Delfuensové a Sorensonová k nim přistoupila a zaklepala. Následovala minutová prodleva a potom zachrastil řetízek. Dveře se pootevřely, pronikl jimi úzký pruh tlumeného světla zevnitř a Delfuensová zašeptala: „Kdo je?“

Reacher usoudil, že šeptá proto, že její dcera právě usnula.

Sorensonová se otázala: „Karen Delfuensová?“

Delfuensová šeptla: „Ano?“

Sorensonová se představila: „Jsem Julia Sorensonová z pobočky FBI v Omaze. Snažila jsem se vás včera v noci dostat domů.“

A Delfuensová na ni dost netrpělivě zasyčela, přesně jak Reacher očekával. Protože její desetiletá dcera právě usnula. Delfuensová vyšla ven a odehnala Sorensonovou podle Reacherova očekávání ode dveří, přes tři metry daleko, kde nevadil rámus.

„Omlouvám se,“ řekla Sorensonová. „Nechtěla jsem vás vyrušit. Jenom jsem se chtěla představit a podívat se, jestli jste v pořádku.“

„Nic mi nechybí,“ prohlásila Delfuensová a Reacher jí tři metry za zády vklouzl do pokoje.

~

Jednou tam už byl, tak se v něm vyznal i poslepu ve tmě. A byla v něm opravdu tma. Svítila jen oranžová žárovička ve vypínači v koupelně. Její mdlá záře nepatrně osvětlovala Lucy spící na vzdálenější posteli ode dveří. Ležela stočená na boku, ve fetální poloze, zachumlaná do pokrývky. Sahala jí až k bradě. Vlasy měla rozprostřené na polštáři, černé na bílém. Reacher našel na druhé posteli kabelku Delfuensové. Blíž u dveří, blíž u křesel. Viděl, jak ji zvedla z křesla a odhodila. Působila těžce. A matrace byla měkká a poddajná. Nepůsobila jako trampolína. Ne jako kůže na bubnu. Ale přesto se kabelka odrazila. Jako by v ní pořád měla láhev s vodou.

Reacher se pomalu odkradl přes koberec do koupelny. Rozložil na toaletní stolek ručník a posunul ho volnou rukou pod žárovičku ve vypínači. Vysypal na něj obsah kabelky. Ručník ztlumil zvuky, ale ne úplně. Neozvalo se hlasité cinkání, ale několik tupých bouchnutí.

Reacher počkal. A bedlivě se zaposlouchal. Lucy dál spala a klidně oddechovala.

Reacher prohrábl věci na ručníku. Make-up, kartáč, dva umělohmotné hřebeny. Štíhlý flakon s parfémem. Dvě balení žvýkaček, oboje do poloviny spotřebované. Peněženka s třemi sty dolary, sedm měsíců starý nebraský řidičský průkaz, žádné kreditní karty. Řidičský průkaz byl vystavený na Delfuensovou, s bydlištěm na adrese, kterou Reacher navštívil. Bylo jí jednačtyřicet. Dál narazil na pilník na nehty, na stále zabalené párátko ze steakhousu, na jednasedmdesát centů v drobných, na propisovačku a na klíč od domu s přívěskem z křišťálového skla.

Zahlédl krabičku s aspiriny. Neobjevil láhev s vodou. Ani cokoliv jiného těžkého a velkého, až na bibli. Anglický překlad z roku 1611 v pevných deskách, menší než encyklopedie, větší než román. Dost silnou. Tmavočervená lepenka vepředu, tmavočervená lepenka vzadu. Zlaté písmo na hřbetu, zlaté písmo vepředu. Bible svatá. Nevypadala moc používaně. Nevypadala, že by se v ní moc často listovalo.

V podstatě se v ní listovat vůbec nedalo. Stránky byly slepené nějakou žlutavou, dávno uschlou tekutinou. Asi se vylila. Do kabelky. Možná ananasový nebo pomerančový džus. Nebo grapefruitový. Něco na ten způsob. Něco lepkavého. Malá krabička s brčkem, dětský pohárek na pití, které se otevřely při rychlém balení.

Tak proč tu bibli schovávat? Existuje pravidlo, že se bible nesmí vyhodit a nahradit novou? Reacher nevěděl. Nebyl teolog.

Na knihu byla hodně těžká. Reacher zajel nehty za desky a pokusil se je oddělit od stránek. Nemožné. Desky držely jako přibité. Rovnoměrně a celou plochou. Reacher si představil, jak dírkou na brčko nebo zobáčkem na pití šplouchá džus, vylévá se do kabelky a rovnoměrně slepuje celé desky.

Nemožné.

Džus by udělal skvrny, patrně hodně velké, ale nevylil by se stejně na celou knihu. Kus by zůstal suchý. Mokrá část by nabobtnala a zbytek by se nezměnil. Reacher viděl knihy v takovém stavu. Zamrzlé trubky, skvrny od krve. Škoda není nikdy stejnoměrná.

Použil jeden z hřebenů Delfuensové a zarazil ho koncem mezi stránky. Zapáčil nahoru a dolů, popojel několikrát do stran a vytvořil otvor na dva prsty. Pak položil bibli hřbetem dolů na toaletní stolek, předklonil se, zarazil nehty do škvíry a škubl doprava a doleva.

Papír povolil a kniha se otevřela.

Veškerý obsah od Exodu až po Judu vyřízl kdosi žiletkou. Vznikla prohlubeň na objednávku. Velice úhledná práce. Prohlubeň byla zhruba obdélníková, osmnáct centimetrů na patnáct a pět centimetrů hluboká. Vzadu a vepředu nezbylo moc papíru. Proto to lepidlo. Vytvořilo tenké, ale pevné stěny. Celá konstrukce připomínala šperkovnici se zaseknutým víkem.

Ale neobsahovala šperky. Prohlubeň byla vytvarována přesně na velikost předmětů, které v ní ležely, což byla automatická pistole glock 19, mobilní telefon značky Apple s nabíječkou a tenké pouzdro s průkazem.

Glock 19 je zmenšená verze známého glocku 17. S deseticentimetrovou hlavní a lehčí. Dost často se o něm říká, že je lepší pro ženskou ruku.

Vždycky se o něm říkalo, že se lépe schovává.

Byl nabitý osmnácti devítimilimetrovými parabellumy, sedmnáct v zásobníku a jeden připravený v komoře. Glock nemá manuální pojistku. Zamíříte a vystřelíte.

Telefon byl vypnutý. Vpředu měl jen černý displej a vzadu lesklý černý kryt se stříbrným nakousnutým jablkem. Reacher netušil, jak se zapíná. Bude se muset stisknout tlačítko, nebo několik tlačítek, v přesném pořadí za sebou, nebo je bude nutné chvíli podržet. Nabíječka byla úhledná bílá kostka, velice malá, s několika otvory a kabelem končícím malou spletitou zástrčkou.

Pouzdro na průkaz bylo z jemné černé kůže. Reacher ho rozevřel. Také připomínalo knihu, ale hodně malou. Na levé stránce stál vytlačený barevný štít. Ministerstvo spravedlnosti. Federální úřad pro vyšetřování. Na pravé stránce byla fotografie. Obličej Delfuensové. Trochu bledší než ve skutečnosti a trochu zelenější v zářivkovém světle. Ale byla to ona. Přes fotografii se táhla oficiální pečeť. Ministerstvo spravedlnosti. Holografická. Slova Federální úřad pro vyšetřování zabírala celou šířku pásku.

Zvláštní agentka Karen Delfuensová.

Reacher vrátil předměty do prohlubně, přitiskl desky a zakryl škodu, kterou způsobil. Vzal knihu do ruky, pronesl ji kolem spící dívky, vyšel ven a zamířil k ženám stojícím stále tři metry opodál. Sorensonová cosi bez přerušení vykládala, jen aby zabila čas, a Delfuensová se tvářila poněkud zoufale a jako by jí docházela trpělivost. Obě zaslechly Reacherovy kroky na betonu. Obě se k němu otočily.

Reacher pozvedl bibli a navrhl: „Pojďme se pomodlit.“

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

Nechali spát Lucy samotnou. Delfuensová usoudila, že jí nic nehrozí. Celé místo je bezpečné a Lucy nepatří k dětem, které se uprostřed noci budí, vyděšené a dezorientované. Zvolili pokoj Sorensonové, který měl číslo devět. Nacházel se blíž než Reacherův. Sorensonová v něm ještě nebyla. Ještě se k tomu nedostala. Když ji Reacher zavolal, šla se právě ubytovat.

Odemkla dveře a všichni tři vstoupili dovnitř. Uvítala je totožná verze Reacherova pokoje. Dvě křesla, manželská postel, dvě úhledné hraničky oblečení, ale v ženském vydání, stejné, jako na sobě měla Delfuensová. V koupelně určitě čekaly úplně stejné vodičky, mastičky a ručníky.

Delfuensová si sedla do křesla a Reacher jí podal bibli. Delfuensová si ji položila do klína a sevřela ji oběma rukama jako kabelku, po které pasou kapesní zloději. Sorensonová si sedla na postel. Její pokoj, její právo. Reacher se posadil do druhého křesla.

Prohlásil: „Mám samozřejmě milion otázek.“

Delfuensová ho obvinila: „Dostal jste nás do velice obtížné situace. Měl jste nechat mou kabelku na pokoji. Rozhodně jste se dopustil protizákonného činu.“

Reacher ji usadil: „Proberte se.“

Sorensonová pohlédla na Delfuensovou a zeptala se: „Oni vás tady neprohledali? Ani po cestě sem?“

Delfuensová odpověděla: „Ne, neprohledali.“

„Mě také ne,“ přisadil si Reacher. „Ani trochu.“

„To je závažný nedostatek,“ usoudila Sorensonová. „Nemáte pocit? Myslela jsem si, že Kansas City je na tohle dobré.“

Delfuensová pokrčila rameny. „Hrála jsem roli náhodné nevinné oběti, tak mě nepřekvapuje, že mě vynechali. Reachera ale prohledat měli. Jeho postavení je od začátku velice nejasné.“

„Kansas City neví, kdo jste?“ podivil se Reacher.

„Samozřejmě že neví,“ potvrdila Delfuensová. „Jinak bych neseděla v tomhle pitomém zajateckém táboře.“

„Tak kdo jste?“

„To je otázka, o které se nechci bavit.“

„Přijeli King s McQueenem z jihu od dálnice? K té staré čerpací stanici?“

„Proč to chcete vědět?“

„Protože je to klíčová skutečnost.“

„Ne, přijeli ze severu z Kansasu.“

„Jak?“

„Přivezl je komplic.“

„Zavítali tam už někdy předtím? Na tu křižovatku?“

„Vy snad ano?“

„Takže neznali Město hříchu. Nic o něm nevěděli. Nevěděli, že se tam dá ukrást auto. Přesto se tam rozjeli. Proč?“

Delfuensová neodpověděla.

Reacher usoudil: „Protože jste byla McQueenův nouzový kontakt. Právě proto. Pro případ, že by se něco zhatilo. Nenasadilo vás tam ale Kansas City. Protože Kansas City nevědělo, kdo jste. Tak kdo vás nasadil?“

Delfuensová neodpověděla.

Reacher dodal: „Někdo vás tam nasadit musel. Někdo výš na žebříčku hierarchie, protože jednal tajně za zády Kansas City. Tipoval bych na Hoover Building. Na nějakou padavku v obleku, která se hroutí pod tíhou starostí.“

Delfuensová nic neřekla.

Reacher pravil: „Čímž vzniká otázka, co přesně tu tíhu starostí způsobilo.“

Delfuensová se zeptala: „Byl jste skutečně vojenský policista?“

Reacher neodpověděl.

Sorensonová potvrdila: „Ano, byl. Viděla jsem jeho složku. Šestkrát dostal vyznamenání. Stříbrnou hvězdu, Medaili za vynikající službu, Záslužnou legii, Vyznamenání za statečnost, Bronzovou hvězdu a Purpurové srdce.“

„Všichni jsme dostali medaile,“ opáčil Reacher. „Nepřikládejte jim takový význam.“

Delfuensová sdělila: „Máme problém s Kansas City.“

Reacher se otázal: „Jaký problém?“

„Špatný výkon.“

„V jakém směru špatný?“

„Nechávají zabíjet lidi.“

~

Delfuensová to pro ně shrnula. Mluvila plných deset minut. Centrální oblast byla vždycky ožehavá. Spadají pod ni citlivé cíle. Důležitá civilní infrastruktura a vojenská zařízení, včetně továren. A po Internetu si vždycky povídali teroristé, domácí i zahraniční, a někteří se zaměřili právě na tuhle infrastrukturu, zařízení a továrny. Většinou to byly jenom divoké sny, prázdné chvástání nebo úvahy typu nebylo-by-skvělé-kdyby. Ale pár jich bylo myšleno vážně. Alespoň natolik vážně, aby stály za pozornost.

Kansas City se tudíž chopilo iniciativy a nasadilo čtyři tajné agenty. Do čtyř vzájemně nezávislých organizací. Operace probíhaly na začátku jako podle učebnice. Pak se zvrtly. Ani jedna nepřinesla informace. Dva tajní agenti zemřeli.

Ale přesto. Nicméně. Centrální oblast byla vždycky ožehavá. Internetové debaty neskončily. Pak se jednoho dne vynořil nový hlas. Mluvil o množství jakési tekutiny. O litrech, stovkách litrů, tisících litrů. S pravidelnými odkazy na nevadskou spodní vodu. Nikdo nevěděl, co to má znamenat. Nikomu se nepodařilo rozluštit konkrétní záměr. Ale debata nabývala každým dnem na síle. Tisíce, stovky tisíců, miliony litrů a nakonec desítky milionů.

Tak se začala plánovat pátá tajná operace. S novým hlasem se spojil osamocený federální disident, kterého úplně celého vymyslelo Kansas City. Federální disident navrhl, že spojí síly s novým hlasem a pomůže. Padly kontrolní otázky a byly vymyšleny odpovědi. Podařilo se vytvořit bona fide. Nový hlas s dlouhým a ostražitým zpožděním souhlasil, že se sejde s federálním disidentem. A tak se operace pomalu rozjela.

Hoover Building ale zároveň naplánovala operaci uvnitř operace. Jako špehování špionů. Pod záminkou rutinní kontroly na vyšší úrovni padl návrh, že Kansas City dodá agenta, kterého na středozápadě nikdo nezná. Aby pracoval v utajení. Teoreticky v zájmu větší bezpečnosti. Ve skutečnosti chtěli mít ti z Hoover Building stoprocentně spolehlivého muže v samém srdci operace. Volba padla na zvláštního agenta Donalda McQueena z pobočky v San Diegu.

A jako posilu a pozorovatele přímo na místě nasadili Karen Delfuensovou z hlavní protiteroristické jednotky z Washingtonu. Přesunuli ji tajně. Použili veškerá opatření jako při ochraně svědka. Pronajala si dům. Získala práci. Přivezla s sebou dceru a zapsala ji do školy.

„Takový úkol není žádná legrace,“ poznamenala Sorensonová. „Byla jste s ním srozuměná?“

„Nebránila jsem se,“ řekla Delfuensová. „Víte, jak to chodí. Jdeme, kam nás pošlou. A ráda se stěhuju. Chci, aby Lucy viděla kus světa.“

„Ví, proč se pořád stěhujete?“

„Ne konkrétně. Jenom všeobecně. Ví, že mám zbraň a odznak. Neptá se ale. Je na to zvyklá.“

„Mohla vás prozradit. Mohla to vyzvonit ve škole.“

„Co by řekla? Máma má zbraň? Tu má v Nebrasce každá máma. Nebo máma je tajná agentka? Všechny děti si vymýšlí. Očekává se to od nich. Zejména když je máma ve skutečnosti servírka v koktejlovém klubu, která se celé noci naparuje od pasu nahoru téměř nahá.“

Pak Delfuensová pokračovala ve vyprávění. McQueen kontaktoval hned na začátku cílovou osobu. Postupoval pomalu a opatrně a vybudoval důvěru a věrohodnost. Ukázalo se, že nový hlas je středně velká skupina bílých Američanů, která uzavřela nejisté spojenectví se středně velkou skupinou cizinců ze Středního východu. Skupina si říká Wadiah. Vede ji muž s krycím jménem a McQueena k němu zatím nepustili. Cizinci ze Středního východu jsou se vší pravděpodobností Syřané.

„Co je jejich cílem?“ zeptal se Reacher.

„To zatím nevíme,“ odpověděla Delfuensová.

„Je to divná etnická kombinace.“

„Souhlasím.“

„Bude McQueen v pořádku?“

„To záleží na tom, jestli považujete láhev za do poloviny plnou, nebo prázdnou. Zatím ztratili dva ze čtyř. Takže v tomhle světle je to padesát na padesát.“

„To není moc nadějné.“

„Proto se padavka v obleku hroutí pod tíhou starostí.“

„A nemůže ovlivnit vysvětlování, co se stalo Kingovi.“

„Povídejte mi o tom,“ povzdechla si Delfuensová.

~

Sorensonová udělala čaj, za pomoci elektrické konvice ze skříně a vody z koupelny. Přinesla ho na tácu. Reacher jí poděkoval, pak se podíval na Delfuensovou a zeptal se: „Proč jste mrkala v tom autě?“

Delfuensová si vzala čaj a odpověděla otázkou: „Obelstila jsem vás?“

„Naprosto. Považoval jsem vás za náhodnou oběť. Statečnou a chytrou, ale normálně občansky statečnou a chytrou, ne policejně.“

„A přesně to jsem chtěla, abyste si myslel. McQueen samozřejmě věděl, kdo jsem, ale King neměl tušení. Tak jsem kvůli němu musela hrát divadlo. Musela jsem ho hrát celou noc, protože bylo jasné, že skončím tváří v tvář Wadiahu nebo FBI z Kansas City. A ani jedna strana se nebude smět dozvědět, kdo jsem.“

„To chápu. Vím, že jste musela hrát divadlo. Ale nemusela jste mrkat.“

„Chtěla jsem co nejdřív uniknout. Čím dřív, tím lépe. Za použití jakýchkoliv dostupných prostředků. Tak mě napadlo, že když vás zapojím, podaří se mi to třeba rychleji. Působil jste jako schopný chlap. Doufala jsem, že se vám po cestě naskytne příležitost zasáhnout. Ale nenaskytla se. Takže jsem skončila tváří v tvář klukům z Kansas City, kteří mě odvezli sem, protože jsem hrála svou roli tak dobře, že mě považovali za obyčejnou nulu.“

„Tak k čemu včera v noci ve skutečnosti došlo?“

„Většinu jste viděl.“

„Ale ne všechno. A spoustě věcí nerozumím. Zajímalo by mě, o čem jste se bavila s McQueenem poté, co střelil Kinga do srdce. Musela jste s ním být nejméně půl hodiny o samotě, než vás vyzvedli.“

„Spíš čtyřicet minut. A Kinga nestřelil do srdce McQueen. Podal mi okolo sedadla zbraň. Vylíčila jsem vám to jinak, protože jsem pořád hrála svou roli. Vymyslela jsem si také ten křik a jekot.“

„Tak k čemu včera v noci ve skutečnosti došlo?“

„Co byste řekl?“

Reacher pokrčil rameny.

„Nemám tušení,“ opáčil. „Ale nemyslím, že by u sebe měl King nebo McQueen nůž. Nevešel by se do kapsy od obleku. A nedrželi nic v ruce. Jeden z nich ho mohl mít přivázaný na předloktí, ale přijde mi to nepravděpodobné. Domnívám se, že ho měl ten druhý chlap. A myslím, že se ho chystal použít. Když kráčel do bunkru, rozepínal si kabát.“

„Mluvil jste s očitým svědkem.“

„Určitě to nepřizná. Řídí se pravidly. Za pivo zdarma.“

Delfuensová pravila: „Při těchhle záležitostech jde vždycky o koprodukci. King s McQueenem se měli jménem Wadiahu setkat s mužem, který zastupoval nějakou jinou skupinu. Pravděpodobně šlo o financování nebo jiný druh spolupráce. Nebo o logistiku. Nebo o zásobování. Mělo to být mírumilovné setkání. Kinga s McQueenem odvezli na určené místo a nový protějšek je měl vzít do svého hlavního stanu. Mělo proběhnout něco jako rituální tanec. Ale plán se okamžitě zhatil. Nový chlap na ně začal cosi křičet a pak vytáhl nůž a pokusil se je zabít. McQueen ho odzbrojil.“

„A zlomil mu při tom ruku.“

„Vážně?“

Sorensonová objasnila: „Řekl nám to soudní lékař. Dneska v poledne.“

Reacher se zeptal: „Co se stalo potom?“

Delfuensová sdělila: „A McQueen toho chlapa zabil. V sebeobraně. Téměř reflexivně.“

„Blbost,“ rozhořčil se Reacher. „Zabil ho, aby mu zavřel ústa. Ten chlap křičel. Kdo věděl, co řekne dál? Příliš riskantní. Ten chlap měl možná základnu v San Diegu a viděl McQueena vycházet z tamější budovy FBI. A McQueen nechtěl, aby to slyšel King.“

„Bylo to důvodné zabití.“

„Provedl ho dobře?“

„To považujete za měřítko ospravedlnitelnosti?“

„Body za styl můžou pomoct. Pokud je rozhodnutí na vážkách.“

„Nevím, jak dobře to provedl.“

„Já to vím,“ oznámila Sorensonová. „Viděla jsem tělo. Provedl to velice dobře. Vodorovné říznutí do čela, aby ho oslepil, a nůž pod žebra, raz, dva.“

„Jste teď spokojený?“ otázala se Delfuensová.

„To je dost staromódní,“ upozornil Reacher. „Nemáte pocit? Vodorovný řez patřil dřív k dobrému tónu. Každý se jím chlubil. Nikdy ale nebyl nutný. Klidně se může přistoupit hned k druhému tahu. Když někomu vrazíte do břicha až po rukojeť dvaadvaceticentimetrové ostří, je dost jedno, jestli na něj vidí.“

„Přesto je to ospravedlnitelné.“

„Souhlasím s vámi. Vůbec se nepřu. Ať už to proběhlo jakkoliv. Co se stalo potom?“

„Vzali do zaječích. Nelíbilo se jim to červené auto. Usoudili, že po nich půjdou buď místní policisté, nebo bídáci z té druhé skupiny. Nebo všichni najednou. McQueen věděl, kde mě najít. Vždycky věděl, kde se zdržuju. Tak dojel do Města hříchu, i když se tvářil, že náhodou, a předstíral, že si všimnul mého chevroletu, a King okamžitě souhlasil, že to bude dobré auto na ukradení.“

„Nespokojili se ale jenom s krádeží.“

„Nepodařilo se jim ho otevřít. Byl to novější model. Se vším možným zabezpečením. Spustili alarm. Podívala jsem se z okénka na dámských toaletách. Prostě tam stáli. Tak jsem se rozhodla, že vyjdu ven a budu se tvářit, že mi právě skončila práce, aby na mě mohli namířit hlaveň a ukrást mi klíč od auta. Takhle jsem s tím počítala. McQueen mi prozradil, že on také. V nejhorším případě klepnutí do hlavy. Ale King dostal jiný nápad. Nechtěl za sebou nechat svědka. Tak uspořádal celý ten únos. Vzal servírku z koktejlového klubu na výlet. A představení začalo.“

„Znal McQueen toho chlapa v bunkru?“

„Ne. Prý ho nikdy předtím neviděl.“

„Takže ani vy nevíte, kdo to byl. A celou noc a celý den se vám nedostalo čerstvých zpráv. Na rozdíl od nás. A Kansas City vám nic neprozradilo, protože jste v jeho očích nula.“

„Co mi mělo prozradit?“

Sorensonová objasnila: „Pokud víme, ten mrtvý chlap byl vedoucí agent CIA působící v zahraničí.“

Delfuensová na okamžik ztichla. Pak prohlásila: „Potřebuju pokyny, jak se v téhle situaci zachovat.“ Otevřela bibli a vytáhla mobil a nabíječku. Všechno navzájem pospojovala a dala do zásuvky. Stiskla na dvě dlouhé vteřiny tlačítko. Rozsvítil se displej. Už na něm čekala textová zpráva. Celá vyvedená velkými písmeny.

„Případ nouze,“ oznámila. „McQueen zmizel z radaru.“

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Delfuensová zavolala na jakési tajné číslo uložené v paměti a získala nejnovější informace. Sdělení, že McQueen zmizel z radaru, bylo obrazné. Ve skutečnosti zmizel z obrazovky počítače jeho signál GPS. Měl u sebe dva čipy, jeden v telefonu a jeden zašitý vzadu v pásku. Sedm měsíců zaznamenávaly každý jeho pohyb. Před hodinou ale zamrkaly, zhasly a už se neobjevily. Oba dva. Několik vteřin po sobě. Pravděpodobnost, že došlo zároveň ke dvěma technickým závadám, byla tak malá, že vůbec nestála za úvahu. McQueen se dostal do nesnází.

