Jack Reacher 18

PRVNÍ KAPITOLA

NAKONEC NALOŽILI REACHERA DO AUTA a odvezli ho ke kilometr a půl vzdálenému motelu, kde mu noční recepční přidělil pokoj, který plně odpovídal Reacherovu očekávání, protože podobných už viděl tisíce. Chrčivý radiátor topení vedeného přes zeď, který bude v noci vydávat takový rámus, že při něm nebude možné spát, čímž ušetří majitel za elektřinu. Ve všech svítidlech úsporné zářivky sloužící ke stejnému účelu. Koberec s nízkým vlasem, který uschne pár hodin po vyčištění, takže pokoj se bude moct ještě ten samý den pronajmout. Ne že by ho ale moc často čistili. Byl tmavý se vzorem a krásně se na něm ztrácely skvrny. To samé platilo pro přehoz na posteli. Sprcha bude určitě slabá a přiškrcená, ručníky tenké, mýdlo malé a šampon levný. Vybavení doplňoval dřevěný nábytek, tmavý a otlučený, malá stará televize a záclony zešedlé špínou.

Přesně podle očekávání. Nic, co by Reacher tisíckrát neviděl.

Přesto skličující pohled.

Tak se zase otočil, a ještě než zastrčil klíč do kapsy, vyšel zpátky na parkoviště. Do studeného vlhka. Do podvečera uprostřed zimy v severovýchodním cípu Virginie. Nedaleko tekl lenivě Potomac. Za ním osvětlovaly mraky světla Washingtonu. Světla hlavního města Spojených států, kde se dějí nejrůznější věci.

Auto, které ho přivezlo, už odjíždělo. Reacher sledoval, jak jeho zadní světla mizí v lehkém oparu. Po chvíli se úplně vytratila a okolní svět se ponořil do ticha a strnulosti. Jen na minutu. Pak se objevilo další auto, rychle a sebevědomě, jako by vědělo, kam má namířeno. Otočilo na parkovišti. Obyčejný tmavý sedan. Téměř jistě vládní vozidlo. Chystalo se k recepci, ale když zachytilo ve světle reflektorů Reacherovu nehybnou postavu, změnilo rozhodnutí a rozjelo se k němu.

Návštěva. Účel neznámý, ale buď se z ní vyklube dobrá zpráva, nebo špatná.

Auto zastavilo rovnoběžně s budovou, tak daleko před Reacherem, že měl svůj pokoj za zády a stál osamocený uprostřed prostoru velikosti boxerského ringu. Vystoupili dva muži. Navzdory chladu jen v těsných bílých tričkách a ve sportovních kalhotách, jaké si sprinteři svlékají pár vteřin před závodem. Oba měřili zhruba sto osmdesát pět centimetrů a vážili devadesát kilo. Menší než Reacher, ale ne o moc. Oba byli vojáci. Jednoznačně. Reacher to poznal podle vlasů. Žádný civilní holič by si nedovolil tak pragmatický a brutální sestřih. Neudržel by se na trhu.

Muž ze sedadla spolujezdce obešel kufr auta a připojil se k řidiči. Oba tam stáli bok po boku. Na nohou měli tenisky, bílé, velké a humpolácké. Ani jeden se v poslední době nepohyboval po Středním východě. Nebyli opálení, neměli jemné vrásky v koutcích a napětí a stres v očích. Oba byli mladí, něco málo přes třicet. Reacher by mohl být teoreticky jejich otcem. Usoudil, že to budou poddůstojníci. Patrně odborníci, ne seržanti. Nevypadali na seržanty. Nevypadali dostatečně inteligentně. Spíš naopak. Měli prázdné, přihlouplé obličeje.

Spolujezdec se otázal: „Jste Jack Reacher?“

Reacher opáčil: „Kdo se ptá?“

„My.“

„A co jste zač?“

„Jsme vaši právní poradci.“

Což očividně nebyli. Reacherovi to okamžitě došlo. Armádní právníci necestují ve dvou a nejsou pitomí. Byli něco jiného. Špatná zpráva, ne dobrá. Takže nejlepší reakcí bude okamžitá akce. Bude stačit sehrát náhlé porozumění a hněv, pozvednout ruku na uvítanou, dodat hněvu nezastavitelný průchod, pozměnit uvítací gesto ve svištivou ránu, loktem do muže na levé straně, zprudka a seshora, pak přestoupit na pravou nohu, jako když se zašlapává šváb, odrazit se od země, předvést loktem bekhend a praštit muže po pravé straně do krku, jedna, dva, tři, buch, buch, buch, hra skončena.

Bohatě by to stačilo. A bylo by to nejbezpečnější řešení. Reacher zastával mantru: proveď nejdřív odvetné opatření. Zejména v případě přesily dva proti jednomu, když jsou protivníci mladší a plní energie.

Ale. Nebyl si jistý. Ne úplně. Ještě ne. A nemohl si dovolit takovou chybu. Ne v tu chvíli. Ne za daných okolností. Měl svázané ruce. Nechal tu příležitost minout.

Otázal se: „Tak jaká je vaše právní rada?“

„Nepřiměřené chování. Uvrhl jste hanbu na celou jednotku. Vojenský soud by nám všem ublížil. Tak vypadněte z města, hned teď. A už se nikdy nevracejte.“

„Ale o vojenském soudu nepadlo ani slovo.“

„Zatím. Ale určitě padne. Tak tady neokounějte.“

„Mám rozkazy.“

„Předtím vás nenašli. Nenajdou vás ani teď. Armáda nezaměstnává vymahače dluhů. A ani ti by vás nenašli. Ne při způsobu, jakým žijete.“

Reacher na to nic neřekl.

Muž dodal: „Takže tohle je naše právní rada.“

Reacher opáčil: „Beru na vědomí.“

„Nestačí, abyste ji vzal jenom na vědomí.“

„Proč to nestačí?“

„Protože vám nabízíme podnět.“

„Jakého druhu?“

„Každý večer, kdy vás tady ještě najdeme, vás nakopeme do zadku.“

„Vážně?“

„Počínaje dnešním večerem. Abyste získal všeobecnou představu, co podniknout.“

Reacher se otázal: „Kupoval jste už někdy elektrický spotřebič?“

„Co to s tím má společného?“

„Jednou jsem jeden viděl, v obchodě. Měl vzadu žlutou nálepku. Stálo na ní, že když si s tím spotřebičem pohráváte, hrozí, že utrpíte vážné či smrtelné zranění.“

„A co má být?“

„Představte si, že mám na zádech stejnou nálepku.“

„Nesnažte se nám nahnat strach, staříku.“

Staříku. Reacherovi se vybavil jeho otec. Na nějakém slunečném místě. Patrně na Okinawě. Stan Reacher, narozen v Laconii v New Hampshire, kapitán námořní pěchoty sloužící v Japonsku, se svou manželkou a dvěma dospívajícími syny. Reacher mu s bratrem říkali stařík a skutečně jim připadal starý, i když musel být tenkrát o deset let mladší než ten večer on sám.

„Otočte se,“ požádal Reacher. „Vraťte se tam, odkud jste přišli. Vězíte až po uši v maléru.“

„My to vidíme jinak.“

„Přesně tímhle jsem se živil,“ sdělil Reacher. „Ale to už, předpokládám, víte.“

Žádná odpověď.

„Znám všechny tahy,“ doplnil Reacher. „Některé jsem sám vymyslel.“

Žádná odpověď.

Reacher stále držel klíč. Čistě praktická zásada: neútočte na chlapa, který právě prošel dveřmi, jež se zamykají. Svazek je lepší, ale i jediný klíč může posloužit jako velice dobrá zbraň. Opřete si plochý konec o dlaň, prostrčíte hrot mezi ukazováčkem a prostředníčkem a máte poměrně slušný boxer.

Ale. Byli to jenom pitomí kluci. Nebylo je nutné zmlátit k nepoznání. Nebylo zapotřebí tržných ran a zlomených kostí.

Reacher zastrčil klíč do kapsy.

Tenisky znamenaly, že ho nemají v úmyslu zkopat. Nikdo nekope v měkkých bílých sportovních botách. Nemá to cenu. Jedině že byste chtěli umístit kopance pouze kvůli bodům. Jako kouzelníci bojových umění, která svými jmény připomínají čínská jídla. Taekwondo a tak podobně. Ta vypadají krásně při olympijských hrách, ale jsou k ničemu na ulici. Když člověk zvedne nohu jako pes u hydrantu, žádá si o to, aby dostal nakládačku. Žádá si o to, aby byl povalen na záda a zkopán do bezvědomí.

Vědí to vůbec tihle kluci? Podívali se ti na nohy? Reacher měl na sobě těžké vysoké boty. Pohodlné a nezničitelné. Koupil si je v Jižní Dakotě. Chystal se je nosit celou zimu.

Oznámil: „Půjdu teď dovnitř.“

Žádná odpověď.

Rozloučil se: „Dobrou noc.“

Žádná odpověď. Reacher se pootočil a udělal krok dozadu ke svým dveřím, opsal jediným plynulým pohybem čtvrtinu kruhu, ramenem a vším ostatním, a ti dva kluci k němu přesně podle očekávání vyrazili, rychleji, než se pohyboval on, spontánně a mimovolně, aby po něm skočili.

Reacher se dál otáčel a čekal, až naberou pohybovou energii, a pak zopakoval v opačném směru svůj čtvrtkruh. Tentokrát se pohyboval stejně rychle jako oni. Sto jedenáct kilo živé váhy proti sto osmdesáti, těsně před čelním nárazem. Reacher pokračoval v otáčení a rozehnal se dlouhým levým hákem proti klukovi na levé straně. Zasáhl ho jako podle příručky, plnou silou na ucho, klukovi poskočila hlava do strany, a když se odrážela od ramene jeho partnera, nabíral už Reacher druhého kluka pravým zvedákem pod bradou. Zvedák dopadl s dokonalou přesností, klukovi vyletěla hlava nahoru a dolů, podobně jako jeho kámošovi předtím doprava a doleva, a téměř ve stejné vteřině. Jako by byli loutky a loutkař zprudka kýchl.

Oba zůstali na nohou. Mladík nalevo se kymácel jako námořník na lodi a mladík napravo vrávoral dozadu. Mladík nalevo sotva udržoval rovnováhu, stál na patách a měl nechráněné celé břicho. Reacher mu dal pěstí na solar, dostatečně tvrdě, aby mu vyrazil dech, a natolik jemně, aby neutrpěl trvalou neurologickou škodu. Pak ho obešel a zaútočil na kluka napravo, který si všiml blížícího se nebezpečí a pokusil se chabě zaštítit pravičkou. Reacher ji odrazil levým předloktím a zopakoval úder na solar.

Kluk se zlomil v pase, stejně jako kolega.

Potom už je jenom stačilo obrátit správným směrem, použít podrážku a odhodit je na auto, nejdřív jednoho a pak druhého. Dopadli na auto hlavou, dost tvrdě, a sesunuli se k zemi. Ve dvířkách po nich zůstaly dvě promáčkliny. Leželi na zemi a lapali po dechu, stále při vědomí.

Škoda na autě, kterou bude nutno vysvětlit, a bolest hlavy po ránu. Víc nic. Za daných okolností milosrdný výsledek. Benevolentní. Ohleduplný. Dokonce šetrný.

Stařík.

Starý natolik, abys mohl být jejich otcem.

Reacher byl to dobou ve Virginii necelé tři hodiny.

DRUHÁ KAPITOLA

REACHER KONEČNĚ DORAZIL, zvládl celou cestu až ze zasněžené Jižní Dakoty. Ale ne moc rychle. Dvakrát ho zdrželi v Nebrasce a ani pak nepostupoval o moc rychleji. Missouri proběhlo ve znamení jednoho velkého čekání a potom stříbrného fordu, za jehož volantem seděl kostnatý mužík, který bez ustání hovořil z Kansas City až do Columbie, kde se odmlčel. Illinois překonal za pomoci rychlého černého porsche, které bylo patrně ukradené, a během přestávky ho přepadli dva chlapi s noži. Chtěli peníze a Reacher předpokládal, že stále leží v nemocnici. V Indianě trčel dva dny na jednom místě a pak ho svezl důstojný starý džentlmen s vázankou stejně modrou jako jeho otlučený pomalý cadillac. V Ohiu strávil čtyři dny v zapadlém malém městě a pak odjel v červeném pick-upu Silverado s mladým manželským párem a psem na palubě, kteří měli namířeno za prací. Reacher usoudil, že manželé mají šanci. Pes ale práci jen tak nenajde. Zůstane patrně navždy v minusu. Byl to velký, neužitečný voříšek, světlý, zhruba čtyřletý, důvěřivý a přátelský. A štědře se dělil o chlupy, i uprostřed zimy. Reacher skončil obalený jemným zlatavým rounem.

Pak následovala nelogická zajížďka na severovýchod do Pensylvánie, ale byla to jediná možnost, která se Reacherovi naskytla. Jeden den zůstal trčet u Pittsburghu, další u Yorku a pak ho asi dvacetiletý černoch odvezl do Baltimoru v Marylandu, bílým, zhruba třicet let starým buickem. Celkově pomalý postup.

Ale z Baltimoru šlo všechno jako po drátku. Baltimore sedí na I-95, Washington je další zastávka na jihu a Reacher směřoval víceméně do středu Washingtonské bubliny, ne o moc dál na západ od Arlingtonského hřbitova, než je Bílý dům na východě. Reacher jel z Baltimoru autobusem, vystoupil ve Washingtonu na autobusovém nádraží za Union Station, prošel pěšky městem, po K Street k Washington Circle, pak po Dvacáté třetí ulici k Lincolnovu památníku a potom přes most ke hřbitovu. Před bránou narazil na zastávku. Stavěl tam místní autobus, většinou pro zahradníky. Reacher měl namířeno do místa zvaného Rock Creek, do jednoho z bodů, který se jmenoval stejně jako spousta ostatních, protože celé okolí bylo poseté potoky a skálami a první osadníci žili odtrženi od sebe a měli obdobně bohatou fantazii, co se dávání jmen týče. V dobách bahna, krátkých kalhot pod kolena a paruk to musela být hezká osada v koloniálním slohu, později se z ní však stala jedna z mnohých křižovatek na stovce čtverečních kilometrů drahých domů a levných parků kolem kanceláří. Reacher se díval z okýnka autobusu, prohlížel si známé atrakce, ukládal si do paměti nové přírůstky a čekal.

Úplně přesně měl namířeno do masivní budovy, kterou z dávno zapomenutého původního důvodu postavilo před šedesáti lety nedaleké ministerstvo obrany. Čtyřicet let poté se do ní nastěhovala vojenská policie, omylem, jak se ukázalo. Jakýsi úředník měl na mysli jiný Rock Creek. Ale dostal tuhle budovu. Nějakou dobu zela prázdnotou a pak ji obdržela nově založená sto desátá zvláštní jednotka jako svůj hlavní stan.

Reacher neměl nikdy skutečnou domácí základnu, ale tahle budova se jí nejvíc přibližovala.

Autobus ho vysadil o dva bloky dál na rohu, pod dlouhým svahem, do kterého bezpočtukrát kráčel. Naproti mu sbíhala tříproudová ulice s popraskanými betonovými chodníky a vzrostlými stromy ve vykopaných jámách. Budova hlavního stanu trůnila nalevo na širokém pozemku za vysokou kamennou zdí. Byla z ní vidět jen šedivá břidlicová střecha ze severu porostlá mechem.

Z tříproudové ulice uhýbala příjezdová cesta a vedla mezi dvěma cihlovými sloupy vysokou kamennou zdí. Za Reacherových časů bývaly ty sloupy čistě dekorativní, bez brány. Brána však přibyla. Těžké ocelové pláty v zahnutých kolejnicích zapuštěných do starého asfaltu. Teoreticky z důvodu bezpečnosti, praxe však byla jiná, protože brána byla otevřená dokořán. Za rozevřenými křídly se rýsovala budka strážného, což byla také novinka. Obýval ji svobodník v nové bojové uniformě americké armády, celé vzorované a plandavé, a Reacherovi připomínala pyžamo. Pozdní odpoledne přecházelo do brzkého večera a začínalo se stmívat.

Reacher se zastavil u strážní budky, svobodník se na něj pátravě podíval a Reacher sdělil: „Jdu za vaším velícím důstojníkem.“

Svobodník se otázal: „Myslíte majora Turnerovou?“

Reacher opáčil: „Kolik velících důstojníků máte?“

„Pouze jednoho, pane.“

„Křestním jménem Susan?“

„Správně, pane. Major Susan Turnerová, pane.“

„S tou bych chtěl mluvit.“

„Jak se jmenujete?“

„Reacher.“

„Co je účelem vaší návštěvy?“

„Ten účel je soukromý.“

„Okamžik, pane.“ Svobodník zvedl sluchátko a vytočil číslo. Pan Reacher si přeje setkat se s majorem Turnerovou. Telefonát trval déle, než Reacher čekal. Svobodník v jednu chvíli zakryl sluchátko dlaní a zeptal se: „Jste ten samý Reacher, co tady kdysi také dělal velícího důstojníka? Major Jack Reacher?“

„Ano,“ potvrdil Reacher.

„A mluvil jste s majorem Turnerovou odněkud z Jižní Dakoty?“

„Ano,“ potvrdil opět Reacher.

Svobodník zopakoval jeho souhlasné odpovědi do telefonu a opět naslouchal. Potom zavěsil a požádal: „Běžte dál, pane.“ Začal mu vysvětlovat cestu, ale pak se zarazil a pravil: „Předpokládám, že víte, kam jít.“

„Ještě jsem to nezapomněl,“ odvětil Reacher. Vykročil, po deseti krocích zaslechl skřípavý zvuk, zastavil se a ohlédl se přes rameno.

Zavírala se za ním brána.

Budova před ním byla postavena v klasickém slohu ministerstva obrany padesátých let minulého století. Dlouhá, nízká, dvoupodlažní, kámen, cihla, břidlice, zelené kovové okenní rámy, zelené trubkové zábradlí u schodů vedoucích ke dveřím. Padesátá léta minulého století byla zlatá éra ministerstva obrany. Mělo k dispozici obrovský rozpočet. Armáda, námořnictvo, letectvo, námořní pěchota, vojáci, všichni dostali, čeho se jim zachtělo. A ještě víc. Na parkovišti stála auta. Několik vojenských sedanů, obyčejných, tmavých a značně ojetých. Několik osobních vozů, o něco barevnějších, ale celkově starších. Vedle malého červeného dvousedadlového auta se tyčil osamělý humvee, tmavý, zeleno-černý a ve srovnání s červeným autíčkem obrovský a výhrůžný. Reachera napadlo, jestli to červené auto nepatří Susan Turnerové. Dost se to nabízelo. Po telefonu zněla jako žena, která by mohla takovým autem jezdit.

Vyšel po krátkém kamenném schodišti ke dveřím. Stejné schody, stejné dveře, ale od jeho časů přetřené. Patrně víc než jednou. Armáda vlastní spoustu barvy a nikdy s ní neplýtvala. Vnitřek za dveřmi vypadal víceméně také stejně. Vestibul s kamennými schody do prvního patra napravo a recepce nalevo. Pak se vestibul zužoval do chodby probíhající přes celou délku budovy, s kancelářemi po obou stranách. Dveře kanceláří byly do poloviny zasklené vroubkovaným sklem. V chodbě se svítilo. Nastala zima a v budově už panovala tma.

Za recepčním pultem seděla žena ve stejném pyžamu jako desátník na bráně, ale se seržantskými prýmky na výložce uprostřed hrudi. Reacherovi připomínala terč. Nahoru, nahoru, nahoru, výstřel. Daleko víc se mu líbily staré bojové uniformy s lesním vzorem. Žena byla černoška a netvářila se šťastně, že ho vidí. Byla kvůli čemusi rozrušená.

Oznámil: „Jsem Jack Reacher a jdu za majorem Turnerovou.“

Černoška se několikrát nadechla a zarazila, jako by toho chtěla spoustu říct, ale nakonec jen poradila: „Běžte nahoru do kanceláře. Víte, kde to je?“

Reacher přikývl. Věděl, kde je ta kancelář. Bývala kdysi jeho. Opáčil: „Děkuju, seržante.“

Vyšel po schodišti. Stejný ošlapaný kámen, stejné kovové zábradlí. Stoupal po těch schodech nejméně tisíckrát. Jednou se zatáčely a ústily uprostřed vestibulu na konci dlouhé chodby v prvním patře. V chodbě se svítilo. Podlahu pokrývalo stejné linoleum. Kanceláře napravo a nalevo měly stejné vroubkované sklo jako kanceláře v přízemí.

Reacherova kancelář byla třetí nalevo.

Ne, kancelář Susan Turnerové.

Reacher zkontroloval, jestli má zastrčenou košili, a prohrábl si prsty vlasy. Netušil, co řekne. Líbil se mu její hlas v telefonu. To bylo všechno. Vycítil z něj zajímavou osobu. Chtěl se s tou osobou setkat. Prostě jen tak. Udělal dva kroky a zastavil se. Susan si bude myslet, že je blázen.

Odvážnému ale štěstí přeje. Reacher pokrčil rameny a opět vykročil. Třetí dveře nalevo. Stejné jako vždycky, jenom přetřené. Plné dole, prosklené nahoře. Pohled dovnitř rozostřovaly vroubky. Na stěně u kliky visela úřednická cedulka: Maj. S. R. Turnerová, velící důstojník. Ta byla nová. Reacherovo jméno bývalo napsané šablonou na dřevo pod sklem a ještě úsporněji: Maj. Reacher, VD.

Zaklepal.

Zevnitř se ozval nejasný hlas. Reacher usoudil, že ho zve, aby vstoupil. Zhluboka se nadechl, otevřel dveře a vešel dovnitř.

Očekával spoustu změn. Moc jich však nezahlédl. Podlahu pokrývalo známé linoleum, naleštěné do mírného lesku a zašlé barvy. Nezměnil se ani psací stůl, ocelový jako bitevní loď, natřený, ale tu a tam odřený na svítivý kov, stále promáčknutý v místě, kam ke konci své velitelské kariéry udeřil hlavou jistého chlapa. Beze změny zůstaly i židle, jedna za stolem a jedna vepředu, užitkové kusy z poloviny minulého století, které by se daly výhodně prodat do obchodu pro hipstery v New Yorku nebo San Franciscu. Stejná byla i kartotéka. A svítidlo na stropě, bílá skleněná mísa zavěšená na třech řetízcích.

Nezbytné změny přinesl čas. Tři telefonní konzoly na psacím stole, které nahradily černý masivní telefon s kulatým otočným číselníkem. Dva počítače, jeden stolní a jeden laptop, na místě, kde bývaly přihrádky s došlou poštou a poštou na odeslání a spousty papíru. Mapa na stěně byla nová a aktualizovaná a ze svítidla vycházelo chorobně nazelenalé světlo z moderní úsporné žárovky. Pokrok, dokonce i na ministerstvu obrany.

Dech mu vyrazily jen dvě věci, které nečekal.

Za prvé, za stolem neseděl major, ale podplukovník.

A za druhé, nebyla to žena, ale muž.

TŘETÍ KAPITOLA

MUŽ ZA STOLEM měl na sobě stejné bojové pyžamo americké armády jako všichni ostatní, ale vypadal v něm ještě hůř než většina vojáků. Jako by na sebe navlékl maškarní kostým. U příležitosti oslavy Halloweenu. Ne proto, že by mu moc neseděl, ale protože působil zkostnatěle, manažersky a úřednicky. Jako by si za zbraň vybral propisovačku, ne M16. Na nose mu seděly brýle s kovovými obroučkami a ocelově šedivé vlasy měl ostříhané a uhlazené jako školák. Jeho výložky a jmenovka potvrdily, že je skutečně podplukovníkem americké armády a jmenuje se Morgan.

Reacher pravil: „Omlouvám se, podplukovníku. Hledám majora Turnerovou.“

Podplukovník Morgan ho vyzval: „Posaďte se, pane Reachere.“

Přirozená autorita je v armádě vzácná a ceněná vlastnost. Z Morgana přímo vyzařovala. Měl nejen ocelové obroučky a vlasy, ale také hlas. Žádné řvaní, žádné zbytečné řeči, žádné zastrašování. Jen jasný předpoklad, že všichni rozumní podřízení udělají přesně to, co jim říká, protože nemají jinou reálnou možnost.

Reacher se posadil na židli pro návštěvníky blíž u okna. Měla poddajné nohy ze zahnutých trubek a trochu se prohnula pod jeho vahou. Reacher si to zhoupnutí pamatoval. Už na ní několikrát seděl, z nejrůznějších důvodů.

Morgan ho požádal: „Vysvětlete mi, prosím, co přesně tady pohledáváte.“

Reacher v tu chvíli očekával, že se dozví špatnou zprávu. Susan Turnerová je mrtvá. Zahynula nejspíš v Afghánistánu. Nebo při dopravní nehodě.