Reacher se zeptal: „Kde byl, když ty čipy přestaly fungovat?“

Delfuensová sdělila: „Na svém obvyklém místě.“

„Což je kde?“

„Ve skrýši Wadiahu.“

„A to je kde?“

„Kousek od Kansas City.“

Reacher se zeptal: „Máte nějaký plán?“

Delfuensová vysvětlila: „Nehodláme do toho zatáhnout Kansas City. Tohle rozhodnutí padlo už dávno. Jsou odříznutí, alespoň prozatím. Protože nám s takovým problémem nemůžou pomoct. Jejich souhrn dosažených výkonů nejspíš ukáže, že ho sami způsobili.“

„Tak jak zní plán?“

„Tým SWAT přímo z Quantica.“

„Kdy?“

„Rychlé nasazení.“

„Jak rychlé?“

„Dorazí do Kansas City za osm hodin.“

„Tomu říkáte rychlé nasazení?“

„Žijeme ve velké zemi. Musí se toho spousta zorganizovat.“

„Osm hodin je moc dlouho.“

„Já vím.“

„My bychom tam ale byli hned. My tři. Do Kansas City to máme sto šedesát kilometrů. To jsou dvě hodiny. Ne osm.“

~

Neproběhla žádná diskuse. Reacher s ní ani nepočítal. Zmizel tajný agent a Reacher předpokládal, že nepsaná pravidla FBI budou alespoň z poloviny tak přísná jako armádní. Práce v utajení je nejtěžší úkol na světě a dá se vydržet jenom s vědomím, že vlastní lidé sledují každý váš krok a okamžitě zasáhnou, když se dostanete do maléru.

Dali si tři minuty na přípravu. Reacher je nepotřeboval. Nevybalil. Kartáček na zuby měl stále v kapse. Mohl kdykoliv vyrazit. Delfuensová strávila předepsaný čas psaním vzkazu pro Lucy. Sorensonová ho strávila tím, že se převlékla z obleku do darovaného šatstva na posteli. Pravila, že má pocit, že to bude noc na džínovinu.

Delfuensová pohlédla v krátké přestávce před bouří na Reachera a upozornila: „Nezapomeňte, že Wadiah má vaše jméno a popis.“

Reacher odpověděl: „Já vím.“

„A McQueen jim téměř jistě pověděl, že Kinga jste zabil vy. Ani na to nezapomeňte.“

„Kdo jste, moje máma? Nedělejte si kvůli mně starosti.“

~

V tu chvíli se dělili jenom o jednu pistoli, glock 19 z bible Delfuensové. Delfuensová ji držela v pravé ruce a v levé měla připravený otevřený průkaz. Telefon si strčila do kapsy kalhot. Nejdřív se zastavili u Trapattoniho. Ještě se u něj svítilo. Delfuensová zaklepala na dveře jeho pokoje a Trapattoni téměř okamžitě otevřel. Průkaz mu vyrazil dech. Jako by se mu zhoupla zem pod nohama. Ne servírka z koktejlového baru. Ne nevinná oběť. Všechno je jinak. A zdálo se, že její průkaz je lepší než jeho. Že stojí na vyšší příčce. Jako by vytáhla trumfové eso. Možná proto, že průkaz vystavila Hoover Building, ne oblastní pobočka. Reacher těmhle nuancím moc nerozuměl. Trapattoni ale okamžitě poslechl. Popadl své sako a všichni společně vyrazili k Baleovu pokoji.

Bale se víc bránil. Možná měl větší ego. Návštěva začala stejně jako předcházející. Stále rozsvíceno, rychlé otevření po zaklepání na dveře, upřímný úžas nad průkazem pod nosem. Pak se Bale začal dohadovat. Prohlásil, že o tomhle nic neví. Nebyl informován. Nedostalo se mu poučení. Delfuensová mu nevelí. Je stejně postavená agentka, nic víc, i když třeba z Hoover Building. Nemůže mu rozkazovat, co má udělat.

Nenechal se zlomit. Byl na koni.

A Delfuensová se tím pádem ocitla v prekérní situaci. Nemohla ho spojit se svou mateřskou lodí. Hoover Building by ji nepodržela. Ne v tu chvíli. Bránila jí v tom opatrnost. Obleky by nikdy neschválily partyzánskou noční akci v sestavě dvě ženy a jeden civilista. Příliš riskantní, příliš velká zodpovědnost. Příliš divoké. Takže zbývala jen síla osobního přesvědčování. Agent s agentem. Z očí do očí. A ta metoda nezabírala.

Tak Reacher Balea praštil. Ne moc zprudka. Jen ho klepnul levičkou na solar. Žádná velká rána. Jen aby se trochu ohnul. Pak už mu jen stačilo zkroutit ruce za záda a Sorensonová mu vytáhla z pouzdra pistoli, z opasku náhradní zásobník, z jedné kapsy mobilní telefon a z druhé klíče od auta. Trapattoni vydal tyhle předměty dobrovolně. A se značnou dávkou spěchu a horlivosti.

Reacher posadil Balea do křesla a Trapattoni si sedl do druhého.

Delfuensová prohlásila: „Vaším úkolem je zůstat na místě a plnit své povinnosti. Pořád máte dva hosty a jedním z nich je moje dcera. Očekávám, že se o ni budete dobře starat a dbát na její bezpečí.“

Žádná odpověď.

Reacher dodal: „Nechali jste se připravit o služební zbraně. Tam, kde jsem sloužil, to byl obrovský prohřešek. U vás je to určitě to samé. Udělejte, co jsme vám řekli, a nikdo se o tom nedozví. Jestli neposlechnete, postarám se, aby se o to dozvěděl úplně každý. Stanete se terčem posměchu. Oloupeni dvěma ženami? Všichni si na vás budou ukazovat prstem. Neseženete práci ani jako pohodní.“

Nezazněla odpověď, ale Reacher vycítil porážku.

~

Prohlédli si obě auta a vybrali si to, ve kterém bylo víc benzinu. Patřilo Baleovi. Delfuensová se usadila za volant. Sorensonová si sedla vedle ní. Reacher se roztáhl vzadu. Buclatá recepční se o sto metrů dál zachovala jako Trapattoni, ne jako Bale. Slíbila, že se postará o Lucy, a hned na první požádání stiskla tlačítko od brány. Delfuensová, Sorensonová a Reacher nastoupili do Baleova auta a vyjeli. Kolem točny, po betonové cestě a přes bránu.

Zahnuli doprava, na sever k dálnici.

Brána se jim za zády zavřela.

Auto, tři mobily, glock 19, dva glocky 17 a osmdesát osm devítimilimetrových nábojů.

Akce může začít.

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Po přes třicet kilometrů dlouhé dvouproudové okresce se dalo ve tmě jet rychle jen s obtížemi, a tak si začali povídat, až když zdolali nadúrovňovou křižovatku a vyrazili po dálnici na východ. Baleovo auto sedělo pevně na vozovce, stejně jako auto Sorensonové a impala. I při stošedesátce plulo tiše a hladce. Úchvatné, pomyslel si Reacher.

Delfuensová se zeptala: „Čím přesně se takový zahraniční agent CIA živí?“

Reacher objasnil: „Má na starosti kus cizího území. Bydlí nedaleko a operuje z největšího velvyslanectví. Jedná s přeběhlíky a řídí místní agenty, kteří pracují pro nás.“

Pak dodal: „Může to být také agentka.“

Delfuensová se zeptala: „To má CIA v zahraničí také ženy?“

„Netuším. Sloužil jsem v armádě.“

„Velela vám někdy ženská?“

„Když se na mě usmálo štěstí.“

„Místní agenti, kteří pracují pro nás? Co dělají?“

„Obvyklé věci. Jsou to cizí státní příslušníci, kteří kvůli vydírání, uplácení nebo ideologii zrazují svou vlast. Agent CIA se s nimi čas od času setkává.“

„Jak?“

„Jako ve filmech. Osamělé kavárny, zadní uličky, městské parky, balíčky na polici v telefonní budce.“

„Proč se setkávají?“

„Vydíraní potřebují znovu slyšet, co jim hrozí, úplatní vyžadují balíky peněz a zastánce nové ideologie je třeba povzbudit. A agent CIA shromažďuje jejich informace.“

„Jak často se setkávají?“

„Jednou týdně, jednou měsíčně, tak často, jak který agent potřebuje.“

„A v mezičase působí jako obchodní atašé?“

„Nebo kulturní. Nebo vykonává jakoukoliv jinou funkci, která nevyžaduje moc práce.“

„Předpokládám, že se to odehrává v Rusku, v Pákistánu, na Středním východě a na podobných místech.“

„Pevně doufám,“ odtušil Reacher.

„Tak proč by takový chlap zabíjel v Nebrasce agenta FBI?“

Sorensonová upozornila: „Mluvil arabsky. Jeden ze Syřanů z Wadiahu byl možná jeho agentem v dobách, kdy působil v Sýrii. Nebo možná pořád je. Všechno to souvisí s tím, co rozjeli v zámoří. Ale do bunkru nepřišel Syřan, tak agent CIA pojal podezření. Z jeho pohledu stál každý, kdo nebyl jeho muž, na nesprávné straně.“

„Až na to, že CIA nesmí operovat na území Spojených států.“

„Dobře, možná se jednalo o dvojitou fintu. Možná chtěli toho chlapa zlikvidovat. Kvůli nevyřízeným účtům nebo něčemu podobnému. Rozhodně se nám s tím nesvěří.“

Delfuensová namítla: „Ale ten agent by přece dokázal poznat rozdíl mezi McQueenem a svým syrským kámošem. Takže co to má znamenat? Když nemůžeš zlikvidovat chlapa, kterého se chceš zbavit, nezastavíš se a zlikviduješ místo toho nesprávného? Ušlo mi něco na webových stránkách CIA?“

Reacher prohlásil: „Nechtěli nikoho zlikvidovat. Kdyby to měli v úmyslu, neposlali by agenta. Poslali by odborníky. Říkají jim mokří kluci. Dostavil by se mokrý kluk. A neměl by u sebe skautský nožík. Přinesl by si úplně jiný nůž. A provedl by to úplně jinak. V životě by se nám nepodařilo identifikovat mrtvé tělo. Rozhodně by nezbyly otisky prstů, obličej ani zubařská práce.“

Sorensonová shrnula: „Dobře, tak to bylo obyčejné setkání. Žádné drama. Agent CIA se měl sejít se svým agentem.“

„Ale ten agent se neukázal. Tak proč se nevylhal? Proč vytáhl nůž?“

„Možná nebyl dobrý lhář.“

„Byl agent CIA. Lepší lháře si nedokážu představit.“

„Možná McQueena odněkud znal.“

„McQueen neznal jeho.“

„Možná se neznali navzájem. Agent CIA věděl, že McQueen pracuje pro FBI, ale najednou ho spatřil uvnitř teroristické organizace a v takovém případě většinu lidí napadne zrádce a teprve potom utajení.“

„Takže to byla jenom nevinná nehoda? Záměna totožnosti?“

„Některé věci jsou jednodušší, než se zdají.“

Reacher přikývl.

„Já vím,“ potvrdil.

Delfuensová pravila: „Nic z toho ale nevysvětluje, proč se agent CIA zjevil v přestrojení za člena teroristické skupiny. Nezapomínejte, že právě s takovým člověkem se měli King s McQueenem setkat.“

„Možná pracoval na stejném úkolu,“ navrhla Sorensonová.

„CIA nesmí operovat na americkém území.“

„Tohle je moderní svět, Karen.“

„Dvě tajné operace probíhající současně ve stejnou dobu na stejném místě? Jak moc je to pravděpodobné?“

„Poměrně dost,“ usoudil Reacher. „Není to zase až tak zvláštní. Stačí, aby se dva lidé začali zajímat o stejnou věc.“

„Nasadila by CIA na takovou práci vedoucího agenta?“

„Patrně ano. Nikdo ho tady nezná. Má potřebné schopnosti. Je zvyklý na daný způsob života. Umí jazyk. Co se týče papírů, můžou říct, že se nachází mezi dvěma posty.“

Delfuensová prohlásila: „Kdyby někdo zabil jednoho z mých lidí, podpálila bych mu dům. Tak jak to, že se ještě neozvali?“

„Možná se ozvali,“ řekl Reacher. „Ale ne osobně. V tuhle chvíli to patrně pořád probíhá mezi čtyřma očima. Mezi dvěma bílými muži v oblecích. S doutníky.“

~

Hodiny v Reacherově hlavě a tabule s počtem kilometrů do Kansas City ukazovaly, že dorazí o dost dřív než za dvě hodiny. Budou potřebovat hodinu čtyřicet, nanejvýš hodinu padesát. Na konci však budou muset připočítat pár kilometrů, protože nebylo pravděpodobné, že se teroristé schovávají v samém středu města. Že se scházejí ve vestibulu luxusního hotelu.

„Je to dům na předměstí,“ sdělila Delfuensová, jako by mu četla myšlenky. „Jižně a trochu na východ od centra.“

„Jak daleko od centra?“

„Zhruba dvacet kilometrů.“

Hodina padesát tři, spočítal Reacher. Od domu k domu.

Zeptal se: „V jaké oblasti?“

„Slušné sousedství. A zalidněné.“

„To je nešikovné.“

„Potenciálně.“

„Ale předpokládám, že dobře vybrané.“

Delfuensová přikývla nad volantem. „Wadiah je chytřejší než většina podobných skupin.“

~

Paříž prérie se každých čtyřicet vteřin přiblížila o kilometr a půl. Sorensonová se otázala: „Co víte o Peterovi Kingovi?“

Delfuensová se podivila: „Odkud to jméno znáte?“

„Alan King se o něm zmínil před Reacherem.“

Delfuensová pohlédla v zrcátku na Reachera a přikývla.

„Ano,“ potvrdila. „Pamatuju se na to. A pak mu ujel ten milion a půl obyvatel ve městě, kde bydlí. Hned poté, co prohlásil, že žije v Nebrasce. Hned poté, co řekl, že jede už celé tři hodiny, přestože měl plnou nádrž a vychlazené láhve vody.“

Sorensonová oznámila: „Víme, že Peter King se před sedmi měsíci přestěhoval z Denveru do Kansas City.“

„Víte víc, než byste měli.“

„Bylo to přestěhování náhoda?“

„Náhody neexistují. Ne při policejní práci. To sama přece víte.“

„Je policajt nebo agent?“

„Proč by měl být policajt nebo agent?“

„Snažím se v případě pochybnosti rozhodnout v jeho prospěch. To je všechno. Sloužil vlasti.“

„V tom případě bohužel ne, Peter King není policajt ani agent.“

„Je napojený na Wadiah?“

„Domníváme se, že ano.“

„Jak moc těsně?“

„Máme podezření, že by mohl být jejich vůdce.“

„Aha.“

„Protože v jejich organizaci je jen několik pozic, ke kterým nedokážeme přiřadit jména, a máme pouze pár jmen, ke kterým nedokážeme přiřadit pozice. Jedna z těch pozic je vůdce a jedno z těch jmen je Peter King. Takže se tenhle závěr dost nabízí.“

„A má v řadovém mužstvu bratra, se kterým nemluví?“

„Nemluví s nikým z řadového mužstva. Ne jestli je vůdce. Takhle to v těchhle buňkách funguje. Vůdce komunikuje se dvěma, nanejvýš třemi zástupci, kterým důvěřuje. Pak už následuje řetězec velení, z bezpečnostních důvodů přísně rozškatulkovaný.“

„Přesto je to divné.“

Delfuensová přikývla. „McQueen stačil Alana Kinga dost dobře poznat. Mezi oběma bratry fungovala podivná sourozenecká dynamika. Alan je malý bratr. Nebo byl, z dnešního pohledu. Velice žádostivý kluk. Odjakživa toužil po bratrově ocenění. Byl svým velkým bratrem posedlý. Proto se o něm patrně včera v noci zmínil. A je tady ještě další důvod. Údajně existuje nějaká záležitost, o které se nemluví a která sahá dvacet let do minulosti. Peter má Alanovi cosi za zlé. Nějaký poklesek, zradu nebo ostudu. A McQueen získal dojem, že Peter chce, aby se Alan osvědčil. Považuje to za něco jako vykoupení. Nemilosrdná láska, ale přesto láska. Víte, jak to v rodinách chodí. Krev není voda a podobné blbosti. Podle toho, co víme, uvede Alanova smrt Petera pěkně do varu.“

„Právě kvůli tomu se musel McQueen dostat do maléru. Ze všech nocí právě dneska.“

Delfuensová opět přikývla.

„Přesně tak,“ potvrdila. „Doufejme, že se mu Petera podaří přesvědčit, že střílel Reacher a že mu v tom nemohl zabránit.“

~

Holá západovýchodní dálnice, která se táhla rovně celým Kansasem, se zhruba patnáct kilometrů před státní hranicí rozdělila do okružních a městských silnic. Delfuensová zahnula na jih, stále na kansaské straně, pak zamířila po federální silnici s novým číslem opět na východ, vjela stočtyřicítkou v pravém pruhu do Missouri a držela se ukazatelů do místa zvaného Lees Summit. Dost daleko před ním však zabočila na sever do Raytownu, ale ani tam nedojela. Než se vynořil na dohled, zamířila na severozápad, do předměstské oblasti ohraničené zezadu čímsi, co vypadalo jako obrovský park. Za dne musel být hezký. V noci však vypadal jako černá díra. Delfuensová výrazně zpomalila, opatrně nakukovala předkem tichého auta do neznámých zatáček, váhavě zastavovala, překonávala rychle kaluže světla a ve stínu opět brzdila, jako by si nebyla jistá, kam jede, nebo jako by se bála, co se stane, až tam dorazí.

Reacher se jí zeptal: „Už jste tady někdy byla?“

Delfuensová odpověděla: „Nebyl tady nikdo z nás kromě McQueena. Na návštěvu bylo moc brzy. V takové fázi operace se vždycky držíme v pozadí a sledujeme, jak se vyvíjí. Okopírovala jsem ale složku. Znám adresu. Podívala jsem se na ten dům na Google Maps. Takže vím, kde přibližně leží.“

Dům ležel na typickém americkém předměstí, přehledném a upraveném. To bylo jasné na první pohled. Napravo a nalevo obecní chodníky, beton porostlý mechem, tu a tam nadzvednutý kořeny stromů a méně často protknutý požárními hydranty. Domy na rozlehlých pozemcích, většinou skromné a malé, pár o něco větších, všechny tmavé a ponořené do hlubokého spánku. Z velké části s bílým obložením. Některé barevně natřené. Převážně jednopatrové, mnohem širší než vyšší. Některé měly nad okapy nahoru vyklenutá okna od dalších pokojů v prvním patře. Všechny měly poštovní schránky, stálezelené nízké rostliny, trávníky a příjezdové cesty. Na většině příjezdových cest stála auta, nejméně jedno až dvě, na některých i tři. U některých domů se se povalovala dětská kola, odhozená a pokrytá rosou, a nechyběly ani fotbalové branky, hokejové branky a koše na košíkovou. U některých visely na stožárech americké vlajky, ochablé a šedivé v nehybném nočním vzduchu.

„Představoval jsem si to trochu jinak,“ postěžoval se Reacher.

„Vždyť jsem vám to říkala,“ upozornila ho Delfuensová. „Slušné zalidněné sousedství.“

„Syřani tady nevystupují z řady?“

„Ti světlejší tvrdí, že jsou Italové. Tmavší se vydávají za Indy. Ze subkontinentu. Z Dillí, Bombaje a tak podobně. Většina lidí nepozná rozdíl. Říkají, že pracují ve městě jako technici.“ Pak ještě víc zpomalila a zastavila u obrubníku. Prohlásila: „Myslím, že jsme dva bloky daleko. Jak to chcete provést?“

Reacher měl s útoky na domy zkušenost. Vzal ztečí víc než jeden a patrně méně než dvacet. Obvykle měl ale s sebou celou rotu vojenské policie rozdělenou do družstev, z nichž některá stála vzadu, některá vepředu, některá seděla jako záloha v obrněných vozidlech s těžkou palebnou silou a všichni měli fungující vysílačky. A vše obvykle probíhalo na uzavřených místech vyčištěných od civilistů. A nedaleko čekali zdravotníci. Připadal si nedostatečně vybavený a zranitelný.

Navrhl: „Mohli bychom ten dům podpálit. To většinou dobře funguje. Dříve či později vyběhnou všichni ven. Až na to, že McQueen je možná svázaný, někde zavřený nebo jinak nepohyblivý. Takže bude lepší, když jeden z nás pronikne dveřmi do sklepa, jestli tam nějaké jsou, druhý předními dveřmi a třetí zadními. Jak umíte střílet?“

„Docela slušně,“ sdělila Delfuensová.

„Nepatřím k nejhorším,“ přidala se Sorensonová.

„Dobře, tak držte zbraně rovně před sebou. Vystřelte na všechno, co se hýbe. Kromě McQueena a mě. Miřte na hlavu. Doprostředka obličeje. Šetřete náboji. Nepoužívejte dvojitý výstřel. Máme náskok zhruba čtyřicet vteřin. Nesmíme dopustit, aby se z toho stalo obléhání.“

Delfuensová navrhla: „Nechcete zkusit lest? Mohla bych zazvonit a předstírat, že jsem se ztratila nebo něco podobného.“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Protože poté, co by vás střelili do hlavy, by veškerá práce zbyla na Sorensonovou a na mě.“

„Už jste někdy něco takového dělal?“

„Vy ne?“

„Ne, je to výhradně úloha SWATu.“

„Šance je obvykle padesát na padesát,“ upozornil Reacher. „Co se šťastného konce týče. Vím to ze zkušenosti.“

„Možná bychom měli počkat na Quantico.“

„Pojďme se alespoň podívat.“

~

Vyklouzli z Baleova auta, pokradmu a tiše, zbraně v rukách. Kromě nich se nic jiného nepohybovalo. Tmavomodré oblečení, téměř neviditelné v měsíčním světle. Prošli v zástupu po chodníku, instinktivně dva metry od sebe, podél celého prvního bloku, bez zastavení přes ulici, v čase a lokalitě, kde víc hrozilo, že člověka skosí vzácná nemoc než projíždějící auto. Minuli druhý blok a na jeho konci zpomalili a semkli se, jako by se bylo nutné dohodnout. Delfuensová řekla, že ten dům zná seshora, dvourozměrně z obrazovky počítače, a doufá, že ho pozná trojrozměrný na zemi. Záleží na tom, jak blok vypadá ze strany. Z lidského úhlu pohledu, ne z pohledu kamery satelitu.

~

Zastavili se na rohu a Delfuensová nakoukla do ulice napravo. Mírně se zvedala do svahu a pak zase klesala. Byly vidět první domy. Ostatní byly zakryté.

„Tamhleten,“ rozhodla Delfuensová.

„Který?“

„Druhý za kopcem nalevo.“

„Jste si jistá? Není vidět.“

„Záběry ze satelitu,“ prohlásila Delfuensová. „Podívala jsem se na sousedy. Nahoře a dole v ulici. A na rozích. Vím, že je to správná ulice. Nemá požární hydrant. Podle toho jsem si to zapamatovala.“

Reacher se rozhlédl. Žádný požární hydrant.

„Dobrá práce,“ vyslovil pochvalu.

Sorensonová se dobrovolně přihlásila, že pronikne dveřmi do sklepa. Pokud tam nějaké jsou. Pokud ne, najde okénko a rozbije ho. Reacher na to přistoupil. Třetí úhel pomůže, ale není rozhodující. Nejnebezpečnější budou přední dveře a nejúčinnější zadní. Pouze dvě opravdové volby. Riziko a odměna.

Rozhodl: „Půjdu dozadu.“

Delfuensová dodala: „Já si vezmu předek.“

„Ale neříkejte, že jste se ztratila. Střelte je místo toho do obličeje. Ještě než pozdravíte.“

„Měli bychom dát Sorensonové náskok. Jestli tam jsou vůbec nějaké dveře. Bude se dostávat dovnitř nejpomaleji.“

„Dáme jí náskok,“ přislíbil Reacher. „Až tam dorazíme.“

A potom opět vykročili, rychle nahoru ulicí po pravé straně.

ŠEDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Opustili chodník a vešli do ulice. Byla by škoda nevyužít ten malý úkryt, který poskytovaly stromy. Reacher se zastavil dva metry pod vrcholem svahu. Odtud budou se Sorensonovou postupovat od zahrady k zahradě za domy a Delfuensová počká a pak půjde sama. Dá jim náskok, protože si budou muset zajít a čekají je překážky. Ohrady, živé ploty, psi. Možná dokonce ostnatý drát. Jsou koneckonců v Missouri. Southern Wire Company ze St. Louis kdysi načerno vyráběla největší množství ostnatého drátu pro ohrady na dobytek na světě. Kilo za šest centů. Dost pro všechny.

Ale největší nebezpečí hrozilo Delfuensové. Hlídky stojí vždycky vepředu. Ne vždycky vzadu. Jestli někoho objeví, bude to Delfuensová. A pak bude záležet na stupni jejich paranoie, který bude v tu chvíli ležet asi hodně vysoko. Je jenom nevinný chodec, nebo číhá všude nebezpečí?

~

Nenarazili na ostnatý drát. Ani na psy. Předměstští mazlíčci jsou tak zchoulostivělí, že nespí venku. Předměstské zahrady jsou na ostnatý drát příliš upravené. Hodí se do nich živé ploty a úpravné oplocení. Úpravné oplocení však bylo místy vysoké a živé ploty měly místy trny. Zdárně přes ně ale pronikli. Sorensonová je zdolávala s obdivuhodnou mrštností. Lépe než Reacher. A živými ploty s trny se dá projít pozadu. Levná džínovina je pevný materiál.

Nešlo přesně odhadnout, kdy se dostanou na vrchol kopce, protože zahradní architekti vyrovnali trávníky a poskládali je do nejrůznějších terásek. Na obloze ale slabě svítil měsíc a mezi domy byly vidět sloupy elektrického vedení. Reacher je sledoval, a když zahlédl, že dráty se na jednom sloupu sbíhají do mělkého V, usoudil, že dospěli na vrcholek.