Zeptal se: „Kde je major Turnerová?“

Morgan odpověděl: „Není přítomna.“

„Tak kde je?“

„K tomu se možná ještě dostaneme. Nejdřív musím zjistit, co je předmětem vašeho zájmu.“

„V jakém směru?“

„Co se týče majora Turnerové.“

„Major Turnerová není předmětem mého zájmu.“

„Přesto jste uvedl na bráně její jméno.“

„Je to osobní záležitost.“

„Jakého druhu?“

Reacher objasnil: „Mluvil jsem s ní po telefonu. Přišla mi jako zajímavá osoba. Napadlo mě, že se u ní stavím a pozvu ji na večeři. V armádních předpisech nestojí, že nesmí mé pozvání přijmout.“

„Nebo odmítnout, což by se také mohlo stát.“

„Samozřejmě.“

Morgan se otázal: „O čem jste se bavili po telefonu?“

„O různých věcech.“

„O čem konkrétně?“

„Byl to soukromý rozhovor, podplukovníku. Nevím, kdo jste.“

„Jsem velitel sto desáté zvláštní jednotky.“

„Ona jí nevelí major Turnerová?“

„Už ne.“

„Domníval jsem se, že je to úloha pro majora. Ne pro podplukovníka.“

„Převzal jsem velení jen na dočasnou dobu. Abych vyřešil vzniklé problémy. Pověřili mě, abych uklidil nepořádek.“

„On je tady nepořádek? Rozumím vám správně?“

Morgan nechal Reacherovu otázku bez povšimnutí. Zeptal se: „Měl jste s majorem Turnerovou domluvenou schůzku?“

„Ne výslovně,“ odpověděl Reacher.

„Požádala vás, abyste přijel?“

„Ne výslovně,“ zopakoval Reacher.

„Ano, nebo ne?“

„Ani jedno, ani druhé. Řekl bych, že to byl jen nejasný záměr na obou stranách. Kdybych se náhodou vyskytl v okolí. Něco na ten způsob.“

„A teď jste se vyskytl v okolí. Proč?“

„Proč ne? Někde být musím.“

„A tvrdíte, že jste na základě nejasného záměru přijel až z Jižní Dakoty?“

Reacher prohlásil: „Líbil se mi její hlas. Vidíte v tom nějaký problém?“

„Souhlasí, že jste nezaměstnaný?“

„Souhlasí.“

„Odkdy?“

„Od té doby, co jsem odešel z armády.“

„To je ostudné.“

Reacher se zeptal: „Kde je major Turnerová?“

Morgan odvětil: „Tenhle rozhovor se netýká majora Turnerové.“

„Tak čeho se týká?“

„Ten rozhovor se týká vás.“

„Mě?“

„V nejmenším nesouvisí s majorem Turnerovou. Vytáhla však vaši složku. Možná jste v ní vzbudil zvědavost. Ale vaše složka byla červeně označená. Měl se rozpoutat poplach, když ji vytáhla. To by nám bývalo ušetřilo trochu času. Poplach bohužel selhal a rozpoutal se, až když ji vrátila na své místo. Lépe ale pozdě než nikdy. Protože jste dorazil.“

„O čem to mluvíte?“

„Znáte Juana Rodrigueze?“

„Ne. Kdo to je?“

„Jednu dobu se o něj zajímala sto desátá jednotka. Teď už je po smrti. Znáte Candice Daytonovou?“

„Ne. Je také mrtvá?“

„Paní Daytonová je stále naživu a těší se plnému zdraví. Nežije ale moc šťastně, jak vyšlo najevo. Jste si jistý, že si na ni nepamatujete?“

„Co to má všechno znamenat?“

„Vězíte v maléru, Reachere.“

„Kvůli čemu?“

„Hlavě ministerstva armády se dostalo do ruky potvrzení od lékaře, že pan Rodriguez zemřel před šestnácti lety na následky fyzického násilí. Vzhledem k tomu, že v podobných případech neplatí promlčecí lhůta, jedná se po formální stránce o vraždu.“

„Chcete tím říct, že to udělal někdo z mých lidí? Před šestnácti lety?“

„Ne, to netvrdím.“

„To je dobře. Proč je paní Daytonová nešťastná?“

„Do toho mi nic není. O tom si s vámi pohovoří někdo jiný.“

„Bude si muset pospíšit. Nehodlám se tady zdržet moc dlouho. Když tady není major Turnerová. Pokud si dobře vzpomínám, jiné skutečné atrakce sousedství nenabízí.“

„Zdržíte se,“ prohlásil Morgan. „Musíme si spolu popovídat a bude to dlouhá a zajímavá debata.“

„O čem?“

„Z onoho důkazu vyplývá, že pana Rodrigueze jste před šestnácti lety zmlátil vy.“

„Nesmysl.“

„Dostanete právníka. Jestli je to nesmysl, určitě to prokáže.“

„Chtěl jsem říct, že je nesmysl, abychom spolu vedli dlouhou a zajímavou debatu. Nebo s právníkem. Jsem civilista a vy pitomec navlečený do pyžama.“

„Takže nenabízíte dobrovolnou spolupráci?“

„Přesně tak.“

„V tom případě určitě znáte odstavec 10 zákoníku Spojených států.“

Reacher připustil: „Jisté části samozřejmě znám.“

„Takže zajisté víte, že když voják vaší hodnosti odejde z armády, nestává se civilistou. Ne okamžitě a ne zcela. Stane se z něj rezervista. Nemá žádné povinnosti, ale může být zase povolán.“

„Na kolik let to ale platí?“ namítl Reacher.

„Dostalo se vám povolení mít tajné informace.“

„To si dobře pamatuju.“

„Pamatujete si i na papíry, které jste musel podepsat, abyste ho získal?“

„Matně,“ připustil Reacher. Pamatoval si na skupinku chlapů v místnosti, všichni dospělí a důstojní. Právníci, notáři, pečeti, razítka a propisovačky.

Morgan upozornil: „Podepsal jste i spoustu drobného písma. Přirozeně. Když máte znát vládní tajemství, vláda chce mít nad vámi dohled. Po celou dobu, před podepsáním i po něm.“

„Jak dlouho po podepsání?“

„Většina těchhle věcí zůstává tajná šedesát let.“

„To je absurdní.“

„Nebojte,“ pravil Morgan. „To drobné písmo netvrdí, že zůstanete rezervistou šedesát let.“

„To je dobře.“

„To, co tvrdí, je ještě horší. Hlásá, že jím zůstanete navždy. Nejvyšší soud už na nás ale kvůli tomu vyvinul tlak. Nařídil, abychom respektovali tři základní požadavky společné pro všechny případy v odstavci 10.“

„Což jsou jaké?“

„Abyste mohl být úspěšně povolán, musíte být zdravý, mladší padesáti pěti let a schopen výcviku.“

Reacher na to nic neřekl.

Morgan se zeptal: „Jak jste na tom zdravotně?“

„Velice dobře.“

„Kolik vám je?“

„Do padesáti pěti mám ještě hodně daleko.“

„Jste schopen výcviku?“

„O tom pochybuju.“

„Já taky. Opřeme se ale o zkušenosti.“

„To myslíte vážně?“

„Naprosto,“ potvrdil Morgan. „Jacku Reachere, tímto okamžikem vás oficiálně povolávám zpátky do vojenské služby.“

Reacher na to nic neřekl.

„Jste zase v armádě, majore,“ zajásal Morgan. „A patří mi váš zadek.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

NEPROBĚHL ŽÁDNÝ VELKÝ OBŘAD. Žádný slavnostní nástup ani odchod. Padla jen Morganova slova a pak se v kanceláři trochu setmělo, protože se před dveře do chodby postavil jakýsi chlap a zastínil světlo pronikající vroubkovaným sklem. Reacher ho viděl, rozděleného svisle vroubky, vysokého strážného se širokými rameny, v pohovu a s odvráceným obličejem.

Morgan oznámil: „Je mou povinností, abych vám sdělil, že se můžete odvolat. Můžete té možnosti plně využít. Dostanete právníka.“

Reacher opáčil: „Dostanu?“

„Je to otázka prosté logiky. Pokusíte se z toho vyvléct přes odvolání. S největší pravděpodobností hned začnete s prvními kroky. Což znamená, že dostanete, co se vám armáda rozhodne poskytnout. Dokážu si ale představit, že se zachováme slušně.“

„Na žádného Juana Rodrigueze si nepamatuju.“

„Na to také dostanete právníka.“

„Co se mu podle vás stalo?“

„To byste měl vysvětlit vy mně,“ odvětil Morgan.

„Nemůžu vám to vysvětlit. Nepamatuju si na něj.“

„Opustil jste ho se zraněním mozku. Na to nakonec zemřel.“

„Kdo to byl?“

„Popíráním ničeho nedosáhnete.“

„Nic nepopírám. Jenom vám říkám, že si na něj nepamatuju.“

„O tom si můžete promluvit s právníkem.“

„A kdo je Candice Daytonová?“

„Stejná odpověď. Povídat si o tom budete ale s jiným právníkem.“

„Proč s jiným?“

„Protože je to jiný druh případu.“

„Jsem zatčený?“

„Nejste,“ objasnil Morgan. „Ještě ne. Tohle rozhodnutí učiní dostatečně včas žalobci. Do té doby ale podléháte mým rozkazům, počínaje okamžikem před dvěma minutami. Prozatím vám zůstane stará hodnost. Po organizační stránce sloužíte u téhle jednotky, vaším stanovištěm je tahle budova a dostavíte se každé ráno do osmi hodin. Nesmíte opustit povolenou oblast. Povolená oblast znamená okruh osmi kilometrů od tohohle stolu. Ubytujete se na místě, které vám přidělí armáda.“

Reacher nic neřekl.

Morgan se zeptal: „Máte nějaké otázky, majore?“

„Musím nosit uniformu?“

„Ne v tomhle stadiu.“

„To se mi ulevilo.“

„Tohle není žádná legrace. Můžete dopadnout pěkně špatně. V nejhorším případě dostanete doživotí v Leavenworthu za vraždu. Pravděpodobnějších je ale deset let za zabití, když se vezme v úvahu ten šestnáctiletý odstup. A nejlepší případ není také moc lákavý, jestli budeme muset prošetřit původní zločin. Sázel bych na nepatřičné chování a opětovné propuštění z armády, tentokrát pro hrubý trestný čin. Váš právník to s vámi ale ještě probere.“

„Kdy?“

„Už jsme uvědomili příslušné oddělení.“

Stará budova neměla cely. Žádné hlídané prostory. Nikdy je neměla. Byly v ní jen kanceláře. Reachera nechali tam, kde seděl, na židli pro návštěvníky, nikdo s ním nemluvil, nikdo se na něj nedíval, všichni ho naprosto ignorovali. Za dveřmi stála v pohovu stráž. Morgan se pustil do ťukání, psaní a projíždění textu na laptopu. Reacher pátral v paměti po Juanu Rodriguezovi. Před šestnácti lety velel právě dvanáct měsíců sto desáté jednotce. V počátečních časech. Jméno Rodriguez znělo hispánsky. Reacher poznal spoustu Hispánců, vojáků i nevojáků. Pamatoval si, že občas někoho zmlátil, ve službě i mimo službu, a někteří z těch chlapů byli Hispánci, ale žádný se nejmenoval Rodriguez. A kdyby se o Rodrigueze zajímala sto desátá jednotka, určitě by si to jméno pamatoval. Zejména z počátečních časů, když záleželo na každém případu. Sto desátá jednotka byl pokus. Sledoval se každý její krok. Každý výsledek podléhal hodnocení. Každý omyl vyvolal kritický rozbor.

Zeptal se: „Co je údajný kontext?“

Morgan neodpověděl. Jen pokračoval v ťukání, psaní a projíždění textu. Tak Reacher zapátral v paměti po Candice Daytonové. Stejná situace. Poznal spoustu žen, ve službě i mimo službu. Candice je dost běžné jméno. Obdobně jako Daytonová. Spojená dohromady mu ta jména však nic neříkala. Ani zdrobnělina Candy. Candy Daytonová? Candice Daytonová? Nic. Ne že by si všechno pamatoval. Nikdo si nepamatuje všechno.

Otázal se: „Mají spolu Candice Daytonová a Juan Rodriguez něco společného?“

Morgan vzhlédl, jako by ho překvapilo, že u něj v kanceláři sedí návštěvník. Jako by na něj zapomněl. Neodpověděl na otázku. Jenom zvedl jeden z komplikovaných telefonů a požádal o auto. Nařídil Reacherovi, že má počkat dole se seržantem.

O tři kilometry dál vytáhl muž, kterého jenom tři lidé na světě znali jako Romea, mobilní telefon a vytočil číslo muže, kterého jenom dva lidé na světě znali jako Julii, a oznámil: „Povolali ho zpátky do služby. Podplukovník Morgan to právě zadal do počítače.“

Julie se zeptala: „Co se stane dál?“

„To ještě nevím.“

„Uteče?“

„To by udělal každý alespoň trochu soudný člověk.“

„Kde ho ubytují?“

„Předpokládám, že v jejich obvyklém motelu.“

Seržantka za recepčním pultem v přízemí nic neřekla. Byla mlčenlivá stejně jako předtím. Reacher se opřel o stěnu a nechal v tichosti ubíhat čas. Za deset minut se ze zimy vynořil svobodník, zasalutoval a požádal Reachera, aby ho následoval. Formálně a zdvořile. Nevinný, dokud se neprokáže vina, usoudil Reacher. Alespoň v očích některých lidí. Venku na parkovišti čekal ojetý armádní sedan s běžícím motorem. Vedle něj postával mladý poručík, rozpačitý a neohrabaný. Podržel zadní dvířka a Reacher nastoupil. Poručík si sedl na místo spolujezdce a svobodník za volant. Po kilometru a půl dorazili k motelu, k ošuntělé staré barabizně s prohnutou střechou na tmavém parkovišti u večerně tiché ulice na předměstí. Poručík podepsal papír, noční recepční podal Reacherovi klíč a svobodník odvezl poručíka.

A pak dorazilo druhé auto, s chlapy v tričkách a kalhotách na běhání.

PÁTÁ KAPITOLA

KALHOTY NA BĚHÁNÍ ani trička neměly kapsy. A ani jeden z mužů neměl psí známku. Ani jiné označení. I jejich auto bylo čisté. Nic v něm neleželo, jen obvyklé armádní doklady uložené úhledně v přihrádce na rukavice. Žádné zbraně, žádný soukromý majetek, žádné schované náprsní tašky, žádné útržky, žádné účtenky za benzin. Vepředu i vzadu standardní vládní značky. Na tom autě nebylo nic zvláštního, až na dvě prohlubně ve dveřích.

Chlap nalevo blokoval dvířka řidiče. Reacher ho odtáhl dva metry po asfaltu. Chlap se vůbec nebránil. Život není televizní film. Když někoho uhodíte pořádně silně ze strany do hlavy, nevyskočí na nohy, aby pokračoval v boji. Zůstane ležet hodinu či déle na zemi, zelený v obličeji, omámený a dezorientovaný. Dávno naučená lekce: lidský mozek reaguje daleko citlivěji na ránu ze strany než na ránu vedenou zepředu dozadu. Patrně hříčka evoluce, stejně jako spousta jiných věcí.

Reacher otevřel dvířka řidiče a nastoupil do auta. Motor byl vypnutý, ale v zapalování trčel klíč. Reacher odsunul sedadlo a nastartoval. Dlouho chvíli jen seděl a díval se předním sklem. Předtím tě nenašli. Nenajdou tě ani teď. Armáda nezaměstnává vymahače dluhů. A ani ti by tě nenašli. Ne při způsobu, jakým žiješ.

Nastavil zrcátko. Položil nohu na brzdu a zařadil rychlost. V nejlepším případě nepatřičné chování a opětovné propuštění z armády, tentokrát pro hrubý trestný čin.

Sundal nohu z brzdy a rozjel se.

Zamířil přímo zpátky ke staré budově hlavního stanu a zaparkoval padesát metrů od ní na tříproudové silnici. Auto bylo teplé a nechal běžet motor, aby nevystydlo. Díval se předním sklem. Nic se před ním nedělo. Nikdo nepřijížděl ani neodjížděl. Za jeho časů pracovala sto desátá jednotka čtyřiadvacet hodin denně sedm dnů v týdnu a neviděl důvod, proč by se to mělo změnit. Noční strážný zůstane ve své budce, důstojník vykonávající noční službu ve své kanceláři a ostatní důstojníci ukončí službu, jakmile budou hotoví s prací, ať už dělají cokoliv. Za normálních okolností. Ale ne onu noc. Ne když vypukla krize a nepořádek a v budově sedí chytrolín, který má vyřešit problémy. Nikdo neodejde před Morganem. Základní armádní politika.

Morgan odjel o hodinu později. Reacher ho poměrně jasně viděl. Bránou proklouzl obyčejný sedan, zabočil na tříproudovou ulici a prohnal se těsně vedle místa, kde parkoval. Reacher zahlédl ve tmě Morgana za volantem, v bojovém pyžamu, s brýlemi na nose a vlasy stále pečlivě uhlazenými. Upíral pohled rovně před sebe a svíral volant oběma rukama jako pratetička při cestě na nákup. Reacher ho sledoval v zrcátku, dokud se zadní světla nepřehoupla za vrchol svahu.

Čekal.

A skutečně, během následující čtvrt hodiny došlo k vyslovenému exodu. Vynořilo se dalších pět aut, dvě zabočila doleva, tři doprava, ve čtyřech seděl pouze řidič a v jednom celkem tři lidi. Všechna auta byla potažená noční rosou a ze všech výfuků se valil studený bílý kouř. Zmizela v dálce, napravo a nalevo, kouř se rozplynul a okolí se opět ponořilo do ticha.

Reacher počkal pro jistotu deset minut. Nic se ale nestalo. Padesát metrů vzdálená budova vypadala opuštěně a ospale. Noční hlídka, zabraná do svého vlastního světa. Reacher zařadil rychlost, sjel pomalu z kopce a zabočil do brány. V budce měl službu nový strážný. Mladý kluk, lhostejný a s prázdným výrazem v obličeji. Reacher zastavil, stáhl okýnko a kluk se otázal: „Pane?“

Reacher uvedl své jméno a sdělil: „Hlásím se do služby, přesně podle rozkazu.“

„Pane?“ zopakoval kluk.

„Máte mě na seznamu?“

Kluk se podíval.

„Ano, pane,“ potvrdil. „Major Reacher. Máte ale nastoupit až zítra ráno.“

„Dostal jsem rozkaz nahlásit se do osmi hodin.“

„Ano, pane. To vidím. Teď je ale jedenáct hodin. Večer.“

„Což je před osmou ráno. Podle rozkazu.“

Kluk nic neřekl.

Reacher upozornil: „Jedná se o prostou otázku chronologie. Nemůžu se dočkat, až se pustím do práce, proto jsem se dostavil o něco dřív.“

Žádná odpověď.

„Jestli chcete, můžete se zeptat podplukovníka Morgana. Určitě už dorazil k sobě domů.“

Žádná odpověď.

„Nebo se můžete zeptat službu vykonávajícího seržanta.“

„Ano, pane,“ pravil kluk. „To udělám.“

Vytočil číslo, chvíli naslouchal, položil sluchátko a oznámil. „Pane, seržant požaduje, abyste se zastavil na recepci.“

„Provedu, vojáku,“ opáčil Reacher. Popojel a zaparkoval vedle červeného dvousedadlového auta, které tam pořád stálo, přesně na stejném místě. Vystoupil, zamkl a prošel zimou ke dveřím. Ve vestibulu panovalo ticho a klid. Doslova rozdíl jako den a noc. Ale za pultem seděla stejná seržantka. Dokončovala práci a chystala se na odchod ze služby. Seděla na vysoké stoličce a klepala do klávesnice. Patrně doplňovala denní zápis. Vedení záznamů se v armádě odjakživa přikládal velký význam. Přestala psát a vzhlédla.

Reacher se jí zeptal: „Dostane se tahle návštěva do oficiálního záznamu?“

Seržantka opáčila: „Jaká návštěva? A vojínovi na bráně jsem řekla, aby to také nedělal.“

Přestala být zamlklá. Řeč se jí navrátila v okamžiku, kdy budovu opustil vetřelec Morgan. Vypadala mladě, ale nesmírně schopně, jako seržanti po celém světě. Výložka nad jejím pravým ňadrem hlásala, že se jmenuje Leachová.

Sdělila: „Vím, kdo jste.“

Reacher se podivil: „My už jsme se setkali?“

„Ne, pane, jste tady ale známý. Byl jste první velitel téhle jednotky.“

„Víte taky, proč jsem se vrátil?“

„Ano, pane. Pověděli nám to.“

„Jaká byla všeobecná reakce?“

„Smíšená.“

„Jaký je váš osobní názor?“

„Jsem si jistá, že existuje dobré vysvětlení. A šestnáct let je dlouhá doba. Takže se za tím patrně skrývají politické důvody. Které jsou většinou kravina. A pokud neskrývají, nepochybuju, že si to ten chlap zasloužil. Nebo ještě něco horšího.“

Reacher nic neřekl.

Leachová pravila: „Chtěla jsem vás varovat, když jste přišel poprvé. Nejlepší by pro vás bylo, kdybyste utekl. Tak hrozně jsem si přála, abyste se otočil na patě a zmizel. Dostala jsem ale rozkaz, abych mlčela. Omlouvám se.“

Reacher se zeptal: „Kde je major Turnerová?“

Leachová si povzdechla. „To je dlouhý příběh.“

„Nemohla byste mi ho přiblížit?“

„Poslali ji do Afghánistánu.“

„Kdy?“

„Včera v poledne.“

„Proč?“

„Máme tam naše lidi. Došlo k nějakému problému.“

„K jakému problému?“

„Nevím.“

„A?“

„Nedorazila tam.“

„To víte jistě?“

„Naprosto.“

„Tak kde je místo toho?“

„Nikdo netuší.“

„Kdy sem dorazil podplukovník Morgan?“

„Pár hodin poté, co odcestovala major Turnerová.“

„Kolik hodin poté?“

„Přibližně dvě.“

„Uvedl důvod, co ho sem přivádí?“

„Proslýchá se, že major Turnerové vzali velení.“

„Nic konkrétního?“

„Vůbec ne.“

„Neodváděla dobrou práci?“

Leachová neodpověděla.

Reacher ji vyzval: „Můžete mluvit otevřeně, seržante.“

„Ne, pane, neodváděla špatnou práci. Vedla si opravdu skvěle.“

„Takže to je jediné, co máme v ruce? Domněnky a zmizení?“

„Zatím.“

„Nějaké drby?“ zeptal se Reacher. Seržanti jsou vždycky součástí sítě. Vždycky byli a vždycky budou. Jako neoficiální zpravodajská služba. Jako uniformovaná verze bulvárních plátků.

Leachová připustila: „Něco se ke mně doneslo.“

„Co?“

„Možná to nic neznamená.“

„Ale?“

„Možná to s ničím nesouvisí.“

„Ale?“

„Od jistého člověka jsem se dozvěděla, že do vězení ve Fort Dyer přibyl nový vězeň.“

ŠESTÁ KAPITOLA

FORT DYER BÝVALA ARMÁDNÍ ZÁKLADNA kousek od Pentagonu. Ale Leachová Reacherovi objasnila, že osm let po jeho odchodu ji z úsporných důvodů spojili s nedalekým Helsington House námořní pěchoty. Nově rozšířené zařízení dostalo sice logické, ale nešikovné jméno Spojená základna Dyer-Helsington House. Za Reacherových časů se jak Dyer, tak Helsington House oprávněně těšily vysokému postavení a pracovali tam zasloužilí a velice důležití lidé. Což vedlo k tomu, že armádní obchod v Dyeru spíš připomínal Saks na Páté Avenue než Wal-Mart. A říkalo se, že obchod námořní pěchoty je ještě lepší. Proto se nabízelo, že nová spojená verze nepřišla o status společenské výlučnosti a v celách budou sedět jen vysoce postavení vězni. Ne násilničtí opilci a drobní zlodějíčkové. Typickým obyvatelem by byl major, který se dostal do maléru. Takže k Leachové se možná donesla pravda. Věznice Dyeru se nacházela severozápadně od Pentagonu. Napříč přes hřbitov. Méně než osm kilometrů od hlavního stanu sto desáté jednotky. O hodně méně.

„Armáda a mariňáci společně na jedné základně?“ otázal se Reacher. „Jak to funguje?“

„Politici by udělali cokoliv, aby ušetřili,“ opáčila Leachová.

„Mohla byste tam zavolat, že dorazím?“

„Vy se tam chcete vypravit? Hned teď?“

„Nemám v tuhle chvíli nic jiného na práci.“

„Máte auto?“

„Na dočasnou dobu,“ potvrdil Reacher.

Cesta do Dyeru trvala tichou předměstskou nocí jen necelých deset minut. Dostat se dovnitř do spojené základny trvalo o mnoho déle. Ke sloučení došlo necelé čtyři roky po 11. září a šetřilo se na všem, jen ne na bezpečnosti. Hlavní brána stála na jižní straně komplexu a skýtala úctyhodný pohled. Betonové protitankové zátarasy sváděly provoz do jednoho zužujícího se pruhu rozděleného třemi strážními budkami. Reacher měl na sobě obnošené civilní oblečení a nevlastnil vojenský průkaz. V podstatě nevlastnil vůbec žádný průkaz, jen pomačkaný, dávno propadlý americký cestovní pas. Seděl však ve vládním autě, což vzbuzovalo dobrý první dojem. A armáda používá počítače, které potvrdily, že je od poloviny večera v aktivní službě. A armáda má seržanty a Leachová rozjela vichřicí telefonátů lavinu přátelských služeb. A v Dyeru také působí policie pro vyšetřování zločinů a k Reacherovu mírnému překvapení u ní stále pracovalo pár chlápků, kteří znali chlápky, kteří znali další chlápky, již si pamatovali jeho jméno. To všechno vedlo k tomu, že čtyřicet pět minut poté, co zabrzdil u brány, stál v přední kanceláři vězení, tváří v tvář kapitánovi vojenské policie.

Kapitán byl vážný snědý třicátník a výložka na bojové uniformě hlásala, že se jmenuje Weiss. Vypadal upřímně, slušně a dostatečně přátelsky, a tak Reacher přiznal: „Jedná se o osobní záležitost, kapitáne. Ani trochu oficiální. A právě v tuhle chvíli jsem patrně dost nebezpečný, tak byste měl postupovat s vrcholnou opatrností. Nedávejte tuhle návštěvu do záznamu. Nebo se se mnou vůbec nebavte.“

Weiss se otázal: „Jak moc nebezpečný?“

„Jak to vypadá, provedl jsem před šestnácti lety cosi, co se proti mně teď obrátilo a jde mi to po krku.“

„Co jste provedl?“

„Nepamatuju si. Někdo mi to ale určitě brzy připomene.“

„Počítač tvrdí, že vás právě povolali zpátky do služby.“

„To souhlasí.“

„O něčem takovém jsem ještě neslyšel.“

„Já také ne.“

„Nezní to moc dobře. Jako by se vás někdo snažil dostat zpátky do právního systému.“

Reacher přikývl. „Mám z toho stejný pocit. Připadám si, jako by mě úmyslně vytáhli z civilního života. Aby si mě mohli podat. Velice prostým způsobem. Neproběhl ani výslech.“

„Domníváte se, že to myslí vážně?“

„Jsem o tom v tuhle chvíli dost přesvědčený.“

„Co ode mne potřebujete?“

„Hledám majora Susan Turnerovou ze sto desáté jednotky vojenské policie.“

„Proč?“

„Jak už jsem řekl, mé důvody jsou osobní.“

„Souvisí s vaším problémem?“

„Ne. Ani v nejmenším.“

„Souhlasí, že jste také sloužil u sto desáté jednotky?“

„Dávno před tím, než se k ní major Turnerová vůbec přiblížila.“

„Takže se nesnažíte podkopat svědectví ani ovlivnit svědka?“

„V žádném případě. Tohle je úplně jiná záležitost.“

„A jste její kamarád?“

„Doufal jsem, že by se v to mohl náš vztah vyvinout. Nebo se tím směrem nevyvine, podle toho, jaká mi přijde, až se s ní setkám.“

„Vy jste se s ní ještě nesetkal?“

„Kde je?“

Weiss objasnil: „V cele. Od včerejška odpoledne.“

„Jak zní žaloba?“

„Prý vzala úplatek.“

„Od koho?“

„To nevím.“

„Za co?“

„Nevím.“

„Jak vysoký byl ten úplatek?“

„Jsem jenom žalářník,“ upozornil Weiss. „Víte, jak to chodí. Nedostává se mi podrobných informací.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Už je po návštěvních hodinách.“

„Kolik hostů tady dneska v noci máte?“

„Pouze ji.“

„V tom případě nejste zavalený prací. A dohodli jsme se, že se tahle schůzka nedostane do záznamů. Takže se o ní nikdo nedozví.“

Weiss otevřel zelený pořadač se třemi kroužky. Poznámky, předpisy, zavedené rozkazy, některé vytištěné, některé psané ručně. Sdělil: „Jak se zdá, počítala s tím, že přijdete. Poslala prostřednictvím svého právníka žádost. Zmínila se o vás jménem.“

„Jakou žádost?“

„Je to spíš pokyn.“

„Co se v něm říká?“

„Nechce vás vidět.“

Reacher na to nic neřekl.

Weiss se zadíval na zelený pořadač a pravil: „Cituji. Na výslovnou žádost obžalované nesmí Jack Reacher, major Armády Spojených států ve výslužbě a bývalý velitel sto desáté jednotky, dostat povolení k návštěvě.“

SEDMÁ KAPITOLA

DOSTAT SE ZE SPOJENÉ ZÁKLADNY trvalo jen o malinko kratší dobu než proniknout dovnitř. Reacher musel u všech tří strážních budek předložit doklad a otevřít kufr, aby dokázal, že je to skutečně on a nic nekrade. Za posledním zátarasem se pak propletl stejnou cestou, kterou jezdil místní autobus. Brzy však zastavil u obrubníku. Všude kolem sebe měl spoustu nájezdů na dálnici. I-395 ubíhala na jihozápad. George Washington Memorial Parkway směřovala na severozápad. I-66 na západ. I-395 by ho dovedla na východ, kdyby se mu zachtělo. Všechny dálnice volně a rychle průjezdné. Přes obrovskou zemi. I-95 podél celého východního pobřeží, pět dnů vzdálená West Coast podél západního pobřeží a mezi nimi prázdné a opuštěné vnitrozemí.

Předtím tě nenašli. Nenajdou tě ani teď.

Opětovné propuštění z armády, tentokrát pro hrubý trestný čin.

Nechce vás vidět.

Reacher se odlepil od obrubníku a rozjel se zpátky k motelu.

Oba chlápci v tričkách zmizeli. Patrně se zvedli a někam odvrávorali. Reacher zaparkoval jejich auto o dvě stě metrů dál u chodníku. Klíč nechal v zapalování a dvířka odemčená. Buď ho ukradne párek pankáčů, nebo si ho vyzvednou ti chlápci. Bylo mu to srdečně jedno.

Zbytek urazil pěšky a vstoupil do svého neutěšeného pokoje. Nemýlil se. Sprcha byla slabá a přiškrcená, ručníky tenké, mýdlo malé a šampon levný. Co nejlépe se ale umyl a lehl si do postele. Pod zády ho tlačila matrace připomínající pytel plný umělohmotných míčků a na hrudi ho studila vlhká pokrývka. Bez problémů však usnul. Budík v hlavě nastavil na sedmou, vydechl, nadechl se a upadl do hlubokého spánku.

Romeo zavolal opět Julii a oznámil: „Právě se pokusil spojit v Dyeru s Turnerovou. Samozřejmě se mu to nepodařilo.“

Julie usoudila: „Naši kluci ho museli minout v motelu.“

„Kvůli tomu si nemusíme dělat starosti.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„Dobrou noc.“

„Ano. Tobě taky.“

Reacher se nevyspal do sedmi. V šest ho probudilo rázné zaklepání na dveře. Znělo věcně. Ne výhrůžně. Ťuk, ťuk, ťukoty ťuk. Šest hodin ráno a někdo už měl dobrou náladu. Reacher vyklouzl z postele, vytáhl zpod matrace kalhoty a oblékl si je. V místnosti byla pěkná zima. Srážel se mu dech u úst. Topení zůstalo celou noc vypnuté.

Reacher přešel bosý přes lepkavý koberec a otevřel. Chystala se na ně znovu zaklepat ruka v rukavici a rychle se odtáhla. K ruce patřila paže, ke které patřilo tělo oblečené do vycházkové uniformy pokryté výložkami vojenské prokuratury. Právník.

Nebo spíš právnička.

Podle štítku na pravé straně blůzy jménem Sullivanová. Uniforma jí padla jako jiným právničkám kostým. V ruce, kterou neklepala, držela aktovku. Nic neřekla. Nebyla zrovna malá, ale ve výšce očí měla Reacherovu nahou hruď, se starou jizvou po kulce ráže .38, a ta ji očividně zaujala.

Reacher ji vybídl: „Ano?“

Za zády jí stálo auto, kterým přijela, tmavozelený sedan domácí výroby. Obloha byla stále černá.

Ujistila se: „Major Reacher?“

Bylo jí kolem pětatřiceti, měla krátké tmavé vlasy, ani vřelé, ani studené oči, a byla také major. Reacher se otázal: „Co pro vás můžu udělat?“

„To bych se měla zeptat já vás.“

„Byla jste mi přidělena, abyste mě zastupovala?“

„Za své hříchy.“

„Kvůli tomu odvolání, nebo té věci s Juanem Rodriguezem, nebo té věci s Candice Daytonovou?“

„Na to odvolání zapomeňte. Dostanete za měsíc pět minut před porotou, ale prohrajete. Tak to vždycky chodí.“

„Takže Rodriguez, nebo Daytonová?“

„Rodriguez,“ sdělila Sullivanová. „Musíme přejít rovnou k věci.“ Nepohnula se však. Sjela očima k Reacherovu pasu, kde měl další jizvu, tou dobou přes čtvrt století starou, velkou ohavnou bílou hvězdici protkanou hrubými stehy, protnutou ranou po noži, o něco čerstvější, ale také starou.

„Já vím,“ pravil Reacher. „Z estetického hlediska na mě není zrovna nejlepší pohled. Přesto můžete dál.“

Sullivanová odmítla. „Počkám radši v autě. Pohovoříme si u snídaně.“

„Kde?“

„Dva bloky dál je bistro.“

„Platíte?“

„Za sebe. Za vás ne.“

„O dva bloky dál? Mohla jste přinést kávu.“

„To jsem mohla, ale neudělala.“

„Jak to vypadá, jste opravdu velká pomoc. Dejte mi jedenáct minut.“

„Jedenáct?“

„Tak dlouho mi to po ránu trvá.“

„Většina lidí by řekla deset.“

„V tom případě jsou rychlejší než já, nebo méně přesní.“ Reacher zavřel dveře, přešel zpátky k posteli a svlékl si opět kalhoty. Vypadaly v pořádku. Položit je pod matraci je skoro stejně účinné jako žehlení. Reacher zamířil do koupelny a pustil sprchu. Vyčistil si zuby, vstoupil pod vlažný pramínek a použil zbytek mýdla a šamponu. Utřel se vlhkým ručníkem, oblékl se a vyšel na parkoviště. Přesně jedenáct minut. Byl otrokem zvyku.

Major Sullivanová otočila auto. Byl to ford, stejný model, jaký před mnoha dny provezl Reachera přes Missouri. Reacher otevřel dvířka spolujezdce a nastoupil. Sullivanová se napřímila v zádech, zařadila rychlost a vyjela z parkoviště, pomalu a opatrně. Sukně uniformy jí sahala po kolena. Měla na sobě tmavé nylonky a prosté šněrovací boty.

Reacher se jí zeptal: „Jak se jmenujete?“

Sullivanová opáčila: „Předpokládám, že umíte číst.“

„Myslel jsem křestním jménem.“

„To vás nemusí zajímat. Říkejte mi majore Sullivanová.“ Sullivanová to neřekla ani přátelsky, ani nepřátelsky. Což se dalo předpokládat. Uvolněný vztah nezapadal do programu. Armádní obhájci jsou pracovití, inteligentní a profesionální, ale vždycky stojí na straně armády.

Bistro se skutečně nacházelo o dva bloky dál, ale ty bloky byly dlouhé. Doleva, doprava a pak kostrbatá nákupní zóna podél další tříproudové silnice. Minuli železářství, lékárnu, rámování obrazů, obchod se zbraněmi a zubaře. Bistro stálo osamocené na konci nákupní zóny, na svém vlastním pozemku. Mělo bílou omítku a vnitřní vybavení, které Reacherovi prozradily, že majitelem je Řek a na jídelníčku bude milion položek. Takže restaurace, podle jeho názoru, ne bistro. Bistra jsou bídná, nuzná a prostá zařízení, bezohledná jako bojové pušky.

Vybrali si box v postranním křídle a servírka přinesla bez požádání kávu, čímž si podnik u Reachera trochu polepšil. Jídelní lístek byl zatavený v laminátu, měl několik stránek a zabíral skoro celý stůl. Reacher našel na straně dva palačinky a vajíčka a nepátral dál.

Sullivanová pravila: „Navrhuju přiznání viny. Budou požadovat pět let, já nabídnu jeden rok a dohodneme se na dvou. To přežijete. Dva roky vás nezabijí.“

Reacher se zeptal: „Kdo je Candice Daytonová?“

„To není můj případ. Promluví si o něm s vámi někdo jiný.“

„A kdo byl přesně Juan Rodriguez?“

„Člověk, kterého jste uhodil do hlavy a který zemřel na následky zranění.“

„Nepamatuju si na něj.“

„To není zrovna nejlepší, co byste mohl v takovém případě uvést. Znělo by to, jako byste do hlavy uhodil tolik lidí, že vám splývají. Mohl byste tím vyvolat další šetření. Někoho by třeba napadlo začít sepisovat seznam. A podle toho, co jsem slyšela, by to byl velice dlouhý seznam. Sto desátá jednotka si tenkrát nebrala servítky.“

„A bere si je nyní?“

„Situace se trochu zlepšila. Není ale ideální.“

„Podle vašeho názoru?“

„Z mé zkušenosti.“

„Víte něco o Susan Turnerové?“

„Znám jejího právníka.“

„A?“

„Vzala úplatek.“

„Víte to jistě?“

„Existuje tolik elektronických údajů, že by unesly bitevní loď. Předevčírem v deset hodin ráno otevřela bankovní účet na Kajmanských ostrovech, v jedenáct se na něm objevilo sto tisíc dolarů a ve dvanáct byla zatčena, víceméně při činu. To mi přijde dost jednoznačné. A dost typické pro sto desátou jednotku.“

„To zní, jako byste neměla mou starou jednotku vůbec ráda. Což by mohl být problém. Protože mám právo na řádnou obhajobu. Šestý dodatek a tak podobně. Jste na tu práci vhodná osoba?“

„Jsem osoba, kterou jsou vám ochotni poskytnout, tak se s tím smiřte.“

„Nemyslíte, že bych se měl alespoň podívat na důkazy, které proti mně máte? Nestojí to také náhodou v šestém dodatku?“

„Před šestnácti lety jste se neobtěžovali s papírováním.“

„Trochu jsme se ale snažili.“

„Já vím,“ opáčila Sullivanová. „Viděla jsem výsledky. Mimo jiné jste dělali denní přehledy. Mám jeden, ve kterém stojí, že jdete na pohovor s panem Rodriguezem. Pak mám propouštěcí zprávu z pohotovosti okresní nemocnice ze stejného dne, kde se píše mimo jiné o zranění hlavy.“

„A to je všechno? Kde je souvislost? Mohl po mém odchodu spadnout ze schodů. Mohl ho porazit náklaďák.“

„Lékaři z pohotovosti si myslí, že by tam nějaká souvislost mohla být.“

„To je chabý důkaz,“ namítl Reacher. „Vlastně to vůbec žádný důkaz není. Na nic z toho si nepamatuju.“

„Pamatujete si ale na schody, ze kterých mohl pan Rodriguez po vašem pohovoru spadnout.“

„Spekulace,“ prohlásil Reacher. „Hypotéza. Řečnická figura. Stejně jako ten náklaďák. Nemají nic v ruce.“

„Mají přísežné prohlášení,“ poopravila Sullivanová. „Učinil ho o něco později sám pan Rodriguez. Uvádí vás jako útočníka.“

OSMÁ KAPITOLA

SULLIVANOVÁ ODHODILA AKTOVKU na vinylovou lavici v boxu. Vytáhla tlustou složku a položila ji na stůl. „Hezké čtení,“ popřála.
Hezké čtení to samozřejmě nebylo. Byl to dlouhý a špinavý záznam o dlouhém a špinavém vyšetřování dlouhého a špinavého zločinu. Hlavní příčina spočívala v operaci Pouštní štít z konce devadesátých let minulého století, v rámci hromadění sil na operaci Pouštní bouře v první fázi války v Perském zálivu poté, co irácký Saddám Husajn napadl svého souseda Kuvajt. Půl milionu mužů a žen ze svobodného světa se přes šest dlouhých měsíců shromažďovalo, aby nakopali Husajna do zadku, což nakonec trvalo sto hodin. Pak se těch půl milionu mužů a žen zase vrátilo domů.

Problém působilo postupné ubývání materiálu. Armáda potřebuje spoustu věcí. Šest měsíců se přivážely a šest měsíců odvážely. A přivážení se věnovala větší pozornost než odvozu. Odvoz byl chaotický a probíhal kus po kuse. Týkal se tuctu národností. Stručně řečeno, spousta věcí se ztratila. Což byla ostuda. Záznamy však musely souhlasit. Tak se nějaké věci odepsaly jako zničené nebo poškozené, některé byly prohlášeny za ztracené a účetnictví se uzavřelo.

Pak se však jisté položky začaly objevovat na ulicích amerických měst.

Sullivanová se zeptala: „Už se pamatujete?“

„Ano,“ potvrdil Reacher. Pamatoval si velice dobře. Byl to druh zločinu, kvůli kterému založili sto desátou jednotku. Přenosné vojenské zbraně neskončí na ulici náhodou. Musí se ukrást, přesunout a prodat. Dělají to neznámí lidé, ale je známo, v jakých oblastech operují. V první řadě v oblasti logistiky. Výtečníci, kteří týdně přesouvají desítky tun s mlhavými nákladovými listy, vždycky najdou způsob, aby jedna dvě tuny zmizely, tu a tam, z legrace a pro zisk. Nebo stovky tun. Sto desátá jednotka dostala za úkol, aby zjistila kdo, jak, kde a kdy. Jednotka byla nová, musela si udělat jméno, a pustila se do onoho úkolu s plným nasazením. Reacher nad tím strávil stovky hodin a jeho tým ještě o mnoho hodin víc.

Reacher si postěžoval: „Pořád si ale nepamatuju na toho Juana Rodrigueze.“

Sullivanová poradila: „Podívejte se na poslední stránku.“

Reacher uposlechl a zjistil, že si na Juana Rodrigueze pamatuje velice přesně.

Ale ne jako na Juana Rodrigueze.

Sto desátá jednotka dostala spolehlivý tip na člena pouličního gangu v South Central Los Angeles, kterému se říkalo Pes, což byla zkratka přezdívky Velký pes, protože dotyčný byl údajně velký jak z hlediska postavení, tak i stavby těla. DEA se o něj nezajímala, protože neválčil kvůli drogám. Informátor, který ten tip dal, jako všichni neutrálové tvrdil, že vydělává hromady peněz prodejem zbraní oběma stranám zároveň. Prý se za ním dá jít osobně. Chystá se prodat jedenáct beden armádních SAW. Slovo SAW v tomto případě neznamenalo kovový nástroj s malými zuby na řezání dřeva. Pocházelo sice také z angličtiny, ale byla to zkratka pro Squad Automatic Weapons, což jsou hrůzostrašné, lehké kulomety s hrůzostrašnými schopnostmi a možnostmi.

Reacher se vypravil do South Central LA, procházel se po rozpálených prašných ulicích a kladl na správných místech správné otázky. V prostředí, které bylo jednoznačně vojenské, se tak vydával za neloajálního bačkoráka se zajímavým zbožím na prodej. Granáty, granátomety, velké množství protitankové munice, pistole Beretta. Zájemci byli opatrní, ale role nakonec zabrala. O dva dny později se sešel tváří v tvář se Psem, který byl skutečně velký, zejména na šířku. Musel vážit dobrých sto osmdesát kilo.

Poslední list ve složce bylo přísežné prohlášení nadepsané Výpověď Juana Rodrigueze, alias Velký pes, alias Pes. Reacherovo jméno se vyskytovalo na každém řádku a nechyběl ani dlouhý seznam zranění, včetně prasklé lebky, zlomených žeber, poranění tkáně a pohmožděnin. Výpověď končila Rodriguezovým podpisem, svědecky potvrzeným jakýmsi právníkem z Ventura Boulevard v Studio City v Los Angeles a notářsky ověřeným někým úplně jiným.

Sullivanová se otázala: „Už jste si na něj vzpomněl?“

„Ten chlap v tom přísežném prohlášení lže,“ opáčil Reacher. „Nedotkl jsem se ho ani prstem.“

„Opravdu?“

„Proč bych to dělal? Nezajímal jsem se o něj. Potřeboval jsem jenom zjistit zdroj. Chtěl jsem zjistit jméno chlapa, od kterého zbraně kupoval.“

„Neděsila vás představa zbraní SAW v ulicích LA?“

„To byl problém losangeleského policejního oddělení, ne můj.“

„Zjistil jste to jméno?“

„Ano.“

„Jak?“

„Položil jsem otázku a dostalo se mi odpovědi.“

„Takhle jednoduše?“

„Víceméně.“

„Co to znamená?“

„Byl jsem dobrý vyšetřovatel. Vyvolal jsem v něm dojem, že vím víc, než jsem skutečně věděl. Nebyl moc chytrý. Překvapuje mě, že měl vůbec mozek, který šlo zranit.“

„Tak jak vysvětlíte tu lékařskou zprávu z nemocnice?“

„Musím ji vysvětlovat? Takoví chlapi se stýkají s nejrůznějšími nechutnými týpky. Třeba vzal den předtím někoho na hůl. Neobchodoval v moc civilizovaném prostředí.“

„Takže tohle je vaše obhajoba? Udělal to nějaký jiný frajer?“

„Kdybych to udělal já, nezvládl by cestu do nemocnice. Byla to beznadějná bečka sádla.“

„Nemůžu předstoupit před žalobce s objasněním udělal to jiný frajer. Nemůžu uvést, že důkazem je skutečnost, že kdybyste to udělal vy, určitě byste ho zabil a nezpůsobil byste mu jenom smrtelná zranění.“

„Budete muset.“

„Ne, nebudu muset. Dávejte dobrý pozor, Reachere. Tohle není žádná legrace. Můžu dosáhnout oboustranně výhodné dohody, ale musíte se téhle záležitosti postavit čelem. Musíte se přiznat a prokázat trochu kajícnosti.“

„Jsem jiného názoru.“

„Dávám vám nejlepší radu.“

„Můžu dostat nového právníka?“

„Ne,“ odmítla Sullivanová. „To nemůžete.“

Zbytek snídaně dojedli mlčky. Reacher by se nejradši přesunul k jinému stolu, ale neudělal to, protože se obával, že by to působilo malicherně. Rozdělili se o účet, zaplatili a vyšli k autu, kde Sullivanová oznámila: „Mám ještě něco jiného na práci. Můžete se vrátit pěšky. Nebo jet autobusem.“

Nastoupila do auta a odjela. Reacher zůstal odkázaný sám na sebe, na parkovišti restaurace. Po tříproudové silnici, kterou měl před sebou, jezdil místní autobus. Třicet metrů nalevo byla zastávka s lavičkou. Čekali na ní dva lidé. Dva muži. Mexičani, oba o hodně hubenější než Velký pes. Patrně poctiví občané na cestě za zahradnickou prací na hřbitově nebo za domovnickou prací v Alexandrii nebo v samotném Washingtonu.

Padesát metrů napravo byla další zastávka. S další lavičkou. Na bližší straně ulice, ne na opačné. Směrem na sever, ne na jih. Směrem ven z města, ne do centra. Do McLeanu a pak možná do Restonu. A potom nejspíš do Leesburgu a až do Winchesteru. Odkud bude odjíždět víc autobusů, větších autobusů, přes Apalačské hory do Západní Virginie, do Ohia a do Indiany. A dál a dál. Pryč od Washingtonu.

Předtím tě nenašli. Nenajdou tě ani teď.

Opětovné propuštění z armády, tentokrát pro hrubý trestný čin.

Nechce vás vidět.

Reacher čekal. Byla zima. Panoval plynulý provoz. Po ulici jezdila osobní auta a náklaďáky. Všech modelů, všech značek, všech barev. Pak se v dálce nalevo vynořil autobus. Směrem na sever, ne na jih. Směrem ven z města, ne do centra. Zastávku měl Reacher padesát metrů napravo. Čekal. Autobus byla jenom přestavěná dodávka. Místní doprava, ne dálková. Komunální služba za dotované jízdné. Autobus se pomalu s hrkáním blížil.

Reacher ho nechal projet. Autobus ho minul a pokračoval lhostejně dál.

Reacher se vrátil pěšky k hlavnímu stanu sto desáté jednotky. Celkem tři kilometry, celkem třicet minut. Prošel kolem motelu. Auto s promáčknutými dveřmi zmizelo od chodníku. Buď ho někdo vyzvedl, nebo ukradl.

Za pět minut osm ráno vstoupil Reacher do staré kamenné budovy a setkal se s dalším právníkem, který mu prozradil, kdo je Candice Daytonová a proč je nešťastná.

DEVÁTÁ KAPITOLA

DO BUDKY SE VRÁTIL STRÁŽNÝ, se kterým se Reacher seznámil předchozí odpoledne. Denní směna. Kývl přes bránu na pozdrav a Reacher zamířil ke krátkému schodišti a čerstvě natřeným dveřím. Humvee stálo pořád na parkovišti. Stejně jako červené dvousedadlové autíčko. Auto s promáčknutými dveřmi chybělo.

Na recepci ve vestibulu měl službu nový seržant. Patrně mu končila noční směna. Byl to běloch, o něco odměřenější než ke konci Leachová. Ne vyloženě nepřátelský, ale tichý a nepatrně nesouhlasný, jako mírnější verze chlápků v tričkách z minulého večera: Uvrhl jste hanbu na celou jednotku. Oznámil: „Podplukovník Morgan požaduje, abyste se okamžitě ohlásil v místnosti 207.“

Reacher odvětil: „Jak moc okamžitě?“

Seržant sdělil: „Okamžitě, pane.“

„Děkuju, seržante,“ řekl Reacher. Kancelář 207 se nacházela v prvním patře, čtvrtá nalevo, vedle jeho vlastní. Nebo vedle kanceláře Susan Turnerové nebo v současné době Morganovy. Kdysi dávno patřila Karle Dixonové, Reacherově přebornici přes čísla. Jeho expertce na finance. Mnohokrát se osvědčila v těch nejhorších časech. V devadesáti devíti případech ze sta dochází ke zločinům z lásky, nenávisti nebo kvůli penězům, a navzdory tomu, co tvrdí bible, jsou peníze nejčastější příčinou. Dixonová měla cenu zlata a Reachera poutaly ke kanceláři 207 příjemné vzpomínky.