Druhý dům za kopcem nalevo.

Sorensonová to pochopila. Odpočítala rukou jedna, dva a pak ukázala na dva, jako by říkala to je náš cíl. Reacher přikývl a pokračoval dál, přes zahradu, ve které se nacházeli, přes špičatý plot s pletivem proti králíkům, do další zahrady, která hraničila s cílovým domem. Byla plná harampádí. Plynový gril, zahradní lehátka a různá vozítka na kolečkách. Taková, jak na nich obkročmo sedí malé děti a odrážejí se buď od země, nebo šlapou do pedálů. Jedno vozítko připomínalo tenisku. Reacher se zastavil a zadíval se na dům. Patrně tři ložnice. Dvě z nich plné dětí. Tenké zdi. Jenom dřevěné obití a sádrové desky. Lepší střílet jiným směrem. Pokud v druhém sousedním domě nesídlí sirotčinec.

Překonali poslední plot. Zahleděli se na svůj cíl.

Cílový dům měl dvě podlaží.

Byl o polovinu užší a dvakrát vyšší než ostatní domy. S tmavočerveným pobitím. Jak se zdálo, přes celou šířku se táhla vzadu kuchyně. Za ní bude nejspíš vybíhat dopředu chodba, s pokoji po obou stranách. A schodištěm. Do čtyř pokojů v prvním patře. Stejná velikost jako všechny domy, jen zúžená a vytažená do výšky.

Ne moc dobré. Vůbec ne dobré. Dvoupodlažní budovy jsou osmkrát těžší než jednopodlažní. To věděl Reacher ze zkušenosti.

Sorensonová se na něj tázavě podívala.

Reacher mrknul. Levým okem.

Přelezli přes plot. Do zahrady cílového domu. Nikdo se neobtěžoval s péčí. Hrubá tráva, žádné květinové záhony. Žádné stromy. Žádné okrasné rostliny. Žádné grily, žádná lehátka, žádné hračky.

Dům měl ale dveře do sklepa.

Dokořán otevřené.

Byly to klasické dveře do sklepa. Plechové, metr padesát na metr dvacet, rozdělené uprostřed na dvě svislé poloviny, zasazené šikmo do země, horní okraj přitištěný na základy domu a zhruba o pětačtyřicet centimetrů výš než spodní okraj. Vedly na krátké schodiště z hrubého dřeva.

Ve sklepě se nesvítilo. Reacher popošel doleva a doprava a nezahlédl světlo ani nikde jinde v domě, až na okénko z matného skla nalevo v přízemí. Patrně záchod. Možná obsazený. V nejhorším případě spí v každé místnosti čtyři fanatici a jeden je vzhůru a na záchodě.

Jídelna, obývák, nejspíš čtyři ložnice nahoře.

V nejhorším případě čtyřiadvacet lidí.

Reacher se vrátil k Sorensonové a Sorensonová si podržela pod očima roztažené prsty, pak je dala k sobě a ukázala jimi dveřmi do sklepa: Půjdu se tam podívat. Reacher přikývl. Sorensonová sešla pomalu a opatrně po dřevěných schodech a kladla při tom nohy na vnější okraje, aby tolik nepraskaly. Dostala se na betonovou podlahu, sklonila hlavu a zmizela pod domem.

Reacher čekal. Čtyřicet vteřin. Celou minutu.

Sorensonová se opět vynořila. Sklonila hlavu a vyšla stejným způsobem jako předtím nahoru. V měsíčním světle vypadala trochu zadýchaně. Ale kývla hlavou. V pořádku. Čistý vzduch.

Reacher na ni ukázal, poklepal si na levé zápěstí a pak se dotkl ucha. Počkejte, dokud nás neuslyšíte u dveří.

Sorensonová opět zmizela.

Reacher ustoupil dozadu, aby viděl podél domu na ulici. Delfuensová tam už čekala. Ve stínu. Opírala se o strom na chodníku. Prakticky s ním splývala. Reacher zamával. Delfuensová se odlepila od stromu. Zagestikulovala: Jak vypadá situace? Pozvedla pootevřenou dlaň a vystrčila loket do strany. Reacher pokrčil přehnaně rameny: Nejsem si jistý. Delfuensová natáhla vodorovně palec: Ano, nebo ne?

Reacher otočil palec nahoru.

Ano.

Delfuensová přikývla. Nadechla se. Napřáhla ruce, i se zbraní, a rozevřela dlaně: Počítám od deseti do jedné.

Pokrčila jeden prst: Devět.

Další prst: Osm.

Pak se vytratila do strany, směrem k předním dveřím, a Reacher se přesunul k zadním.

Sedm. Šest. Pět. Čtyři.

Tři.

Dva.

Jedna.

Delfuensová počítala rychleji než Reacher. Když zaslechl bušení na přední dveře, měl ještě nohu ve vzduchu. Bušení znělo jako silnější konec glocku na ocelovém plátu. Ocelové dveře. Zpevněné. Bezpečnostní opatření. Reachera napadlo, jak velký odpor budou klást zadní dveře.

Ukázalo se, že ne moc velký.

Reacher kopl patou dva centimetry nad kliku, využil pohybové energie a největší sílu vložil do posledního zlomku, dveře se rozletěly dovnitř a Reacher se ocitl v kuchyni, dost rychle, ale jinak bez problémů, až na nějakou malou překážku, kterou musel překročit. Zepředu se pořád ozývalo bušení. V kuchyni byla zima a zela prázdnotou. Nedávno se v ní ještě vařilo, ale teď to už patřilo minulosti. Reacher vstoupil do chodby, připravený na to, že potká člověka spěchajícího otevřít, připravený na to, že ho střelí do zad.

Chodbou nikdo nespěchal.

Bušení pokračovalo. Natolik hlasitě, že by probudilo mrtvého. Reacher se proplížil chodbou, s napřaženou zbraní, a trhal při tom sebou divoce do stran, jako šílený tanečník na diskotéce. Předváděl kreaci muže beroucího ztečí dům. Nalevo byla jídelna. Plná nejrůznějších předmětů a nábytku. Ale bez lidí.

Napravo se nacházel obývací pokoj.

Plný předmětů. Plný nábytku.

Bez lidí.

Z chodby vedly ještě dvoje dveře. Zpod jedněch pronikal proužek světla. Okno s matným sklem. Záchod. Patrně obsazený. Reacher udělal dlouhý krok, zvedl nohu a kopl do zámku. Zámek povolil stejně ochotně jako zámek na dveřích kuchyně. Dveře se rozletěly a Reacher vpadl s prstem na spoušti dovnitř.

Záchod byl prázdný.

Svítilo se tam, ale nikdo nebyl doma.

Pak posledními dveřmi vešla Sorensonová, glockem napřed.

„Nestřílejte,“ požádal Reacher. „To jsem já.“

Za Sorensonovou viděl schody do sklepa. Prázdné. Nikdo se po nich neřítil.

Přízemí čisté.

Požádal: „Pusťte dovnitř Delfuensovou. Půjdu se podívat nahoru.“

Vykročil ke schodišti. Situace, kterou nenáviděl. Schody. Ty nenávidí každý. Stojí proti vám úplně všechno, včetně gravitace. Nepřítel míří seshora a má lepší úhel. A není se kam schovat. A vystrkujete na nepřítele hlavu.

Ne moc příjemné, ale Reacher vyšel po schodech poměrně bezstarostně, protože tou dobou si byl jistý, že dům je prázdný. Pronikl už do mnoha domů. Tenhle byl tichý a opuštěný. Chyběly vibrace. Nikde netlouklo srdce.

Jeho předpoklad se potvrdil.

V prvním patře byly čtyři ložnice se samostatnými šatnami a Reacher je všechny prohledal. Trhal sebou do stran a vytáčel piruety jako nějaká praštěná polovojenská balerína. Měla mu k tomu hrát hudba zakončená slavnostním finišem.

Všechny ložnice, šatny a koupelny byly prázdné.

Harampádí, postele, oblečení, nábytek.

Ale žádní lidé.

Přízemí čisté.

První patro čisté.

Nikdo doma.

~

Což je pro každého svým způsobem vítaný výsledek. Lidská povaha. Úleva. Ustup napětí. Důstojný mír. Když se ale Reacher, Delfuensová a Sorensonová sešli v chodbě, necítili nic jiného než zoufalství. Pokud není McQueen v tomhle domě, musí být někde jinde a daří se mu patrně hůř, než by se mu dařilo tady. Převezli ho ve velkém spěchu.

„Někde musí mít ještě větší útočiště,“ usoudil Reacher. „Určitě. Mají to být dvě středně velké skupiny, které spolupracují. Tenhle dům je pro ně, kromě jiného, moc malý. Sloužil jako přechodný útulek nebo ubytovna důstojníků nebo bydlení pro hosty. Něco na ten způsob. Něco jako extra budova.“

„Mohla by to být mrtvá schránka,“ navrhla Sorensonová.

„McQueen tady bydlel,“ namítla Delfuensová. „To víme úplně jistě. Řekl nám to a měli jsme sedm měsíců, aby nám to dokázala GPS.“

Reacher prošel sem a tam chodbou a všude při tom rozsvítil. V jídelně a obývacím pokoji. V kuchyni. Nařídil: „Pusťte se do hledání. Jestli se pravidelně pohybují mezi dvěma stanovišti, museli zanechat stopy. I kdyby sebedůkladněji uklidili.“

A uklidili opravdu důkladně. To bylo jasné. Odvedli dobrou práci. Ale ne v obvyklém smyslu. V domě zůstal nepořádek. Neumyté talíře ve dřezu. Neustlané postele. Zválené polštářky na pohovce, staré noviny, nevynesené odpadkové koše. Špinavé hrnky, plné popelníky, rozházené oblečení. Obyvatelé pospíchali.

Ale měli priority. Vzali s sebou spoustu věcí. Právě na to zaměřili své uklízecí úsilí. Zmizela, veškerá pošta, papíry, účty a oficiální doklady. Nezbyla po nich ani stopa. Nezůstala žádná jména. Žádné poznámky. Žádné útržky. Žádné vzkazy, žádné čáranice, žádné malůvky. Ne že by Reacher čekal podrobnou mapu s jasně červenou šipkou a nápisem NÁŠ HLAVNÍ STAN. Ale většina lidí po sobě něco zanechá. Nějakou bezvýznamnou maličkost. Účtenku o zaplacení mýtného, zápalky, lístek do kina. V odpadkovém koši, v rohu, pod polštářem na pohovce. Tihle chlapi to neudělali. Byli zatraceně dobří. Opatrní, pečliví, důslední a profesionální. Velice disciplinovaní. To bylo jasné. Disciplinovaní průběžně. Nejen o významných dnech a svátcích. Dobrá zabezpečovací pravidla. Zbývá jedině naděje, že se dopustili náhodné chyby.

Pak zavolala z kuchyně Sorensonová.

Náhodná chyba.

ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Sorensonová vyrovnala na kuchyňskou linku sedm velkých papírových sáčků od McDonald’s. Jídlo s sebou. Sáčky byly použité, umaštěné a zmačkané. Sorensonová všechny vyprázdnila. Vysypala z nich kelímky od sodovky a mléčných koktejlů, krabičky od cheeseburgerů a obaly od jablečného koláče. Ubrousky od cheeseburgerů a účtenky z pokladny. Starý zhnědlý hlávkový salát, vadnoucí kroužky cibule a pytlíčky se zaschlým kečupem.

Poznamenala: „Mají rádi McDonald’s.“

„To není sám o sobě zločin,“ opáčil Reacher. „Já ho mám také rád.“

„Byl by to ale plán B,“ utrousila Delfuensová. „Vykašleme se na ně, dejme jim pět let a zemřou bez cizího přičinění na infarkt.“

„Mají rádi McDonald’s,“ zopakovala Sorensonová. „Vsadím se, že každý den vyslali poslíčka do nejbližší restaurace s obsluhou do auta, aby přivezl pár pytlíků. Tipuju, že ta restaurace je nanejvýš pět minut odtud.“

„Žijeme koneckonců v Americe,“ podotkla Delfuensová.

„A možná tomu přišli na chuť. Takže když jsou v jiném táboře, využívají služeb tamější restaurace. A když čas od času musejí z A do B, zastaví se v restauraci poblíž A a zásobí se na cestu. A když se pak vracejí z B do A, udělají to samé poblíž B.“

„A zanechávají po sobě v místě A odpadky z místa B a naopak,“ doplnil Reacher.

Sorensonová přikývla.

„Přesně tak,“ potvrdila. „Koupíte si burger, hranolky a sodovku, sníte je po cestě v autě, možná nedopijete sodovku, tak si ji odnesete dovnitř a dopijete doma. V kuchyni. A pak zahodíte kelímek do koše. Což je chvályhodné, ale zanecháte po sobě článek spojující dvě různé geografické oblasti.“

Reacher se otázal: „Co nám říkají účtenky z pokladny?“

„Šest je z jedné restaurace a sedmá z jiné.“

„Odkud je ta sedmá účtenka?“

„Nevím. Neznám adresu. Je na ní jenom číselný kód.“

~

Sorensonová se nemohla spojit se svou kanceláří. Co se její kanceláře týkalo, myslela si, že je bezpečně zavřená v motelu v Kansasu, na výslovnou žádost centrální oblasti. Tak použila Trapattoniho telefon a zjistila číslo na informační oddělení McDonald’s. Neviděla to moc slibně. Zavolat z mobilu a tvrdit, že je od FBI, může každý cvok. Očekávala zdlouhavé a únavné vykrucování.

Tak se zeptala Delfuensové: „Jak jsou zaznamenávány údaje systému GPS o McQueenovi?“

„Snímáním obrazovky,“ sdělila Delfuensová. „Na mapu se kopírují světelné čáry a body. Je možné zvolit interval. Týden, den, hodinu, jakkoliv potřebujete.“

„Také sedm měsíců?“

„Nevidím důvod, proč by to nemělo jít.“

„Jak se k nim dostanete, kdybyste si je chtěla prohlédnout?“

„Přes e-mail. Na můj telefon, kdyby bylo zapotřebí.“

„Musíme se na ně podívat.“

„Myslí si, že dřepím v tom motelu.“

„To nevadí. Nemusíte jim říkat, že jste utekla. Vysvětlete, že umíráte nudou a ráda byste pomohla. Řekněte, že máte teorii a chcete na ní pracovat. Že můžete dělat něco užitečného, když už tam tvrdnete. Dáte vědět, kdyby vaše úsilí přineslo výsledek.“

„Jakou teorii?“

„To je jedno. Tvařte se tajnůstkářsky. Jenom řekněte, že potřebujete ta data.“

Delfuensová vytočila číslo a Sorensonová se podruhé dozvěděla, že má čekat a nezavěšovat.

~

Jejich výprava tou dobou trvala téměř dvě hodiny a třicet minut. Reacher předpokládal, že Quantico už dospělo do konečné fáze příprav. Nebyl si jistý, jak pracují týmy SWAT spadající pod FBI. Možná mají předem naložené náklaďáky připravené k odjezdu na základnu vojenského letectva Andrews. Nebo používají vrtulníky. Nebo mají své vybavení trvale uložené na Andrews. Čeká je dlouhý let ze západu. Hodně přes šestnáct set kilometrů. Patrně v obrovském vojenském boeingu C-17. Pochyboval, že by FBI mělo vlastní velká trysková letadla. Pak přistání, na městském letišti v Kansas City daleko na severozápadě, nebo na základně vojenského letectva Richards-Gebaur. Pokud Richards-Gebaur ještě funguje. Reacher si nebyl jistý. Když se jeho vojenská kariéra chýlila ke konci, bylo zavřeno hodně zařízení. Systematický problém. V tom případě by se už nabízela jenom základna vojenského letectva Whiteman, sto kilometrů východně. Potom by dorazily další náklaďáky nebo vrtulníky, rozjely by se pečlivé strategické přípravy a pak konečně akce.

Osm hodin. Žijeme ve velké zemi. Musí se toho spousta zorganizovat.

Volba letiště bude záviset na tom, kde drží McQueena. Sorensonová se stále snažila probojovat ke správnému člověku v informační kanceláři a Delfuensová fixovala pohledem mobil, jako by se ho snažila přinutit, aby vydal e-mail. Čas rychle plynul. Reacher se bál, že nakonec jenom odvedou k cíli Quantico. Jako předsunutí pozorovatelé. Jako Peter King.

~

První získala informaci Sorensonová. Přesně jak potřebovala. Nenarazila na neochotu hlavní kanceláře McDonald’s. Ani na tajení a mlžení. Jen na zmatek, značnou dávku neschopnosti a na spoustu hudby a telefonických klišé při čekání na spojení. Nakonec skončila u mizerně placeného pracovníka v příslušné restauraci. U obraceče hamburgerů. Patrně stál u automatu na zdi. Sorensonová zachytila ozvěnu odrážející se od dlaždiček a prskání syrových hranolků v rozpáleném oleji. Zeptala se ho, kde se nachází.

„V kuchyni,“ odpověděl kluk.

„Ne, potřebuju vědět, kde je vaše restaurace.“

Kluk neodpověděl. Jako by nevěděl. Sorensonová měla pocit, že slyší, jak si kouše ret. Měla co dělat, aby neřekla: Restaurace je na druhé straně za pultem. Když se díváte směrem z kuchyně.

Zeptala se: „Jakou máte poštovní adresu?“

Kluk se podivil: „Já?“

„Ne, vaše restaurace.“

„Nevím. Nikdy jsem sem nic neposílal.“

„Kde se nachází?“

„Restaurace?“

„Ano, restaurace.“

„Hned vedle Lacey’s. Nemůžete ji minout.“

„Kde je Lacey’s?“

„Hned vedle Texaca.“

„Na jaké silnici?“

„Přímo na silnici 65.“

„Jak se jmenuje město, kde restaurace stojí?“

„Myslím, že nemá jméno.“

„Stojí v zemědělské oblasti?“

„Něco na ten způsob.“

„Dobře, tak jak se jmenuje nejbližší město?“

„Velké město?“

„Tím můžeme začít.“

„Řekl bych, že Kansas City.“

Pak se ozval jekot. Vedoucí, usoudila Sorensonová. Křičel cosi o tom, že je doba úklidu.

Kluk se omluvil: „Musím končit, paní,“ a zavěsil.

~

Sorensonová odložila telefon na kuchyňskou linku, Reacher na ni tázavě pohlédl a Sorensonová sdělila: „Silnice 65, poblíž čehosi, co se jmenuje Lacey’s, hned vedle benzinové pumpy Texaco.“

Reacher nic neřekl.

Sorensonová opět zapnula telefon a vyvolala mapu. Začala čarovat prsty. Bodala jimi, roztahovala je a jezdila jimi po displeji. Tvářila se čím dál otráveněji. „Skvělé,“ postěžovala si. „Silnice 65 protíná celý stát, ze severu na jih, z Iowy do Arkansasu. Je skoro pět set kilometrů dlouhá.“

„Našla jste Lacey’s?“

„Tohle je mapa. Ne obchodní rejstřík. Lacey’s je patrně nějaký obchod. Nebo zastavárna. Nebo bar,“ zavrčela Sorensonová. Ale nevzdala se. Pokračovala v pátrání po síti. Napsala Lacey’s + Kansas City. Žádný výsledek. Potom Lacey’s + Missouri.

Oznámila: „Je to malý řetězec obchodů se smíšeným zbožím.“

Ťukla do displeje, aby zjistila podrobnosti. Telefon byl pomalý. Pak se objevila příslušná stránka a Sorensonová začala opět kouzlit prsty. Oznámila: „Na silnici 65 mají tři obchody. Zhruba třicet kilometrů od sebe. Tvoří oblouk. Všechny jsou řádově sto kilometrů od města.“

Ztratili už dvě hodiny a čtyřicet minut.

„Tak jsme přece jenom něco zjistili,“ zaradoval se Reacher.

Pak Delfuensové cinknul telefon, protože jí přišel e-mail.

ŠEDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Sedmiměsíční snímek obrazovky ležel na šedivém satelitním záběru pěti sousedících centrálních států. Kansas, Nebraska, Iowa, Illinois, Missouri. Devět set tisíc čtverečních kilometrů. Přes dvacet šest milionů obyvatel.

McQueenův pohyb po těchto kilometrech a mezi těmito lidmi zaznamenávaly tenké jantarové čáry. Jeho nedávná cesta z Kansasu do Nebrasky, do Iowy a zase zpátky do Kansasu vypadala jako sotva patrný zoubkovaný obdélník. Byly tam i další dlouhé pavučinové čáry. Ale nebylo jich mnoho. McQueen nepodnikl moc dalších delších cest. Pohyboval se většinou poblíž Kansas City. Linky se v tom místě překrývaly jako čmáranice šíleného písaře. Téměř se slévaly do souvislé plochy. Trasy, které projel víckrát, zářily jasněji. Některá místa vypalovala díry do displeje.

Reacher požádal: „Mohla byste to zvětšit?“

Delfuensová předvedla stejné roztahování prstů jako Sorensonová. Zvětšila škrábanici šíleného písaře. Posunula ji do středu displeje. Ještě víc ji zvětšila. Opět posunula do středu. Z jednolité plochy se vylouplo zašmodrchané klubíčko pohybů. Jasné linky zeslábly, jak se oddělily.

Dvě místa však stále umíněně hořela. McQueen musel každé z nich navštívit nejméně stokrát. Dva centimetry mezi nimi vypadaly jako světelná řeka. Bezpočtukrát tam a zpátky, tam a zpátky. Jedno místo leželo jihozápadně od druhého. Jako sedmička a dvojka na hodinovém ciferníku.

„Bod A a bod B,“ prohlásil Reacher. „Nemůže to být nic jiného.“

Sorensonová vyvolala na displeji opět mapu. Položila svůj telefon vedle telefonu Delfuensové. Jezdila prsty a roztahovala je tak dlouho, až měla stejnou hranici státu, rovnou přímku mezi Kansasem a Missouri, která se najednou stáčí a kopíruje břeh řeky Missouri. Prohlásila: „Dobře, bod A je přímo tady, v podstatě v téhle ulici. Musí to být tenhle dům.“ Pak přejela na severovýchod, na obou telefonech současně, oběma ukazováčky, přesně a jemně. Dodala: „A bod B je velice blízko nejsevernějšího obchodu z řetězce Lacey’s.“

Sto kilometrů. Labyrintem předměstí a po tmavých venkovských silnicích.

Ztratili už dvě hodiny padesát minut.

A budou potřebovat další hodinu.

Možná víc.

„Pojďme vyrazit,“ rozhodl Reacher.

~

Bale měl v autě GPS, což pomohlo. Sorensonová přečetla z telefonu adresu nejsevernějšího obchodu Lacey’s a Delfuensová ji zadala do navigace. Pak rozsvítila přerušovaná světla a vystřelila od chodníku, hlasitě a plnou rychlostí. Už se nemuseli skrývat. Rozhodně ne v okolí bodu A. S bodem B to bude jiné. Delfuensová prohlásila, že s tím si poradí, až se tam dostanou.

Stejný satelit, který stopoval McQueena, je krásně provedl změtí ulic na předměstí. Výhoda moderních technologií, pomyslel si Reacher. Chladná neúprosná logika elektrických obvodů je vyslala směrem, který považoval za stoprocentně nesprávný, do poklidné uličky, která podle něj musela být slepá. Pak je ale ukrytá odbočka doprava a široká zátočina doleva dovedly k nájezdu na jeden z městských okruhů a po deseti rychlých kilometrech zahnuli na východ na dálnici I-70, podél jižního okraje Independence v Missouri. Domovského města prezidenta Harryho S. Trumana. Reacherova oblíbeného prezidenta. Dálnice byla prázdná a rovná a dalo se po ní jet v pohodě stošedesátkou. Reacher začínal pociťovat víc optimismu. Do bodu B dorazí během padesáti minut. Což je dobře. Protože i kdyby už byli kluci z Quantica ve vzduchu, což musejí být, pořád je čeká dlouhá cesta.

Dálnici opustili u malé cesty uprostřed pustiny, ale tou dobou už Reacher věřil navigaci. Viděl, jak silnice 65 uhýbá na sever a stáčí se na východ k městu Marshall. Patrně ho tak pojmenovali z nějakého historického důvodu. Systém GPS zkracoval roh. Chystal se napojit na 65 těsně za známým bitevním polem z dob občanské války. Reacher znal svou americkou historii. Na tomto poli se odehrál devítihodinový dělostřelecký souboj. Králové bitev. S pozorovateli. A krutými zápalnými střelami. Dělostřelci Konfederace rozžhavili v ohních dělové koule, protože chtěli, aby všechno shořelo. Dělostřelci Unie měli červené lampasy na kalhotách.

Za okénky ubíhala po obou stranách pole zalitá měsíčním světlem, rozrytá dobytkem a oplocená drátem. S bránami, napájecími žlaby a obrovskými hromadami píce zakrytými plachtami a zatíženými starými pneumatikami od aut.

„Opět zemědělská oblast,“ poznamenala Sorensonová. „Skrývají se na farmě?“

„Farma by se nabízela,“ souhlasil Reacher. „Někde o samotě. Se stodolami a dalšími budovami. Na auta. A na zásoby. A možná taky na spaní. Možná s hodně postelemi. Nevím, kolik lidí tvoří dvě středně velké skupiny.“

„Tolik zase ne,“ pravila Delfuensová. „Za střední považujeme skupinu, která má nejméně šest členů. Maximálně patnáct až dvacet. Takže by jich tam mohlo být dvanáct až čtyřicet.“

„To bohatě stačí,“ usoudila Sorensonová. „Nemáte pocit?“

Reacher nic neřekl. Měli osmdesát osm nábojů. Poslední statistika, která se mu dostala v armádě do ruky, tvrdila, že průměrný pěšák potřebuje v boji patnáct tisíc ran na zabití jednoho nepřítele. Na čtyřicet nepřátel by tedy potřebovali šest set tisíc nábojů. Ne osmdesát osm. Nebo by museli být mnohem šikovnější než průměrný pěšák.