Vystoupal po schodech, prošel chodbou a minul svou starou kancelář. Vedle dveří stále visela tabulka: Maj. S. R. Turnerová, velící důstojník. V hlavě mu zazněl hlas kapitána Weisse a majora Sullivanové: Vzala úplatek. Možná existuje nevinné vysvětlení. Možná umřel vzdálený strýc a zanechal jí akcie v uranovém dole. Ten důl je možná v zahraničí. Tím by se vysvětloval převod do daňového ráje. Důl je třeba v Austrálii. V Austrálii se těží hodně uranu. A zlato, uhlí a železná ruda. Nebo někde v Africe. Reacher zalitoval, že nemá po ruce Karlu Dixonovou. Té vždycky stačilo podívat se na papír a hned jí bylo všechno jasné.

Do dveří 207 vstoupil bez zaklepání. Neviděl důvod, proč by měl klepat. Kromě Morgana byl patrně nejvyšší šarží v budově. A šarže je šarže, i za těch nejpodivnějších okolností. Tak vešel rovnou dovnitř.

Místnost zela prázdnotou. A už to nebyla kancelář. Přeměnili ji na cosi jako konferenční sál. Psací stůl nahradila velká kulatá deska se šesti židlemi. Uprostřed trůnil černý pavouk, nejspíš kombinace mikrofonů a reproduktorů pro volání s nepřítomnými účastníky. U stěny stál plochý pult, patrně na kávu a sendviče pro návštěvníky. Svítidlo se nezměnilo. Ve skleněné míse však svítila nová úsporná žárovka, slabě a nazelenale.

Reacher přistoupil k oknu a pohlédl ven. Moc toho neviděl. Budova neměla na téhle straně parkoviště. Byla tam jen velká popelnice a hromada vyhozeného nábytku. Židle k psacím stolům a kartotéky. Polstrování se nafouklo vlhkem a kartotéky už stačily zrezivět. Vzadu se tyčila kamenná stěna a za ní se otvíral poměrně slušný výhled na hřbitov a řeku. V dálce se nejasně rýsoval zamlžený Washington Monument. Za ním svítilo nízko na obloze vodnaté slunce.

Otevřely se dveře a Reacher se otočil. Čekal Morgana, ale nebyl to Morgan. Ve dveřích se zjevilo déjà vu. V úhledné vycházkové uniformě a s výložkami vojenské prokuratury. Právnička. Podle jmenovky Edmondsová. Trochu se podobala Sullivanové. Tmavá, nakrátko ostříhaná, velice profesionální, v sukni, nylonkách a prostých černých botách. Ale mladší než Sullivanová. A ne tak vysoko postavená. Byla pouze kapitán. A měla levnější aktovku.

Otázala se: „Major Reacher?“

Reacher odvětil: „Dobré ráno, kapitáne.“

Právnička se představila: „Jsem Tracy Edmondsová. Pracuji na velitelství lidských zdrojů.“

Což bylo velitelství, kterému se za starých časů říkalo v normální angličtině personální. Reachera proto v první chvíli napadlo, že přišla, aby s ním probrala úřední papíry. Plat, bankovní údaje a všechno ostatní. Pak mu však došlo, že kvůli něčemu takovému by za ním neposlali právničku. S podobným úkolem by se krásně vypořádal obyčejný úředník. Takže patrně přišla kvůli Candice Daytonové. Neměla ale moc vysokou hodnost, bez požádání sdělila své křestní jméno a tvářila se otevřeně, přátelsky a starostlivě, což naznačovalo, že Candice Daytonová není tak závažný problém jako Velký pes.

Reacher se zeptal: „Víte něco o Susan Turnerové?“

„O kom?“

„Právě jste minula její kancelář.“

„Vím jenom to, co se ke mně doneslo.“

„A co se k vám doneslo?“

„Vzala úplatek.“

„Za co?“

„To je, myslím, důvěrné.“

„Nemůže to být důvěrné. Zavřeli ji ještě před přelíčením. Takže v zápisech musí být uvedený pravděpodobný důvod. Nebo jste se za dobu mé nepřítomnosti přestali řídit civilizovanou právní vědou?“

„Prý pozdržela o den předání klíčových informací. Nikdo nechápal proč. Teď už je to jasné.“

„Předání jakých informací?“

„Zatkla pěchotního kapitána z Fort Hood. Údajně se jedná o špionážní případ. Kapitán prozradil jméno své kontaktní osoby cizího původu. Major Turnerová si nechala to jméno den pro sebe a kontaktní osoba stačila uniknout.“

„Kdy přesně k tomu došlo?“

„Před zhruba čtyřmi týdny.“

„Zatkli ji ale teprve předevčírem.“

„V den, kdy jí zaplatila ta kontaktní osoba cizího původu. Což byl důkaz, na který čekali. Bez něho by se ta prodleva dala vysvětlit jako neschopnost, ne jako trestný čin.“

„Zažádala o předběžná ochranná opatření?“

„Myslím, že ne.“

„Kdo je její právník?“

„Plukovník Moorcroft. Z Charlottesville.“

„Z té školy vojenské prokuratury?“

Edmondsová přikývla. „Učí obhajobu v trestních věcech.“

„To za ní jezdí z takové dálky?“

„Ne, mám pocit, že se ubytoval v Dyeru.“

Což znamenalo, že se ubytoval v prostorách pro hostující důstojníky na spojené základně Dyer-Helsington House. Ne zrovna v Ritzu, ale úrovní ubytování k němu základna neměla daleko. Rozhodně byla mnohem lepší než ušmudlaný motel u tříproudové silnice kilometr a půl od Rock Creeku.

Edmondsová odtáhla pro Reachera jednu ze židlí, pak jednu pro sebe a sedla si ke konferenčnímu stolu. Prohlásila: „Candice Daytonová.“

Reacher se také posadil a sdělil: „Nevím, kdo to je.“

„Obávám se, majore, že popíráním ničeho nedosáhnete. To nikdy nefunguje.“

„Nemůžu se tvářit, že znám někoho, na koho si nevzpomínám.“

„Vrháte tím na sebe špatné světlo. Vytváříte stereotyp odmítání. Obojí se nakonec obrátí proti vám.“

„Kdo to je?“

Edmondsová zvedla ze stolu aktovku a otevřela ji. Vytáhla složku. Ujistila se: „Souhlasí, že jste byl několikrát nasazený v Koreji?“

„Mnohokrát.“

„Včetně jedné příležitosti, kdy jste krátce spolupracoval s padesátou pátou jednotkou vojenské policie?“

„Když to říkáte.“

„Ano, přesně to říkám. Stojí to tady černé na bílém. Bylo to hodně ke konci vaší kariéry. Skoro poslední stanoviště, kde jste působil. Byl jste umístěný v Camp Red Cloud. Což je mezi Soulem a demilitarizovanou zónou.“

„Vím, kde to je.“

„Candice Daytonová byla americká občanka a tou dobou pobývala přechodně v Soulu.“

„Civilistka?“

„Ano. Už se na ni pamatujete?“

„Ne.“

„Měli jste krátký milostný románek.“

„Kdo?“

„Vy s paní Daytonovou, samozřejmě.“

„Nepamatuju si na ni.“

„Jste ženatý?“

„Ne.“

„Byl jste někdy ženatý?“

„Ne.“

„Měl jste hodně známostí?“

„To je velice osobní otázka.“

„Jsem vaše právnička. Měl jste hodně známostí?“

„Co nejvíc jsem stihnul. Ženám se nevyhýbám. Řekl bych, že je to u mě biologicky podmíněné.“

„Měl jste tedy tolik žen, že se na všechny nepamatujete?“

„Na pár se snažím zapomenout.“

„Spadá do té kategorie i paní Daytonová?“

„Nespadá. Kdybych se na ni snažil zapomenout, znamenalo by to, že si na ni pamatuju. Chápete? A na nikoho takového si nepamatuju.“

„Našlo by se i víc žen, na které si nepamatujete?“

„Jak to mám vědět?“

„Vidíte, přesně to jsem myslela, když jsem mluvila o zavedení stereotypu. Ten vám jedině uškodí u soudu.“

„U jakého soudu?“

„Candice Daytonová odjela ze Soulu brzy po vás a vrátila se do Los Angeles, odkud pochází. Byla ráda, že je doma. Sehnala zaměstnání a pár let se jí poměrně dařilo. Brzy se jí narodila dcera, která prospívala a pak si vedla dobře ve škole. Paní Daytonová povýšila a koupila si větší dům. Všechno podle představ. Pak ale vypukla ekonomická krize, paní Daytonová přišla o práci a pak i o dům. V současné době bydlí s dcerou v autě a hledá finanční pomoc, na kterou má nárok.“

„Co s tím mám společného?“

„Otěhotněla v Koreji, majore. Její dcera je vaše.“

DESÁTÁ KAPITOLA

EDMONDSOVÁ PROLISTOVALA SLOŽKU. Obracela jemnými prsty stránku po stránce. Oznámila: „Armáda zastává politiku pasivního přístupu. Nevysíláme pátrací jednotky. Jenom si zapíšeme jméno otce. Většinou se nic nestane. Pokud k nám ovšem otec sám nepřijde, jako jste to udělal vy. V tom případě je naší povinností jednat. Takže budete muset uvést před soudem v Los Angeles vaše současné postavení a místo bydliště.“

Edmondsová našla stránku, kterou hledala. Vytáhla ji ze složky. Posunula ji přes konferenční stůl. Oznámila: „Jako vaše právnička bych samozřejmě navrhovala test otcovství. Budete za něj muset zaplatit, ale bylo by vrcholně nerozumné pokračovat v dalších krocích, aniž byste ho měl v ruce.“

Reacher sebral nabízený list papíru. Byla to naprosto čerstvá kopie přísežného prohlášení. Velice podobného prohlášení Velkého psa. Podpisy, právníci, pečeti, razítka, vše vyřízeno v kanceláři v severním Hollywoodu. Jeho jméno stálo na každém řádku. Bylo tam uvedeno, odkdy dokdy působil u padesáté páté jednotky. Včetně ostatních časových údajů a společenských aktivit. Candice Daytonová si musela vést velice podrobný deník. Nechybělo ani datum narození dítěte. Holčička se narodila přesně devět měsíců poté, co měl odslouženou polovinu v Red Cloud. Dostala jméno Samantha. Patrně se jí říkalo Sam. Teď jí bude čtrnáct. Brzy už patnáct.

Edmondsová posunula přes stůl druhý list papíru. Novou jasnou fotokopii rodného listu. Sdělila: „Neuvedla vaše jméno. Myslím, že zpočátku jí to tak vyhovovalo. Teď na ni však dolehly těžké časy.“

Reacher nic neřekl.

Edmondsová dodala: „Neznám vaši současnou finanční situaci. Ale na dceru budete muset platit něco přes tři roky. Možná o něco déle, jestli se rozhodne studovat. Tipuju, že soud se s vámi spojí tak za měsíc, a můžete se s nimi dohodnout.“

Reacher opáčil: „Nepamatuju si na ni.“

„Radím vám, abyste tohle neopakoval moc často. Tyhle záležitosti mají tendenci vyvolávat negativní emoce a bylo by dobré, kdybyste paní Daytonovou zbytečně nedráždil. Naopak bych vám doporučovala, abyste se s ní sám spojil. Co nejdříve. Prokázal byste tím dobrou vůli.“

Edmondsová si vzala zpátky přísežné prohlášení a rodný list. Uložila je na původní místo do složky. Zastrčila složku do aktovky a zavřela ji. Prohlásila: „Jak, majore, víte, jednotný zákoník vojenské justice se na cizoložství stále dívá jako na trestný čin. Hlavně v případě, když má dotyčný přístup k tajným informacím. Protože hrozí vysoké riziko prozrazení. Zejména pokud je ve hře civilistka. Pokud se však budete chovat vůči paní Daytonové dostatečně rozumně, myslím, že bych mohla prokurátora přesvědčit, aby na tenhle aspekt zapomněl. Musíte se ale na paní Daytonovou obrátit s nabídkou. Jak už jsem říkala. Co nejdříve. To by se mohlo setkat s úspěchem. Alespoň v očích prokurátora.“

Reacher nic neřekl.

Edmondsová pokračovala: „Došlo k tomu koneckonců před mnoha lety. A podle všeho neutrpěla škodu národní bezpečnost. Pokud ovšem nebude na překážku ta druhá záležitost. Ta záležitost s panem Rodriguezem. Možná proti vám budou chtít použít všechno, co se jim podaří najít, a v tom případě vám nebudu moct pomoct.“

Reacher nic neřekl.

Edmondsová se zvedla od stolu a oznámila: „Zůstanu s vámi ve styku, majore. Dejte mi vědět, kdybyste něco potřeboval.“

Vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře. Reacher naslouchal, jak cvaká podpatky po linoleu. Pak se rozhostilo naprosté ticho.

Otcovství je jedna z nejběžnějších mužských zkušeností v lidské historii. Ale Reacher ji vždycky považoval za nepravděpodobnou. Za čistě teoretickou. Jako možnost získat Nobelovu cenu, hrát v Světové sérii nebo umět zpívat. V podstatě ne za zcela vyloučenou, ale nedomníval se, že by ho někdy potkala. Byl to osud určený pro jiné lidi, ne pro něho. Znal otce, počínaje jeho vlastním, znal dědečky a otce svých kamarádů z mládí a pak se oženilo pár jeho vlastních přátel a začali zakládat rodiny. Stát se otcem mu připadalo nesmírně snadné a zároveň nekonečně komplikované. Jednoduché na povrchu. Pod povrchem příliš složité, než aby si s tím lámal hlavu. Tak usoudil, že je to situace, která se odvíjí den po dni. Doufáte v nejlepší a vždycky kladete jednu nohu před druhou. V dětství mu vždycky připadalo, že otec je hlavou rodiny. Při pohledu zpátky však viděl, že se učil za pochodu.

Samantha Daytonová.

Sam.

Čtrnáctiletá.

Víc na ni Reacher nestihl myslet. Ne v tu chvíli. Protože se otevřely dveře a vstoupil Morgan, stále ve své bojové uniformě, stále s brýlemi na nose, stále upravený, vyparáděný a jako podle příručky. Oznámil: „Dávám vám pro dnešek volno, majore. Dostavte se zítra do osmi hodin ráno.“

Trest v podobě nudy. Celý den nic na práci. Ne neobvyklá taktika. Reacher neodpověděl. Jen zůstal sedět a díval se do dálky. Špatné chování nebo drobná neposlušnost nemohly zhoršit situaci, ve které se ocitl. Ne v onom bodě. Ale Morgan zůstal na oplátku stát, blbý jako pučtok, a držel dveře, tak Reacherovi nakonec nezbylo nic jiného než vstát a vypochodovat z místnosti. Prošel pomalu chodbou a počkal, dokud za sebou Morgan nezabouchne dveře své kanceláře.

Pak se zastavil a otočil.

Vrátil se dozadu do chodby a zadíval se na kancelář nalevo. Místnost 209. Kdysi dávno na začátku kancelář Calvina Franze. Dobrého přítele, teď mrtvého. Reacher otevřel dveře, strčil dovnitř hlavu a spatřil dva muže, které neznal. Poddůstojníky, ale ne ty z motelu z předešlého večera. Ne ty dva v tričkách. Seděli zády k sobě u psacích stolů a pracovali usilovně na počítačích. Vzhlédli od obrazovek.

„Pokračujte,“ vyzval je Reacher.

Zacouval a zkusil protější dveře. Místnost 210, kdysi doupě Davida O’Donnella. O’Donnell byl, pokud věděl, stále naživu. Reacher zaslechl, že dělá soukromého detektiva ve Washingtonu. Ne moc daleko. Nakoukl do dveří a uviděl ženu u psacího stolu. Měla na sobě bojovou uniformu s výložkami nadporučíka. Zvedla hlavu.

„Promiňte,“ omluvil se Reacher.

Místnost 208 patřívala Tonymu Swanovi. Dalšímu dobrému kamarádovi, také mrtvému. Reacher otevřel dveře a podíval se dovnitř. Nikde nikdo. Ale byla to kancelář jen pro jednoho člověka a ten člověk byla žena. Na parapetu pod oknem ležel klobouk od ženské uniformy a na psacím stole ciferníkem dolů malé rozepnuté hodinky.

Kancelář 207 už Reacher navštívil. Kdysi doménu Karly Dixonové a nyní území nikoho. Konferenční místnost. Dixonová, pokud věděl, byla stále naživu. Když o ní slyšel naposledy, pracovala v New Yorku. Jako soudní znalkyně v oboru účetnictví, takže měla spoustu práce.

V kanceláři 206 sídlila dřív Frances Neagleyová. Přímo naproti Reacherovi, protože toho pro něj nejvíc dělala. Nejlepší seržantka, jakou kdy měl. Stále naživu a majetná, pokud se nemýlil, zaměstnaná v Chicagu. Reacher nakoukl dovnitř a spatřil poručíka, který ho odvezl předchozí večer do motelu. Prvním autem, které řídil svobodník. Poručík seděl u psacího stolu a telefonoval. Vzhlédl. Reacher zavrtěl hlavou a vyšel pozadu z místnosti.

Kancelář 204 patřívala Stanu Lowreymu. Drsnému muži a dobrému vyšetřovateli. Odešel brzy, jediný z celé původní jednotky, který byl natolik chytrý, aby vyvázl bez šrámu. Přestěhoval se do Montany, kde choval ovce a stloukal máslo. Nikdo nechápal proč. Byl jediným černochem v široširém okolí a neměl nejmenší ponětí o hospodaření. Žil prý ale šťastně. Dokud ho nesrazil náklaďák. V jeho kanceláři seděl kapitán ve vycházkové uniformě. Prcek, který měl za chvíli vypovídat před soudem. Jinak se ty jeho parádní hadry nedaly vysvětlit. Reacher pravil: „Promiňte,“ a odporoučel se.

Do místnosti 203 se dříve zamykaly důkazy a stále sloužila starému účelu. Stejně jako místnost 201, kde se skladovaly šanony, a místnost 202 pro úředníky. Reacher v ní narazil na seržanta, poměrně starého a šedého, patrně rok za rokem bojujícího, aby ho nepropustili do zálohy. Reacher kývl na pozdrav, vycouval a sešel do přízemí.

Noční služba s kyselým obličejem už odešla a na její místo na recepci nastoupila Leachová. Chodba za ní vedla ke kancelářím v přízemí, od čísla 101 až po číslo 110. Reacher do všech nahlédl. V kancelářích 109 a 110 dřív sídlili Jorge Sanchez a Manuel Orozco a nyní patřily podobným chlápkům z mladší generace. V místnostech 101 až 108 neobjevil nikoho zajímavého, až na místnost 103, což bylo stanoviště službu konajícího důstojníka. Seděl v ní dobře vypadající kapitán, kterému táhlo na třicítku. Před sebou měl stůl dvakrát větší než ostatní, celý pokrytý telefony, poznámkovými bloky, formuláři na zaznamenávání vzkazů a zápisníkem s tolika popsanými stránkami otočenými dozadu, že připomínal obrovský natupírovaný účes padesátých let dvacátého století. Na otevřené stránce se černaly hněvivé čmáranice. Reachera zaujaly vystínované krabice, malůvky a neprůchodná spirálová bludiště. Ten chlap očividně trávil spoustu času na telefonu, často čekal, až ho přepojí, často čekal, až se ozve volaný, a většinou se nudil. Když promluvil, poznal Reacher okamžitě jeho jižanský přízvuk. Mnohokrát s ním mluvil z Jižní Dakoty. Kapitán ho přepojoval k Susan Turnerové.

Reacher se ho zeptal: „Pracuje tady ještě nějaký jiný personál?“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Tohle je všechno. Nemůžeme vám nabídnout víc, než vidíte. Máme lidi všude po Spojených státech a v zámoří, ale nikoho jiného v tomhle vojenském okresu.“

„Kolik jich máte v Afghánistánu?“

„Dva.“

„Co tam dělají?“

„Nemůžu vám sdělit podrobnosti.“

„Nebezpečné nasazení?“

„Existují nějaká jiná? V Afghánistánu?“

Cosi v kapitánově hlase.

Reacher se zeptal: „Jsou v pořádku?“

„Včera vynechali kontrolní rádiové hlášení.“

„Je to neobvyklé?“

„Ještě k tomu nikdy nedošlo.“

„Víte, jaké je jejich poslání?“

„Nemůžu vám to prozradit.“

„Nežádám vás, abyste mi ho prozradil. Ptám se vás, jestli o něm víte. Jinými slovy, jak moc je to poslání tajné.“

Kapitán se na okamžik zarazil a odpověděl: „Ne, nevím, jaké je jejich poslání. Vím jedině to, že trčí někde v Zapadákově a nehlásí se.“

Reacher opáčil: „Děkuju, kapitáne.“ A s tím zamířil zpátky k recepci, kde se zeptal Leachové na vozový park. Leachová zaváhala a Reacher objasnil: „Dostal jsem dneska volno. Podplukovník Morgan nenařídil, že musím sedět v rohu. Patrně se jedná o opomenutí, ale mám právo vykládat si jeho rozkazy, jak nejvíc se mi líbí.“

Leachová se otázala: „Kam máte namířeno?“

„Do Fort Dyer,“ sdělil Reacher. „Chci si popovídat s plukovníkem Moorcroftem.“

„S právníkem majora Turnerové?“

Reacher přikývl. „A Dyer je rozhodně necelých deset kilometrů daleko. Nenapomůžete při páchání závažného zločinu.“

Leachová se na okamžik zamyslela a pak otevřela zásuvku a vytáhla špinavý klíč. Sdělila: „Je to starý modrý chevy. Sedan. Potřebuju ho vrátit do večera. Nemůžu připustit, abyste si ho nechal přes noc.“

„Komu patří ten červený sporťák na parkovišti?“

Leachová odpověděla: „To je auto majora Turnerové.“

„Znáte ty kluky v Afghánistánu?“

Leachová přikývla. „Jsou to moji kamarádi.“

„Jsou dobří?“

„Ti nejlepší.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

NA PARKOVIŠTI PŘED HLAVNÍM STANEM stály tři sedany značky Chevrolet a dva byly staré, avšak pouze jeden starý a modrý. Špinavý, otlučený, pokleslý v pérování, s milionem kilometrů najetých po městě. Ale bez problémů nastartoval a spokojeně předl naprázdno. Což Reachera uspokojilo, protože věděl, že denní provoz bude pomalý. Čeká ho spousta semaforů, spousta front a spousta ucpaných pruhů. Ale cesta do Dyeru uběhla rychleji než poprvé. Stráže na hlavní bráně se chovaly poměrně vstřícně. Leachová jim musela zavolat a upozornit, že přijede. Což znamenalo, že se z ní stává něco jako malý spojenec. Z čehož měl Reacher radost. Když máte na své straně seržanta, všechno jde jako po másle. Pokud se naopak postaví proti vám, klidně vám může způsobit smrt.

Reacher zaparkoval a vešel dovnitř, kde se postup opět zpomalil. Ačkoliv žena na recepci obvolala celou základnu, nepodařilo se jí zjistit, kde Moorcroft přebývá. Nenašla ho ani v ubytovně hostujících důstojníků, ani v právnické kanceláři, ani ve strážní budově, ani v celách. Tím pádem zbývalo jediné místo. Reacher pokračoval dál, stále hlouběji do nitra komplexu, až narazil na tabulku se šipkou: Důstojnický klub. Na snídani už bylo pozdě, ale pozdní snídaně patří k přirozeným zvykům vysoce postavených důstojníků ze zadní formace. Zejména vysoce postavených důstojníků ze zadní formace, kteří jsou zároveň chytrolínští akademici na krátkodobé návštěvě.

Z jídelny důstojnického klubu se vyklubala příjemná vkusná místnost, nízká, široká a dlouhá, zbrusu nově zařízená. Zařizoval ji patrně stejný architekt, který má na starosti jídelny v řetězcích hotelů střední cenové třídy. Zvolil světlé dřevo a zelené tkaniny. A přidal lomené dělicí příčky a vytvořil malé oddělené prostory. Podlahu zdobil koberec. Okna zakrývaly napůl otevřené žaluzie. Reacher si vzpomněl na oblíbený anglický vtip kolegy Manuela Orozca, nepřeložitelný snad do žádného jiného jazyka. Týkal se právě žaluzií: How do you make a venetian blind? You poke his eyes out. A také se rád ptával: How do you make a Swiss roll? You push him down an Alp. David O’Donnell začal vždycky namítat, že piškotové rolády nepocházejí ze Švýcarska, proto nemusíte spouštět z alpského svahu Švýcara. Nejspíš se začaly dělat ve Velké Británii. V devatenáctém století. Stejně jako piškotové dorty, jenom jinak spojené dohromady. O’Donnell byl takový pedant, že vedle něj vypadal Reacher úplně normálně.