~

Silnice 65 byla skromnější, než jí náleželo. Měřila pět set kilometrů a protínala celý stát, ale zblízka vypadala jako každá jiná okreska. Možná jen o trochu širší a s o trochu lepším povrchem, ale jinak neměla co nabídnout. Téměř okamžitě se přehoupla po ocelových pilířích přes mohutnou Missouri. Ale tím zajímavosti končily. Za mostem se rozběhla temnotou na sever, anonymní, ani dokonale přímá, ani točitá. Pak Sorensonová oznámila: „Jsme zhruba patnáct kilometrů jižně od cíle. Nevím, podle čeho se ten kluk od McDonald’s orientoval. Nevím, jestli dojedeme nejdřív k benzinové pumpě Texaco a k obchodu Lacey’s, nebo k McDonald’s.“

Delfuensová vypnula přerušovaná světla. Osm kilometrů poté začala zpomalovat. Po dalších třech kilometrech zhasla i ostatní světla. Okolní svět se okamžitě smrsknul, najednou tmavomodrý a mlhavý. Vepředu nesvítil poutač Texaca. Ani ozářená okna obchodu. Ani červený neon, ani zlaté oblouky.

„Pokračujte v cestě,“ nařídila Sorensonová.

Delfuensová se sunula dopředu, přibližně třicítkou. Nebylo to tak těžké, jak by se zdálo. Žlutá středová čára zešedla, ale pořád poměrně bezpečně vedla. A bylo vidět dopředu. Ne moc, ale na třicítku to stačilo. Člověk dokáže běžet rychleji.

Pořád žádné Texaco, Lacey’s ani McDonald’s. Nebo žádný McDonald’s, Lacey’s ani Texaco, podle toho, v jakém pořadí se měly vynořit. Reacher se díval doprava doleva, co nejdál dokázal dohlédnout do polí. Byla tmavá, plochá a prázdná. Nic k vidění. Ne že by čekal osvětlenou tabuli hlásající Poslední skrýš teroristů před dálnicí. Ale dvanáct až čtyřicet lidí na sebe obvykle nějak upozorní. Nechají rozsvícenou venkovní lampu nad pokroucenými dveřmi, stráž si zapálí cigaretu, v zamčeném autě bliká na přístrojové desce jemně alarm, za špatně zataženým závěsem mrká modře televize a utěšuje ubožáka trpícího nespavostí.

Nikde však nic nezahlédl.

Delfuensová usoudila: „Museli jsme si splést cestu.“

Sorensonová se ohradila: „Ne, jedeme správně. Lacey’s bychom měli mít přímo před sebou.“

„Jsou tyhle internetové mapy přesné?“

„Vládní systém GPS je vždycky přesný. Přímo před sebou máme i bod B.“

Reacher navrhl: „Tak si udělejte poznámku, pro případ, že byste mluvila s Quanticem. Řekněte jim, že na přistání bude nejlepší letecká základna Whiteman.“

„Kdybych mluvila s Quanticem? Myslíte to tak, že kdybychom selhali a zůstala jsem jako jediná naživu?“

„Může to dopadnout různými způsoby.“

„A to je jeden z nich?“

„Nabízí se i další. Také můžeme neuspět a naživu nezůstane vůbec nikdo.“

ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Restaurace s rychlým občerstvením, obchody se smíšeným zbožím a benzinové pumpy vydávají spoustu světla, tak očekávali, že je uvidí ze dvou kilometrů. Nakonec ale byli napůl za ním, než si McDonald’s všimli. Měl v noci zavřeno. Stejně jako obchod se smíšeným zbožím. A benzinová pumpa Texaco.

Reacher doufal, že nestojí na modrých tabulích na dálnici. Protože jinak by to byl klasický klamný sjezd. Benzinová pumpa vypadala jako loď duchů. Nikde ani světélko. Jen spleť podivných tmavých tvarů zvedajících se ze země. Obchod se smíšeným zbožím působil podobně, pouze hranatěji, pochmurná šedivá masa velká jako kopec. A McDonald’s se bez červených a žlutých neonů rýsoval smutně proti nebi, obyčejná silueta ve tvaru A. Zaměnitelná s jakýmkoliv laciným podnikem.

„Slyšela jsem, jak v pozadí křičí vedoucí,“ sdělila Sorensonová. „Něco o uklízení. Patrně právě zavírali.“

Reacher se zeptal: „Tak kde je bod B?“

~

Sorensonová zopakovala trik se dvěma telefony. Srovnala je s dálnicí. Položila vedle sebe. Nastavila na nich stejné měřítko. Nadechla se a oznámila: „Jestli je webová stránka obchodu se smíšeným zbožím správná, leží bod B kilometr a půl severozápadně od naší současné polohy.“

„To znamená uprostřed polí,“ podotkl Reacher.

„Je to farma,“ prohlásila Delfuensová. „Jak jsem říkala.“

Nechali stát auto napříč přes tři parkovací místa před Lacey’s. Prošli kolem tmavé budovy dozadu. Jenom aby se podívali. Čistě na průzkum. Nevěřili webovým stránkám obchodu natolik, aby okamžitě zaútočili. Už jenom proto, že symbol, kterým byl obchod na stránkách označený, by se při podrobném zvětšení roztáhl kilometr do šířky.

Reacher na Baleově navigaci viděl, že silnice 65 ubíhá rovně ze severu na jih. Tak se k ní postavil bokem, obličejem ve směru, odkud přijeli. Pak se otočil o čtyřicet pět stupňů doleva a ukázal rukou. Pravil: „Tohle je severozápad. Co vidíte?“

Společně se shodli, že skoro nic. Což byla pravda. A platila i pro všechny ostatní světové strany. Až na to, že na západě byla tma o něco tmavší než na severu. Jako by v severozápadní čtvrtině skutečně něco stálo. Cosi neviditelného, ale hmatatelného. Napínali zrak, pak polevili, rozostřili pohled, uhnuli očima a zkusili periferní vidění. Nic nezahlédli. Ale pořád měli pocit, že ono nic je hmotné.

Reacher požádal: „Nemohli bychom se podívat na Google Maps?“

Sorensonová vysvětlila: „Není tady dostatečně silný signál.“

Tak se vrátili k autu a Reacher si chvíli hrál s Baleovou navigací. Zvětšil měřítko a pak ještě jednou, aby viděl i nejmenší cesty. Potom posunul jejich stanoviště k pravému okraji obrazovky. Prostor za Lacey’s ležel napravo od silnice 65 a nalevo od malé souběžné cesty, seshora ho ohraničovala dvouproudová okreska z východu na západ a dole ubíhala stejná okreska. Prázdný čtverec, víceméně pravidelný, ale ne úplně. Přesněji řečeno rovnoběžník, protože silnice nahoře a dole se trochu zvedaly zprava doleva. Nebyl moc velký. Ale ani úplně malý. Přesný rozměr se dal na obrazovce navigace těžko určit, ale v nejhorším případě kilometr a půl na kilometr a půl. V nejlepším tři kilometry na tři. Reacher konstatoval: „To je něco mezi šesti sty čtyřiceti a dvěma tisíci pěti sty šedesáti akry. Bylo by to na jednu jedinou farmu moc?“

Sorensonová oznámila: „Ve Spojených státech existují dva miliony samostatných farem, které obhospodařují téměř miliardu akrů půdy, takže na průměrně velkou farmu připadne pět set akrů. Statistiky. Považujme je za užitečné.“

„Ale průměr je průměr, není-liž pravda? Jestli máma s tátou obhospodařují pět až deset akrů, někdo jiný musí obhospodařovat dva tisíce pět set.“

„Možná chovatelé dobytka. Nebo velkopěstitelé kukuřice.“

„Dobytek se tady chová. Zahlédl jsem stopy po kopytech.“

„Vy si myslíte, že je to jenom jedna farma?“

„Nanejvýš pět,“ opáčil Reacher. „Všechny je prohledat by nemělo trvat tak dlouho.“

Delfuensové zabzučel telefon. Tajný telefon. Z bible. Měl vypnuté zvonění, ale stejně dělal podle Reachera pěkný rámus. Motorek produkující vibrace vrčel jako zubařská vrtačka. Delfuensová se ohlásila a celou minutu naslouchala. Pak potvrdila, že rozumí, a ukončila hovor.

„Můj šéf,“ oznámila. „Přišel s novým faktorem pro mou teorii. Napadlo ho, že se jí týká.“

„O jaké teorii mluvíte?“ otázal se Reacher.

„O teorii, kterou jsem si vymyslela, abych získala ta data GPS. O teorii, se kterou jsem dělala tajnosti.“

„Jaký nový faktor?“

„Mluvčí ministerstva zahraničí teď popírají, že by s nimi měl ten mrtvý chlap z čerpací stanice cokoliv společného. Tvrdí, že to byl jenom obyčejný občan. Rozhodně ne konzulární úředník ani jakýkoliv jiný zaměstnanec. Rozhodně ne, rozhodně ne, prsty v uších, la, la, la.“

„Vzali mu ale otisky prstů. Je teď v systému.“

„Pochopitelná chyba. Ohledání přímo na místě činu je vždycky rychlé a nepřesné.“

„Blbost,“ rozhořčila se Sorensonová. „Moji lidé jsou dobří.“

„Já vím, že jsou.“

„Takže?“

„Možná je rychlá a nepřesná manipulativní technika ministerstva zahraničí.“

Reacher přikývl. „Proč nedají rovnou inzerát do novin? Takhle prakticky dokázali, že ten chlap byl agent CIA.“

„Možná nám. Ale my jsme to už věděli. Postarali se tak, aby mohl klidně spát zbytek světa.“

„Nebo jde o otázku legality? Možná se snaží popřít, že operovali na americkém území.“

„To, že operují na americkém území, ví úplně každý. Dávno se tím přestali tajit.“

„Tak se snaží zaretušovat ještě něco jiného. Ten chlap nebyl jenom agent CIA. Byl křivácký agent. Nepřišel v přestrojení. Hrál svou pravou roli. Proč jinak tvrdit, že k nim nepatřil?“

„Vy si myslíte, že vedoucí agent CIA byl dvojitý agent?“

„Do dvou tam možná umí počítat. S počítáním do tří by už mohl být problém.“

„Nelíbí se mi představa, že by s Wadiahem komunikoval člověk znalý poměrů v CIA.“

„K tomu nedošlo,“ řekl Reacher. „Váš agent ho zabodnul dřív, než stačil promluvit.“

„Strávili spolu předtím trochu času. Museli. Alespoň pár minut. K tomu bunkru došli ve třech.“ Jako by se ten první najednou oddělil a ostatní se ho snažili dohnat.

„Patrně,“ souhlasil Reacher.

„Tak spolu museli mluvit.“

„Patrně.“

„Chci vědět, o čem se bavili.“

„Zeptáme se McQueena. Až ho najdeme.“

„Prozraďte mi odpověď na tu slovní hříčku. Jak se dá minutu mluvit bez použití písmene A.“

„Takhle si mě chcete zapamatovat?“

„Mohla bych vyhrát pár sázek v baru.“

„Ta hříčka byla pro Alana Kinga.“

„Poslouchala jsem.“

„Později,“ odmítl Reacher. „Až najdeme McQueena. Určitě by to také chtěl slyšet.“

„Spal.“

„Pochybuju, že někdy vůbec spí.“

„Kolik akrů jste říkal?“

„Na akrech nezáleží. Důležité jsou budovy. Budeme vědět víc, až na nějakou narazíme.“

Na budovu narazili přesně o deset minut později, po šesti stech metrech pěšky.

ŠEDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Zformovali se za obchodem se smíšeným zbožím, kde předtím provedli průzkum. Postavili se do jedné řady se silnicí, aby se zorientovali, a pak se opět otočili o čtyřicet pět stupňů doleva. Na severozápad. Reacher se naposledy podíval na McQueenovy stopy, které zaznamenal systém GPS. Při maximálním zvětšení se trochu stáčely, jako převrácené písmeno J. Z horní dvouproudové okresky z východu na západ vedla příjezdová cesta pro vozidla. McQueen jezdil po silnici 65 na sever, kolem McDonald’s, kolem obchodu Lacey’s, kolem benzinové pumpy Texaco, a pak zahýbal doleva a ještě jednou doleva na příjezdovou cestu. Udělal to tolikrát, že vypálil důkaz do fotografie. A jasný konec onoho důkazu vedl téměř přesně po úhlopříčce rovnoběžníku. Končil v její polovině. Což v kilometrech znamenalo druhou odmocninu z poloviny z tří celých dvou, když budou mít smůlu, nebo druhou odmocninu z poloviny z dvanácti celých osmi, když budou mít štěstí. Přibližně tisíc dvě stě metrů, nebo přibližně dva tisíce tři sta metrů. Buď dvacet minut chůze, nebo čtyřicet. Nebo něco mezi tím. Budou se blížit ze tří čtvrtin zezadu. Což není špatné. Rozhodně lepší než zepředu a lepší než rovně k zadní části. Ale ne tak dobré jako z boku. Jestli má nějaká budova slepou stěnu, tak po straně. Nebo stěnu s neprůhlednými okny z matného skla, od koupelen nebo záchodů. Jako v domě na předměstí, sto kilometrů odtud.

Rozdělili se do stran, co nejdál od sebe se odvážili. Delfuensová zaujala postavení nalevo a Sorensonová napravo. Reacher byl uprostřed a obě viděl, ale jen tak tak. Ony na sebe navzájem neviděly. Delfuensová vyrazila jako první. Deset minut po ní vykročila do pole Sorensonová. Reacher šel jako poslední. Tři cíle, roztažené do stran a zepředu dozadu. Tmavé oblečení, tmavá noc. Možná ne chytřejší než průměrný pěšák, ale také ne hloupější.

Pod nohama měli těžké bláto, rozryté, hrudkovité a zrádné. Místy klouzalo a lepilo se. Hnůj, usoudil Reacher, i když pořád nic necítil. Upíral pohled na pomyslný bod na horizontu, aby se neodchýlil od směru. V pravé ruce držel Baleův glock, spuštěný podél těla. Nalevo před sebou viděl nejasně Delfuensovou. Přízračnou postavu, téměř jako by tam nebyla. Ale postupovala zdárně dopředu. Krátké kroky, energické, účinné. Sorensonovou viděl o trochu lépe. Neměla takový náskok. A byla o malinko světlejší než Delfuensová. Blondýna, ne bruneta. Na obloze stále svítil měsíc, ale nízko a ne moc jasně.

Dostatečně bezpečné.

Zatím.

Bláto je brzdilo. Reacher přehodnotil odhad. Ne dvacet minut, nebo čtyřicet. Spíš třicet minut, nebo šedesát. Nepříjemné, ale žádná katastrofa. Kluci z Quantica jsou stále deset kilometrů ve vzduchu. Patrně někde nad Západní Virginií. Pořád hodiny daleko. Reacher se vlekl vpřed a nohy mu ujížděly na hrudkách hnoje.

Pak zpomalil. Protože prázdnota před ním začala nabývat na hutnosti. Jenom to cítil. Jakousi hmotu. Stále neviditelnou. Ne malou vzdálenou farmu. Něco většího. Možná obří stodolu. Z hladkého nebo vlnitého plechu. Natřeného načerno. Černějšího než samotná noc.

Delfuensová po jeho levé straně také zpomalila. Vycítila to samé. A Sorensonová po jeho pravé straně měnila lehce kurz. Sunula se k němu. Delfuensová se také přibližovala doprostřed. Cosi před sebou měli a instinkt jim velel, že se musí semknout.

Reacher pokračoval v chůzi, pohled upřený dopředu. Nic neviděl. Měl stejně dobrý zrak jako každý jiný. Nikdy nepotřeboval brýle. Mohl číst v přítmí. A říká se, že lidské oko dokáže zachytit ve tmě z kilometru a půl světlo svíčky. Možná z ještě větší dálky. Počáteční přizpůsobení se temnotě trvá údajně čtyři vteřiny. Rozšíří se duhovka. Na maximum. A pak zabere chemická reakce sítnice. Jako byste otočili knoflíkem na zesilování zvuku. Ale Reacher před sebou nic neviděl. Připadal si slepý. Až na to, že v tomto případě nic nevidět znamenalo cosi vidět. Něco tam stálo.

Zvedl se větřík a zatřepal Reacherovi kalhotami. Přinesl překvapivý chlad. Sorensonová napravo od něj čekala. A Delfuensová se stále víc přesouvala ke středu. Zkracovali odstup. Vytvářeli jeden velký cíl. Špatná taktika. Za minutu se sešli. Opět se seskupili. Ve třech, uprostřed pole, stejně jako stáli na začátku za skladištěm obchodu Lacey’s.

„To je divné,“ šeptla Sorensonová. „Máme před sebou velký tvar.“

„Jaký tvar?“ zeptal se Reacher. Možná má lepší zrak než on.

„Velký kus ničeho. Jako díra ve vzduchu.“

„V tom případě vidím to samé,“ potvrdil Reacher. „Velkou záplatu ničeho.“

„Ale nízkou záplatu ničeho,“ upřesnila Delfuensová. Opět zadul větřík a Delfuensová se zachvěla. Poradila: „Podívejte se hodně vysoko. Až na oblohu. Pak klesejte pohledem dolů. Narazíte na okraj. Na místo, kde se jeden druh nicoty setkává s jiným druhem nicoty.“

Reacher pohlédl na oblohu. Vepředu na severu a na západě se kupily velké černé mraky. Panovala tam tma tmoucí. Vzadu na jihovýchodě prosvítal proužek světlejší šedi. Kalný měsíc nakukující trhlinou. Úzkou mezerou. Ale foukal tam vítr. Hnal lehčí mraky. Trhlina se možná roztáhne. Nebo naopak úplně zavře.

Podíval se zase dopředu a klouzal očima k zemi. Pátral po okraji Delfuensové. Pátral po něm hodně pozorně. Ale nic nezahlédl. Žádný jiný druh nicoty. Nicota mu připadala úplně jednolitá.

Zeptal se: „Jak nízko?“

„Nad horizontem, ale jenom trošku.“

„Nevidím ani horizont.“

„Nevymýšlím si.“

„Já vím. Musíme se přiblížit. Jdete do toho?“

„Ano,“ potvrdila Delfuensová.

Sorensonová přikývla, zhoupnutí světlých vlasů v temnotě.

Pokračovali vpřed, těsně u sebe. Deset metrů. Dvacet metrů.

Upírali pohled dopředu.

Nic neviděli.

Třicet metrů.

A pak to spatřili. Možná pomohlo, že se přiblížili, možná popohnal vítr mrak a vypustil na zem pár měsíčních paprsků. Nebo obojí.

Nebyla to farma.

ŠEDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Vypadalo to jako převržená bitevní loď. Jako nohama nahoru převrácený trup vyplavený na pláž. Černý, tvrdý a podivně zaoblený. Dlouhý a nízký. Široký. Desítky metrů ze strany na stranu a desítky metrů zepředu dozadu. Zhruba dvanáct metrů vysoký. Veliký přibližně jako obchod Lacey’s. Ale mnohem bytelnější. Lacey’s vypadal, že by ho mohla odfouknout vichřice. Jako spousta podobných staveb.

Ta věc v poli ale působila, že by odolala pumovému útoku. Krčila se k zemi způsobem, který naznačoval mnoho centimetrů betonu. Zaoblené patky, kde se stěny setkávaly se střechou, hovořily o nesmírné pevnosti. Zakulacené rohy. Žádná okna ani dveře. Cosi, co z dálky vypadalo jako do pasu vysoké zábradlí na střeše. Trubková ocel.

Přiblížili se. Po čtyřiceti metrech měli lepší výhled. Reacher se ohlédl. Vítr za jeho zády okousával okraje mraků. Vycházel měsíc. Což bylo zároveň dobře i špatně. Potřebovali víc světla, ale jenom přiměřeně. Moc světla by mohlo způsobit problém.

Podíval se opět dopředu a začal rozeznávat detaily před sebou. Budova nebyla černá. Ne výhradně. Byla také tmavohnědá a tmavozelená. Natřená matnou nereflexní barvou, tlustě nanesenou v náhodných stříkancích, květech a křížcích.

Kamufláž. Vzor Armády Spojených států z šedesátých let minulého století, pokud si Reacher správně pamatoval.

Delfuensová šeptla: „Co to je?“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Reacher. „Očividně opuštěné vojenské zařízení. Zmizelo oplocení. Nějaký farmář získal stovky akrů kvalitní půdy. Nevím, co to bylo původně. Zcela jasně je to odolné proti výbuchu. Mohl by to být sklad protileteckých střel. Nebo muniční továrna. V tom případě by beton chránil vnějšek před vnitřkem, ne naopak. Poznal bych to podle hlavních dveří. Sklady raket potřebují velká vrata na těžká nákladní auta. Muničním továrnám stačí menší.“

„Opuštěné kdy?“

„Tenhle vzor kamufláže je hodně starý. Takže ta budova se nenatírá už padesát let. Mohli ji opustit po Vietnamu. Což by znamenalo, že to byla pravděpodobně muniční továrna. Nepotřebovali už tolik nábojů a granátů. Ale trochu jsme tenkrát snížili i počet raket. Tak by to mohlo být obojí.“

„Proč tady pořád stojí?“

„Tyhle budovy se nedají strhnout. Jak byste to udělala? Stavěli je na to, aby vydržely mnohem víc než demoliční kouli.“

„Jak se dá taková budova získat?“

„Možná se dá koupit. Ministerstvo obrany je šťastné, když za ni něco dostane. Nebo ji možná prostě zabrali. Taková místa se nekontrolují. Už s tím přestali. Chybějí jim na to lidi. Mají podobných staveb hrozně moc. Postavili je z daní vašeho dědečka.“

„Je obrovská.“

„Jsem si toho vědom. Nechcete přehodnotit odhad počtu osob? Vešlo bych se jich tam čtyři sta.“

„Vešly by se tam i čtyři tisíce.“

„Neudal McQueen nějaký počet?“

„Teroristé se počítají velice špatně. Nikdy se nesetkáte se všemi najednou. Pořád bych řekla, že jich nebude moc.“

„Musí se hemžit uvnitř.“

„Jak to provedeme?“

„Velice opatrně.“

„Kde začneme?“ zeptala se Delfuensová.

Reacher na ni pohlédl a potom na Sorensonovou. Práce v utajení je nejtěžší úkol na světě a dá se vydržet jenom s vědomím, ze vlastní lidé sledují každý váš krok a okamžitě zasáhnou, když se dostanete do maléru. Okamžitě bylo ale velké slovo. Už čtyři hodiny plnili misi, kterou zahájili proto, že jim osm hodin připadalo jako moc dlouhá doba. Jsou čtyři hodiny okamžik? Ani náhodou.

Je osm hodin o tolik horší?

Prohlásil: „Nejlepší investice je bedlivé pozorování. Měli bychom si to místo prohlédnout ze všech čtyř stran.“

Delfuensová namítla: „To by trvalo hodiny.“

„Ano, trvalo.“

„Chcete tím říct, že bychom měli počkat na Quantico?“

„Je to možnost.“

„Ale ne dobrá,“ odmítla Delfuensová. „Zejména ne pro Dona McQueena.“

„Souhlasím.“

„Takže amatérská investice je útok bez postačující přípravy. Navrhujete tohle řešení?“

„Nazvěme to povrchní přípravou.“

„Upřímné řečeno, jsme alespoň minimálně připravení?“

„Máme nástroje,“ opáčil Reacher. „Jsme vzhůru a oni možná spí.“

Sorensonová upozornila: „Jestli něco okamžitě nepodnikneme, nemá vůbec cenu, abychom cokoliv podnikali. Víme, na čem jsme. A máme před sebou problém jakéhosi vojenského druhu. Trénovali jste takové situace?“

„Trénovali jsme všechno možné. Většinou jsme začali kapkou historie. V dřívějších dobách vyráběli Sověti pěkně velké rakety. Tuhle budovu postavili, aby jim odolala. My máme tři pistole.“

„Co kdybyste byl nasazený agent?“

„Jsem ochoten udělat cokoliv, abych McQueenovi pomohl.“

Delfuensová se otázala: „Ale bez nás?“

„Existují jisté věci, které jsem svým lidem nemusel nikdy vysvětlovat. Protože je měli přímo v popisu práce.“

„Jaké věci?“

„Můžou vás zabít nebo zmrzačit.“

„Dá se nějakým způsobem omezit riziko? Bez hodinového povídání?“

„Ano, dá,“ potvrdil Reacher.

~

Sedm minut probírali nepředvídatelné události. Nemělo cenu zabývat se rezervním plánem. Všechny plány selžou hned při první přestřelce. A v tomhle případě nemohli stejně žádný vypracovat. Chyběly jim informace.

Odvrátili se od budovy, sedli si do řady na zem a hovořili. Tohle se může stát, tamto se může stát. Domluvili se na několika čistě praktických zásadách. Stanovili pár základních postupů. Reacher byl poměrně optimistický, co se týkalo přiblížení se k betonu. Ani skladiště raket, ani muniční armáda nepotřebují střílny. A neexistuje způsob, jak je vyvrtat. Ani za pomoci rakety. Takže budova se nebude ježit zbraněmi. Proto bude z dálky poměrně snadno přístupná. Potom si budou muset dávat velký pozor. Na střeše budou patrně umístěné stráže. Za zábradlím z trubkové oceli. Na chodníčku. Nebo možná na běžecké dráze. Ale ne moc stráží. A všechny zatím neozkoušené. Reacher znal svou historii. Stráže občas přinášejí víc potíží než užitku.