Reacher vstoupil dovnitř. Většina oddělených prostor na sezení byla prázdná, ale v jedné seděl Moorcroft. Malý, zakulacený muž středního věku s přátelským výrazem ve tváři, ve vycházkové uniformě, na klopě jejíž pravé náprsní kapsy svítila velká a jasná jmenovka. Pojídal toast u velkého osamoceného stolu pro čtyři.

A naproti němu seděla major Sullivanová, Reacherova právnička v případu Velký pes. Sullivanová nejedla. Už posnídala, s Reacherem v řecké restauraci. V dlaních držela jenom šálek kávy a mluvila a naslouchala, způsobem, který působil velice uctivě, obdobně jako majoři často hovoří s plukovníky a studenti s učiteli.

Reacher vešel do jejich malého soukromého prostoru, přitáhl si židli a usadil se mezi ně. Otázal se: „Nevadí vám, když si přisednu?“

Moorcroft se zeptal: „Kdo jste?“

Sullivanová objasnila: „Tohle je major Reacher. Můj klient. Ten, o kterém vám vyprávím.“

Nic v jejím hlase.

Moorcroft pohlédl na Reachera a nabídl: „Pokud potřebujete probrat záležitosti týkající se vašeho případu, major Sullivanová se s vámi určitě s radostí domluví na nějakém příhodnějším termínu.“

„Chci mluvit s vámi,“ sdělil Reacher.

„Se mnou? O čem?“

„O Susan Turnerové.“

„Co vás na ní zajímá?“

„Proč nebyla podána žádost o předběžné ochranné opatření?“

„Než se začnete zabývat specifiky, je nejprve zapotřebí přednést oprávněný zájem.“

„Každý občan má oprávněný zájem na správné aplikaci řádného procesu proti jinému občanovi.“

„Domníváte se, že můj přístup je nesprávný?“

„Toto rozhodnutí budu moct učinit teprve tehdy, až odpovíte na mou otázku.“

„Major Turnerová čelí závažnému obvinění.“

„Předběžná ochranná opatření však nemají být kárného rázu. Mají být jen natolik přísná, aby zajistila, že obžalovaný předstoupí před soud. Tak to stojí v nařízení.“

„Jste právník? Vaše jméno mi nic neříká.“

„Sloužil jsem u vojenské policie. Řekl bych, že u ní zase sloužím. Proto toho vím spoustu o zákonech.“

„Vážně? Stejným způsobem jako instalatér rozumí mechanice kapalin a termodynamice?“

„Nefanděte si, plukovníku. Tohle není žádná věda.“

„Tak mě laskavě poučte. Všemi dostupnými prostředky.“

„Situace majora Turnerové nevyžaduje uvěznění. Je důstojníkem Armády Spojených států. Nemá v úmyslu utéct.“

„Ručíte za ni osobně?“

„Téměř. Je velitelem sto desáté jednotky vojenské policie. Stejně jako dříve já. Já bych neutekl. A ona také ne.“

„Případ obsahuje prvky zrady.“

„Možná tady, ale ne ve skutečném světě. Zradu nemá nikdo na mysli. Jinak by ji nepřivezli sem do Dyeru. Byla by touhle dobou v Karibiku.“

„Přesto se nejedná o překročení povolené rychlosti.“

„Neuteče.“

„Ještě jednou, ručíte za ni osobně?“

„Je to uvážený posudek.“

„Znáte ji?“

„Moc ne.“

„V tom případě vypadněte, majore.“

„Proč vám dala pokyn, že mi máte zabránit v návštěvě?“

„Po formální stránce nic takového neudělala. Ten pokyn předal právník, kterého jí přidělili. V přesně nespecifikovanou dobu někdy pozdě odpoledne. Proto už platil, když jsem ten případ převzal, což bylo následující ráno. Což bylo včera.“

„Chtěl bych ji požádat, aby to znovu uvážila.“

Moorcroft neodpověděl. Sullivanová se předklonila, pohlédla na Reachera a vložila se do hovoru: „Kapitán Edmondsová mi řekla, že se s vámi sešla. Kvůli té záležitosti s Candice Daytonovou. Prý vám poradila, abyste převzal iniciativu. Už jste něco podnikl?“

Reacher opáčil: „Dám se do toho.“

„Měla by to být vaše nejvyšší priorita. V takových případech platí jemné nuance.“

„Dám se do toho,“ zopakoval Reacher.

„Mluvíme tady o vaší dceři. Žije v autě. To je mnohem důležitější než teoretické obavy, aby nebyla porušena lidská práva majora Turnerové.“

„Ta holka žije už skoro patnáct let v Los Angeles. Určitě spala v autě i předtím. A jestli je to skutečně moje dcera, jeden dva dny navíc ji nezabijou.“

Moorcroft upozornil: „Major Sullivanová a kapitán Edmondsová se vám snaží vysvětlit, že vám možná nezbývají jeden dva dny. Záleží na tom, co se rozhodnou udělat prokurátoři v případu Rodriguez. Dokážu si představit, že si mnou ruce radostí. Jasný důkaz plus katastrofický úhel pohledu, co se týče vztahů s veřejností.“

„Ten jasný důkaz je jasná blbost.“

Moorcroft se usmál, nacvičeným způsobem a trpělivě. „Nejste první žalovaný, od kterého něco takového slyším.“

„Ten chlap je mrtvý. Mám se ale setkat se svědky, kteří proti mně svědčí. Takže je tohle vůbec v pořádku po právní stránce?“

„Je to politováníhodná anomálie. To přísežné prohlášení mluví z hrobu. Nedá se s ním nic udělat. Nedá se podrobit křížovému výslechu.“

Reacher pohlédl na Sullivanovou. Byla koneckonců jeho právnička. Sullivanová potvrdila: „Plukovník má pravdu. Říkala jsem vám, že bych vám mohla vyjednat dohodu. Měl byste ji přijmout.“

A pak odešla. Dopila kávu, vstala, rozloučila se a odkráčela. Reacher pozoroval, jak se vzdaluje, a pak se obrátil zpátky k Moorcroftovi.

Zeptal se: „Zažádáte o předběžné ochranné opatření pro majora Turnerovou?“

„Ano,“ potvrdil Moorcroft. „Pokud vás to zajímá, tak ano. Zažádám, aby dostala povolení zdržovat se ve Washingtonském vojenském okrese, a předpokládám, že uspěju. Nebude trvat dlouho a bude z vězení venku.“

„Kdy se do toho pustíte?“

„Jakmile mě necháte dojíst snídani, odevzdám potřebné papíry.“

„Kdy se dozvíte rozhodnutí?“

„Předpokládám, že kolem poledne.“

„To je dobře.“

„Dobře nebo špatně, opravdu vám do toho nic není, majore.“

Moorcroft honil ještě minutu po talíři drobky toastu. Potom se také zvedl, popřál: „Hezký den, majore,“ a odkráčel. Trochu se při chůzi kolébal. Spíš akademik než voják. Ale ne špatný chlap. Reacher nabyl dojmu, že má srdce na správném místě.

Samantha Daytonová.

Sam.

Čtrnáctiletá.

Dám se do toho.

Reacher prošel celým komplexem na sever k vězení, kde měl službu jiný kapitán. Ne Weiss z předchozího večera. Denní služba byl černoch zhruba dva metry deset vysoký, ale hubený jako tužka, naskládaný do židle, která na něj byla moc malá. Reacher požádal, jestli by nemohl navštívit Susan Turnerovou, a černoch se podíval do zeleného pořadače se třemi kroužky a kategoricky jeho požadavek zamítl.

Odvážnému štěstí přeje.

Tak se Reacher vrátil ke starému modrému chevroletu, odjel zpátky do kamenné budovy sto desáté jednotky a nechal ho stát, kde ho našel. Vešel dovnitř a vrátil klíč Leachové. Opět byla rozrušená. Nervózní, ve stresu a napjatá. Ne moc, ale viditelně. Reacher se zeptal: „Co se děje?“

Leachová sdělila: „Není tady podplukovník Morgan.“

„Říkáte to, jako by to byla špatná zpráva.“

„Potřebujeme ho.“

„Nedokážu si představit k čemu.“

„Je velící důstojník.“

„Ne, váš velící důstojník je major Turnerová.“

„A ta tady také není.“

„Co se stalo?“

„Naši kluci v Afghánistánu zmeškali druhé kontrolní hlášení. Neslyšeli jsme o nich už osmačtyřicet hodin. A proto musíme něco podniknout. Ale není tady Morgan.“

Reacher přikývl. „Asi si nechává implantovat nové mozkové buňky. Potřebuje jich hodně, tak to bude patrně zdlouhavý proces.“

Prošel chodbou v přízemí a zastavil se u druhých dveří nalevo. U místnosti 103. U kanceláře službu konajícího důstojníka. Důstojník tam seděl, za obrovským psacím stolem, hezký, jižanský a ustaraný. Jeho čmáranice vypadaly ještě bezútěšněji než předtím. Reacher se ho zeptal: „Neřekl vám Morgan, kam jede?“

„Do Pentagonu,“ sdělil důstojník. „Na jednání.“

„Víc toho neprozradil?“

„Žádné podrobnosti.“

„Zavolal jste mu?“

„Samozřejmě že zavolal. Je to ale obrovská budova. Nemůžou ho nikde najít.“

„Má mobilní telefon?“

„Vypnutý.“

„Jak dlouho je pryč?“

„Skoro hodinu.“

„Co byste chtěl, aby udělal?“

„Chtěl bych, aby schválil žádost o vyslání pátrací skupiny, co jiného? Záleží teď na každé minutě. A máme tam spoustu lidí. První pěší divizi. A zvláštní síly. A helikoptéry a bezpilotní letadla a satelity a nejrůznější vzdušné pozorování.“

„Nevíte ale ani, kde mají vaši muži být a co mají dělat.“

Službu konající důstojník kývl a bodl palcem ke stropu. K horním kancelářím. Vysvětlil: „Ta mise je na počítači majora Turnerové. Což je teď počítač podplukovníka Morgana. Který je chráněný heslem.“

„Chodí ta kontrolní hlášení do Bagramu?“

Důstojník opět přikývl. „Většina z nich obsahuje rutinní údaje. Bagram nám posílá přepis. Když se ale jedná o něco naléhavého, přepojí je rovnou k nám do téhle kanceláře. Přes telefon zabezpečený proti odposlechu.“

„Jaké bylo poslední hlášení? Rutinní, nebo naléhavé?“

„Rutinní.“

„Dobře,“ uzavřel Reacher. „Zavolejte do Bagramu a zjistěte, kde se naposledy zhruba pohybovali.“

„Bude to Bagram vůbec vědět?“

„Tihle kluci od vysílaček to obvykle poznají. Podle zvuku a síly signálu. Občas jenom instinktivně. Je to jejich práce. Požádejte o nejlepší odhad v rámci deseti kilometrů.“

Důstojník popadl telefon a Reacher se vrátil k Leachové na recepci ve vestibulu. Nařídil: „Chopte se telefonu, žhavte deset minut linky a spojte se s každým, koho znáte v Pentagonu. Nasaďte všechny páky a najděte Morgana.“

Leachová zvedla sluchátko.

Reacher čekal.

O deset minut později Leachová stále nic nevěděla. Což nebylo moc překvapující. Pentagon má skoro třicet kilometrů chodeb a čtyři sta tisíc čtverečních metrů kancelářských prostor a každý den tam pracuje přes třicet tisíc osob. Najít konkrétního člověka je jako najít jehlu v nejlépe utajené kupce sena na světě. Reacher se vrátil do kanceláře 103 a službu konající důstojník sdělil: „Radisti v Bagramu se domnívají, že naši muži byli tak tři sta padesát kilometrů daleko. Možná tři sta sedmdesát.“

„To už je něco,“ podotkl Reacher.

„Moc nám to nepomůže. Nevíme, kterým směrem.“

„Když jste na pochybách, zkuste hrubý odhad založený na zkušenosti. Tím jsem se vždycky řídil.“

„Afghánistán je obrovská země.“

„Já vím,“ potvrdil Reacher. „A podle toho, co jsem slyšel, také hodně nepříjemná. Ale kde je nejhorší?“

„V horách. Na hranici s Pákistánem. V oblasti, kde žijí Paštunové. Na severovýchodě. Rozhodně to tam není žádná oáza míru a pokoje.“

Reacher přikývl. „Což je přesně oblast, kam se posílá sto desátá jednotka. Tak zavolejte veliteli základny a požádejte ho, aby nařídil pátrání ze vzduchu, počínaje tři sta šedesáti kilometry severovýchodně od Bagramu.“

„To může být úplně špatným směrem.“

„Jak už jsem řekl, hrubý odhad na základě zkušenosti. Navrhujete něco lepšího?“

„Stejně to neudělají. Ne když o to požádám já. Na takové věci je zapotřebí major nebo ještě vyšší šarže.“

„Tak vezměte nadarmo Morganovo jméno.“

„To nemůžu.“

Reacher se zaposlouchal. Všude ticho. Nikdo se neblížil. Službu konající důstojník čekal, ruku sbalenou v pěst, napůl mezi klínem a telefonem.

Jste zase v armádě, majore.

Zůstane vám stará hodnost.

Sloužíte u téhle jednotky.

„Použijte moje jméno,“ rozhodl Reacher.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

SLUŽBU KONAJÍCÍ DŮSTOJNÍK vykonal telefonát a pak se rychle rozjela vojenská mašinerie, vzdálená, neviditelná a přičinlivá, na druhém konci světa, devět časových pásem a téměř třináct tisíc kilometrů daleko. Plánovala, radila se, vyzbrojovala a doplňovala palivo. Ve staré kamenné budově v Rock Creeku se rozhostilo ticho.

Reacher se zeptal: „Kolik dalších lidí máte v terénu?“

Službu konající důstojník se ujistil: „Po celém světě? Čtrnáct.“

„Kde nejblíž?“

„Právě v tuhle chvíli ve Fort Hood v Texasu. Uklízejí po zásahu majora Turnerové.“

„Kolik v riskantních situacích?“

„To je pohyblivý cíl, není-liž pravda? Zhruba osm až deset.“

„Opustil už někdy Morgan neoprávněně posádku?“

„Je tady teprve třetí den.“

„Jaká byla major Turnerová jako velitelka?“

„Byla poměrně nová. Sloužila u nás teprve pár týdnů.“

„První dojem?“

„Vynikající.“

„Je ta záležitost v Afghánistánu její, nebo ji zdědila?“

„Její,“ sdělil službu konající důstojník. „Je to druhá věc, do které se po příchodu k nám pustila, hned po té záležitosti s Fort Hood.“

Reacher nebyl nikdy v Bagramu ani nikde jinde v Afghánistánu, ale věděl, jak to tam chodí. Některé věci se nikdy nemění. Nikdo nesedí rád nečinně na zadku a nikomu se nelíbí, když se jeho vlastní lidé dostanou do maléru. Zejména když k tomu dojde v oblasti místních kmenů, které jsou brutální a primitivní způsobem, jejž si není radno představovat. Takže mise se rozjede bez jakýchkoliv námitek. Ale bude představovat velké nebezpečí. Bude zapotřebí bojová vzdušná podpora a zdrcující palebná síla ze vzduchu na zem. Zapojí se spousta pohyblivých stran. Proto bude nějakou dobu trvat plánování. Minimálně dvě hodiny, aby všechno sedělo. Další dvě hodiny pak zabere let. Výsledek se nedostaví okamžitě.

Reacher strávil část čekání procházením. Zpátky k motelu, okolo a pak doleva a doprava podél dlouhých bloků v kostrbaté nákupní zóně před řeckou restaurací, kterou nechal bez povšimnutí, protože neměl hlad. Bez povšimnutí nechal i rámování obrazů, protože neměl žádný obraz, který by potřeboval zarámovat, vyhnul se i obchodu se zbraněmi, protože nepotřeboval koupit zbraň, a nevěnoval pozornost ani zubaři, protože ho nebolely zuby. Zastavil se v železářství a koupil si tmavé pracovní kalhoty, modrou pracovní košili a hnědou pracovní bundu vycpanou jakýmsi zázračným značkovým zateplením. Pak zašel do lékárny a koupil si ponožky a boxerky za dolar a dvě bílá trička, která chtěl nosit jedno na druhém pod pracovní košilí, protože košile vypadala tence a počasí se netvářilo, že by se chtělo oteplit. Přidal balení tří žiletek na jedno použití, nejmenší, jaké měli, a holicí pěnu ve spreji, nejmenší, jakou měli, dva balíčky žvýkaček a umělohmotný hřeben.

Odnesl si nákup do motelu, podél dvou dlouhých bloků, a vešel do pokoje. Během jeho nepřítomnosti v něm zapracovala pokojská. Ustlala postel a doplnila chudé zásoby v koupelně. Dodala čistý ručník, suchý, ale pořád tenký, nové zabalené mýdlo, stále malé, a novou lahvičku šamponu, chemickým složením stále podobného prostředku na mytí nádobí. Reacher se v chladu pokoje svlékl, nacpal staré oblečení do košů na odpadky, půlku do koše v koupelně, půlku do koše v ložnici, protože koše byly malé, a pak se pečlivě oholil a podruhé ten den se osprchoval.

Pustil topení pod oknem v ložnici a utřel se v proudu teplého vzduchu ručníkem na ruce, aby ušetřil větší ručník na později. Oblékl si nové oblečení, obul staré boty a učesal se. Zkontroloval výsledek v zrcadle v koupelně a usoudil, že je uspokojivý. Byl alespoň čistý a upravený, což bylo maximum, kterého dokázal dosáhnout.

Nebude trvat dlouho a bude z vězení venku.

Reacher se vrátil do hlavního stanu sto desáté jednotky. Čtyři vrstvy oblečení a zázračná vycpávka splnily svůj účel. Nebyla mu zima. Brána hlavního stanu byla otevřená. Denní hlídka postávala v budce. Morganovo auto dorazilo opět na parkoviště. Obyčejný sedan. Reacher ho viděl předchozí večer s Morganem za volantem, škrobeným a napřímeným, jako by spolkl pravítko. Reacher si k němu udělal zacházku a položil ruku na kapotu. Byla teplá. Skoro horká. Morgan se právě vrátil.

Což vysvětlovalo náladu Leachové. Byla zamlklá a napjatá za recepčním pultem. Za ní stál v chodbě službu konající důstojník, nehybný a bledý v obličeji. Reacher si nepočkal, až ho zdrží. Bez zastavení se otočil a vyšel po kamenných schodech. Ke třetí kanceláři nalevo. Zaklepal a vstoupil. Morgan seděl u psacího stolu, svíral rty, zuřil a skoro doslova se třásl vzteky.

Reacher pravil: „To je od vás hezké, podplukovníku, že jste se na nás přišel podívat.“

Morgan prohlásil: „To, co jste právě udělal, bude stát Pentagon přes třicet milionů dolarů.“

„Dobře investované peníze.“

„Bude z toho další proces před vojenským soudem.“

„Možná,“ opáčil Reacher. „Ale pro vás, ne pro mě. Nevím, kde jste, podplukovníku, sloužil předtím, ale tohle už není amatérská hra. Ne tady. Ne v téhle jednotce. Máte dva muže, o kterých víte, že jim hrozí nebezpečí, a zmizíte na celé dvě hodiny. Nezanechal jste jediné slovo, kde vás najdeme, a měl jste vypnutý telefon. To je naprosto nepřijatelné.“

„Těm mužům nehrozí nebezpečí. Vrtají se v nějakém úplně triviálním vyšetřování.“

„Vynechali dvě rádiová hlášení po sobě.“

„Nejspíš se flákají jako zbytek téhle zatracené jednotky.“

„V Afghánistánu? Co podle vás dělají? Vymetají bary a kluby? Užívají si po bordelech? Válejí si šunky na pláži? Vzpamatujte se, idiote. Ticho ve vysílačce znamená v Afghánistánu automaticky špatné zprávy.“

„Je to moje rozhodnutí.“

„Rozhodnutí byste nepoznal, ani kdyby se k vám rozběhlo a kouslo vás do zadku.“

„Nemluvte se mnou takovýmhle způsobem.“

„Nebo se stane co?“

Morgan nic neřekl.

Reacher se zeptal: „Odvolal jste to pátrání?“

Morgan neodpověděl.

Reacher dodal: „A neřekl jste mi, že hledáme na špatném místě. Což znamená, že jsem měl pravdu. Ti kluci se ztratili na hranici v oblasti místních kmenů. Měl jste tohle udělat před čtyřiadvaceti hodinami. Teď opravdu vězíte v maléru.“

„Neměl jste právo se do toho míchat.“

„Jsem zpátky v armádě, byl jsem přidělen k této jednotce a dostal jsem starou hodnost majora. Takže jsem se do ničeho nemíchal. Konal jsem svou práci a konal jsem ji pořádně. Jako jsem to dělal vždycky. Měl byste dávat pozor, podplukovníku, a trochu se přiučit. Máte zhruba tucet lidí v terénu, zranitelných a nechráněných, a neměl byste myslet na nic jiného, ve dne v noci. Měl byste pokaždé nechat přesné číslo, kam se vám dá dovolat, měl byste mít zapnutý mobilní telefon a měl byste ho pokaždé vzít, ať už děláte cokoliv.“

Morgan se otázal: „Už jste skončil?“

„Sotva jsem začal.“

„Chápete, že podléháte mému velení?“

Reacher přikývl. „Život je plný anomálií.“

„Tak dobře poslouchejte, majore. Vaše rozkazy se změnily. Od tohoto okamžiku nesmíte opustit místo, kde bydlíte. Vraťte se rovnou do motelu a zůstaňte v něm, dokud se vám neozvu. Z žádného důvodu nesmíte opustit svou místnost. Nesnažte se komunikovat s kýmkoliv z téhle jednotky.“

Reacher nic neřekl.

Morgan zakončil: „Můžete odejít, majore.“

Službu konající důstojník stál pořád v chodbě. Leachová byla pořád za recepčním pultem. Reacher sešel ze schodů a pokrčil na ně na oba rameny. Napůl omluvně a napůl lítostivě. Univerzálním vojenským gestem mlčky sdělil: stejné staré žvásty. Pak vykročil ke dveřím a zahnul na tříproudovou ulici. Projel kolem něj autobus. Směrem ven, ne do centra. Pryč z města a pořád dál. Reacher pokračoval v chůzi, dolů po mírném klesání a nahoru do mírného svahu. Zahlédl před sebou motel, po pravé straně, přibližně sto metrů daleko.

Zastavil se.

Na parkovišti motelu stálo auto s promáčknutými dveřmi.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

TO AUTO SE DALO SNADNO POZNAT, dokonce i na dálku. Značka, model, tvar, barva, promáčklina na hladkých dveřích u řidiče. Stálo na parkovišti úplně samo, a jak se zdálo, v zákrytu s Reacherovým pokojem. Reacher udělal tři kroky dopředu, napříč k okraji chodníku, aby měl lepší úhel pohledu, a zahlédl, jak z jeho pokoje vycházejí čtyři muži.

Dva se dali rozeznat stejně snadno jako auto. Byli to chlapi z předešlého večera. Stoprocentně. Stejná silueta, velikost, barva. Druzí dva byli noví. Na prvním z nich nebylo nic zvláštního. Vysoký mladý blbec. Stejně pitomý jako zbývající dva.

Čtvrtý chlap se lišil.

Vypadal o něco starší než ostatní a také byl o něco větší, skoro stejně velký jako Reacher. Musel měřit přes sto devadesát centimetrů a vážit přes sto kilo. Ale všechno byly svaly. Měl obrovská stehna, útlý pás a rozložitý hrudník. Jako přesýpací hodiny. Jako postavička z komiksu. Plus mohutná uzlovitá ramena a paže odtažené od těla jen díky mase hrudních svalů a tricepsů. Jako světový šampion v gymnastice, až na to, že dvakrát tak velký.

Reachera však nejvíc zaujala jeho hlava. Měl ji oholenou a vypadala jako svařená z plochých ocelových plátů. K tomu malá očka, huňatá obočí, ostře řezané lícní kosti a mrňavá, chrupavkovitá ouška připomínající těstovinové taštičky na vaření. Byl vypjatý v zádech, sálala z něj síla a působil slovansky. Jako kluk z plakátu propagujícího nábor do staré Rudé armády. Jako ideál sovětského mužství. Chybělo jen, aby držel v jedné ruce prapor a hrdě upíral zamžené oči do zlaté budoucnosti.

Muži vyšli z pokoje a zavřeli za sebou. Reacher pokračoval v chůzi. Přiblížil se na devadesát metrů a pak na osmdesát. Olympijský sprinter by tu vzdálenost překonal za osm vteřin, ale Reacher nebyl sprinter, ani olympijský, ani obyčejný. Čtveřice mužů zamířila k autu. Reacher pokračoval v chůzi. Muži otevřeli dvířka a nasoukali se dovnitř, dva dopředu a dva dozadu. Reacher pokračoval v chůzi. Ještě sedmdesát metrů. Ještě šedesát. Auto se rozjelo přes parkoviště, zastavilo předkem u tříproudové silnice a čekalo na mezeru mezi projíždějícími auty, připravené zabočit. Reacher si přál, aby zabočilo směrem k němu. Zahni doleva, vyzýval ho v duchu. Prosím.

Auto ale zabočilo doprava, splynulo s provozem, začalo se vzdalovat a zmizelo z dohledu.