Víc si toho neměli co říct. Rozhostilo se tísnivé ticho. FBI má pro takové příležitosti určitě náležité vtipy. Armáda je rozhodně má. Ale soukromé žertování je soukromé žertování. Nepřenosné mezi rozdílnými kulturami. Tak nikdo nezažertoval. Všichni tři jen mlčky vstali, otočili se, odkráčeli a zaujali původní postavení. Zadívali se dopředu do tmy a snažili se rozpoznat své osobní cíle.

„Připraveni?“ otázal se Reacher.

Sorensonová prohlásila: „Připravena k akci.“

Delfuensová potvrdila: „Ano.“

„Nezapomeňte, rychlost a směr. Udržujte obojí. Teď je to důležité.“

Zůstali chvíli stát.

Pak vykročili.

Všechno probíhalo hladce, dokud nedostala Sorensonová zásah do hlavy.

ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Reacher slyšel všechno v opačném pořadí. Kvůli rychlosti zvuku a kvůli tomu, jak blízko byl u Sorensonové a jak daleko od budovy. Zaslechl vlhké mlasknutí kulky bořící se do cíle, o zlomek vteřiny později nadzvukové třesknutí kulky ve vzduchu a zlomek vteřiny poté prásknutí pušky, která vystřelila ze čtyř set metrů. Tou dobou už ležel na zemi. Při prvním zvuku se vrhl dolů, a než dopadl na pole, měl už první závěry, ke kterým nedospěl, ale nosil je zformulované v hlavě: věděl, že to byla odstřelovací puška, patrně M14 nebo jí velice podobná, patrně ráže .308, a věděl, že nemá noční vidění, protože jinak by byl první na ráně, když se vezme v úvahu lidská povaha, a Sorensonovou zahlédli tudíž jen proto, že její vlasy a pokožka víc vynikaly v měsíčním světle, světlejší než jeho nebo Delfuensové.

Tohle všechno věděl okamžitě a instinktivně. A věděl, že Sorensonová je mrtvá. Stoprocentně. Ten zvuk se nedal zaměnit. Slyšel ho už mnohokrát předtím. Zásah do hlavy, skrz naskrz, dovnitř a ven, 168 grainů rychlostí osm set metrů za vteřinu, které měly při nárazu energii tři tisíce pět set joulů a ze čtyř set metrů poklesly o víc než pětašedesát centimetrů, jako zatočený míč do odpalovací zóny.

To se nedá přežít.

Není šance.

Reacher čekal.

Druhý výstřel se neozval.

Reacher pohnul rukama. Pomazal si je hlínou, hřbety a dlaně. Dal si hlínu na obličej a rozetřel ji.

Pohnul hlavou.

Ani stopa po Delfuensové.

Což bylo dobře. Ležela někde na zemi, obličejem dolů, neviditelná. Pohlédl druhým směrem. Na hlíně cosi prosvítalo. Cosi malého a světlého. Ruka Sorensonové. Buď pravá, nebo levá, podle toho, jak upadla.

Věděl, že se mu nedostane odpovědi, ale přesto zašeptal: „Julie?“

Žádná odpověď.

Zašeptal: „Delfuensová?“

Žádná odpověď.

„Delfuensová? Karen? Jste tam?“

Z temnoty se ozval zadýchaný hlas: „Reachere? Dostal jste zásah?“

Reacher sdělil: „Dostala ho Sorensonová.“

„Hodně zlý?“

„Horší než zlý.“ Reacher se začal plížit, lokty a kolena, skloněná hlava. Zadní část mozku mu napovídala, že musí vypadat jako brouk na prostěradle. Přední část ho uklidňovala, že kdyby byl vidět, je už dávno mrtvý. Risknul pohled dopředu, jedním okem, a poupravil o kousek směr. Zastavil se na délku paže od předmětu prosvítajícího na hlíně. Natáhl se a našel ruku Sorensonové. Ještě byla teplá. Nahmatal zápěstí. Položil na ně dva prsty.

Můžou vás zabít nebo zmrzačit.

Nemusíte na mě dávat pozor.

Povolilo veškeré neviditelné napětí tisíce svalů.

Popolezl o půl metru blíž. Přejel Sorensonové po paži k rameni a krku.

Žádný pulz.

Krk měla mazlavý krví a želatinovitou mozkovou tkání a posetý úlomky kostí. Zůstala jí čelist. A nos. A oči, kdysi modré, pobavené a šibalské. Nad očima nezbylo vůbec nic. Dostala zásah doprostřed čela. Urval jí vršek hlavy. Vlasy a všechno ostatní. Vlasy budou někde viset, na kůži z temene hlavy. Reacher už takové věci viděl.

Ještě jednou jí sáhl na krk.

Žádný pulz.

Otřel si ruku o zem a zašátral po zbrani. Nemohl ji najít. Mohla být kdekoliv. Černý polykarbonát uprostřed noci. Vzdal to. Nahmatal opět rameno Sorensonové a její zátylek, zajel jí rukou pod svetr, přes břicho k hýždi, a vytáhl jí z opasku náhradní zásobník. Měla ještě teplý bok. Bavlněná košile a pod ní její tělo, něco mezi tvrdým a měkkým. Lehl si na břicho a nacpal si zásobník do kapsy. Pak se pozadu odplížil, lokty a kolena, otočil se jako krab a zamířil k Delfuensové. Dlouhá cesta. Třicet až čtyřicet metrů.

Delfuensová šeptla: „Je mrtvá?“

Reacher odpověděl: „Okamžitě na místě.“

Následovala dlouhá, velice dlouhá odmlka.

Pak si Delfuensová ulevila: „Do prdele, měla jsem ji ráda.“

„Já také,“ potvrdil Reacher.

„Takoví lidé jsou pro FBI nejlepší,“ prohlásila Delfuensová.

Cosi divokého v jejím hlase.

„Život je pes,“ opáčil Reacher. „Smiřte se s tím.“

„Takhle vás v armádě učili reagovat na úmrtí kolegů?“

„Jak vás učili reagovat v FBI?“

Delfuensová neodpověděla.

Zeptala se: „Co teď?“

„Měla byste se vrátit k autu,“ navrhl Reacher. „Držte se celou dobu při zemi. Zavolejte Quantico a podejte hlášení. Nezapomeňte jim říct, že nejlepší bude přistát na letecké základně Whiteman. Možná byste měla zavolat i do Omahy. Její velící agent se jmenuje Tony Perry. Jednou jsem s ním mluvil. A myslím, že úředník vykonávající noční službu byl její kamarád. Tak to oznamte jemně. Také jejímu kriminalistickému technikovi. Měl by se to dozvědět osobně.“

„Vy se mnou nepůjdete?“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Musím najít toho odstřelovače.“

„To sám nedokážete.“

„Vy se mnou nemůžete. Máte dítě.“

„Nenechám vás jít. Rozkazuju vám, abyste se stáhnul.“

„K tomu nedojde.“

„Nechte to na Quanticu.“

„Nemůžu nechat McQueena tak dlouho čekat.“

„Zabijou vás. Můžou jich tam být stovky.“

„Řekla jste dva tucty.“

„Přesto. I dva tucty stačí. Jsou na tyhle situace vytrénovaní.“

„A my teď zjistíme, jak dobře. Možná byli skvělí na střední škole, ale kdo ví, jestli stačí na první ligu.“

„Budou nejspíš zákeřní.“

„Zatím ještě nevědí, co slovo zákeřnost znamená.“

„Nenechám vás jít. Nevrátíte se živý. Stejně dobře bych vás mohla na místě zastřelit.“

„Nemůžete mi v tom zabránit. Jsem civilista.“

„Proto pro vás McQueen a Sorensonová nic neznamenají. Nechte na nás, ať se o ně postaráme.“

„Klidně bych to udělal,“ opáčil Reacher. „Ale neslyším ve vzduchu letadla SWATu.“

„Jsou blízko.“

„Jsou nad Ohiem. Možná Indianou. To není blízko.“

„Čemu to pomůže, když vás také zastřelí?“

„Ničemu. Ale možná mě nezastřelí.“

„Nabízí se několik možných výsledků, správně?“

„Ano,“ připustil Reacher. „Nabízí se několik možných výsledků.“

„A tohle je rozhodně jeden z nich.“

„Ano,“ zopakoval Reacher. „Tohle je jeden z nich.“

„Tak proč?“

„Protože jsem měl Sorensonovou rád. Hodně rád. Chovala se ke mně férově a slušně.“

„Přijďte na bohoslužbu k uctění její památky. Napište do novin. Začněte vybírat na sochu. Nemusíte kvůli ní do bitvy.“

„V bitvě budu mít lepší šance na přežití.“

„V jakém směru?“

„Bitva mi poskytne možnost přežít tuhle noc.“

„Co je na té možnosti lepšího? Když půjdete se mnou, budete mít záruku, že tuhle noc přežijete.“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Kdybych šel s vámi, zaručeně bych umřel hanbou.“

~

Dál už se nebavili. Přestali se přít. Přestali se přetahovat. Rozhostilo se tísnivé ticho. FBI má pro takové příležitosti určitě náležité vtipy. Armáda je rozhodně má. Ale soukromé žertování je soukromé žertování. Tak ani Reacher, ani Delfuensová nic neřekli. Delfuensová se podívala Reacherovi do obličeje. Reacher si nebyl jistý proč. Měl ho pomazaný hlínou. Pravděpodobně kravinci. Patrně bylo dobře, že mu nefunguje nos.

Delfuensová popřála: „Hodně štěstí.“

Pak popolezla dozadu, lokty, kolena, opsala otočku a vydala se cestou, kudy přišli, k obchodu Lacey’s. Reacher ji pozoroval, dokud nezmizela z dohledu. Minutu počkal, aby měl jistotu, že neporuší slovo a nevrátí se. Věděl, že by to chtěla udělat. Ale neudělala. Patrně kvůli Lucy. Máte dítě. To byla jediná věta, o kterou se během jejich dlouhého rozhovoru nepřela.

Počkal další minutu, aby měl dvojnásobnou jistotu, a pak se otočil opačným směrem a začal se plížit temnotou.

SEDMDESÁTÁ KAPITOLA

West Point mluvil stovky hodin o taktikách a strategiích a Reacher dával pozor, alespoň v teoretické oblasti. V praxi dával radši přednost vlastním metodám. A ty záležely výhradně na druhé straně. Nemá cenu myslet celou dobu jenom na sebe. Znal své silné stránky, kterých nebylo mnoho, a své slabiny, kterých bylo hodně. Rozhodující roli hrál protivník. Co jsou jejich silné stránky?

Jsou dobří střelci. Nebo alespoň jeden z nich. Očividně. Zásah do hlavy ze čtyř set metrů ve tmě není úchvatně skvělý, ale rozhodně ucházející.

Jinak toho ale nebude moc. A jejich slabiny budou podstatné. Většinou založené na strachu. Jsou tak paranoidní a zvyklí na utajení, že budou neustále měnit postupy. Například: Reacher si byl jistý, že právě teď docházejí k dvěma špatným rozhodnutím. Za prvé, přehodnocují jeho přístup. Myslí si, že dotyčný, který možná doprovázel Sorensonovou, buď vzdal útok, nebo změnil o devadesát nebo víc stupňů směr a blíží se z jiné strany. Zvážili dvojitý bluf, ale paranoia se kloní k trojitým blufům, a tak zaměřili pozornost na tři nové úhly, ne na ten starý. Trasu z jihovýchodu považují v tu chvíli za čistou. Určitě postaví jednu až dvě stráže, aby ji hlídaly, ale ti chlapi nebudou jejich nejlepší a většinu času budou natahovat krk přes rameno směrem, kde si myslí, že probíhá skutečná akce. A proto, za druhé, vyšlou do bezpečného a čistého koridoru výpravu, aby odnesla tělo Sorensonové. Protože si dělají starosti, kdo to je. A protože ji tam nemůžou nechat ležet. Není to jejich půda. Dědeček nějakého farmáře ji kdysi dávno přenechal ministerstvu obrany a dědečkův vnuk ji o mnoho let později získal zpátky a hospodaří na ní, od brzkého rána jako všichni farmáři. Takže tělo musí z bezpečnostních důvodů zmizet. A to hodně brzy. Paranoia nezná strpení. Pět až deset minut, usoudil Reacher. Proniknou ven jedněmi z větších dveří na severní straně. Patrně dva. Autem. Rozjedou se rovnou k cíli.

Zastaví tři metry od místa, kde se Reacher tiskne k zemi.

~

Trvalo jim to osm minut a udělali přesně to, co Reacher očekával. Zpoza severního rohu se vynořil pick-up, po stejné dráze, kterou vedly McQueenovy stopy systému GPS ve tvaru obráceného J, jen v ostřejším úhlu. Auto bylo šedivé. Možná natřené jenom základovou barvou. To se nedalo v měsíčním světle moc poznat. Ale zjevilo se. Nemělo kabinu pro víc lidí. Byl to jenom obyčejný pick-up. Zamířil rovně dopředu, rozhoupaný na výmolech. Bez světel. Utajení, paranoia. Tma v kabině. Nedalo se rozpoznat, kdo v ní sedí. Ale budou to minimálně dva chlapi. Maximálně tři. Spíš dva.

Pick-up zpomalil a z okénka vykoukly dvě hlavy. Pátraly po předmětu, který měly přivézt. Vlasy Sorensonové tou dobou ztmavly sraženou krví, ale zbyl dostatek bílé kůže, která ukazovala cestu. Stále probleskovala v měsíčním světle. Muži zaznamenali cíl, ujeli setrvačností posledních dvacet metrů a zacouvali korbou k místu, kde Sorensonová ležela. Vystoupili a zůstali chvíli stát.

Dva. Ne tři. Ukázalo to stropní světlo v kabině.

Beze zbraní. Neměli nic v rukách ani přehozeného přes záda.

Vykročili k Sorensonové.

Reacher není pověrčivý ani jakkoliv jinak duchovně založený a kašle na dávná tabu. Ale bylo pro něj důležité, aby se jí nedotkli.

Došli k mrtvému tělu a sklonili se nad ním, jako by se škrábali na hlavě. Jako dva úplně obyčejní chlapi, kteří dostali úkol. Syřané, usoudil Reacher. Ale světlí. Údajní Italové. Zakrnělí. Malí a drátovití. S tenkými krky.

Zaujali postavení. Roztáhli nohy. Beze slov. Nepotřebovali mluvit. Věděli, co udělat. Technika se sama nabízela. Stejně jako geometrie. Ten nalevo odvede jednu půlku práce a ten napravo druhou. Posbírají, co se dá, a o zbytek se postarají za svítání ptáci.

Pokrčili kolena.

A za zády se jim jako v lidové legendě rozevřela země a vystoupila z ní obrovská děsivá postava, z které jako vodopád odpadávalo bláto a hnůj, udělala jeden velký krok a zasadila chlápkovi nalevo ránu pravou pěstí do krku, mocnou, vzteklou a vedenou dolů, jako by zatloukala kotníky kolejnicový hřeb, a pak se znovu elegantně rozmáchla, kolem kolen stejnou cestou nahoru, trhla sebou jako při křeči v pase a zarazila chlápkovi napravo loket do krku.

Pak klekl Reacher prvnímu Syřanovi na hruď, stiskl mu prsty nos a dlaň druhé ruky mu přimáčkl na ústa.

Syřan se nebránil. Byl už mrtvý.

Druhý Syřan se bránil. Ale ne moc dlouho.

Reacher si otřel ruce o hlínu a vykročil k pick-upu.

SEDMDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Zbraně měli v kabině, odhozené na sedadle. Dva samopaly od firmy Colt s plátěnými popruhy. Podobné puškám M16, jenom kratší a na devítimilimetrové parabellumy. Americká výroba, devět set výstřelů za minutu, zásobník na dvacet nábojů a volba mezi plně automatickým režimem, třírannou dávkou nebo jednotlivými střelami. Reacher je neměl moc rád. Amerika nikdy plně neovládla trh se samopaly. Ne přesvědčivým způsobem. Mnoho lepších výrobků pochází z Evropy. Steyr nebo Heckler & Koch. Zeptejte se zvláštní jednotky Delta. Nebo Quantica, jen tak mimochodem. Kluci v letadle nebudou mít colty. To je nad slunce jasnější.

Ale přesto. Lepší něco než nic. Reacher zkontroloval samopaly. Byly nabité a vypadaly, že fungují. Zavřel dvířka spolujezdce a obešel auto ke straně řidiče. Posunul dozadu sedadlo a nastoupil. Motor stále běžel. Pick-up byl ford. Nic luxusního. Stáhl obě okénka, zastrčil si pod pravé stehno glock a vyrovnal oba samopaly na sedadlo spolujezdce.

Připraven k akci.

Odpočítal do tří, zařadil rychlost a pomalu se rozjel. Pole, přes které klopýtal a klouzal pěšky, činilo stejné potíže autu. Pick-up se otřásal a zmítal na tvrdém pérování nastaveném na těžký náklad. Reacher se držel kurzu, kterým přijel. V podstatě stále rovně, k přednímu rohu. Masivní budova se skoro po celou cestu ztrácela ve tmě. Když se ale přiblížil, spatřil víc podrobností. Budova se najednou zjevila za otevřeným okénkem. Jako by míjel zaoceánský parník zakotvený v doku. Litý beton, zevnitř určitě vyztužený silnými ocelovými tyčemi. Tu a tam struktura dřeva, zachovaná na věky. Zaobliny vytvořily ploché latě stupňovitě naskládané do půlkruhu. To, co vypadalo na první pohled hladce, působilo zblízka brutálně a nesouvisle. Místy se mokrý beton prodral spárami mezi prkny. Budova vypadala jako posetá nezačištěnými stehy. Kamufláž byla tlustá a mřížkovaná tahy štětcem. Odbytá práce. Smysl kamufláže však spočívá v tom, jak je její vzor vidět z dálky. Ne v nanesení viděném z pár metrů.

Reacher zpomalil, nadechl se, zatočil volantem, zahnul za přední roh a poprvé spatřil severní průčelí budovy. Slepou betonovou stěnu se třemi obřími choboty. Se třemi mohutnými polokruhovými betonovými tunely, vybíhajícími souběžně třicet metrů do pole. Jako prodloužené průlezy do iglú. Na ochranu proti náletu. Na obou koncích tunelů budou protitlakové dveře, které se nikdy neotvírají zároveň. Náklaďák projede prvními dveřmi a potom zastaví jakoby v karanténě. První dveře se za ním zavřou a vepředu se otevřou druhé dveře. Pak náklaďák projede. Při vyjíždění to bude to samé, jen v opačném pořadí. Vnitřek budovy je odolný proti vnější tlakové vlně.

Skladiště raket, pomyslel si Reacher. Z dob studené války. Cokoliv, kdekoliv, kdykoliv. Armáda dostala všechno, čeho se jí zachtělo. Přesněji řečeno, armáda to dostala, ať chtěla, nebo nechtěla.

Otázka číslo jedna: který z tunelů se v současné době používá?

Odpověď na tuto otázku byla snadná. Měsíční světlo ukazovalo poměrné jasně stopy po pneumatikách. V měkké půdě se rýsovaly vyježděné koleje vedoucí k prostřednímu tunelu. V podstatě dálnice.

Reacher se držel zatáčky, široké a mírné, a pak najel do kolejí, které ho nasměrují k prostředním dveřím. Které byly zavřené. S rámem širším než ústí tunelu. Jako u hangáru pro letadla. Dveře se budou otvírat na dvě strany jako opona, na velkých kolech v kolejnicích.

Jak otvírat? V autě nebyla vysílačka. U dveří nebyla kamera. Nedal se spustit kužel světla, chybělo volací tlačítko i domácí telefon. Reacher jel pomalu dál, nejistý, dveře před sebou jako vysokou ocelovou hradbu. Za zábradlím na střeše viděl stráže. Celkem pět, s dlouhými zbraněmi na popruzích přes rameno, zahleděné do středu prostoru způsobem, který působil dost povrchně. Strážní služba je namáhavá a nudná. Ne taková, jak si ji představuje průměrný dobrodruh. Žádné vzrušení. Žádné kouzlo.

Reacher zastavil metr od dveří.

Dveře se začaly otvírat. Obě půlky se rozlomily jako pečeť a pohnuly se v kolejnicích, poháněné čímsi, co znělo jako motory plně zatížených náklaďáků. Celá konstrukce musela vážit stovky tun. Odolná proti výbuchu. Cokoliv se armádě zachtělo. Mezera se rozšiřovala. Půl metru. Metr. V tunelu svítilo matné světlo. Slabé žárovky v drátěných koších rozvěšené podél stropu. Reacher vytáhl zpod nohy glock. Držel ho nízko a mimo dohled.

Dveře se roztáhly na dva metry a zastavily se. Dost místa pro osobní auto. Reacher se nadechl, napočítal do tří, položil levičku na volant, přidal mírně plyn a vjel dovnitř.

A zahlédl čtyři věci: chlapa těsně vedle sebe, těsně vedle červeného tlačítka u prvních dveří, a chlapa třicet metrů daleko, těsně u červeného tlačítka u druhých dveří.

Na začátku výpravy Delfuensové poradil: Střelte je do obličeje, ještě než stačí pozdravit.

Což udělal, v případě prvního chlapa. I když ho nezasáhl do obličeje. Pozvedl trochu glock a provrtal mu čelo, přesně tak, jak zabili Sorensonovou.

Šetřete náboji. Nepoužívejte dvojitý výstřel. Což bylo v pořádku. Prvnímu chlapovi stačila jedna rána. Měl na sobě jakousi plandavou zelenou uniformu. Za opaskem pistoli, ve velkém pouzdře s chlopní. Nevypadalo vůbec vojensky. Spíš jako lidové umění.

Reacher opět vzhlédl. Druhý chlap byl moc daleko. Třicet metrů je na pistoli příliš mnoho. Tak vystoupil z náklaďáku a stiskl červené tlačítko. Za zády se mu začaly zavírat obří dveře. Čekal. Druhý chlap čekal. Pořád třicet metrů od prvních dveří. Pořád příliš daleko na pistoli. Tak Reacher zase nastoupil a zapnul si bezpečnostní pás. Pak dupnul na plyn a rozjel se. Přímo na druhého chlapa. Který na osudovou vteřinu strnul. A pak začal škubat chlopní na pouzdře. Vzdal to a rozběhl se. Pryč od svých dveří. Nedaly se rychle otevřít. Neměly únikový otvor. Mechanismus fungoval příliš pomalu. Chlap se snažil zachránit volný v tunelu. Což byla pitomost. Neuvažoval strategicky. Nedokázal se vžít do způsobu uvažování protivníka. Bude poskakovat, sklánět se a kličkovat a pak se vrhne do strany a přilepí se na stěnu. Bude předpokládat, že žádný řidič by neriskoval srážku s betonem.

Reacher jel dál, levou ruku na volantu.

Chlápek přesně podle očekávání naznačil kličku doprava, naznačil kličku doleva a pak se přimáčkl jako toreador na zeď, protože si myslel, že ho Reacher těsně mine, ale nenarazí do něj.

Omyl.

Reacher do něj padesátkou v hodině najel, rozbil nemilosrdně předek pick-upu o beton, nabral chlápka mezi koleny a pasem, rozmáčkl ho, zahlédl ještě šok v jeho obličeji, a pak se jako harmonika zkrabatila nárazem kapota a zakryla výhled. Reacher vyletěl dopředu, zarazil se o bezpečnostní pás, vysypalo se přední sklo, pick-up se zhoupl na přední kola, dopadl zprudka na zadní a Reacher se zabořil do polstrování sedadla. Zpod kapoty vyrazil nejrůznější kouř a pára. Zvuk nárazu byl hlasitý, ale krátký a odrazil se v strašidelné kaskádě ozvěn od betonu, do skřípání plechu, sypajícího se skla a zvonění odpadávajících součástek.

Nárazníky, pomyslel si Reacher, a kroužky pro skla v reflektorech a poklice od kol. Podobné předměty.

V tunelu zavládlo opět ticho. Reacher zůstal vteřinu sedět. Byl přesvědčený, že druhými dveřmi nepronikl skoro žádný hluk. Pokud jimi vůbec něco proniklo. Postavili je, aby vydržely atomovou bombu o síle stovek megatun. Prásknutí jediného devítimilimetrového výstřelu a náraz auta do betonové zdi jsou v porovnání s něčím takovým úplné nic.

Reacher otevřel s námahou pokroucené dveře a vylezl z vraku. Obešel, co zbylo z krytu motoru. Druhý chlápek byl přeříznutý v půlce. Krvácel ze všech tělesných otvorů. Měl tmavé vlasy a tmavou pokožku. Rozhodně cizinec. Ale všichni máme stejnou barvu krve. Bez diskuse. Pravdivost tohoto prohlášení měl Reacher jasně před očima. Zkrátil chlápkovi utrpení. Jediným výstřelem, zblízka, za ucho. Zbytečná ztráta náboje, ale dobré způsoby vždycky něco stojí.

~

Samopaly Colt ležely zacuchané na podlážce pod sedadlem spolujezdce, jak je tam odhodil náraz. Reacher narovnal popruhy a přehodil si jeden přes levé rameno a druhý přes pravé. Vyndal z glocku zásobník se dvěma vystřelenými náboji a nahradil ho zásobníkem, který měla Sorensonová v opasku. Dva náboje můžou sehrát důležitou roli.

Pak prošel celým tunelem a zmáčkl červené tlačítko.

SEDMDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Ozvalo se cosi jako nářek startujícího motoru a zakašlání, pak se probudily k životu dva silné dieselové motory a dveře se začaly otvírat. Zblízka a pěšky to byl úplně jiný zážitek. Motory řvaly jako velké obludy, které se dávají do náklaďáků Mack nebo Peterbilt. Dveře byly tak obrovské a silné, že připomínaly budovu samu o sobě.

Zblízka a pěšky se zdálo, že se otvírají rychleji. Nebo to byl jenom klamný dojem. Což by bylo pochopitelné. Protože mezera se daleko dřív roztáhne do velikosti člověka než do velikosti auta. Všechno je relativní. Ještě deset vteřin a mezera bude tak široká, že bude možné vstoupit na jeviště.

Velký dieselový motor se činil a mezera povyrostla na šedesát centimetrů.

Pak na osmdesát.

Reacher pozvedl glock.

Prošel mezerou.

Nikdo za dveřmi.

~

Reacher se ocitl v prázdné garáži. Dvanáct metrů na dvanáct. V jednom rohu smutný starý pick-up natřený šedivou základovkou, pokleslý na přední vyfouklé pneumatice, ale jinak žádná vozidla. Jen volný prostor a skvrny od oleje. Až k zadní stěně z nedávno přistavěné překližky. Ostatní stěny a strop byly z původního betonu. A stěny a strop splývaly v podstatě v jedno. Jako by pokračoval vstupní chobot, dvanáct metrů široký a sto dvacet metrů dlouhý, useknutý novou přepážkou.

Z garáže vedly tři východy, nepočítaje dveře, kterými Reacher právě vešel. Nový vchod v přepážce z překližky a původní dveře po obou stranách. Původní dveře měly rám, který je zarovnával se zaoblenou stěnou, tak silný a hluboký, že připomínal také tunel. Reacher si představil složité bednění, ustarané inženýry ministerstva obrany dohlížející na tekutý beton a obrovský tlak, než se beton usadil.

Původní dveře na pravé straně byly přelepené.

Silnou průhlednou fólií uchycenou na okrajích metry izolepy.

Účel neznámý.

Reacher se ale odjakživa řídil heslem když si nejsi jistý, zahni doleva, tak zvolil jinou cestu. Druhými původními dveřmi na levé straně. Samotné dveře byly z jakéhosi vybledlého laminátu. Před padesáti lety nesmírně moderního. Ten materiál se považoval za výkřik pokroku. Klika byla z obyčejné oceli, ale pevné a hutné. Určitě stála sama o sobě tisíc dolarů.

Reacher stiskl bytelnou kliku z oceli, otevřel dveře a vstoupil do čtvercové místnosti, kterou tvořily dvě původní stěny a dvě nové překližkové přepážky. Patrně místnost pro mužstvo. Pohodlná křesla nízko při zemi. V jednom kdosi seděl. Ne McQueen. Začal se zvedat. V pohodě si zase sedl. Zásah do hrudi, ne do čela. Jistější. Střelec si může dovolit trochu nepřesnosti. Není zapotřebí okamžitá klinická smrt. Ne v takové situaci. Dotyčný nedržel prst na odpalovacím tlačítku.

Místnost pro mužstvo měla patro a Reacher mířil glockem tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že nikdo nepřispěchá na pomoc. Pak pokračoval dál, dalšími dveřmi do dlouhé úzké vnitřní chodby ubíhající doprava, nejméně sto dvacet metrů dlouhé. Reacher začínal chápat půdorys. Vnitřek budovy sestával ze tří rovnoběžných komor, dlouhých a úzkých jako tři doutníky vedle sebe. Proto tři vchody. Kdysi se v těch komorách vršily rakety. Teď byly prázdné, jenom tři dlouhé, zvuk odrážející kobky. Polidštěné a přehrazené překližkou. Středové chodby, místnosti napravo a nalevo, tři stejné vzorce. Což byla ironie osudu. Co odejde, zase se navrátí. Moderní ministerstvo obrany začalo úplně stejně. Obrovské vzepětí na začátku druhé světové války ho srazilo na kolena. Vložilo energii do první nevhodné budovy, která mu přišla pod ruku.

Špatné bylo, že vznikla spousta nových místností. Patrně čtyřicet v každé komoře. Celkem sto dvacet. Plus minus. Quantico dorazí, než se Reacherovi podaří prohledat půlku. Čímž vznikne problém. Budou mít tou dobou zprávu od Delfuensové. Přistanou na základně Whiteman a vyrazí na sever, po zuby vyzbrojení do bitvy. Křížová palba nedopadne dobře.

A ještě horší jsou nové překližky. Netlumí vůbec zvuk. Což znamená, že poslední výstřel byl jasně slyšet přes celou třetinu budovy. Reacher se tudíž odplížil stejnou cestou, kterou přišel, přes místnost pro mužstvo, kolem mrtvoly v pohodlném křesle zpátky do garáže. Velké mechanické dveře stály pořád otevřené. Jako roztažené závěsy. Za nimi se otvíral třicetimetrový vstupní tunel, stále s vrakem pick-upu a dvěma mrtvými muži. Reacher našel vnitřní tlačítko a stiskl ho. Roznaříkal se spouštěč, naskočily mocné dieselové motory a dveře se začaly zavírat. Za ohlušujícího rámusu. Což bylo přesně to, co potřeboval. Když si mohl vybrat, dával přednost chráněným zádům a slyšitelnému varování, že se někdo blíží zezadu.

Pak prošel garáží a zkusil dveře v nové překližce. Uvedly ho do stejné dlouhé, úzké středové chodby. Místnosti nalevo, místnosti napravo. Uprostřed komora, polidštěná stejně jako první. Některé dveře měly modré body. Nalepená kolečka vystřižená z umělé hmoty. Druhé dveře nalevo a druhé dveře napravo. Ten vzorec se opakoval po každých třech dveřích, kam až oko dohlédlo.

Reacher se otočil. Dveře, kterými přišel, měly dvě modrá kolečka.

Pozorně se zaposlouchal a nic nezaslechl. Nadechl se, odpočítal do tří a vykročil. Druhé dveře napravo. Laciné z obchodu. S pochybnou pochromovanou klikou. A modrým bodem ve výšce očí.

Reacher stiskl pochromovanou kliku. Otevřel dveře. Místnost, přijatelně velká. Prázdná. Bez lidí. Bez nábytku. Bez čehokoliv jiného, až na původní vybavení, což byly dveře v postranní stěně. Stejné jako dvoje, které už viděl, s ulitým rámem připomínajícím tunel, obložené starým světlým laminátem a s bytelnou klikou. Modrý bod očividně znamenal průchod, ze strany na stranu. Zkratku z komory do komory. Pro lidi, kteří spěchali. Na dveřích v garáži stály dva modré body, protože z ní vedly východy nalevo a napravo. Boční cesty šetřily čas. V současné době a rozhodně i za časů, kdy zemi vládly rakety. Technikovi by trvalo příliš dlouho projít celou budovou ven a vrátit se jiným tunelem. Daleko lepší bylo vybudovat malé příčné přístupy. Přibližně každé dva metry. Přišel na to nějaký chytrák s psacími deskami s klipsem. Poradil architektům a ti se pustili do práce, za pomoci rýsovacích prken, naostřených tužek, logaritmických pravítek a zdravého úsudku.

Reacher se nacházel v místnosti na pravé straně řady. A stejně jako dveře napravo v garáži zakrýval dveře napravo silný průhledný plastik přilepený na okrajích izolepou. Metry izolepy.

Účel neznámý.

Reacher měl v kapse dva klíče od motelu. Jeden patřil tlusťochovi v Iowě a druhý FBI z karanténního letoviska v Kansasu. Tlusťochův klíč byl ostřejší. Nezabroušený na okrajích. Možná ho nechali udělat jako náhradní. Nějaký host možná odjel s originálem a tlusťoch použil nejlevnější zámečnictví, na které narazil.

Reacher přitiskl fólii na vybledlý laminát a zabodl do ní špičku klíče. Klíč se zasekl, odskočil a zanechal rýhy a puchýře. Puchýře se nadmuly a zploštily a při druhém pokusu přestaly klást odpor. Reacher jeden z nich vyhloubil, probodl ho klíčem a piloval a trhal, dokud nevznikl osm centimetrů dlouhý otvor. Pak zastrčil klíč do kapsy, nacpal do otvoru prsty, vytočil dlaně a vší silou zabral.

Umělá hmota se bránila. Byla odolná. Ne jako pláštěnky, které používají malíři, aby se nezacákali barvou. Spíš jako smršťovací fólie. Reacher mnohokrát viděl, jak s ní lidé zápasí. Obchoďáky by měly prodávat vedle salámů nože. Vytvořil třiceticentimetrovou trhlinu a tlak povolil. Opět se chopil klíče. Poučil se ze zkušenosti. Změnil techniku. Řezal a škubal, v pravidelných intervalech, klíč mezi jednotlivými škubnutími v puse. Nakonec se probojoval odshora dolů, ne příliš úhledně, ale otvor stačil, aby se jím protáhl.

Zastrčil do něj paže, stiskl kliku z masivní oceli a zatlačil prsty do dveří. Přivítala ho černočerná tma. A chlad. A ticho, které napovídalo rozlehlý prostor a pevné zdi.

Natočil se bokem, prodral se štěrbinou v umělé hmotě, glockem napřed, pak pravou nohou a pravým ramenem, sklonil hlavu a přidal levou paži a levou nohu. Ohmatal ulitý rám kolem dveří, zavřel za sebou a našel vypínač. Věděl, že tam bude. Staromódní architekti s rýsovacími prkny a naostřenými tužkami bývali nesmírně pečliví. Někde určitě ještě leží modráky pro každý okruh.

Reacher našel elektrické vedení na zdi. Ocelovou trubku, natřenou silnou vrstvou barvy a zaprášenou. Dovedla ho ke kovové krabici zhruba deset centimetrů na deset, s prohlubní na přední stěně a studenou mosaznou závlačkou v prohlubni.

Rozsvítil světla.

SEDMDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Třetí komora neměla přepážky. Zůstala v původním stavu. Byl to tunel, přibližně půlkruhovitý, dvanáct metrů široký, zhruba sto dvacet metrů dlouhý, po stranách do výšky hlavy, v nejvyšším bodě vyklenutí stropu necelých deset metrů vysoký. Z betonu, ulitého jako vnější stěny, se stopami po prknech, se stupňovitými oblinami a nezajištěnými žebry a spárami, kde netěsnilo bednění. Nenatřený, ale už také ne drsný. Uhlazený, vyšisovaný a zaprášený desítkami let trpělivého čekání. Na zadním konci měl slepou stěnu a na předním konci dveře odolné proti výbuchu, se stejným mechanismem, jaký Reacher použil ve středové komoře.

Komora nebyla prázdná.

Uprostřed stály obrovské návěsy s plochými korbami zaparkované v řadě za sebou. Bez tahačů. Jenom návěsy, jeden za druhým jako v zácpě na dálnici. Každý návěs byl patnáct metrů dlouhý a přes tři a půl metru široký. Stálo jich tam celkem osm. Všechny měly vzadu čtyři nápravy a vepředu dvě velká konzolová ramena, vztyčená prudce nahoru a pak v tupějším úhlu nakloněná, připravená zaklapnout se do tahačů, jako tykadla obřího hmyzu. Návěsy byly natřené pískovou barvou. Základem pro pouštní kamufláž. Reacher přesně věděl, co to je. Součásti armádního systému HET. Heavy Equipment Transporters. Dopravní zařízení pro těžké náklady. Tyhle druhy návěsů nesly označení M747. Příslušné tahače označení M746. Obojí vyrobila firma Oshkosh ve Wisconsinu. Obojí bylo staženo z přední linie po válce v Perském zálivu v roce 1991. Přívěsy ani tahače neprokázaly dostatečnou odolnost. Měly za úkol přepravovat tanky Abrams. Bitevní tanky se staví pro tankové bitvy, ne aby se s nimi jezdilo po veřejných komunikacích. Komunikace se zničí, tanky opotřebují, přijdou vniveč hodiny údržby. Proto dopravní zařízení. Ale Abramsy váží přes šedesát tun a dopravní zařízení systému HET rychle scházelo. Zpátky k rýsovacím prknům. Staré zařízení bylo přiděleno na lehčí službu.

V tomto případě na ne moc lehčí.

Na každém návěsu se mačkaly dvě kádě, kanystry nebo vany. Očividně na jakousi tekutinu. Ale skutečně obrovské. Na desítky tisíc litrů. Každý pár nádob byl velký jako čtyři volkswageny narovnané dva a dva na sobě. Velký jako menší místnost. Z válcované, ohýbané, hydraulicky lisované a svařované oceli, jako zmáčknuté tlusté láhve s ochranným rámem kolem dokola, tak dobře zapuštěným, že se nedalo pořádně poznat, kde končí a kde začíná. Dohromady vypadaly jako zaoblené kostky. Tři a půl metru dlouhé, tři a půl metru široké, tři a půl metru vysoké, vyztužené kvůli větší pevnosti a odolnosti. Ocel působila silně a masivně. Možná měla zvláštní minerální vrstvu. Inovace.

Ale ne nedávná inovace. Protože všechno v komoře bylo staré. Všechno pokrývala silná vrstva prachu. Masivní nádoby, ploché přívěsy, betonovou podlahu. Sedá, strašidelná, neporušená. Většina pneumatik vypadala měkká. Některé byly úplně prázdné. Všude pavučiny. Scéna jako z hororu. Reacher si připadal jako archeolog, který pronikl do faraónské hrobky. První člověk, který ji po pěti tisících letech spatřil.

Nebo po dvaceti. Měl před očima hmotné důkazy. Hovořící o věku zařízení. Prach. Porézní guma. Nehybný vzduch. Chlad. Bylo velice dobře možné, že sem s těmi návěsy před dvaceti lety zacouvali, odpojili je od tahačů, už s nimi nikdy nepohnuli, oddělili je přepážkou, zanechali je svému osudu a zapomněli na ně.

Osm návěsů. Šestnáct kanystrů. Šedesát čtyři volkswageny. Ocel byla natřená zářivou žlutou, která trochu vybledla prachem a věkem. Každý kanystr měl na boku decentní znak, ne větší než basketbalový míč, navržený poprvé v roce 1946 partou chytrých kluků z laboratoře radiační chemie Kalifornské univerzity. Partou, která měla spoustu času a z nudy vyvinula symbol, který podle jejich názoru představoval prvky vycházející z atomu. Spousta lidí je považuje za tři tlusté listy vrtule, černé na žlutém pozadí.

Radioaktivní odpad.

SEDMDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Reacher zhasl a provlékl se opět škvírou v umělohmotné fólii. Přešel přes prázdnou místnost a vkročil do chodby. A zahlédl tři lidi. Tři muže. Šli směrem od něj a za chůze si povídali, v náručí tříkroužkové pořadače. Pouze v košilích. Tmavé kalhoty. Neozbrojení. Ani jeden z nich McQueen.

Reacher je nechal jít. Riziko převážilo zisk. Příliš velký rámus pro nic za nic. Muži otevřeli dveře s modrým bodem nalevo, vzadu v chodbě. Očividně měli namířeno stranou do první komory. Kolem čtyř bodů, přes jednu místnost a pak ještě přes jednu. Nebo něco na ten způsob. Jako podle souřadnic na mapě. Žádné srovnání s orientací v Pentagonu.

Vyšli z místnosti vepředu, na levé straně od místa, kde stál Reacher. Nechali otevřené dveře, předtím zavřené. Reacher se nadechl, odpočítal do tří a překonal deset metrů, které ho od těch dveří dělily. V místnosti sídlila kancelář. Šest metrů na pět, s betonovou stěnou a třemi stěnami z překližky. Všechny čtyři stěny pokrývaly police. Celou podlahu zabíraly stoly. Stoly a police byly plné papírů. Volných, vyrovnaných do hraniček, sepnutých, svázaných gumičkami, v pořadačích. Papíry se hemžily čísly. Šesti-, sedmi– a osmimístnými, nezajímavými, jen položkami na sečtení, odečtení a vynásobení. A přesně k tomu účelu sloužily. Většina jako účetní knihy.

Nahrazovaly počítače.

Všechno bylo na papíře.

V chodbě se ozvaly další kroky.

Reacher se pozorně zaposlouchal. Zaslechl, jak se otevřely dveře. Jak se zavřely. Pak nic dalšího. Vyšel zpátky do chodby. Pokud drželi McQueena někde jako zajatce, bude to hluboko v srdci budovy. Pravděpodobně sto dvacet metrů daleko. V jedné ze dvou komor. Což bude vyžadovat důkladnou prohlídku. Dlouhými centrálními chodbami, které představují smrtonosnou past. Není v nich kam utéct, nedá se v nich schovat. Až na místnosti s modrými body. Ale těch není mnoho. A utíkat do stran nepomáhá při postupu dopředu.

Máme před sebou problém jakéhosi vojenského druhu. Trénovali jste takové situace?

Ne tak zcela. Ne bez posily, bez technického zabezpečení, bez vrtulníků, bez vysílaček a palebné podpory. Tohle všechno Reacherovi chybělo.

Nahlédl do místnosti naproti. Další kancelář, šest metrů na pět, police, psací stoly, papíry, čísla. Spousta čísel. Šesti-, sedmi– a osmimístná, všechna sečtená a odečtená. Všechna pečlivě zanesená a uchovaná. Reacher nahlédl do vedlejší místnosti. Přesně to samé. Psací stoly, police, papíry a čísla. Vrátil se po svých stopách a zamířil k první místnosti, kterou přišel. Do místnosti se spojovacími dveřmi.

Zaslechl další kroky v chodbě.

Vklouzl do místnosti a zavřel za sebou.

V chodbě duněla spousta kroků.

Běžící lidé.

Křičící lidé.

Reacher se protáhl škvírou v plastiku, glockem napřed, a zavřel za sebou dveře.

~

Nejkratší vzdálenost mezi dvěma body je přímka. Reacher proběhl třetí komorou, sto dvacet metrů po celé její délce, kolem všech opuštěných přívěsů, kolem všech obřích zlověstných láhví. Zpod nohou se mu zvedal prach. Jako by se prodíral jemným sněhem. Poprvé byl rád, že má rozbitý nos.

Nosní průchody mu chránily strupy. Jinak by se rozkýchal jako šílený.

Poslední původní dveře se nacházely tři metry od konce tunelu. Přesně v zákrytu s poslední žlutou láhví. Přesně v zákrytu se symbolem pro radioaktivitu. Reacher je otevřel, vytáhl tlusťochův klíč a pustil se do umělohmotné fólie. Říznout, škubnout, říznout, škubnout. Snazší tímhle směrem. Umělá hmota se vydouvala do místnosti a Reacher ji mohl držet napjatou. Místnost na druhé straně byla prázdná. Zařízená, ale používali ji jako předsíň.

Reacher se zaposlouchal u dveří do chodby. Slyšel zvuky, ale velice vzdálené. Zvuky oznamující chaos a zmatek. Spěšné pátrání, pročesávání celé budovy, směrem od něj. Ocitl se za přední linií. Hodně vzadu, daleko od vnějšího světa.

Otevřel dveře. Vykoukl. Desítky metrů od něj postupovala od místnosti k místnosti pátrací skupina. Celkem pět mužů, dovnitř, ven, dovnitř, ven. Vzdalovali se. Tak Reacher začal zadní místností na druhé straně. Bez modrého bodu. Přeplížil se přes chodbu, pomalu a tiše. Otevřel dveře. Kancelář. Police, psací stoly, papíry. Muž za jedním z psacích stolů. Reacher ho střelil do hlavy. Zarachocení výstřelu se rozběhlo komorou, skoro netlumené překližkovými přepážkami. Reacher přistoupil zpátky ke dveřím. Vyhlédl ven. Pátrací několik desítek metrů od něj ztuhli, těla natočená jedním směrem a oči druhým. Reacher si zastrčil do kapsy glock a sundal z ramene jeden z coltů. Samopal. Nastavil ho na plně automatickou dávku, pozvedl ho a namířil přes hlaveň. Stiskl spoušť a vyrovnal stoupavý pohyb ústí. Dvacet nábojů rychlostí devět set za minutu. Méně než vteřina a půl. Hladce jako při šití na stroji. Všech pět mužů se skácelo. Tři patrně mrtví, jeden zraněný a druhý omráčený hrůzu. Ne že by si Reacher dělal zářezy. Věděl, jak vypadá skóre. Vyhrával. Zatím.

Odhodil prázdnou zbraň a sundal si z ramene druhý samopal. Pomyslel si: Nadešel čas na návštěvu první komory. Ať si ještě lámou hlavy, co se děje. Prosmýkl se zpátky ke dveřím s modrým bodem. Otevřel je. Vešel dovnitř. Zařízená místnost, používaná jako předsíň.

Ale ne prázdná.

Vedly z ní schody.

Kovové, jako žebřík, strmé, připomínající výlez z válečné lodi. Končily svislým tunelem skrz betonový strop. Svislý tunel měl nahoře čtverhranný ocelový poklop, masivní, s vysouvacími rameny, pružinami a otočným kolem na zavírání jako v ponorce. Byl zabouchnutý. Reacher usoudil, že vyčnívá ven, aby si pevně sedl pod tlakem vlny při výbuchu.

Poklop měl složitý systém kolíčků zapadajících do ozubení na okrajích. Nebyl zajištěný. To bylo jasné na první pohled. Kolíčky ležely volně v drážkách. Chlapi na střeše poklop očividně jenom přimáčkli, aby jím nepronikalo světlo. Aby lépe viděli ve tmě a aby nehrozilo prozrazení. Nechali ho ale nezamčený, aby se dostali zpátky. Zdravý selský rozum.

Nejchytřejší by bylo vylézt po žebříku a utáhnout kolo, aby zůstali všichni, kdo byli venku, hezky na čerstvém vzduchu. Aby mohl nerušeně pokračovat v aktivitách uvnitř.

Ale venku byl i odstřelovač. Se svou M14 a patrně se samolibým úsměvem od ucha k uchu.

Reacher zhasl světlo v předsíni. Počkal čtyři vteřiny ve tmě, aby se mu rozšířily zorničky. Pak další minutu, aby zabrala chemie sítnice. Potom nahmatal zábradlí a začal stoupat.

SEDMDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Reacher se dostal na vrchol žebříku, zašátral rukama a využil obraz, který si uchoval v paměti. Předpokládal, že poklop váží pár tun. Možná víc, pokud architekti zvolili rafinované vrstvy oceli a betonu. Což se nabízelo, kvůli záření. Těm starým architektům se dostalo dobrého školení. Patrně ho zorganizovali chytráci z Kalifornské univerzity. Nemělo by cenu konstruovat poklop odolný proti výbuchu, kdyby jím pak pronikaly gama paprsky. Žádná lidská bytost ale nedokáže zvednout několikatunový poklop, když stojí na žebříku. Což znamená, že váhu budou odlehčovat pružiny. Bude stačit jenom pořádně zatlačit.

Reacher zatlačil.

Poklop se nadzvedl o pět centimetrů. Za zvukového doprovodu skřípajících a vrzajících pružin.

Hodně hlasitého.

Reacher počkal.

Po třech stranách rámu se rýsovala o něco světlejší černota. Stráže budou stát u zábradlí na střeše. Což znamená, že dvě třetiny budou dost daleko. Střecha je velká jako stadion Yankees. Jenom stráže na jižní straně budou o něco blíž.

Reacher opět zatlačil, o něco víc.

Poklop se nadzvedl o dalších třicet centimetrů.

Za mocného skřípání a vrzání.

Žádná reakce.

Opět zatlačil. Poklop se otevřel úplně celý. Vyklopil se o devadesát stupňů jako dveře, Reacher vzhlédl a spatřil čtverec tmavé missourské oblohy. Poklop měl panty na severní straně čtverce. Žebřík končil na východní straně. Což znamenalo, že až poleze ven, bude mít odkrytá záda, přední část těla a pravý bok.

Což znamenalo, že bude muset vylézt rychle. Což nebude snadné. Rozhodně nebude možné držet prst na spoušti. Nastane okamžik vrcholného nebezpečí. Takový má každá mise. Reacher nenáviděl schody. Nenáviděl, když musel postupovat hlavou napřed.

Sevřel do pravé ruky samopal, bříškem palce a dlaní. Levičku sunul nahoru, příčku po příčce. Vystrčil samopal a opřel se kotníky o střechu, jako opice. Otočil se v pase a položil levou dlaň na beton.

Nadechl se, odpočítal do tří a vyhoupl se ven.

Přikrčil se, zvedl samopal, trhal jím do stran a rozhlížel se. Opět tanec typický pro průnik do cizího domu.

Nacházel se blízko jižního okraje střechy. Napůl na levé straně měl čistý jihovýchodní koridor. Nikdo ho nestřežil. Napravo měl západ, s osamělou přízračnou postavou daleko u zábradlí obrácenou obličejem dopředu. Otočil se na sever a spatřil pět postav zahleděných směrem, kde Baleův systém GPS ukazoval dvouproudovou okresku. Mysleli si, že Sorensonová se přiblížila přes pole, jen aby odvrátila pozornost. Počítali s tím, že hlavní útok přijde od silnice.

Překombinované uvažování a paranoia.