O minutu později stál Reacher před svými dveřmi, opět je odemykal, otvíral a vstupoval dovnitř. Nic se nezměnilo. Nic nebylo rozházeného, překoceného ani vyházeného. Což znamenalo, že neproběhla důkladná prohlídka. Návštěvníci jen nakoukli přes práh, aby získali první dojem.

Jaký dojem mohli asi získat?

Mokrá vana, mokrý ručník, staré oblečení v odpadkových koších, pár opuštěných toaletních potřeb u umyvadla. Jako by se Reacher právě odhlásil a odjel. Což bylo koneckonců přesně to, co mu poradili. Vypadněte z města, hned teď. Každý večer, kdy vás tady ještě najdeme, vás nakopeme do zadku.

Možná si mysleli, že uposlechl jejich varování.

Nebo možná ne.

Reacher vyšel opět z pokoje a zamířil na recepci. Recepční byl veverkovitý čtyřicátník se špatnou pletí a vyčnívajícími kostmi, usazený vysoko na stoličce za pultem. Reacher ho osočil: „Právě jste ke mně do pokoje pustil čtyři chlapy.“

Recepční vtáhl vzduch mezi zuby a přikývl.

Reacher se otázal: „Armáda?“

Recepční opět přikývl.

„Viděl jste průkazy?“

„To nebylo třeba. Poznal jsem to na první pohled.“

„Máte často co do činění s armádou?“

„Poměrně ano.“

„Takže nepotřebujete klást otázky?“

„Přesně tak, šéfe. Co se týče armády, jsem roztomilost sama. Protože se musím živit. Provedli něco špatného?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Reacher. „Zaslechl jste nějaká jména?“

„Jenom vaše.“

Reacher nic neřekl.

„Můžu pro vás ještě něco udělat?“ otázal se recepční.

„Nebyl by špatný čistý ručník,“ požádal Reacher. „A další mýdlo. A víc šamponu. A taky byste mohl vysypat odpadkové koše.“

„Jak si přejete,“ přislíbil recepční. „Co se týče armády, jsem roztomilost sama.“

Reacher se vrátil na pokoj. Nebyla v něm židle. Což neprotiřečilo Ženevské konvenci, ale velký neklidný muž uzavřený v jedné místnosti se začne brzy nudit. A k tomu v motelové místnosti bez donášky jídla a nápojů. A k dispozici nebylo ani bistro nebo kavárna přes ulici. Chyběl i telefon, takže nešlo nic objednat. Tak Reacher zase zamkl a odešel do řecké restaurace o dva bloky dál. Po formální stránce tím porušil příkaz, ale kdo se bojí, nesmí do lesa, a komu by záleželo na malichernostech.

Po cestě nenarazil na nic zajímavého, jen na další autobus jedoucí ven z města a popelářský vůz vykonávající kolečko za popelnicemi. Dívka u vchodu v restauraci mu přidělila stůl na opačné straně, než kde seděl při snídani, a obsluhovala ho jiná servírka. Objednal si kávu, cheeseburger, kus koláče a dobře si pochutnal. Venku zahlédl jen další autobus směrem z města a další popelářský vůz. Za necelou hodinu byl zase u sebe na pokoji. Veverkovitý recepční mu zatím přinesl ručník, mýdlo a šampon. A vysypal koše na odpadky. Lépe už na tom pokoji být nemohlo. Reacher se natáhl na postel, překřížil kotníky, dal si ruce pod hlavu a zvažoval, jestli si nedá dvacet.

Nedostal se ale k tomu. Minutu poté, co položil hlavu na polštář, se dostavili tři důstojničtí zástupci ze sedmdesáté páté jednotky vojenské policie, aby ho zatkli.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PŘIJELI AUTEM A PŘIJELI RYCHLE. Reacher je zaslechl na silnici, slyšel, jak se vřítili na parkoviště, a slyšel, jak ho objeli a dupli na brzdu. Pak zaslechl, jak se otevřely troje dveře, doneslo se k němu trojí oddělené prásknutí, rychle po sobě během jedné vteřiny, a na zemi zaduněly tři páry bot, což znamenalo, že se nejedná o chlapy z auta s promáčknutými dveřmi. Následovala pauza podmalovaná dupotem jednoho páru bot, což se vší pravděpodobností znamenalo, že někdo běží krýt zezadu jeho pokoj, což byla ztráta času, protože pokoj neměl okno do koupelny, ale to nemohli vědět a lepší být opatrný než později hořce litovat. Reacherovi tenhle tah prozradil, že má co do činění se schopným týmem.

Natáhl zkřížené kotníky, vyndal ruce zpod hlavy a posadil se na posteli. Otočil se a položil nohy na zem. V tu chvíli se jako na povel ozvalo bušení na dveře. Úplně jiné než zdvořilé ťuk, ťuk, ťukoty ťuk majora Sullivanové v šest hodin ráno. Tohle bylo hněvivé buch, buch, buch a na dveře tloukli silní muži vycvičení k tomu, aby ochromili hned prvním dojmem. Ne Reacherova oblíbená metoda. Když dělal velký rámus, připadal si vždycky nepříjemně.

Návštěvníci přestali bušit a cosi několikrát vykřikli. Reacher usoudil, že ho vyzývají otevřete, otevřete. Pak začali opět bušit. Reacher se postavil a přešel ke dveřím. Zevnitř na ně bouchl, stejně prudce a hlasitě. Za dveřmi se rozhostilo ticho. Reacher se usmál. Nikdo nečeká, že mu odpovědí dveře.

Reacher otevřel a spatřil dva muže v armádní bojové uniformě. Jeden držel namířenou pistoli a druhý brokovnici. Na virginské odpoledne na předměstí zatraceně vážně myšlený zásah. Za zády jim stálo auto se třemi otevřenými dveřmi. Motor stále běžel.

Reacher se otázal: „Co se děje?“

Muž na straně s panty měl velení. Nejbezpečnější postavení určené pro nadřízeného. Oznámil: „Pane, musíte s námi.“

„To tvrdí kdo?“

„To tvrdím já.“

„Jednotka?“

„Sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie.“

„Na čí rozkaz jednáte?“

„To se ještě dozvíte.“

Podle jmenovky se velitel jmenoval Espin. Velikostí se podobal boxerovi v muší váze, měl tmavé vlasy, vypracované svaly a rozmáčklý nos. Vypadal na slušného chlapa. Reacher měl důstojnické zástupce většinou rád. Ne tolik jako seržanty, ale většinu z nich víc než důstojníky.

Zeptal se: „Zatýkáte mě?“

„Chcete, abych to udělal?“ opáčil Espin. „Pokud ano, pokračujte v mluvení.“

„Zvažte to, vojáku. Je to buď jedno, nebo druhé.“

„Dávám přednost dobrovolné spolupráci.“

„O tom si nechte zdát.“

„V tom případě ano, zatýkám vás.“

„Jak se jmenujete?“

„Espin.“

„Křestním jménem?“

„Proč to chcete vědět?“

„Chci si vás zapamatovat až do konce života.“

„To má být výhrůžka?“

„Jak se jmenujete křestním jménem?“

„Pete,“ prozradil velitel.

„Budu si to pamatovat,“ přislíbil Reacher. „Pete Espin. Kam jedeme?“

„Do Fort Dyer,“ sdělil Pete Espin.

„Proč?“

„Někdo si s vámi chce promluvit.“

Zpoza budovy se vrátil třetí policista. Na nižší služební příčce než Espin, ale jenom po formální stránce. Všichni tři vypadali jako veteráni. Všechno viděli, všechno zažili. Espin oznámil: „Nejdřív vás musíme prohledat.“

„Poslužte si,“ svolil Reacher. Roztáhl ruce. Neměl co skrývat. V kapsách měl pouze pas, kartu do bankomatu, zubní kartáček, něco drobných, pár žvýkaček a klíč od motelu. Což se velice rychle potvrdilo. Pak mu policista s brokovnicí ukázal k autu. K zadnímu sedadlu na straně spolujezdce. Což je nejjistější místo, když převážíte zločince čtyřsedadlovým autem bez zvláštního zabezpečení. Z tohoto místa nejméně hrozí, že dotyčný zaútočí na řidiče. Policista, který se šel podívat na okno do koupelny, se posadil za volant. Espin nastoupil vedle Reachera. Policista s brokovnicí zavřel Reacherova dvířka a usadil se na přední sedadlo spolujezdce. Hezké uspořádání, přehledné a beze zmatku. Dobrý tým.

Na oběd bylo příliš pozdě a na dopravní špičku příliš brzy, tak skoro nic nejezdilo a cesta trvala jen krátce, po jiné trase, než kterou zvolil Reacher, změtí uliček k severní bráně Dyeru, která se, jak se zdálo, používala méně než jižní. Zabezpečená však byla stejně dokonale. Dostat se dovnitř zabralo stejné množství času. Protitankové zátarasy, závory a kontrola, kontrola, kontrola, třikrát za sebou. Pak opsali oblouk a zastavili u zadního vchodu do vězení. Reacher byl vyveden z auta a předán muži za dveřmi. Ne přímo vězeňskému strážnému. Spíš úředníkovi či správci. Stejně jako většina vězeňských zaměstnanců neozbrojenému a se svazkem klíčů na opasku. Měl stanoviště v malém čtvercovém vestibulu se zamčenými ochrannými dveřmi napravo a nalevo.

Reacher byl proveden dveřmi nalevo dál do vyšetřovací místnosti. Která neměla okna. Jen čtyři holé stěny a stůl přišroubovaný k podlaze, se dvěma židlemi na jedné straně a s jednou na druhé. Rozhodně ji nenavrhl tvůrce jídelny. To bylo jasné. Ani známka po světlém dřevě či koberci. Jen ošoupaná bílá barva na škvárobetonových tvárnicích, rozpraskaná betonová podlaha a zářivka v drátěném košíku na stropě.

Dostavil se zaměstnanec Dyeru, kterého Reacher ještě neznal, a posbíral do umělohmotného pytlíku se zipem jeho majetek z kapes. Reacher se posadil na opuštěnou židli u stolu. Usoudil, že je to jeho místo. Espin se posadil naproti němu. Všichni ostatní odešli. Espin mlčel. Nezabíjel čas otázkami, zdvořilostmi ani zbytečnými kecy.

Reacher se ho zeptal: „Kdo se mnou chce mluvit?“

Espin odpověděl: „Už je na cestě.“

„Muž?“

„Má nějaké polské jméno.“

„Kdo to je?“

„Uvidíte.“

Což Reacher uviděl o dvacet minut později. Otevřely se dveře a vešel muž v obleku. Muž středního věku, s krátkými, lehce prošedivělými černými vlasy, bledým unaveným obličejem, váčky pod očima a podsaditým pevným tělem svědčícím o hodinách v tělocvičně. Oblek byl černý, ne levný, ale obnošený a oblýskaný a z horní náprsní kapsy vykukovalo otevřené pouzdro s odznakem. S odznakem washingtonského policejního oddělení.

Civilista.

Muž se posadil vedle Espina a představil se: „Jsem detektiv Podolski.“

„Těší mě,“ odvětil Reacher.

„Potřebuju pár odpovědí.“

„Na jaký druh otázek?“

„Myslím, že to víte.“

„Nevím.“

„Na otázky týkající se těžkého ublížení na těle.“

„Jak starého tentokrát? Dvacet let? Sto? Něco, co se stalo během občanské války?“

„Povězte mi, co jste dělal ráno.“

„Které ráno?“

„Dnešní. Dneska ráno.“

„Vstal jsem, pak jsem mluvil s právníkem, pak jsem mluvil s dalším právníkem a potom jsem mluvil ještě s jedním. Dnešní ráno jsem měl nacpané právníky.“

„Jejich jména?“

„Sullivanová, Edmondsová a Moorcroft.“

„A ten Moorcroft je plukovník Moorcroft z vaší školy vojenské prokuratury v Charlottesville, který v současné době působí na téhle základně?“

„Není to moje škola vojenské prokuratury,“ namítl Reacher. „Ale ano, to je ten právník.“

„A kde jste s ním mluvil?“

„Přímo tady, na téhle základně. V jídelně důstojnického klubu.“

„A kdy jste s ním mluvil?“

„Dneska ráno. Jak už jsem říkal.“

„Kdy přesně?“

„Spadá soukromý rozhovor mezi dvěma armádními důstojníky pod vaši pravomoc, detektive?“

„Tenhle ano,“ ujistil Reachera Podolski. „Věřte mi. Kdy jste s ním mluvil?“

„V době jeho snídaně,“ sdělil Reacher. „Což bylo později, než jsem snídal já. Řekl bych, že rozhovor začal v devět dvacet tři.“

„To je hodně přesné.“

„Chtěl jste po mně, abych byl přesný.“

Podolski se zeptal: „Čeho se ten rozhovor s plukovníkem Moorcroftem týkal?“

„Šlo o právní záležitost,“ objasnil Reacher.

„Tajnou?“

„Ne, ale je do ní zatažená třetí strana.“

„A ta třetí strana je major Susan Turnerová ze sto desáté jednotky vojenské policie, v současné době vyšetřovaná kvůli obvinění z korupce?“

„Správně.“

„A major Sullivanová byla u toho rozhovoru přítomna?“

„Ano, to souhlasí.“

„Tvrdí, že jste po plukovníkovi Moorcroftovi chtěl, aby něco udělal.“

„Ano, to jsem chtěl.“

„Chtěl jste, aby jménem majora Turnerové požádal o ochranné opatření?“

„Ano, správně.“

„On ale odmítl. Je to pravda? Dokonce vám řekl, abyste vypadl?“

„V ten okamžik ano.“

„Vlastně jste se pohádali. Dost rozohněně.“

„Nepohádali jsme se. Bavili jsme se o právní stránce případu. To se nedá označit za rozohněnou hádku.“

„Podstatou ale zůstává, že jste po plukovníku Moorcroftovi chtěl, aby pro vás něco udělal, a on odmítl. Souhlasíte s tímhle shrnutím?“

Reacher se otázal: „Kam tímhle přesně míříte?“

Podolski objasnil: „Plukovník Moorcroft byl dneska pozdě odpoledne zmlácen téměř k smrti. V jihovýchodní části Washingtonu, v mém rajonu.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

PODOLSKI VYTÁHL NOTES a propisovačku, odložil je úhledně na stůl a prohlásil: „Měl byste tady mít právníka.“
Reacher upozornil: „Nebyl jsem dneska v jihovýchodním Washingtonu. Ani v jakékoliv jiné části. Nepřekročil jsem řeku.“

„Chcete právníka?“

„Už mám právníka. Dokonce dva. A jsou mi v podstatě nanic. Mám dokonce pocit, že jeden mi chce spíš uškodit.“

„Máte na mysli majora Sullivanovou?“

„Odešla, ještě než jsme domluvili. Moorcroft souhlasil, že podá potřebné papíry. Přislíbil to poté, co se Sullivanová zvedla k odchodu.“

„To se vám hodí do krámu.“

„Je to ale pravda. Tvrdí Moorcroft něco jiného?“

„Moorcroft netvrdí vůbec nic. Leží v kómatu.“

Reacher neodpověděl.

„Souhlasí, že jste měl auto?“ otázal se Podolski. „Modrý sedan chevrolet, který jste si půjčil v hlavním stanu sto desáté jednotky.“

„Záleží na tom?“

„Mohl jste Moorcrofta naložit a odvézt přes řeku.“

„Mohl, ale neudělal jsem to.“

„Byl to brutální útok.“

„Když to říkáte.“

„Ano, říkám. Všude musela být krev.“

Reacher přikývl. „Brutální útoky a krev jdou vždycky ruku v ruce.“

„Povězte mi o vašem oblečení.“

„O jakém oblečení?“

„O oblečení, které máte na sobě.“

Reacher se podíval dolů. „Je nové. Právě jsem si ho koupil.“

„Kde?“

„V nákupní zóně dva bloky od mého motelu.“

„Proč jste si ho koupil?“

Nebude trvat dlouho a bude z vězení venku.

„Bylo načase,“ opáčil Reacher.

„Bylo vaše staré oblečení špinavé?“

„Patrně.“

„Měl jste na něm něco?“

„Co například?“

„Například krev.“

„Ne, neměl jsem na něm krev.“

„Kde je to oblečení teď?“

Reacher nic neřekl.

Podolski sdělil: „Mluvili jsme s recepčním v motelu. Prý jste důrazně trval na tom, aby vyprázdnil koš na odpadky.“

„K ničemu jsem ho nenutil.“

„V každém případě ten koš vyprázdnil. Jak jste požádal. Těsně předtím, než přijeli popeláři. Takže vaše staré oblečení je pryč.“

„Náhoda.“

„To se vám hodí do krámu,“ zopakoval Podolski. „Není-liž pravda?“

Reacher neodpověděl.

Podolski dodal: „Recepční si to oblečení prohlédl. Má to v povaze. Bylo na něj samozřejmě moc velké, ale napadlo ho, že by za něj mohl něco utržit. Nedostal by za něj ale ani floka. Bylo podle něj příliš špinavé. A také plné skvrn. Včetně skvrn, které mu přišly jako skvrny od krve.“

„Ne od Moorcroftovy.“

„Tak od čí?“

„Nosil jsem to oblečení hodně dlouho. Vedu drsný život.“

„Hodně se perete?“

„Co možná nejméně. Ale občas se říznu při holení.“

„Je pravda, že jste se také osprchoval?“

„Kdy?“

„Když jste vyhodil to oblečení. Recepční v motelu řekl, že jste požádal o nové ručníky.“

„Ano, osprchoval jsem se.“

„Sprchujete se normálně dvakrát denně?“

„Občas.“

„Jaký konkrétní důvod jste k tomu měl dneska?“

Nebude trvat dlouho a bude z vězení venku.

Reacher odvětil: „Žádný konkrétní důvod.“

„Třeba abyste smyl krev?“

„Nekrvácel jsem.“

„Kdybychom se podívali do odtoku, co bychom našli?“

„Špinavou vodu,“ usoudil Reacher.

„Jste si tím jistý?“

„Celý ten pokoj je špinavý.“

„Pokud se nemýlím, právě v tuto chvíli čelíte obvinění z vraždy. Šestnáct let staré. Z vraždy Juana Rodrigueze. Chlapa, kterého jste ubil k smrti.“

„Falešné obvinění.“

„To už jsem slyšel. A plukovník Moorcroft řekl údajně to samé. Major Sullivanová mi pověděla, že jste se mu o té záležitosti zmínil. Ale on neprojevil soucit. Nenaštvalo vás to?“

„Trochu mě tím zklamal.“

„Zajisté, musí vás už unavovat, že vás nikdo nechápe.“

Reacher se zeptal: „Jak moc špatně je na tom Moorcroft?“

„Probudily se ve vás výčitky svědomí?“

„Dělám si o něj starosti, o něj a o jeho klientku.“

„Slyšel jsem, že jste se s tou ženou nikdy nesetkal osobně.“

„Mění se tím nějak situace?“

„Doktoři předpokládají, že se Moorcroft probere. Nedokážou říct, kdy a v jakém stavu. Pokud se probere.“

Reacher prohlásil: „Část rána jsem strávil v hlavním stanu sto desáté jednotky.“

Podolski přikývl: „Celkem asi dvacet minut. Ověřili jsme si to. Co jste dělal po zbytek rána?“

„Procházel jsem se.“

„Kde?“

„Všude možně.“

„Viděl vás někdo, jak se procházíte?“

„Neřekl bych.“

„To se vám hodí do krámu,“ pravil Podolski potřetí.

„Bavíte se s nesprávným mužem, detektive. Když jsem viděl Moorcrofta naposledy, vycházel z jídelny důstojnického klubu, šťastný jako blecha. Ať už na něj zaútočil kdokoliv, běhá tady okolo a směje se vám, zatímco vy marníte čas se mnou.“

„Jinými slovy řečeno, udělal to nějaký jiný lotr?“

„Očividně.“

„To už jsem slyšel,“ zopakoval Podolski.

„Už jste se někdy mýlil?“

„Na tom nezáleží. Záleží jedině na tom, jestli se mýlím teď. A nemyslím, že bych se mýlil. Mám chlapa, který je známý sklonem k násilnickým činům, byl viděn, jak se v době před přepadením hádá s obětí, v době po přepadení vyhodil oblečení, podruhé za den se osprchoval, měl přístup k motorovému vozidlu a nemůže dokázat, kde se přesně pohyboval. Pokud vím, pracoval jste jako policajt. Jak byste se zachoval?“

„Našel bych pravého pachatele. Tuším, že jsem někde četl, že se to tak dělá.“

„Co když ten pravý pachatel tvrdí, že to nebyl on?“

„To se děje neustále. Musíte použít zdravý úsudek.“

„Právě to dělám.“

„Škoda,“ utrousil Reacher.

„Ukažte mi ruce.“

Reacher položil ruce na stůl, roztažené, dlaněmi dolů. Velké, opálené, drsné a upracované. Kotníky na obou rukou měl lehce zarůžovělé. Po předchozím večeru. Po dvou chlapech v tričkách. Levý hák a pravý zvedák. Silné rány. Ne nejsilnější, jakých byl schopen, ale pořádné. Podolski si ty ruce dlouze prohlížel.

„Neprůkazné,“ usoudil. „Možná jste použil zbraň. Nějaký tupý předmět. To mi prozradí doktoři.“

Reacher se otázal: „Co dál?“

„O tom rozhodne státní zástupce. Zatím půjdete se mnou. Chci vás mít za mřížemi ve městě.“

V místnosti se rozhostilo ticho a pak poprvé promluvil Espin.

„Ne,“ prohlásil. „Nepřipadá v úvahu. Zůstane tady. Naše vražda má přednost před vaším ublížením na těle.“

Podolski namítl: „Dnešní ráno je důležitější než šestnáct let starý případ.“

Espin opáčil: „Držení je devět desetin práva. Máme ho my. Na rozdíl od vás. Představte si to papírování.“

Podolski neodpověděl.

Espin navrhl: „Kdybyste ale chtěl, můžete se kdykoliv stavit a promluvit si s ním.“

„Posadíte ho za mříže?“ zeptal se Podolski.

„Tak, že jimi neproklouzne.“

„Platí,“ přijal Podolski. Zvedl se, sebral tužku a zápisník a vyšel z místnosti.

Pak následoval klasický postup. Reacher byl znovu prohledán, odebrali mu tkaničky od bot a napůl ho prostrkali a napůl odvedli úzkou pustou chodbou, kolem dvou větších vyšetřovacích místností naproti sobě a za dva rohy až k celám. Reachera překvapilo, jak je celý prostor civilizovaný. Daleko víc, než mnohokrát zažil. Připomínal spíš zadní trakt hotelu z nějakého řetězce než vězení. Spleť postranních chodbiček měla malé vestibuly a samotné cely se podobaly motelovým pokojům. Jen samozřejmě trochu lépe zajištěné, se zástrčkami, zámky, ocelovými dveřmi, které se otvíraly dovnitř, s betonovými stěnami, zamřížovaným, třicet centimetrů úzkým oknem u stropu, kovovým příslušenstvím v koupelně a skromnou vojenskou pryčnou, ale jinak prostorné a dostatečně pohodlné. Rozhodně lepší než v motelu u tříproudové silnice. To každopádně. U postele stála dokonce židle. Spojená základna Dyer-Helsington House v celé své opulentní slávě. Významní vězni se měli uvnitř lépe než bezvýznamní důstojníci venku.

Reacher se posadil na židli.

Espin čekal ve dveřích.

Doufej v nejlepší, připravuj se na nejhorší.

Reacher požádal: „Potřebuju se co nejdřív sejít se službu konajícím kapitánem.“

Espin odvětil: „Stejně by se u vás zastavil. Musí vás seznámit s pravidly.“

„Pravidla znám. Sám jsem kdysi dělal službu konajícího kapitána. Přesto se s ním potřebuju co nejdřív sejít.“

„Vyřídím mu to.“

A s tím Espin odešel.

Dveře se zabouchly, zámek se otočil a zástrčky zapadly na příslušná místa.

Stejný zvuk se zopakoval o deset minut později, jen v opačném pořadí. Zástrčky vyklouzly, zámek se otočil na druhou stranu a dveře se otevřely. Pod překladem se objevila hlava tyčkovitého kapitána a kapitán vešel dovnitř. Zeptal se: „Budeme mít s vámi problémy?“

Reacher odpověděl: „Nevidím důvod, proč byste se mnou měli mít problémy, pokud se budete všichni řádně chovat.“

Vysoký kapitán se usmál. „Čím vám můžu posloužit?“

„Můžete někomu zavolat. Seržantce Leachové ze sto desáté jednotky. Povězte jí, kde jsem. Možná má pro mě vzkaz. Pokud ano, můžete se vrátit a povědět mi, čeho se týká.“

„Nemám vám také nakrmit psa a vyzvednout oblečení z čistírny?“

„Čistírnu nepoužívám. A psa také nemám. Ale kdybyste chtěl, mohl byste zavolat majorovi Sullivanové z vojenské prokuratury. Je to moje právnička. Povězte jí, aby sem za mnou přišla, do konce pracovního dne. Řekněte jí, že se jedná o poradu s klientem. Která je velice důležitá.“

„To je všechno?“

„Ne. Pak zavolejte kapitánu Edmondsové z velení lidských zdrojů. To je moje další právnička. Vyřiďte jí, že s ní chci mluvit hned po majoru Sullivanové. Řekněte jí, že s ní musím probrat důležité věci.“

„Něco dalšího?“

„Kolik klientů tady dneska máte?“

„Jenom vás a ještě jednoho dalšího.“

„Což je, předpokládám, major Turnerová.“

„Správně.“

„Je někde nablízku?“

„Tohle je jediné vězení, které máme.“

„Musí vědět, že její právník je mimo provoz. Potřebuje jiného. Zajděte za ní a postarejte se, aby si ho opatřila.“

„Zvláštní, že něco takového navrhujete.“

„To, co se stalo Moorcroftovi, se mnou nemá nic společného. Brzy to zjistíte. Lepší je setřít si máslo z hlavy, ještě než vám na ní ulpí.“

„Přesto je divné, že to navrhujete. Kdo zemřel a udělal z vás prezidenta Amerického sdružení občanských svobod?“

„Odpřisáhl jsem, že se budu řídit ústavou. Stejně jako vy. Major Turnerová má právo na nepřetržité kompetentní zastoupení. Tak zní teorie. Přerušení by vypadalo divně, kdyby zabralo odvolání. Tak jí povězte, že se musí sejít s někým novým. Co možná nejdřív. Nejlépe hned dneska odpoledne. Podejte to tak, aby jí to došlo.“

„Ještě něco?“

„To je prozatím všechno,“ sdělil Reacher. „Děkuju, kapitáne.“

„Není zač,“ odvětil vysoký kapitán. Otočil se, protáhl se opět pod rámem dveří a vyšel do chodby. Dveře se zabouchly, otočil se zámek a zapadly zástrčky.

Reacher zůstal, kde byl, sedět na židli.

Za patnáct minut se opět ozval zvuk dveří. Zástrčky, zámek, panty. Službu konající kapitán nevešel tentokrát dovnitř. Nechtěl si namáhat záda. Z chodby oznámil: „Zpráva od seržantky Leachové z vašeho hlavního stanu. Ti dva muži v Afghánistánu byli nalezeni mrtví. Na horské stezce v Hindúkuši. Zastřeleni do hlavy. Pravděpodobně devítkou. Podle toho, jak vypadají, nejspíš před třemi dny.“

Reacher se na okamžik zarazil a pak pravil: „Děkuju, kapitáne.“

Doufej v nejlepší, připravuj se na nejhorší.

A brzy se dostavilo nejhorší.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

REACHER ZŮSTAL SEDĚT NA ŽIDLI, usilovně přemýšlel a házel v hlavě pomyslnou mincí. Poprvé: hlava nebo orel. Zcela jasně padesát na padesát. Protože mince byla pomyslná. Skutečná mince hozená skutečnou lidskou rukou má tendenci padesát jedna ku čtyřiceti devíti, podle toho, která strana ležela na začátku nahoře. Nikdo nedokáže přesně vysvětlit proč, ale tenhle fenomén mnohokrát prokázaly pokusy. Má to něco do činění s mnohočetnou osou při otáčení, s chvěním, s aerodynamikou a s všeobecným rozdílem mezi teorií a praxí.

Reacherova mince však byla pomyslná. Takže podruhé: hlava nebo orel? Opět přesně padesát na padesát. A potřetí a počtvrté. Každý hod představoval samostatnou akci samu o sobě s identickým poměrem, statisticky nezávislou na tom, k čemu došlo před ní. Pokaždé vždycky padesát na padesát. Což ale neznamenalo, že padesát na padesát je i pravděpodobnost hodit čtyři hlavy za sebou. Zdaleka ne. Šance hodin čtyřikrát za sebou hlavu je devadesát čtyři ku šesti. Mnohem menší než padesát na padesát. Prostá matematika.

A Reacher potřeboval čtyři hlavy za sebou. Nabízela se otázka: Dostane Susan Turnerová dneska odpoledne právníka? Odpověď: buď ano, nebo ne. Padesát na padesát. Jako hlava či orel, když házíte mincí. Potom: Bude ten právník běloch mužského pohlaví? Odpověď: buď ano, nebo ne. Padesát na padesát. A pak: Dostaví se nejdřív major Sullivanová nebo později kapitán Edmondsová ve stejnou dobu jako nový právník Susan Turnerové? V případě, že nějakého dostane? Odpověď: buď ano, nebo ne. Padesát na padesát. A nakonec: Projdou všichni tři právníci stejnou branou? Odpověď: buď ano, nebo ne. Padesát na padesát.

Čtyři odpovědi ano-ne, každá z nich nezávislá akce sama o sobě. Každá z nich dokonalá šance padesát na padesát. Ale čtyři správné odpovědi v řadě za sebou byly pravděpodobné v poměru šest ze sta.

Doufej v nejlepší. Což Reacher udělal. Podle svého osobního názoru do jisté míry oprávněně. Statistiky hovoří chladnou, lhostejnou řečí. Skutečný svět je trochu jiný. Armáda není dokonalá instituce. Dokonce i nebojové sbory jako vrchní úřad vojenské prokuratury nejsou například dokonale neutrální, co se pohlaví týče. Vysoké posty zastávají většinou muži. A případu zkorumpovaného majora vojenské policie se bude muset chopit vysoká šarže. Takže pohlaví nového právníka Susan Turnerové není padesát na padesát. Spíš sedmdesát na třicet, ve prospěch potřebného. Moorcroft je koneckonců chlap. A běloch. V armádě slouží spousta černochů, ale ne ve větším počtu, než jsou zastoupeni v celkové populaci, kde připadá v současné době zhruba jeden černoch na osm bělochů. Což je poměr osmdesát sedm ku třinácti.

A alespoň jednoho ze svých právníků mohl Reacher zdržet v budově v podstatě nekonečně dlouho. Stačí, když je nechá mluvit. Když bude vršit jeden vymyšlený bod za druhým. Sehraje obrovský strach. Pokud se mu zachce, ztvrdnou tam tak dlouho, až je přejde trpělivost a odhodí právnickou profesionalitu a dobré vychování. Proto byla šance, že bude jeho právník přítomen současně s právníkem Turnerové, také lepší než padesát na padesát. Spíš sedmdesát na třicet. Nebo dokonce ještě vyšší.

A pravidelní návštěvníci Dyeru možná vědí, že do vězení je to blíž severní branou, tak ji třeba použijí. Možná. Takže i odpověď s branou je lepší než padesát na padesát. Pokud bude nový právník Turnerové patřit mezi pravidelné návštěvníky. Což třeba nebude. Přemoudřelé třídní hvězdy se moc nepohybují. Řekněme padesát pět na čtyřicet pět. Nepatrná výhoda. Rozhodně ne zdrcující.

Vzato dohromady měl ten plán ale lepší šanci na úspěch než šest ze sta.

Ale ne o moc vyšší.

Pokud Turnerová dostane v první řadě nového právníka. Na tom všechno záleželo.

Doufej v nejlepší.

Reacher čekal. Uvolněný, trpělivý, nehybný. Odpočítával v hlavě čas. Tři hodiny odpoledne. Půl čtvrté. Čtyři hodiny. Židle netlačila. V místnosti bylo teplo. A byla skoro zvukotěsná. Nepronikal do ní zvenku skoro žádný hluk. Jen mdlá akustika. Tahle cela skutečně nepřipomínala normální vězení. Bylo to civilizované místo pro civilizované lidi.

Reacher doufal, že všechno tohle pomůže.

V půl páté konečně vyjely zástrčky, otočil se zámek a otevřely se dveře. Tyčkovitý kapitán oznámil: „Přišla za vámi major Sullivanová.“

Představení začíná.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

VYSOKÝ KAPITÁN USTOUPIL a nechal Reachera projít kolem sebe. Chodba zahýbala doleva a pak doprava. Reacher si z toho mála, co viděl, sestavil půdorys. Usoudil, že hlavní kancelář je za dalšími třemi rohy. Pořád dost daleko. Nejdřív dojdou do malého čtvercového vestibulu se zamčenými ochrannými dveřmi, se strážným a zadními dveřmi vedoucími ven. Předtím minou vyšetřovací místnosti po obou stranách krátké chodby. Ošoupané prostory pro policajty a podezřelé budou napravo a nalevo budou o něco okázalejší prostory, které viděl po cestě k celám. Celkem dvě místnosti. Nejspíš jeho místo určení. Vyšší kvalita pro porady mezi právníky a klienty. Místnosti měly dveře s okýnky, s úzkými svislými obdélníky skla zpevněného drátem, odsazené od středu nad klikami.

Reacher prošel kolem prvních dveří, pohlédl na okénko, i když se tvářil, že se na něj nedívá, a zjistil, že uvnitř sedí Sullivanová, u levé strany stolu, ve své úhledné vycházkové uniformě, ruce složené na zavřené aktovce. Reacher pokračoval dál k druhým dveřím, zastavil se a podíval se zcela nezakrytě okýnkem.

Druhá místnost byla prázdná.

Žádný klient, žádný právník, ani muž, ani žena.

Ani hlava, ani orel.

Zatím.

Kapitán za jeho zády oznámil: „Špatné dveře, majore. Vaše jsou ty první.“

Reacher se otočil a vrátil se k prvním dveřím. Nebyly zamčené. Vysoký kapitán jen stiskl kliku a otevřel. Reacher se zaposlouchal, jaký dělají zvuk. Jasné kovové klapnutí kliky, plynulé jemné zaskřípání pantů, povzdechnutí silikonového těsnění. Žádný velký hluk, ale jednoznačný. Reacher vstoupil dovnitř. Sullivanová vzhlédla. Vysoký kapitán pravil: „Zazvoňte, až budete hotová, majore.“

Reacher se posadil naproti Sullivanové a vysoký kapitán zavřel dveře a odešel. Nemusel zamykat, protože dveře neměly zevnitř kliku. Působily kvůli tomu podivně ploše, jako obličej bez nosu. Vedle zárubně byl zvonek. Zazvoňte, až budete hotová. Místnost byla sama o sobě prostá a příjemná. Bez oken, ale o mnoho čistší a nablýskanější než místnost pro policajty. Dokonce i žárovka svítila jasněji.

Sullivanová nechala ruce v klíně a nerozepnula aktovku. Oznámila: „V útoku na Moorcrofta vás nebudu zastupovat. Upřímně řečeno vás vůbec nechci jako klienta.“

Reacher neodpověděl. Ověřoval si, kolik je toho slyšet z chodby. Moc toho nebylo, ale usoudil, že to snad bude stačit.

Sullivanová ho vybídla: „Majore?“

Reacher ji upozornil: „Dali mě vám na starost, tak se s tím smiřte.“

„Plukovník Moorcroft je můj přítel.“

„Váš starý učitel?“

„Jeden z několika.“

„V tom případě víte, jak tihle chlapi uvažují. Ve svých myšlenkách nikdy neopustí třídu. Jsou sokratici, nebo jak si říkají. Jenom pro zábavu do mě ryl. Debatoval ze záliby v polemikách, přesně jako to dělají jemu podobní. Když jste odešla, přislíbil, že jakmile dojí toast, podá příslušné papíry. Měl to v úmyslu celou dobu. Ale přímé odpovědi nejsou jeho styl.“

„Nevěřím vám. Dneska ráno nebyly podány žádné papíry.“

„Naposledy jsem ho viděl, když odcházel z jídelny. Zhruba dvě minuty po vás.“

„Takže popíráte i tohle?“

„Zamyslete se, majore. Mým cílem je dostat majora Turnerovou z vězení. Jak by mi v tom pomohl útok na Moorcrofta? Jedině bych se tím o den zpozdil, ne-li o dva až o tři.“

„Proč vám tolik záleží na majoru Turnerové?“

„Líbil se mi její hlas v telefonu.“

„Možná jste měl na Moorcrofta vztek.“

„Vypadal jsem naštvaně?“

„Trochu.“

„To není pravda, majore. Nevypadal jsem naštvaně. Protože jsem naštvaný nebyl. Trpělivě jsem tam seděl. Nebyl to první učitel, se kterým jsem se setkal. Sám jsem koneckonců také chodil do školy.“

„Necítila jsem se příjemně.“

„Co jste řekla Podolskému?“

„To samé. Rozpoutala se hádka a necítila jsem se příjemně.“

„Řekla jste mu, že ta hádka byla rozohněná?“

„Osočil jste ho. Přel jste se s ním.“

„Co jsem měl podle vás udělat? Postavit se do pozoru a zasalutovat? Není zrovna předseda Nejvyššího soudu.“

„Důkazy proti vám mi přijdou dost pádné. Zejména ta věc s oblečením. To je klasika.“

Reacher neodpověděl. Opět naslouchal. Zaslechl kroky v chodbě. Přicházeli dva lidé. Muži. Tiše se bavili. Pronášeli krátké mírumilovné věty. Zhuštěné shrnutí a každodenní výměna informací. Kroky se vzdalovaly. Neozvaly se dveře. Necvakla klika, nezavrzaly panty, nevydechlo těsnění.

Sullivanová se podivila: „Majore?“

Reacher se zeptal: „Máte v aktovce peněženku?“

„Prosím?“

„Slyšela jste správně.“

„Proč se ptáte?“

„Protože nemáte kabelku, a jestli prominete, uniformu máte střiženou těsně na tělo a vůbec se vám nevydouvají kapsy.“

Sullivanová nechala ruce na aktovce a připustila: „Ano, mám v ní peněženku.“

„S kolika penězi?“

„Nevím. Asi tak se třiceti dolary.“

„Kolik jste vybrala naposledy z bankomatu?“

„Dvě stě.“

„Máte v aktovce také mobilní telefon?“

„Ano.“

„V tom případě proti vám svědčí stejně tolik důkazů jako proti mně. Zavolala jste svému komplici a nabídla mu sto sedmdesát dolarů, když nakope do zadku vašeho starého učitele. Moorcroft vám možná nedal nejlepší známky. Je to sice dávno, ale pořád vás to žere.“

„To je nesmysl.“

„Přesně to se vám snažím vysvětlit.“

Sullivanová neodpověděla.

Reacher se zeptal: „Jaké jste měla známky?“

Sullivanová přiznala: „Ne dokonalé.“

Reacher se znovu zaposlouchal. Ticho v chodbě.

Sullivanová sdělila: „Podolski nařídí prohlídku skládky. Najdou vaše oblečení. To nebude nic těžkého. Přivezli ho jako poslední, tak bude hned na ráně. Neuškodí vám rozbor DNA?“

„Ani v nejmenším,“ prohlásil Reacher. „Nebyl jsem to já.“

Pak: další kroky v chodbě. Měkké, tiché, dva lidé. Patrně za sebou. Jedna osoba vede druhou. Zastávka, objasnění, uvolněná věta, tichá a stručná. Možná: Tady, plukovníku. Druhá je obsazená. A: zvuk dveří. Kovové klapnutí kliky, klouzavé zavrzání pantů, mlasknutí silikonového těsnění.

Příchod právníka. Zajisté kvůli Turnerové. Protože jiný klient ve vězení nesedí. Zatímco Reacherova právnička se nachází stále v budově. Pořád první právnička. Zatím všechno jak má být.

Hlava a hlava.

Dva góly.

Reacher požádal: „Povězte mi o tom Rodriguezově přísežném prohlášení.“

Sullivanová objasnila: „Přísežné prohlášení je prohlášení o skutečnosti, kterou dotyčný stvrdí přísahou.“

„To vím,“ opáčil Reacher. „Jak už jsem řekl Moorcroftovi, tohle není žádná věda. Přísežné prohlášení používali už staří Římané. Může však opravdu mluvit ze záhrobí? V praktickém slova smyslu? Ve skutečném světě?“

Sullivanová poprvé sundala ruce z aktovky. Rozhodila jimi ze strany na stranu. Neurčitě. Předvedla nerozhodné akademické gesto. Možná ano, možná ne. Pravila: „Postavit případ na nepodloženém přísežném prohlášení je v americkém právnictví dost neobvyklé, zejména když se osoba, která složila přísahu, nemůže podrobit křížovému výslechu. Je to však povolené, pokud to požadují zájmy spravedlnosti. Nebo zájmy vztahů s veřejností, jestli chcete být cynický. A prokurátor se bude přít, že Rodriguezovo přísežné prohlášení není tak úplně nepodložené. Mají každodenní zprávu ze složek sto desáté jednotky, která dokazuje, že jste ho byl navštívit, a mají zprávu z pohotovosti sepsanou bezprostředně po oné události, ve které jsou vyčíslena všechna zranění. Budou tvrdit, že všechny tyhle tři věci dohromady dávají souvislý a nenapadnutelný příběh.“

„Budete se tomu moct postavit?“

„Samozřejmě,“ potvrdila Sullivanová. „Ale naše argumenty budou najednou působit velice slabě. Jejich tvrzení bude znít naopak logicky a běžně. Stalo se tohle, pak se stalo tohle a potom tohle. Budeme muset odstranit prostřední tohle a nahradit ho něčím, co bude v porovnání s jejich vysvětlením vypadat velmi nepravděpodobně. Například že jste odešel a na stejném místě a ve stejnou dobu se zjevil někdo jiný, kdo toho chlapa rozmlátil na maděru.“

Reacher neodpověděl. Opět naslouchal.

Sullivanová upozornila: „Náš problém spočívá v tom, že nevím, jestli pokus o obhajobu, který neuspěje, nerozzlobí soud natolik, že dostanete vyšší trest, než kdybyste přiznal vinu a přistoupil na dohodu. Což je obrovské riziko. Radím vám, abyste hrál na jistotu a přijal dohodu. Dva roky jsou lepší než pět nebo deset let.“

Reacher neodpověděl. Pořád naslouchal. Nejdřív nic neslyšel. Jen ticho. Potom: další kroky v chodbě. Dva lidé. Jeden člověk v závěsu za druhým.

Sullivanová se ho pokusila probrat ze soustředění: „Majore?“

Potom: zvuk dveří. Stejných dveří. Stejné kovové klapnutí kliky, stejné táhlé zaskřípění pantů, stejný povzdech silikonového těsnění. Pak odmlka a znovu stejné zvuky, v opačném pořadí, jak se dveře zavřely. A pak: vracející se kroky jednoho páru nohou.

Takže Turnerová je teď ve vedlejší místnosti se svým právníkem a chodba je prázdná.

Představení začíná.

Reacher si postěžoval: „Nejsem spokojený se svou celou, majore. Musíte se na ni podívat.“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

SULLIVANOVÁ SE ZEPTALA: „Co se vám na té cele nelíbí?“ Řekla to trochu unaveně, ale ne netrpělivě. Nemávla nad tím problémem rukou. Obhájci se potýkají s nejrůznějšími nesmysly. Podezřelí vždycky hledají kličky a fígle. Aby si mohli stěžovat. Musí se prozkoumat a zhodnotit každá nesrovnalost a nespravedlnost, kterou si vycucají z prstu. Reacher to věděl. Znal pravidla hry.

„Nechci vám nasadit něco do hlavy. Nechci ovlivnit váš nestranný názor. Potřebuju, abyste to viděla na vlastní oči.“

„Teď?“

„Proč ne?“

„Dobře,“ souhlasila Sullivanová trochu unaveně.

Vstala. Přistoupila ke dveřím. Stiskla zvonek.

Aktovku nechala na stole.

Reacher se zvedl a čekal za jejími zády.

Jednu minutu.

Dvě.

Pak potemnělo skleněné okénko ve dveřích, dveře se otevřely a službu konající kapitán se otázal: „Už jste skončila, majore?“

Sullivanová objasnila: „Ne, vyskytl se nějaký problém s jeho celou.“

Vysoký kapitán pohlédl na Reachera, s tázavým výrazem ve tváři, napůl odevzdaně a napůl překvapeně, jako by říkal: Vážně? Vy? Tahle stará odrhovačka?

Nahlas ale řekl: „Dobře, jak si přejete. Pojďme se tedy podívat.“

Což musel. Znal pravidla hry.

Reacher šel v čele. Za ním Sullivanová. Vysoký kapitán uzavíral řadu. Zahnuli v zástupu doleva a doprava ke dveřím vedoucím do cely, které zůstaly nezamčené a nezajištěné, protože Reacher nebyl uvnitř. Reacher je otevřel a podržel ostatním. Vysoký kapitán se usmál, vzal mu dveře z ruky a pokynul: až po vás. Byl pitomý, ale ještě mu fungoval mozek.

Reacher vešel jako první. Za ním Sullivanová. Potom kapitán. Reacher se zastavil a ukázal rukou.

„Tamhle,“ sdělil. „V té puklině.“

Sullivanová se podivila: „V jaké puklině?“

„V podlaze u zdi. Pod oknem.“

Sullivanová popošla dopředu. Kapitán se zastavil u postele. Sullivanová namítla: „Žádnou puklinu nevidím.“

Reacher řekl: „Něco v ní je. Něco se v ní hýbe.“

Sullivanová ztuhla. Vysoký kapitán se naklonil dopředu. Lidská povaha. Reacher se naklonil na druhou stranu, jen se zlehka pootočil, ale vysoký kapitán se pohyboval jedním směrem a Reacher druhým. Reacher do kapitána strčil, nabral ho pod ramenem do nadloktí, zprudka, jako když se plavec odráží od okraje bazénu, a kapitán se skácel přes postel, jako by ho Reacher srazil z chůd. Sullivanová se bleskurychle otočila, Reacher udělal krok ke dveřím, vyšel do chodby, zabouchl za sebou a zasunul zástrčky.

Pak se rozběhl, nemotorný v botách bez tkaniček, kolem místnosti s aktovkou Sullivanové k další místnosti. V bezpečném odstupu se zastavil a nahlédl úzkým obdélníkovým okénkem.

A poprvé spatřil Susan Turnerovou.

Rozhodně se vyplatilo, že jsi na ni počkal, pomyslel si.

To rozhodně.

Seděla u pravé strany stolu. Měla na sobě armádní bojovou uniformu, ze které jí odstranili všechny výložky a stužky, a na nohou měla hnědé bojové boty bez tkaniček. Byla poměrně vysoká, tři až pět centimetrů přes průměr. Byla štíhlá, měla jemné kosti, tmavé vlasy stažené dozadu, opálenou pokožku a hluboké hnědé oči. V obličeji se jí zračilo především vyčerpání, ale také kuráž, inteligence a nenápadná uličnická ironie.

Nádherná, podle Reacherova uváženého názoru.

Rozhodně se vyplatilo, že jsi na ni počkal, pomyslel si znovu.

Její právník seděl po levé straně stolu, vousatý plukovník ve vycházkové uniformě. Šedovlasý a vrásčitý v obličeji. Středního věku a středně velký.

Muž.

Běloch.

Hlava.

Třetí gól.

Reacher pokračoval dál, až k bezpečnostním dveřím, které ho dělily od zadního vestibulu. Neměly zevnitř kliku. Jenom zvonek jako místnost pro porady s klienty. Reacher odkopl boty a pak zmáčkl zvonek, naléhavě, jednou a podruhé. Dveře se otevřely za necelých pět vteřin. Stál v nich strážný z vestibulu, ruku položenou na klice. Na opasku mu visely klíče na zaobleném kroužku, jako nějaké horolezecké vybavení.

Reacher zadýchaně oznámil: „Váš kapitán dostal záchvat. Nebo infarkt. Mlátí kolem sebe. Musíte ho vynést ven. Okamžitě, vojáku.“

Autorita. V armádě nesmírně ceněná. Strážný zaváhal jen na necelou vteřinu a pak vstoupil do vnitřní chodby. Začaly se za ním zavírat dveře. Reacher do nich strčil levou botu a otočil se. Bosý se rozběhl tiše za strážným, předběhl ho a otevřel dveře první cely. Nezamčené a nezajištěné, protože v ní nikdo nebyl.

To se však mělo brzy změnit.

„Tady,“ oznámil.

Strážný vrazil dovnitř, jako by mu šlo o život, a Reacher popadl jeho klíče, urval mu je i s poutkem z opasku, zprudka do něj strčil, odhodil ho dozadu a pak zavřel dveře a zasunul zástrčky.

Vydechl a nadechl se.

Nastávala nejobtížnější část.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

REACHER DOŠEL BEZ BOT ZPÁTKY k místnosti, kde stále ležela na stole aktovka. Otevřel dokořán dveře, skočil dovnitř, popadl aktovku, rychle se vrátil a stačil zachytit dveře, ještě než se zabouchly. Poklekl v chodbě a rozepnul aktovku. Přešel bez povšimnutí všechny složky a právnické papíry, zašátral uvnitř, nahmatal klíč od auta a zastrčil si ho do kapsy u kalhot. Potom našel peněženku. Vytáhl z ní armádní průkaz totožnosti. Sullivanová se jmenovala křestním jménem Helen. Reacher si zastrčil průkaz do kapsy košile. Vyndal peníze a dal si je do druhé kapsy u kalhot. Našel propisovačku, utrhl kus oxeroxované kopie a napsal: Drahá Helen, dlužím vám třicet dolarů, Jack Reacher. Zastrčil útržek do přihrádky na bankovky, zavřel peněženku a zaklapl aktovku.

Pak se postavil, s aktovkou v ruce.

Vydechl a nadechl se.

Představení začíná.

Přesunul se o tři a půl metru k vedlejší místnosti a podíval se okénkem. Susan Turnerová hovořila, trpělivě řadila argumenty, používala ruce, oddělovala jeden bod od druhého. Právník naslouchal, s nakloněnou hlavou, a dělal si poznámky do zápisníku. Jeho aktovka ležela otevřená na stole, odsunutá stranou. Byla prázdnější než aktovka Sullivanové, ale o to měl nacpanější kapsy. Uniforma na něm plandala, příliš velká a ne moc dobře střižená. Jmenovka na záložce kapsy hlásala Temple.

Reacher pokračoval dál, až k bezpečnostním dveřím, které ho dělily od vestibulu. Vytáhl z nich svou levou botu a nahradil ji klíčkem od auta Sullivanové, aby zůstaly otevřené, a opět se obul, i když jen nepořádně a bez tkaniček. Pak zamířil zpátky k místnosti, kde seděla Turnerová, a zastavil se za dveřmi.

Vydechl a nadechl se.

Potom ty dveře otevřel, rychle a bez námahy, a vstoupil do místnosti. Otočil se, ohnul se a opřel aktovku Sullivanové o zárubeň, aby se dveře nemohly zavřít. Opět se otočil a zjistil, že se na něj Turnerová i právník dívají, právník neurčitě, ale Turnerová s rodícím se poznáním.

Reacher prohlásil: „Plukovníku, musím vidět váš průkaz totožnosti.“

Právník se otázal: „Kdo jste?“

„Obranná vyšetřovací agentura. Pouhá rutina, pane.“

Autorita. V armádě velice ceněná. Právník se vteřinu zdráhal, ale pak zalovil ve vnitřní kapse a vytáhl průkaz totožnosti. Reacher k němu přistoupil, vzal si ho od něj a pozorně se na něj zadíval. John James Temple. Povytáhl obočí, jako by ho cosi překvapilo, a pak si zastrčil průkaz do kapsy košile k průkazu Sullivanové.

Pravil: „Je mi líto, plukovníku, ale potřebuju si s vámi na minutu promluvit.“

Přešel ke dveřím a podržel je otevřené. Po vás. Právník se zatvářil nejistě a pak se pomalu zvedl od stolu. Reacher pohlédl přes rameno na Turnerovou a nařídil: „Vy počkejte tady, paní. Za okamžik jsem u vás.“

Právník zaváhal a vyšoural se na chodbu. Reacher požádal: „Doprava, prosím, pane,“ a vydal se za ním. Šoupal nohama ještě víc než právník, protože měl rozvázané boty. V čemž spočívala slabina. Právníci si moc nevšímají, jak vypadají ostatní lidé, mají ale mozek a uvažují logicky. A tahle fáze plánu nešla uspěchat. Reacher nemohl nic popohnat, vykonat nátlak ani vytvořit atmosféru zmatku. Všechno probíhalo pomalu. Právník měl čas na přemýšlení.

Čehož také využil.

Zhruba šest metrů před první celou se najednou zastavil, otočil se a pohlédl k zemi. Přímo na Reacherovy boty. Reacher ho okamžitě obrátil zase obličejem dopředu a popadl ho způsobem, jakým se zatýkají vyšší důstojníci, chvatem, který se všichni vojenští policisté naučí hned na začátku kariéry, který neobsahuje žádná příručka a který se musíte naučit jen na základě narážek a příkladů. Reacher ho vzal zezadu levačkou za pravý loket a zároveň ho pevně stiskl, přitlačil dolů a postrčil dopředu. Právník zareagoval jako všichni ostatní. Vzepřel se zleva proti tlaku dolů a úplně zapomněl na sílu, která ho tlačila vpřed. Jenom se zapotácel do strany, pokroucený a ohnutý, a lapal při tom nepatrně po dechu, ani ne tak bolestí, jako spíš rozhořčením. Z čehož měl Reacher radost. Nechtěl mu ublížit. Právník za nic nemohl.

Reacher ho dovedl do otevřené a prázdné cely, která podle toho, jak vypadala, patřila nejspíš Turnerové, strčil ho dovnitř, zavřel za ním a zajistil zástrčky.

Pak se zastavil na okamžik v chodbě a nadechl se a vydechl.

Připraven k odchodu.

Došoural se k druhé zasedací místnosti a vstoupil dovnitř. Susan Turnerová už stála, mezi stolem a dveřmi. Reacher napřáhl ruku. Představil se: „Jack Reacher.“

„Já vím,“ opáčila Turnerová. „Viděla jsem fotku. Ve vaší složce. A poznala jsem váš hlas. Z telefonu.“

A Reacher poznal její. Z telefonu. Hřejivý, lehce zastřený, malinko zadýchaný a malinko erotický. Stejně hezký, jako si pamatoval. Možná dokonce lepší v reálu a osobně.

Opáčil: „Nesmírně rád se s vámi setkávám.“

Turnerová mu potřásla rukou. Měla teplý stisk, ani pevný, ani měkký. Opáčila: „Také mě těší. Ale co přesně tady pohledáváte?“

Reacher řekl: „Dobře víte, co tady pohledávám. A proč tady jsem. Alespoň doufám. Protože jestli to nevíte, nezasloužíte si, abych tady byl.“

„Nechtěla jsem, abyste se do toho zapletl.“

„Proto jste vydala příkaz, že vás nesmím navštívit?“

„Napadlo mě, že se možná ukážete. Ale jenom možná. Chtěla jsem, kdyby k tomu opravdu došlo, abyste vzal okamžitě nohy na ramena a zmizel. Ve svém vlastním zájmu.“

„Váš plán nevyšel.“

„Jakou máte naději, že se odsud dostanete?“

„Až doteď mi přálo štěstí.“ Reacher zalovil v kapse košile a vytáhl průkaz Sullivanové. Porovnal ho s obličejem Turnerové. Přibližně stejná barva vlasů. Ale víc nic. Podal jí průkaz. Turnerová se zeptala: „Kdo to je?“

„Moje právnička. Jedna ze dvou. Setkal jsem se s ní dneska ráno.“

„Kde je teď?“

„V cele. Patrně buší na dveře. Musíme si pospíšit.“

„A vy si vezmete průkaz mého právníka?“

Reacher si poklepal na kapsu. „Mám ho tady.“

„Vůbec se mu ale nepodobáte.“

„Proto budete řídit.“

„Už se setmělo?“

„Začíná se šeřit.“

„Tak pojďme,“ rozhodla Turnerová.

Vyšli do chodby a došli k bezpečnostním dveřím. Byly stále zapřené klíčkem od auta Sullivanové. Reacher je otevřel a Turnerová vytáhla klíč. Společně vstoupili do malého čtvercového vestibulu a dveře se za nimi s mlasknutím zavřely. Dveře, kterými se vycházelo, byly zamčené. Za pomoci malého úhledného mechanismu, který stál bezpochyby spoustu peněz a byl nesmírně účinný. Reacher vytáhl klíče strážného a začal je zkoušet, jeden po druhém. Na kroužku jich viselo celkem osm. První nebyl ten správný. Ani druhý. Ani třetí. Ani čtvrtý.

Ale pátý zajel poslušně dovnitř. Zámek se s cvaknutím otevřel. Reacher stiskl kliku a zatáhl. Dveřmi pronikl chladný vzduch zvenku. Odpolední světlo bledlo.

Turnerová se otázala: „Jaké auto hledáme?“

„Tmavozelený sedan.“

„To je užitečné poznávací znamení,“ utrousila Turnerová. „Na vojenské základně.“

Hřejivě, ochraptěle, zadýchaně, eroticky.

Společně vyšli ven. Reacher za sebou zavřel a zamkl dveře. Usoudil, že tím získají minutu navíc. Nalevo před sebou měli malé parkoviště, zhruba třicet metrů daleko přes rozlehlou asfaltovou plochu. Stálo na něm sedmnáct aut. Většinou soukromá. Pouze dva obyčejné sedany, ani jeden zelený. Silnice za parkovištěm se stáčela na západ. Napravo zahýbala stejná silnice za roh a mizela z dohledu.

„Co navrhujete?“ zeptala se Turnerová.

„Když jste na pochybách, zahněte doleva,“ poradil Reacher. „To je krédo, kterým jsem se vždycky řídil.“

Zahnuli doleva a našli další parkoviště schované za rohem budovy. Malé, o nic větší než hrbolatý pruh s podélnými místy na stání. Odpočívalo na něm šest aut, všechna předkem dovnitř. Všechna úplně stejné tmavozelené sedany.

Turnerová se zaradovala: „To už je lepší.“

Postavila se stejně daleko od všech šesti kufrů a stiskla dálkové ovládání na klíči.

Nic se nestalo.

Zkusila to ještě jednou. Opět nic. Usoudila: „Možná je vybitá baterie.“

„V autě?“ zeptal se Reacher.

„V dálkovém ovládání,“ objasnila Turnerová.

„Tak jak se sem Sullivanová dostala?“

„Zastrčila klíč do zámku. Jako jsme to dělávali za starých časů. Budeme muset vyzkoušet jedno auto po druhém.“

„To nemůžeme. Vypadali bychom jako zloději.“

„Vždyť to auto také krademe.“

„Možná není ani jedno to správné,“ upozornil Reacher. „Neviděl jsem poznávací značku. Dneska ráno byla ještě tma.“

„Nemůžeme se tady moc dlouho potulovat.“

„Možná jsme měli zahnout doprava.“

Vrátili se zpátky, co nejrychleji a nejnenápadněji to v botách bez tkaniček šlo, opět kolem dveří do vězení. Pohyb venku je těšil. Radovali se ze svobody a z čerstvého vzduchu. Reacher zastával vždycky názor, že nejlepší po propuštění z vězení je prvních třicet metrů. A líbilo se mu, že Turnerová kráčí po jeho boku. Byla nervózní jako pes, ale nedávala to najevo. Působila sebejistě. Vypadali jako dva lidé na procházce, jako všichni podvodníci: chovej se, jako bys sem patřil.

Za východním rohem narazili na další pruh na parkování, na šest podélných míst, symetrických s pruhem, který si prohlédli na západě. Stála tam tři auta. Jen jedno byl sedan. Tmavozelený. Turnerová zmáčkla dálkové ovládání.

Nic se nestalo.

Přistoupila blíž a zkusila zastrčit klíč do dveří.

Nehodil se.

Zeptala se: „Kudy přijíždějí právníci, kteří chtějí navštívit vězení? Předním vchodem, není-liž pravda? Je vepředu také parkoviště?“

„Nějaké tam být musí,“ usoudil Reacher. „Byl bych ale radši, kdyby tam nebylo. Bude tam na nás odevšad vidět.“

„Nemůžeme se tady ochomýtat. Přímo si říkáme o to, aby nás chytili.“

Pokračovali dál, k přednímu rohu budovy a zastavili se ve stínu. Reacher před sebou cítil otevřený prostor a možná světla a projíždějící auta.

„Na tři,“ rozhodla Turnerová. „Jedna, dva, tři.“

Zahnuli za roh. Chovej se, jako bys sem patřil. Šli rychle, jako lidé spěchající za svým cílem. Před budovou se táhl protipožární pruh ohraničený vysokým obrubníkem a za ním dlouhé parkoviště s jednou řadou pro auta, úplně plné až na jediné volné místo. A nalevo od volného místa stál tmavozelený sedan.

„To je on,“ usoudil Reacher. „Přijde mi, že ho poznávám.“

Turnerová zamířila přímo k sedanu, stiskla dálkové ovládání a v autě se rozsvítilo, zablikala světla a s cvaknutím se otevřely dveře. Nalevo, zhruba sto metrů daleko, se k nim plížilo auto, opatrnou rychlostí, jakou se jezdí na základně, s rozsvícenými reflektory v padajícím soumraku. Reacher s Turnerovou se rozdělili, Reacher vykročil napravo a Turnerová nalevo, podél boků zeleného sedanu, Reacher ke dveřím spolujezdce a Turnerová ke dveřím řidiče. Bez zaváhání je suverénně otevřeli a nastoupili. Přijíždějící auto se blížilo. Reacher s Turnerovou zavřeli dveře, prásk, prásk, jako přepracovaní zaměstnanci, kterým zbývá pár minut, aby stihli další schůzku, a Turnerová zastrčila klíč do zapalování a nastartovala.

Přijíždějící auto zahnulo na parkoviště a vydalo se směrem k nim, zleva, s rozsvícenými reflektory, jejichž světlo na ně dopadalo.

„Jeďte,“ rozkázal Reacher. „Pospěšte si.“

Turnerová se nerozjela. Zařadila zpátečku, sešlápla plyn, ale auto zůstalo na místě. Jenom se vzepřelo proti ruční brzdě. „Krucinál,“ ulevila si Turnerová, stiskla páku, ale v tu chvíli už bylo příliš pozdě. Přijíždějící auto se ocitlo přímo za tmavozeleným sedanem. Zastavilo za ním, zatarasilo cestu a řidič potom otočil zprudka volantem a auto se dalo znovu do pohybu, směrem na volné místo těsně vedle sedanu.

Za volantem seděla kapitán Tracy Edmondsová. Reacherova právnička. Pracující pro velení lidských zdrojů. V případu Candice Daytonové. Reacherova druhá schůzka domluvená na to samé odpoledne.

Reacher sjel dolů po sedadle a chytil se rukou za obličej, jako by ho bolela hlava.

Turnerová se podivila: „Co se děje?“

„To je moje druhá právnička. Kapitán Edmondsová. Domluvil jsem si dvě bezprostředně na sebe navazující schůzky.“

„Proč?“

„Chtěl jsem mít jistotu, že budu mimo svou celu, až se dostaví váš právník.“

„Ať vás nevidí.“

„To je nejmenší z našich problémů. Pravý malér se rozpoutá minutu poté, co vejde dovnitř, nemáte pocit?“

„Měl jste se spokojit s jedním právníkem.“

„Vy byste to udělala?“

„Patrně ne.“

Edmondsová vedle nich popojela několikrát dopředu a dozadu, až stála úhledně zarovnaná na vyhrazeném místě. Zhasla světla a Turnerová rozsvítila svoje, vycouvala a stočila co nejvíc volant. Edmondsová otevřela dveře a vystoupila. Reacher si prohodil ruce na obličeji. Turnerová přeřadila ze zpátečky na jedničku, vyrovnala auto a pomalu se rozjela. Edmondsová trpělivě čekala, až dokončí manévr. Turnerová na ni děkovně mávla a sešlápla plyn.

„Jižní brána,“ poradil Reacher. „Souhlasíte? Řekl bych, že všichni ostatní přijedou tou severní.“

„Souhlas,“ potvrdila Turnerová. Zamířila na jih, rychle, ale ne sebevražednou rychlostí, přes celý komplex, kolem velkých i malých budov, tu a tam zabočila, tu a tam zpomalila, zastavovala na stopkách, dívala se doleva a doprava a opět se rozjížděla, až měli základnu za zády a před sebou jen příjezdovou cestu, přehrazenou závorou u první strážní budky.

První ze tří.

DVACÁTÁ KAPITOLA

PRVNÍ ZÁVORU PŘEKONALI LEHCE. Chovej se, jako bys sem patřil. Turnerová si vzala od Reachera jeho zapůjčený průkaz totožnosti, podržela ho společně se svým, rozložila si je v ruce, jako by držela dvě esa, zpomalila do kroku, stáhla okénko, zastavila a otevřela kufr, zcela přirozeně a plynule, jako by to dělala každý den.

A strážný zareagoval na její představení naprosto dokonale, přesně, jak Reacher doufal. Průkazům totožnosti věnoval jen necelou vteřinu, další necelou vteřinu otevřenému kufru a během necelé další vteřiny kufr zase zavřel.

Turnerová se dotkla plynu a vydala se dopředu.

A vydechla.

Reacher oznámil: „Edmondsová musí být touhle dobou uvnitř.“

„Máte nějaký skvělý nápad?“

„Při jakémkoliv náznaku problému dupněte na plyn. Prorazte závoru. Kus zničeného pruhovaného kovu nám už víc neublíží.“

„Mohli bychom srazit strážného.“

„Uskočí. Strážní jsou také jenom lidé.“

„Promáčkneme armádní auto.“

„Jedno jsem už promáčkl. Včera večer. Hlavami dvou chlapů.“

„Jak se zdá, hlavami ničíte armádní majetek velice rád,“ opáčila Turnerová. Hřejivě, chraplavě, zadýchaně, eroticky. „Jako například psací stůl v mé kanceláři.“

Reacher přikývl. Vyprávěl jí tu příhodu po telefonu. Když telefonoval z Jižní Dakoty. Příhodu o starém vyšetřování a výsledném záchvěvu zoufalství. Trochu tu příhodu protáhl. Aby nepřestala mluvit. Aby slyšel její hlas.

Turnerová se zeptala: „Kdo byli ti chlapi ze včerejšího večera?“

„To je moc složité,“ namítl Reacher. „Povím vám to později.“

„Doufám, že toho budete schopen.“

Dojeli k druhé závoře. Kde se ukázalo, že se jim nepodaří jen tak projet. Bylo krátce po páté odpoledne. Začínala dopravní špička, ve vojenském stylu. U vjezdu i výjezdu stála krátká fronta. Dvě auta chtěla vyjet ven a tři se chtěla dostat dovnitř. Službu v budce měli dva strážní. Jeden poskakoval zleva doprava a pouštěl auta ven a dovnitř, spravedlivě popořadě.

Druhý strážný seděl v budce.

Na telefonu. Soustředěně poslouchal.

Turnerová zastavila, třetí v zácpě, v zužujícím se pruhu. Po levé straně měla před sebou strážní budku a po pravé jednolitou řadu protitankových zátarasů, podsaditých, šikmo seříznutých pyramid skoro metr vysokých, vyztužených bezpochyby ocelí a zapuštěných hluboko do země.

Druhý strážný stále telefonoval.

V opačném pruhu se zvedla závora a vjelo auto. První strážný přeskočil na druhou stranu, zkontroloval průkaz totožnosti, zkontroloval kufr, stiskl tlačítko, zvedla se závora u výjezdu a podjelo pod ní auto. Reacher utrousil: „Špička nám možná hraje na ruku. Prohlídka probíhá jen povrchně.“

Turnerová opáčila: „Záleží na tom, čeho se týká ten telefonát.“

Reacher si představil Tracy Edmondsovou, jak prochází hlavními dveřmi věznice, vstupuje do přední kanceláře a zjišťuje, že není přítomen službu konající kapitán. Nějaký zaměstnanec kývne a pokusí se vykroutit. Kolik trpělivosti Edmondsová prokáže? Roli sehraje hodnost. Edmondsová je také kapitán. Dopřeje úředníkovi trochu času. Nebude okamžitě na koni, jako by byl major nebo plukovník. A úředník rozhodně neprojeví přehnanou snahu.

Druhý strážný v budce stále telefonoval. Strážný venku stále přebíhal ze strany na stranu. Vjelo druhé auto a druhé auto také vyjelo. Turnerová popojela dopředu a zastavila, nyní první v řadě, ale uzavřená ze stran, za sebou dvě auta a před sebou pruhovanou kovovou závoru. Nadechla se, otevřela kufr, rozložila průkazy a stáhla okénko.

Druhý strážný dotelefonoval. Zavěsil a podíval se přímo na pruh s auty čekajícími na výjezd. Přejel po nich očima, tam a zpátky, počínaje a konče Turnerovou. Vyšel z budky a přistoupil k jejímu okénku.

Pravil: „Omlouvám se za zdržení.“

Pohlédl na rozložené průkazy, ustoupil dozadu, podíval se do kufru a zavřel ho, stiskl tlačítko na boku budky, závora se zvedla a Turnerová projela.

A vydechla.

Reacher podotkl: „Ještě jedna. Do třetice všeho dobrého.“

„Vy na něco takového věříte?“

„Moc ne. Šance na tři ano-nebo-ne řešení, která potřebujeme, je dvanáct ze sta.“

Situace u třetí budky vypadala přesně stejně jako u druhé. Řada stejných tří aut, obdobná fronta u vjezdu, dva strážní, jeden přeskakující ze strany na stranu a druhý uvnitř na telefonu.

Pozorně naslouchal.

Turnerová usoudila: „Tyhle telefonáty musejí být důležité, nemyslíte? Strážní mají přece mnohem lepší věci na práci. Tvrdne tady slušný počet vysokých důstojníků. Někteří z nich musejí být od námořní pěchoty. A ti nesnášejí, když je někdo zdržuje.“

„A my to máme rádi?“

„Nevadí nám to tolik jako mariňákům. Nejsme neustále připravení, abychom zachránili svět.“

„Můj táta sloužil u námořní pěchoty.“

„A zachránil svět?“

„Nebyl hodně vysoký důstojník.“

„Škoda že nevím, kdo je na tom telefonu.“

Reacher si vzpomněl na časy, kdy byl kapitánem. Jak dlouho by čekal, až jiný kapitán vyřídí své záležitosti? Patrně ne moc dlouho. Edmondsová je ale možná hodnější. Trpělivější. Nebo se možná ve vězeňském prostředí necítí ve své kůži. I když je právnička. Musela už navštívit spoustu vězení. Pokud netráví většinu času u psacího stolu. Ponořená v papírech. Což možná dělá. Pracuje koneckonců pro velení lidských zdrojů. To musí něco znamenat. Kolik záležitostí velení lidských zdrojů se vyřizuje v celách?

Pravil: „Tohle je velká základna. Ty telefonáty nemusejí být nutně z vězení.“

„Co jiného by bylo tak důležité?“

„Možná uvolňují cestu pro generála. Nebo si objednávají pizzu. Nebo vyprávějí přítelkyni, že budou brzy doma.“

„Doufejme,“ odtušila Turnerová, „že je to jedna z těch možností. Nebo všechny tři.“

V opačném směru se zvedla závora a projelo auto. Strážný venku přeskočil k autu u výjezdu, zkontroloval průkaz, zkontroloval kufr, zvedl závoru a auto vyjelo. Turnerová se posunula o jedno místo. Strážný v budce stále telefonoval.

Turnerová upozornila: „Ani nepotřebují zavolat. Nemám na uniformě výložky a stužky. Vzali mi je. Vypadám přesně jako prchající vězeň.“

„Nebo jako machr ze zvláštní jednotky. V přestrojení a anonymní. Dívejte se růžovými brýlemi. Hlavně ať nevidí vaše boty.“

Vjelo další auto a další auto vyjelo. Turnerová se posunula na začátek fronty. Otevřela kufr, rozprostřela průkazy totožnosti a stáhla okénko. Strážný v budce stále telefonoval. Druhý strážný se činil v opačném pruhu. Za poslední závorou končily protitankové zátarasy a cesta se rozšiřovala a měnila v normální virginskou silnici.

A na té silnici stálo zaparkované policejní auto arlingtonského okresu.

Turnerová se otázala: „Pořád chcete, abych prorazila závoru?“

„Jenom jestli to bude nutné,“ odvětil Reacher.

Venkovní strážný dokončil kontrolu a zvedl závoru u vjezdu. Strážný v budce přestal naslouchat a položil sluchátko. Vyšel ven, předklonil se a podíval se na průkazy v ruce Turnerové. Ne jenom povrchně. Přejel očima z fotografií na obličeje. Reacher odvrátil hlavu a upíral pohled předním sklem. Zůstal sedět sesunutý na sedadle a snažil se vypadat, že je středně velký a středního věku. Strážný přešel od okýnka ke kufru. Podíval se do něj, víc než jenom povrchně. A pak položil dlaň na víko, zmáčkl ho a jemně zaklapl.

Potom ustoupil k boku budky.

Zvedla se závora, Turnerová přidala plyn a auto podjelo pod závorou, minulo poslední protitankový zátaras a vydalo se po upravené předměstské silnici, krásně široké, výstavné a tříproudové, pokračovalo dál, kolem policejního auta arlingtonského okresu pryč ze základny.

Reacher si pomyslel: Kapitán Tracy Edmondsová musí být zatraceně trpělivá žena.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

ZDÁLO SE, ŽE SUSAN TURNEROVÁ se vyzná v místních cestách. Zabočila doprava a doleva, projela kolem severního okraje hřbitova, pak opět zahnula a vydala se kolem jeho východní strany. Pravila: „Předpokládám, že jedeme na Union Station. Abychom tam nechali auto a vzbudili dojem, že jsme nasedli na vlak.“

„To mi vyhovuje,“ potvrdil Reacher.

„Jak se tam chcete dostat?“

„Jaká je nejhloupější trasa?“

„V tuhle dobu?“ ujistila se Turnerová. „Nejhloupější by bylo jet po povrchové komunikaci. Rozhodně po Constitution Avenue. Jeli bychom pomalu a celou dobu by na nás bylo vidět.“

„Tak přesně takhle pojedeme. Očekávají něco jiného.“

Tak Turnerová změnila směr a zařadila se do pruhu vedoucího přes řeku. Jezdilo hrozně aut. Dopravní špička nastala i v civilním světě. Auta stála namačkaná předky na kufry jako na pohybujícím se parkovišti. Turnerová bubnovala prsty o volant, dívala se do zrcátka, hledala skuliny a snažila se přejíždět z pruhu do pruhu, aby cestu trochu uspíšila.

„Uklidněte se,“ poradil jí Reacher. „Špička nám výborně nahrává. Znemožňuje pronásledování.“

„Pokud nepoužijí vrtulník.“

„Což neudělají. Ne tady. Měli by strach, že srazí a zabijí člena Kongresu. Čímž by si pošramotili rozpočet.“

Pomalu najeli na most, proplížili se přes vodu a nechali za sebou arlingtonský okres. Turnerová upozornila: „Když už mluvíme o rozpočtu, nemám žádné