Reacher nastavil druhý samopal na jednotlivé rány a přesunul se za poklop. Poskytne mu tříčtvrteční ochranu, ze západu a severu. Položil na něj levý loket. Zacílil na postavu na západě. Zhruba šedesát metrů daleko. Snadný zásah, s jakoukoliv puškou. Snadný zásah s jakýmkoliv samopalem od firmy Heckler & Koch, které jsou všeobecně známé jako dobré pušky na krátkou a střední vzdálenost. Kdoví, jak funguje colt. Ale pořád bude lepší než glock. Střílet pistolí na šedesát metrů je to samé, jako kdybyste sepnuli ruce a začali se modlit.

Reacherovi nedělala střelba na dlouhé vzdálenosti nejmenší potíže. Vyhrál mnoho soutěží. Ale ne za podmínek, kterým v tu chvíli čelil. Potřeboval vidět zároveň dvě věci. Cíl, na který mířil, a reakci pěti mužů devadesát metrů a sedmdesát stupňů od sebe, až zaslechnou výstřel. Potřeboval vidět, jak se jejich nejasné obrysy otočí za zvukem. Potřeboval rozeznat tvar pušky M14. Potřeboval vědět, který z nich je odstřelovač.

Protože ten byl další na řadě.

Namířil mušku na postavu na západě. Vydechl a vyprázdnil plíce. Klid a jistota. Klid a jistota. Cítil, jak mu bije srdce, ale muška zůstávala nehybná. Byl připraven k akci.

Napjal prst na spoušti. Stále víc ho tiskl. Plynule, mikroskopicky, neoblomně. Maso na kovu. Cítil, jak se blíží zlomový okamžik.

Samopal vystřelil.

Jasný záblesk, hlasité prásknutí.

Zásah do černého.

Postava na západě sebou zlehka škubla a sesunula se svisle k zemi.

Pět mužů na severu se otočilo.

Odstřelovač stál uprostřed. Třetí zleva, třetí zprava. Reacher zahlédl, jak drží v rukách M14. V šikmé poloze před sebou a zároveň se s ní otáčí. Známý tvar. Sto dvacet centimetrů dlouhý, matná záře ořechového dřeva v měsíčním světle. Přes sto dvacet metrů daleko. Reacher se prosmýkl kolem otevřeného poklopu, pomalu a nenuceně, bez jakékoliv známky spěchu, zamířil, nadechl se, vydechl, ještě jednou vydechl, pak ještě jednou a opět vystřelil.

A minul.

Ale ne katastrofálně. Náboj se odchýlil nepatrně dolů a doleva a zasáhl sousedního chlapa nízko do krku.

Reacher se naklonil o nepatrný kousek po směru hodinových ručiček, aby vyrovnal směr, a znovu vystřelil. Všichni čtyři muži, kteří zůstali naživu, se v tu chvíli pohybovali. Devítimilimetrový parabellum urazí sto dvacet metrů za třetinu vteřiny a třetina vteřiny stačí, aby cíl výrazně změnil polohu.

Reacher minul.

Nikdo se neskácel.

Jeden náboj v komoře, sedmnáct v zásobníku. Reacher pohnul palcem a přepnul na třírannou dávku. U nevyzkoušených zbraní byl radši, když měl na výběr. Vyznával kvantitu, ne kvalitu. Malý náhodně umístěný trojúhelník, jako když bodnete trojnožkou. Namířil přibližně doprava a vystřelil.

Skácel se muž napravo.

Tři stále naživu. Zleva doprava číslo jedna, tři a čtyři. Všichni klečeli a opětovali palbu. Velice nepřesně, až na M14. Náboje .308 nelétaly tolik do stran. Ale zase ne přesně na cíl. Což hovořilo jasnou řečí. Odstřelovač uměl střílet, když měl klid. Ale v zápalu boje nebyl nejlepší na světě. Reachera napadlo, že na náhrobek by mu mohli napsat: Skvělý při střelbě ve tmě na odpor nekladoucí ženy. Jinak nic moc.

Reacher opět vystřelil, na číslo tři a čtyři, na odstřelovače a jeho bezprostředního souseda, jako na dva panáčky na střelnici. Trojranná dávka.

Číslo čtyři šlo k zemi.

Ne odstřelovač.

Dva naživu.

Reacher měl jeden náboj v komoře a jedenáct v zásobníku. Plus glock a dva náhradní zásobníky, jeden plný a druhý bez dvou nábojů. V nouzi by mohl použít do samopalu i náboje do glocku. Jsou to stejné milimetrové parabellumy. Kouzlo standardizace. Netušil, kolik nábojů mají protivníci. M14 má pravděpodobně zásobník na dvacet. Puška druhého chlapa mohla být cokoliv. Možná dojde k dlouhému souboji. Osobnímu a zblízka. Na dohled. K pěstnímu souboji dvou pěšáků. Skutečných králů bitev. K vulgární potyčce, které měl Reacher nejradši.

Postavy číslo jedna a tři stále klečely. Ne těsně u sebe. Reacher zavřel poklop průlezu a lehl si za něj. Přepnul zpátky na jednotlivé střely. Obtočil se kolem vyčnívajícího poklopu a udělal si pohodlí. Odstřelovač na něj vystřelil. Tentokrát lépe zamířil. Náboj zasáhl poklop a odrazil se, s mohutným zazvoněním, které muselo být slyšet až k obchodu Lacey’s.

Reacher klidně a pohodlně ležel.

Opětoval výstřel.

A zasáhl odstřelovače.

Vypadalo to, že velice nízko do levého boku. Možná do hýždě. Jenom povrchová rána. Rozhodně ne vážná, ale bude stačit na odvrácení pozornosti. Odstřelovač se otočil a hodil sebou na břicho. Menší cíl. Kolega následoval jeho příkladu. Natáhl se jak široký tak dlouhý a začal pálit. Pokoušel se o cosi jako krycí palbu. Nebezpečnou pouze pro obyvatele vedlejšího okresu, ale alespoň projevil solidaritu. Reacher zamířil na zášlehy z hlavně a dal si na čas. Zacílil malinko výš a malinko doprava, aby vyrovnal snos, který se zdál být permanentní, a pokusil se odrazit střelu od betonu chlápkovi do obličeje. Ve tmě neviděl, jestli se mu to podařilo, ale chlápek přestal střílet. Možná nabíjel. Nebo si dal šlofíka. Rozhodně vypadal nehybně. Pak projelo po okresce zleva doprava auto, přibližně šest set metrů daleko, se zapnutými dálkovými světly. Bublina světla pohybující se v mlze na vteřinu ozářila zezadu scénu a Reacher dospěl k závěru, že chlápek je navždy vyřazen z akce. Ležel podivně rozplácnutý.

Reacher změnil malinko úhel a zamířil zpátky na zraněného odstřelovače. Jeden náboj v komoře, devět v zásobníku. Deset šancí, nehybný cíl, sto dvacet metrů. Reacher vzal opět v úvahu odchýlení a vystřelil. A znovu. A znovu. Cítil, že se trefuje. Ale neviděl tak dobře, aby si byl jistý. Odstřelovač neopětoval palbu. Na okresce se vynořilo stejné auto, zprava doleva. Řidič se možná ztratil. Nebo ho znepokojily výstřely. Patrně to nebyl policajt. Auto nemělo zapnutou světelnou lištu a žádný trochu příčetný policajt by se neprojížděl napříč palebnou linií. Pohybující se bublina světla zase na vteřinu projasnila scénu na střeše. Měkce a mlhavě. Odstřelovač se nehýbal. Zvláštně se hrbil, hlavou dolů, bez známek života.

Reacher opět vystřelil. A ještě jednou.

Jeden náboj v komoře, čtyři v zásobníku. Dostalo se mu veškeré vizuální informace, které se mu mohlo dostat. I kdyby vystřelil tisíckrát, neměl by větší jistotu. Vyklouzl zpoza poklopu a začal se plížit na sever. Lokty a prsty na nohou. Na betonu dost bolestivé a pomalé. Žádná reakce zepředu. Žádná palba na uvítanou. Reacher také nestřílel. Bylo by zbytečné prozradit se záblesky z hlavně.

Zastavil se padesát metrů před cílem. Jen na okamžik. Jen aby odhadl a zhodnotil situaci. Vepředu stále žádný pohyb. Jen nejasné tvary, sesuté na zemi. Pak se na okresce objevilo to samé auto. Potřetí. Stejná dálková světla. Stejná pohybující se bublina. Reacherovi se to přestávalo líbit. Zvědavý soused by mohl způsobit problém. Devítimilimetrové náboje vystřelené v otevřeném prostoru nenadělají moc hluku, ale jsou do jisté vzdálenosti slyšitelné. Reflektory auta ukázaly nezměněnou situaci. Žádný pohyb. Žádné známky života. Patrně past.

Reacher pokračoval v plížení. Pomalu a klidně. Slyšel by poklop od průlezu, kdyby se chtěl do hry zapojit nový hráč. Pružiny hlasitě skřípaly. Stráže je musely také slyšet, když vylezl po žebříku, ale v tu chvíli nevěděly, že nepřítel už pronikl do budovy. Možná se domnívaly, že přichází posila. Nebo káva a sendviče. V tomhle ohledu měly být víc paranoidní.

Reacher se opět zastavil. Nechal si patnáctimetrový odstup. Nic se nepohybovalo. Ani trochu. Reacher se postavil a zbytek vzdálenosti překonal vzpřímený. Narazil na pět nahrbených tvarů, více méně v jedné řadě. Pět mužů. Čtyři mrtví. Odstřelovač ještě dýchal. Musel dostat tři až čtyři zásahy. Zůstal ale naživu. Obrovské štěstí.

Ale jen velice krátkodobé.

Reacher odkopl M14 a přehodil si colt opět přes rameno. Popadl odstřelovače za opasek a odvlekl ho k zábradlí. Nadzvedl ho, za pásek a límec kabátu. Potom ho pustil. Odstřelovač se jednou odrazil o klenutou betonovou stěnu a dopadl dvanáct metrů hluboko.

Kdo ví, jestli stačí na první ligu.

Ani náhodou, kamaráde.

Reacher se otočil a přeběhl sto dvacet metrů zpátky k průlezu. Otevřel poklop a nahmatal nohou žebřík.

SEDMDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Pokud se Delfuensová nemýlila a teroristů není víc než dva tucty, zbylo jich devět, z nichž jeden je možná zraněný. Chlap v chodbě, člen pátrací čety. Šel k zemi jako pytel písku. Ne pouze vlivem gravitace. Je téměř jistě vyřazen z boje. Takže osm chodí pořád po svých. Lepší než drátem do oka. Slušná míra opotřebení. Zatím. Reacher otevřel dveře s modrým bodem a nakoukl do chodby.

Nikde nikdo.

Pokračoval od místnosti k místnosti, prohledával jednu po druhé, zezadu dopředu, a všude ho přivítalo to samé: psací stoly, police, papíry. Žádní lidé. Pročesat druhou komoru mu trvalo téměř deset minut. Začal znovu, od místnosti k místnosti, opačným směrem, zepředu dozadu.

Psací stoly, police, papíry.

Žádní lidé.

Ne v první místnosti, ne ve druhé, ne ve třetí, ani ve čtvrté, ani v páté. Reacher usoudil, že se všichni musí mačkat v zadním rohu. V počtu je síla. Udržitelná pozice. Pokud nehrají rafinovanou hru na kočku a myš a nepostupují kolem něj z místnosti do místnosti. Což nebylo moc pravděpodobné. Ale možné.

Třetí místnost nalevo byla zařízená jako kuchyně. Sporák, lednička, dřez. Zásuvky plné nožů, vidliček a lžic. Zásoby potravin. Místnost naproti sloužila jako jídelna. Stoly a lavice. Za jídelnou ložnice. Společné. V každé osm paland. V celkem třech ložnicích. Ve dvou stála pouze jedna postel. Soukromí, ale žádný luxus. Postele měly prosté železné rámy. Hrubé pokrývky, obyčejná prostěradla. Potom koupelny a záchody. Za nimi další kanceláře. Psací stoly, police a papíry.

Takže Delfuensová měla víceméně pravdu. Prostory skýtaly ubytování pro maximálně dvacet šest lidí. Pro o něco víc než dva tucty, ale ne o moc. Jeden z nich bude patrně McQueen.

Takže někde je ještě naživu devět protivníků.

Pak se jejich počet snížil na osm, protože ve vedlejší místnosti pracoval horečně za psacím stolem jeden muž. Reacher ho střelil bez míření glockem do prsou a pak se jejich počet snížil na sedm, protože zvuk výstřelu vyvolal paniku a Reacher načapal dalšího muže, jak běží chodbou do bezpečí, a střelil ho do zad.

Potom se opět rozhostilo ticho. Nikde ani hlásku, i navzdory skutečnosti, že Reacher byl po tolika výstřelech v uzavřeném prostoru malinko hluchý. Další místnost byla prázdná. Stejně jako následující. Ta se nacházela uprostřed chodby. Zbývá dvacet místností. Deset po obou stranách. Tři s modrými body, všechny napravo. Všechny vedoucí do prostřední komory. Zařízené jako pokoje, používané jako předsíně. Proto ještě sedmnáct možností. Pomalý postup. Tým z Quantica je patrně už ve vzdušném prostoru Illinois. Možná právě hovoří s dispečery v St. Louis, žádá o povolení pokračovat v letu a nabírá kurz na Whiteman.

Další místnost nalevo byla prázdná.

Psací stoly, police, papíry.

Bez lidí.

V další místnosti napravo seděl McQueen.

Přivázaný k židli. Měl monokl kolem oka a krvácel z řezné rány na tváři. Na sobě měl hrubou černou džínovinu. Jako vězeňskou uniformu. Bez opasku. Bez čipu GPS.

Za židlí kdosi stál.

Držel McQueenovi pistoli u hlavy.

Muž za židlí byl Alan King.

Živý a zdravý.

Vstal z mrtvých.

SEDMDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Až na to, že muž za židlí nebyl Alan King. Ale podobal se mu jako vejce vejci. Jen o něco starší, o trochu vytrénovanější, o centimetr vyšší a o půl až jedno kilo lehčí. Jinak úplně stejný.

„Peter King,“ konstatoval Reacher.

„Zůstaňte, kde jste,“ zavrčel King. „Nebo zastřelím vašeho muže.“

Reacher namítl: „Není to můj muž.“

Pistole Petera Kinga byla beretta M9. Armádní výzbroj. Podle Reacherova soukromého názoru lepší než glock. King ji tiskl ústím do prohlubně za McQueenovým pravým uchem. Nebezpečné místo. Proto úkol číslo jedna: posunout berettu.

Peter King nařídil: „Odložte na zem zbraně.“

„To je hezké přání,“ opáčil Reacher. „Ale nevyhovím vám.“

„Zastřelím vašeho muže.“

„Není to můj muž. Už jsem vám to řekl.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl. Prostě ho zastřelím.“

Reacher pozvedl glock.

„Poslužte si,“ navrhl. „Pak zastřelím já vás. Stisknete spoušť a já stisknu svou. Pouze jedna věc je jistá. Vyjdu z téhle místnosti, a vy nevyjdete. Otázkou zůstává, jestli McQueen odejde se mnou, nebo zůstane s vámi. Chápete, jak to myslím? Co jste byl, předsunutý pozorovatel?“

King přikývl.

Reacher prohlásil: „V tom případě jste sloužil natolik dlouho se skutečnými vojáky, abyste měl ponětí o základech krátkodobé taktiky.“

„Nehodláte tohohle chlapa obětovat. Dal jste si obrovskou práci, abyste ho našel.“

„Jistě, radši bych ho odvedl s sebou. Není to ale bod, který je pro tohle jednání rozhodující.“

„Kdo jste?“

„Obyčejný chlap, který jezdí rád stopem.“

„McQueen tvrdí, že jste zabil mého bratra.“

Úkol číslo jedna: posunout berettu.

„Vašeho bratra zabila ta ženská,“ sdělil Reacher. „Ta servírka z koktejlového klubu. Nebyl to ale rovný boj. Váš bratr byl neschopný kýbl sraček.“

King na to nic neřekl.

Reacher dodal: „Vsadil bych se, že pěkně hořel. Vy nejste o moc hubenější. Je to genetické zatížení? Byla vaše máma taky tlustá a hnusná?“

Žádná reakce.

Vůbec žádná.

„Proč vám vůbec záleží na bratrovi?“ zeptal se Reacher. „Prý jste spolu nemluvili. Což docela dobře chápu. Musel pro vás být obrovským zklamáním. Co provedl? Pochcával se do postele? Nebo ošukal rodinného psa?“

King neodpověděl.

Reacher se otázal: „Co to bylo za psa? Kňučel bolestí?“

Beretta se ani nehnula.

Patová situace.

„Povězte mi o tom,“ požádal Reacher. „Rád bych tomu porozuměl. Rád bych věděl, co se mezi vámi stalo. Rád bych znal důvod, proč jste ho před dvaceti lety zavrhl. Protože jsem také míval bratra. Bohužel je už mrtvý. Pořád jsme měli spoustu práce. Když to ale šlo, mluvili jsme spolu. Dobře jsme spolu vycházeli. Užili jsme si spoustu legrace. Vždycky jsme si navzájem pomáhali, když to jeden z nás potřeboval. Nikdy jsem se za něj nemusel stydět a on se nestyděl za mě.“

Ticho v místnosti. Jedna stěna z betonu, tři z překližky, podivně tlumená akustika.

Pak King pravil: „Zavrhl jsem ho před víc než dvaceti lety.“

„Proč?“

„Alan byl zbabělec.“

„V jakém směru?“

„Kohosi prásknul.“

„Vás?“

„Svého nejlepšího kamaráda.“

„Co provedl? Vyloupil obchod s lihovinami?“

„Nezáleží na tom, co provedli,“ opáčil King. „Alan vyvázl a jeho kamarád nikoliv.“

„A vy byste nikdy něco takového neudělal, správně?“

„Ne, neudělal.“

„Protože jste chlap.“

„Přesně tak,“ potvrdil King.

„Tak se mi postavte jako chlap chlapovi,“ vyzval ho Reacher. „Přestaňte mířit McQueenovi za ucho, napočítejte do tří a dejte se do toho.“

„Cože, vy navrhujete souboj?“

„Říkejte tomu, jak chcete. Přestaňte se ale krýt nevinným člověkem. To je zbabělost.“

„Není nevinný. Je federální agent.“

„Je přivázaný k židli. Můžete si to s ním vyřídit později.“

„Vy se domníváte, že prohrajete?“

„Nabízí se jen dva možné výsledky. Oba je třeba vzít v potaz.“

Žádná odpověď.

„Zbabělče,“ přisadil si Reacher.

„Budeme počítat do tří, rozumím tomu správně?“

„Jestli to umíte.“

„Pak vystřelíme.“

„Jeden z nás vystřelí.“

„Svěste zbraň podél těla.“

„Až po vás.“

„Na tři,“ zdůraznil King. „Zbraně dolů. Oba. Pak budeme opět počítat do tří. Potom vystřelíme.“

Reacher pozoroval jeho oči. Byly v pořádku.

„Dobře,“ odsouhlasil.

King řekl: „Jedna.“

Reacher čekal.

King řekl: „Dvě.“

Reacher čekal.

King řekl: „Tři.“

Reacher spustil zbraň, uvolněně a klidně k boku.

King udělal to samé.

McQueen se nadechl a uhnul do strany.

Reacher pozoroval Kingovy oči.

King se nadechl a prohlásil: „Začínáme.“

Reacher potvrdil: „Jsem připraven.“

„Na tři, nezapomeňte.“

„Pusťte se do toho.“

King řekl: „Jedna.“

Strategie. Záleží na protivníkovi. Reacher s jistotou věděl, že King vystřelí na dvě. S naprostou jistotou. První počítání byla léčka na uklidnění. Jedna, dva, tři, zbraně dolů. Nastolilo rytmus a vzor. Předpoklad. Důvěru. Ne bezdůvodně. King si to tak přál. Měl plán. Zračil se mu v očích. Byl chytrý.

Ale ne dostatečně.

Neuvažoval strategicky. Nevcítil se do způsobu myšlení protivníka.

Reacher pozvedl glock a střelil ho do obličeje, hned jak doznělo jedna.

SEDMDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Pak se všechno zkomplikovalo, ne zjednodušilo. Za prvé, Reacherovi se nedařilo dostat McQueena z křesla. Byl spoutaný tenkou šňůrou, pevně utaženou a s uzly tvrdými jako kámen. A za druhé, teroristům někde v místnostech vzadu konečně došlo, co se děje. Zaslechli nablízku výstřel a King nevyšel s triumfálním výrazem v tváři, tak se začali připravovat na Custerův poslední nesmyslný odpor. Nebo se chystali utéct. V obou případech dojde k osobnímu setkání. Reacher slyšel, jak se shromažďují v chodbě. Slyšel, jak se natahují šoupátka. Kontrola a příprava automatických zbraní. Ozvala se naléhavá tlumená porada, kousek ode dveří, vedená napůl anglicky a napůl arabsky.

Zeptal se: „Co znamená, jen tak mimochodem, Wadiah?“

McQueen objasnil: „Ochrana.“

„To jsem si myslel.“

„Vy umíte arabsky?“

„Pár slov.“

„Nemáte nůž?“

„Mám kartáček na zuby.“

„Ten moc nepomůže.“

„Pomáhá proti zubnímu kameni.“

„Prostě mě dostaňte z té zatracené židle.“

„Snažím se.“

Šňůra byla příliš pevná a nešla přetrhnout. Z nějaké směsi, možná z bavlny a nylonu, hustě utkaná a dva a půl centimetru v průměru. Patrně vyzkoušená proti všem druhům napětí a zátěže.

Reacher oznámil: „Mám klíč.“

McQueen namítl: „Nejsem v poutech, prokristapána.“

Reacher vytáhl tlusťochův klíč. Zaryl hrubými výstupky do šňůry, dole u McQueenovy pravé ruky. Přetnul několik vláken. Dvě až tři. Nebo možná deset tisíc. Požádal: „Pokuste se tu šňůru napnout. Co nejvíc můžete. Pracujete přece pro FBI. Představte si, že zvedáte svou penzi.“

McQueenovi naskočily svaly na ramenou a bicepsy a šňůra ztvrdla jako železo. Reacher do ní řezal. Ne dopředu a dozadu. Musel jí škubat. Klíč fungoval jen jedním směrem. Ale zabíral. Hlasy za dveřmi nabývaly na síle. Dvě frakce. Pochybnosti a otázky, odhodlání a dodávání odvahy. Reacher fandil pochybnostem. Ještě alespoň na chvíli. McQueen napínal šňůru. Vlákna praskala a trhala se, nejdřív jen pár, pak několik, potom hodně, nakonec povolilo třicet milimetrů, téměř většina, zůstal jen nepatrný zbytek a McQueen konečně vyprostil pravičku.

Reacher zvedl ze země berettu Petera Kinga. Vtiskl ji McQueenovi do pravé ruky. McQueen podotkl: „Ten colt na vašem rameni by se mi líbil víc. Zdejší chodby jsou zatraceně dlouhé.“

Reacher objasnil: „Je v něm jenom pět nábojů. Chystám se ho použít jako klacek.“ Pustil se do McQueenova levého zápěstí, škubal, řezal a vlákna praskala napětím. McQueen upozornil: „Mohl byste ho nabít.“

Reacher odmítl: „Nezbývá nám na to čas. Nechceme, aby nás nachytali se spuštěnými kalhotami.“

„Kolik nábojů máte v glocku?“

„Třináct.“

„Nešťastné číslo.“

„To je pravda.“ Reacher přestal řezat a vyměnil zásobník za plný, který vzal Baleovi v motelovém pokoji v Kansasu, před zhruba milionem let. Cvak cvak, z ruky do ruky, ne jediným rozmazaným pohybem, jak to ukazují šašci v televizi, ale přesto potřeboval necelou vteřinu a půl. Dal se zase do řezání. V chodbě se stále ozývaly vzrušené hlasy.

Zeptal se: „Víte, kolik je tady přesně lidí?“

McQueen odpověděl: „Dneska v noci dvacet čtyři, beze mě.“

„Tak jich zbývá ještě šest.“

„Jenom? Kristepane.“

„Jsem tady už nejméně dvacet minut.“

„Kdo, krucinál, jste?“

„Obyčejný chlap, který jezdí rád stopem.“

„Rozhodně dobrá práce, ať už jste kdokoliv.“

„Měl jste soukromý pokoj, když jste tady bydlel?“

„Ne, ty byly pro Petera Kinga a velkého šéfa.“

„Myslel jsem, že velký šéf byl Peter King.“

„Ne, King byl jeho zástupce.“

„Tak kdo je velký šéf?“

„Nevím. Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

„Kde je teď?“

„Netuším.“

Dveře se otevřely. McQueen vystřelil ze své židle. Dozadu odlétl tmavý obrys. Reacher přešel ke dveřím a kopancem je zase zavřel. Sdělil: „Teď jich zbývá jenom pět.“

McQueen se otázal: „Jak byste to provedl?“

„Kdybych byl jimi? Zotvíral bych všechny dveře v chodbě a umístil muže do prvních pěti místností s modrými body. Viděli by nás dřív než my je. Nemohli bychom se vůbec nikam dostat.“

„Právě toho se bojím.“

„Jsou na to dost chytří?“

„Nevím,“ opáčil McQueen. „V jistých směrech jsou zatraceně chytří.“

„Získal jsem stejný pocit.“

„Jak? Vy víte, o co tady kráčí?“

Reacher odpověděl: „Řekl bych, že většinu jsem si domyslel.“

„Takže chápete, že je nezbytně nutné dobýt tuhle budovu neporušenou?“

„Mluvte za sebe. Pro mě je nezbytně nutné dostat se do Virginie.“

„Co na vás čeká ve Virginii?“

„Spousta věcí. Je to důležitý stát. Dvanáctý největší, co se týče počtu obyvatel, a třináctý největší, co se týče hrubého domácího produktu.“

McQueen si vysvobodil levičku. Reacher mu dal colt, přidřepl a začal pracovat zezadu na kotnících.

~

Šňůra na kotnících zabrala víc času. Odolná vlákna působila jako lešticí kotouč na kovové výrobky. Klíč se ohladil. Což nepomáhalo. Tak Reacher změnil techniku. Zbytkem zubu na klíči nadzvedl část uzlu, zabodl do mezery klíč FBI z motelu v Kansasu a začal uzlem viklat. Jiná metoda, pomalejší, ale uzel zvolna povoloval. Za pět minut byl McQueen ze tří čtvrtin volný a po dalších pěti minutách vyskočil ze židle. Na zápěstích mu klinkaly náramky z přeřezaných šňůr. V levičce držel samopal a v pravičce berettu Petera Kinga. Připraven do akce. Od prvních mechanických dveří je dělilo zhruba šedesát metrů a od druhých devadesát. Museli překonat devadesát metrů, aby se dostali na čerstvý noční vzduch. Devadesát metrů, aby se dostali do bezpečí.

„Připraven?“ utvrdil se Reacher.

McQueen přikývl.

Reacher otevřel dveře do chodby.

SEDMDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Útěk se okamžitě zhatil. Těch devadesát metrů mohlo klidně měřit devadesát tisíc kilometrů. Pět zbývajících mužů se zachovalo chytře. Všechny dveře stály otevřené, po celé délce chodby, napravo i nalevo. Ať se Reacher s McQueenem vydají jakýmkoliv směrem, budou riskovat, že na ně zevnitř vystřelí, až budou procházet okolo. Nebo nevystřelí. Nedalo se to odhadnout. Byla to loterie. Pět nepřátel, třicet devět dveří, nepočítaje ty, ze kterých vyjdou. Standardní taktika pěchoty by velela vrhnout během postupu do každých dveří zpoza rohu granát nebo prostřílet jednu překližkovou přepážku za druhou protitankovými zbraněmi. Neměli ale ani granáty, ani protitankové zbraně. Jenom dvě pistole a skoro prázdný samopal.

Problém.

Reacher navrhl: „Musíme odvést pozornost.“

McQueen se zeptal: „Jakým způsobem?“

„Mohli bychom to tady podpálit.“

„To absolutně nepřipadá v úvahu. Potřebujeme, aby se zachovaly všechny papíry.“

„Stejně nemám zápalky. Museli bychom se vrátit do kuchyně a zkusit sporák. Což by bylo to samé jako pokusit se projít celou chodbou ven.“

„Měli bychom proniknout do strany. Třetí komora se dá celá proběhnout.“

„Vyberte dveře,“ navrhl Reacher. Neviděl modré body. Všechny dveře byly otevřené dovnitř do místností. Věděl, že těch dveří s modrými body je šest. Postavené jako pokoje, používané jako předsíně. Měli proti sobě pět protivníků. Takže jeden průchod bude volný. Šestnáctiprocentní šance. Šestnáct celých šest opakujících se donekonečna, kdyby chtěl být přesný.

„Zády k sobě?“ navrhl McQueen.

„Kdo půjde první?“ odpověděl Reacher otázkou.

„To je jedno.“

„Možná není,“ opáčil Reacher. Nekojil se nadějí, že vyjde šestnáctiprocentní šance. Nabízelo se, že ať už si vyberou jakoukoliv předsíň vedoucí do strany, narazí v ní na protivníka. Na jednoho z pěti. Palba, která se pak rozpoutá, přivolá zbývající čtyři. Jestli zahájí pronásledování, připadne nejhorší práce na toho, kdo bude stát čelem dozadu. Jestli ale dostanou dobrý nápad a provedou obchvat, schytá nejhorší ten, kdo bude stát čelem dopředu.

„Vy půjdete první,“ rozhodl Reacher.

McQueen vyšel do chodby. Reacher vyšel pozadu za ním a společně vyrazili, pomalu, tiše a opatrně, téměř se dotýkali zády, ale ne úplně. Od tohoto okamžiku záleželo všechno na důvěře. Reacher bojoval s nutkavým pokušením ohlédnout se přes rameno a věděl, že McQueenovi se vede úplně stejně, ale ani jeden to neudělal. Každý z nich zodpovídal za sto osmdesát stupňů, ani o trochu víc, ani o trochu méně. Postoupili o šest metrů, k dalšímu páru dveří, k jedněm napravo a jedněm nalevo, a McQueen zpomalil a nadechl se. Oboje dveře byly otevřené.

Bez modrých bodů.

Na nikoho za nimi nenarazili.

Vpřed.

Dalších šest metrů. Další pár dveří. Jedny nalevo, jedny napravo.

Překvapivě chytrý tah.

Teroristé umístili muže do obou místností.

Reacher s McQueenem se otočili jako na obrtlíku o devadesát stupňů, Reacher vystřelil doprava, McQueen doleva, vzadu na konci chodby se vynořil třetí muž, vepředu na začátku chodby čtvrtý a Reacher s McQueenem se ocitli doslova v křížové palbě. Kulky na ně létaly ze všech čtyř světových stran kompasu. Reacher zasáhl muže v místnosti před sebou, muž se skácel a McQueen skočil za Reacherem a zabouchl dveře. Zůstali stát, lapali v předklonu po dechu, mezi sebou na zemi mrtvolu.

„Dostal jste zásah?“ zeptal se Reacher.

„Ne,“ odpověděl McQueen.

To byla dobrá zpráva. Zbytek byly jenom špatné. Před sebou měli betonovou stěnu odolnou proti výbuchu, patrně tři metry tlustou. Po levé straně, po pravé straně a za sebou přepážky z překližky necelé dva centimetry silné. A ven vedly levné tenké dveře bez zámku, za kterými na ně čekali čtyři nepřátelé.

Reacher upozornil: „Nemusíme ani vyjít. Můžou střílet přes stěny. Nebo přes dveře.“

„Já vím,“ potvrdil McQueen.

A teroristé to udělali. Okamžitě. První kulka šla dveřmi. Vyrazila hrozivý kus dřeva, který odlétl stranou a minul o dva centimetry McQueena. Druhá kulka přiletěla stěnou. Překližka byla o něco pevnější. Ale ne o moc. Kulka ji prorazila, ale rozlétla se na kousky. Jeden úlomek škrábl Reachera do hřbetu ruky. V porovnání s dalšími možnými katastrofami žádné velké zranění, ale přesto začalo pěkně krvácet. Reacher přistoupil blíž k vyvrtanému otvoru, zastrčil do něj hlaveň glocku a dvakrát vystřelil, v dvou různých úhlech. McQueen udělal to samé s dveřmi. Reacher zaslechl dusot vzdalujících se nohou.

Dočasné vysvobození, ale v konečném výsledku patová situace.

Reacher se postavil k boční stěně, pozvedl vysoko nohu a kopl stejným způsobem, jakým vyrážejí hasiči dveře. Stěna praskla a trochu povolila. Reacher usoudil, že kdyby chtěli, podařilo by se jim prokopat se všemi stěnami. Ale k ničemu by jim to nebylo. Nacházeli se na špatné straně chodby, kde nebyly staré boční průchody. Všechny dveře s modrými body byly na opačné straně. A pomalým a hlučným postupem od jedné pasti na krysy ke druhé by vůbec nic nezískali.

Ne zrovna růžové vyhlídky.

A pak se situace ještě zhoršila.

Budovu naplnil slabý řev dieselových motorů. Otvíraly se vnější dveře na vzdáleném konci třicet metrů dlouhého vstupního tunelu. Reacher si představil, jak se lámou jako pečeť, chroptí velké diesely, obě poloviny se rozestupují v kolejnicích a mezera mezi nimi se pomalu, ale nezadržitelně rozšiřuje. Na kluky z Quantica příliš brzy. Jsou určitě ještě ve vzduchu. Tou dobou snad už nad Missouri, možná už nalétají na Whiteman, sklánějí se k přistávací dráze, ale Whiteman je pořád sto kilometrů daleko a čekají je složité přípravy a přesun.

Takže ne obrněné jednotky.

Další teroristé.

Pravil: „Přivolali posilu.“

McQueen přikývl a nic neřekl.

Reacher se zeptal: „Kolik myslíte, že jich bude?“

„Tucty. Možná dokonce stovky. Existuje celá síť. Všechno je v dnešní době koprodukční.“

Reacher utrousil: „Dobře.“

„Je mi moc líto,“ pravil McQueen. „Děkuju vám za všechno, co jste se pokusil udělat.“

Potřásli si rukama, mlčky a rozpačitě v neutěšené místnosti z překližky, McQueen stále s klimbajícími náramky na zápěstích a Reacher s hlubokým škrábancem na hřbetu ruky.

Dieselové motory se opět rozkvílely. Zavíraly se zadní dveře, aby se mohly otevřít přední. Pradávné okruhy zabezpečené proti selhání stále věrně sloužily.

McQueen prohlásil: „Předpokládám, že je odvedou přímo sem.“

Reacher přikývl. „Tak tady nebudeme čekat. Pojďme jim trochu ztížit práci.“

„Nejlepší bude třetí komora. Nebude se jim tam chtít tolik střílet.“

Reacher opět přikývl. Návěsy s plochými korbami, obří žluté láhve. Symboly radioaktivity. Požádal: „Nezastavujte se kvůli mně. Ať se stane cokoliv. Lepší když unikne jeden, než aby neunikl nikdo.“

„Nápodobně,“ odvětil McQueen.

„Půjdu jako první. Zahnu doleva a vydám se napříč. Vy zahněte doprava.“

„Chcete zpátky samopal?“

„Nechte si ho. Zanáší doleva a dolů. Mějte to na paměti.“ Reacher vykuchal částečně vystřílené zásobníky a nabil plně glock. Jeden náboj v komoře a sedmnáct v zásobníku. Na některých nábojích utkvěla krev. Což působilo příhodně. Jeden starý chlap kdysi řekl, že smysl života spočívá v tom, že skončí. Což je nevyhnutelná pravda. Nikdo nežije navěky. Reacher si vždycky uvědomoval, že jednou umře. Jako každý člověk. Ale nedokázal si to představit. Nedokázal si představit čas, místo a detaily.

Usmál se.

Navrhl: „Na tři?“

McQueen přikývl.

Řekl: „Jedna.“

Motory zněly hlasitěji. Otvíraly se vnitřní dveře.

McQueen řekl: „Dva.“

Reacher přistoupil k prahu posypanému úlomky.

McQueen řekl: „Tři.“

~

Reacher plnou rychlostí vyrazil, dveřmi skrz jakousi konečnou psychickou bariéru do chodby, ledově klidný a lhostejný, duševně už stejně mrtvý jako jeho otec, matka a bratr, netoužící po ničem jiném, než aby vzal alespoň někoho s sebou, pokud možno dva nebo tři. Chlap po levé straně zaslechl hluk, vyšel ven a Reacher ho zastřelil, trojranná dávka, prsa, prsa, hlava, a vrhl se dopředu, přes úzký prostor do místnosti se dveřmi s modrým bodem, skosil stejným způsobem chlapa přímo před sebou, prsa, prsa, hlava, a prohnal se prastarými dveřmi do další místnosti z překližky, která byla prázdná. Za zády a směrem do prostřední chodby se mu ozvala střelba, zprava se vynořil pálící obrys, který běžel k němu, Reacher skočil do další místnosti s modrým bodem, pronásledován kroky, a pak bylo po všem, naprosto, nevyhnutelně a definitivně, protože měl před sebou staré dveře zalepené plastikem a glock se zasekl a odmítl střílet.

Možná unavená pružina v zásobníku, nebo vlastní krev na plášti nábojů, sražená a lepkavá.

Okolní svět se ponořil do hlubokého ticha. Reacher se pomalu otočil a opřel se zády o umělohmotnou fólii. Mířili na něj dva muži. Jedna světlá tvář a jedna tmavá. Zvláštní etnická kombinace. Stáli těsně vedle sebe ve dveřích. Poslední muži z původního osazenstva, kteří zůstali naživu. Oba si vzali na mušku jeho. Což bylo dobře. Znamenalo to, že McQueenovi nebrání nic v útěku, alespoň v tu chvíli.

Zbraně byly pistole Smith & Wesson 2213, z nerezavějící oceli, úplně stejné jako ta, kterou použil McQueen ve vestibulu tlusťochova motelu. Očividně standardní výstroj Wadiahu. Patrně hromadný nákup se slevou. Sedm a půl centimetru dlouhá hlaveň, v zásobníku osm nábojů Long Rifle .22 s okrajovým zápalem. Tentokrát ale nemířily pistole nahoru. Ani trochu nahoru. Mířily Reacherovi přímo doprostřed hrudi.

Běloch se usmál.

Arab se usmál.

Běloch zavřel jedno oko a zacílil přes sedm a půl centimetru dlouhou hlaveň.

Arab zavřel jedno oko.

Reacher nechal obě oči otevřené.

Prsty na spoušti se napjaly.

Nikde jediný zvuk. Reacher v duchu povzbuzoval McQueena, aby to dokázal. Pronikni do garáže. Schovej se za smutný starý pick-up. Nech posily přejít kolem sebe. Stiskni tlačítko a zavři dveře. Pak utíkej jako o život.

Prsty na spoušti se ještě víc napjaly.

Až na doraz.

Pak: dva výstřely. Velice blízko a velice hlasité. Nesladěná malá salva. Jako dvojitý výstřel příliš pomalu po sobě. Běloch padl na kolena. Pak se skácel na obličej. Arab se převalil na bok. Místo obličeje měl rozšklebenou výchozí ránu. Dostal zásah zezadu do hlavy.

A za oběma postavami se najednou objevila ještě jedna, stále na nohou a mnohem menší a štíhlejší, s glockem 19 v ruce.

Karen Delfuensová.

OSMDESÁTÁ KAPITOLA

Delfuensová projela Baleovým crown vicem až dovnitř a zaparkovala v garáži. McQueen už seděl na sedadle spolujezdce. Delfuensová řekla, že to byla ona, koho Reacher viděl projíždět tam a zpátky po silnici s rozsvícenými dálkovými světly. Nejdřív to myslela jako morální podporu, ale pak si uvědomila, že by osvětlení zezadu mohlo pomoct. Proto zopakovala cestu třikrát. Viděla na střeše záblesky z Reacherovy hlavně. Stáhla okénko a slyšela výstřely. Pak se rozhostilo nesnesitelně dlouhé ticho, tak pronikla dovnitř.

Reacher pravil: „Děkuju.“

Delfuensová opáčila: „Nemáte zač.“

Vyndala z kufru krabičku první pomoci. Poznamenala, že ji má každé neoznačené auto FBI. Zaběhnutá praxe. Součást politiky. Vyčistila Reacherovi ránu na ruce a obvázala ji. Potom nastoupili do auta. Delfuensová zacouvala, otočila a projela do vstupního tunelu. Reacher vystoupil a stiskl červené tlačítko. Vnitřní dveře se začaly zavírat, aby se mohly otevřít přední. Pradávné okruhy zabezpečené proti selhání stále věrně sloužily. Pak vyjeli z tunelu na čerstvý noční vzduch a přeskákali přes zbytky přístupové cesty ministerstva obrany, kterou rozoral farmářův vnuk. Dostali se zpátky na dvouproudovou okresku, zahnuli doprava, ještě jednou doprava a zaparkovali napříč přes tři místa před obchodem Lacey’s, přesně jako na začátku.

Reacher se zeptal: „Víte, kde se nachází Quantico?“

Delfuensová odpověděla: „Došlo ke zdržení. Jsou pořád tři hodiny daleko.“

„Odvezla byste mě k nadúrovňové křižovatce?“

„Kdy?“

„Teď.“

„Proč?“

„Musím se nutně dostat do Virginie.“

„Quantico by vám chtělo poděkovat.“

„Na to nemám čas.“

„Potřebují zjistit, co víte.“

„Nevím vůbec nic.“

„To je váš oficiální postoj?“

„Jako vždycky.“

„A co je váš neoficiální postoj?“

„Úplně to samé. Nic nevím.“

„Blbost,“ obrátil se McQueen k Delfuensové. „Řekl mi, že si všechno domyslel.“

„Nevěřím mu,“ odmítla Delfuensová. „Všechno jsem si nedomýšlela ani já. Zatím. Rozhodně ne naprosto všechno. Na vlastní oči jsem viděla jaderný odpad. Takže předpokládám, že se chystali někde zaútočit. Možná brzy. Možná na nebraské zásoby spodní vody.“

„Nemožné,“ namítl Reacher. „Ty návěsy by nikam nedojely. Ne teď, ne brzy, ne kdykoliv v budoucnosti. Dvacet let stojí na jednom místě. Mají zpuchřelé pneumatiky a vsadím se, že i zarezavělé nápravy. Ženistům by trvalo nejmíň rok, než by je dostali z tunelu.“

„Co tam vůbec dělají? Tu budovu postavili k úplně jinému účelu.“

„Někam je dát museli. Takový náklad nechce mít nikdo u sebe vzadu na zahradě. Odložili je tam, ale jenom načas. Nikdy to nepovažovali za trvalé řešení. Pak na ně patrně zapomněli. Co sejde z očí, sejde z mysli.“

„Proč by je ale Wadiah chtěl, když s nimi nemůže pohnout? Když se nedají odvézt, jsou k ničemu.“

„Vůbec se je nechystali použít. Sloužily jenom jako atrapa. Čistě jako zástěrka.“

„Zástěrka čeho?“

„Neprozradím už ani slovo,“ zatvrdil se Reacher. „Quantico by řeklo, že vím víc, než smím. Označilo by mě za potenciální hrozbu bezpečnosti. Pokusilo by se mě zavřít do konce života v tom motelu v Kansasu. Z čehož bych zešílel. A stal se potom skutečnou hrozbou.“

„Tak jenom mezi čtyřma očima,“ pokusila se o ústupek Delfuensová. „Čistě mezi námi.“

Reacher nic neřekl.

„Dlužíte mi službu,“ upozornila Delfuensová.

„Odvezete mě pak k té křižovatce?“

„Platí.“

„Zafungoval zákon neúmyslných následků.“

„Jakým způsobem?“

„Je to banka,“ objasnil Reacher.

~

„Wadiah je bankovní organizace,“ pravil Reacher. „Spojeným státům se poměrně úspěšně podařilo nabourat bankovní operace teroristů. Nemůžou převádět peníze a nemají je kde skladovat. Tak jim nezbylo nic jiného než vymyslet náhradní řešení. Paralelní systém. Parta podnikatelů objevila mezeru. Pár Američanů, pár Syřanů. Wadiah znamená v arabštině ochrana. Je to ale také druh islámského bankovního účtu. Uložíte na něj peníze a banka vám na ně dává pozor.“

„Takže v té budově jsou peníze?“ zeptala se Delfuensová. „Kde?“

„V žádné bance nejsou peníze. Ani ve vaší, ani v mojí. Až na hrstku dolarů v zásuvce. Většina peněz je pouze teoretická. Existují v počítačích, založené na důvěře. Některé banky mají ve sklepech v trezorech zlato, aby působily seriózně. Aby to vypadalo, že mají kapitálovou rezervu, jako například Federální rezervní banka v New Yorku nebo Fort Knox.“

„Ten jaderný odpad?“ podivila se Delfuensová. „To je jejich kapitálová rezerva? Obdoba zlata ve Fort Knox? To tím chcete říct?“

„Přesně tak,“ potvrdil Reacher. „Dřepí na návěsech a kryje jejich měnu. Kterou si vymysleli. Neobchodují v dolarech, librách, eurech ani jenech. Pamatujete si na to povídání po Internetu? Nemluvili o litrech. Mluvili o galonech. Tak své měně říkají. Kupují a prodávají v galonech. Tahle bomba stojí sto galonů, tamta pět set galonů. Wadiah tyhle obchody monitoruje. Přijímá vklady, zprostředkovává platby, převádí částky z jednoho účtu na druhý, profituje z poplatků. Jako každá jiná banka. Až na to, že nepoužívá počítače, protože do počítačů se můžeme nabourat. Všechno provádí na papíře. Proto McQueen nechtěl, abych to místo podpálil. Protože potřebujete jména a adresy. Čeká tam na vás obsáhlá encyklopedie terorismu.“

Delfuensová pohlédla na McQueena. Zeptala se: „Je to pravda?“

McQueen přiznal: „Kromě jedné maličkosti.“

„Jaké?“

„Ty nádrže jsou prázdné. Jsou naprosto neškodné. Sestrojili je, ale nikdy nepoužili. Jsou to přebytky. Proto je tam uložili. Přebytky do přebytečné budovy.“

„Ví Wadiah, že jsou prázdné?“

„Samozřejmě,“ opáčil McQueen. „Nepřiznal to ale svým klientům.“

Delfuensová se krátce pousmála.

„Připadám si jako ve snu,“ podotkla. „Právě jsem zastřelila párek nepoctivých bankéřů.“

~

Delfuensová opět nastartovala a rozjela se pomalu na jih. Reacher se roztáhl na zadním sedadle. Delfuensová a McQueen si vepředu povídali, zasvěceně, agent s agentem, hodnotili operaci a posuzovali výsledky. Probrali všechny podrobnosti, z pohledu zevnitř i z pohledu zvenku. Delfuensová pověděla McQueenovi o Sorensonové. Shodli se na tom, že její osud je jedinou zápornou stránkou. Jinak je výsledný závěr plně upokojující. Dokonce skvělý. Téměř dokonalý. Získali pokladnici informací a odhalili rafinovaný systém. Pak McQueen dodal, že jedinou nevyřešenou otázkou zůstává totožnost velkého šéfa. Nebyl to Peter King, jak se původně domnívali. Delfuensová dala blinkr a zastavila u opuštěného obrubníku uprostřed pustiny.

Sdělila: „Quantico mi prozradilo pár novinek. Když jsem jim volala kvůli přistání na základně Whiteman. Opět se nám ozvalo ministerstvo zahraničí. Ale tentokrát jim nešlo o dobré jméno na veřejnosti. Mysleli svou informaci upřímně.“

„Co vám prozradili?“

„Nemají úředníka jménem Lester L. Lester mladší. Nikdy ho neměli. Nikdy o něm neslyšeli.“

„CIA?“

„Totéž. Nikdy o něm neslyšeli. A můžeme jim věřit. Protože karty leží vyložené na stole. Spoléhají na nás, že neprozradíme, kdo byl ten mrtvý ze staré čerpací stanice.“

„Kdo to byl?“

„Pracoval v Pákistánu a po celém Středním východě. Ale neverboval agenty. Agenti naverbovali jeho. Stal se z něj domorodec. Působil jako špion Wadiahu v Langley.“

Delfuensová se odlepila od obrubníku a rozjela se opět na jih.

McQueen se zeptal: „Proč na nás zaútočil?“

„Zaútočil na vás osobně. Znal vaše jméno. Kansas City má ubohá bezpečnostní opatření a CIA sleduje, co děláme. Věděli, že máme agenta ve Wadiahu. Jejich špion to nahlásil. Velký šéf mu nakázal, aby vás zlikvidoval. Tak vás nalákal pod záminkou nesmyslné schůzky na opuštěné místo. Naprosto jednoduché.“

„Vedl jste si dobře,“ vložil se do rozhovoru Reacher ze zadního sedadla. „Rychlá reakce. Spousta lidí by vsadila na toho druhého muže.“

McQueen pravil: „Děkuju.“

„I když to říznutí do čela bylo trochu staromódní.“

„Došlo k němu náhodou. Neměl jsem to v úmyslu. Ohnul jsem mu ruku, popadl nůž a ostří vyletělo pěkně vysoko, tak jsem si řekl, proč ne? Jenom na památku starých časů.“

~

V místě, kde se silnice 65 stáčela na východ, sjeli na úzkou vesnickou okresku, aby si zkrátili cestu k výjezdu na dálnici. Minuli bitevní pole z dob občanské války, kde Američané devět dlouhých hodin pálili z děl na Američany. McQueen se otočil na sedadle, pohlédl na Reachera a oznámil: „Ještě poslední věc.“

Reacher se otázal: „Jaká?“

„Povězte mi, jak je možné mluvit minutu bez použití písmene A.“

Delfuensová namítla: „Spal jste.“

McQueen opáčil: „Nespal jsem sedm měsíců.“

Reacher vysvětlil: „To je snadné. Stačí, abyste uměl počítat anglicky. One, two, three, four, five, six. A tak dále. Dokud nedojdete k a hundred and one. Můžete počítat hodně rychle a stejně nebudete za minutu ani u devadesáti devíti.“

Delfuensová přibrzdila u neupravené travnaté krajnice. Nikdo nepromluvil. FBI má pro takové příležitosti určitě náležité vtipy. Armáda je rozhodně má. Ale soukromé žertování je soukromé žertování. Tak minutu mlčky seděli. Pak Reacher vystoupil a zamířil bez ohlédnutí pryč, kolem prvního nájezdu na západ do Independence a Kansas City, přes most k nájezdu na východ. Postavil se jednou nohou na krajnici, druhou do dopravního pruhu, vystrčil palec, nasadil úsměv a snažil se tvářit přátelsky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai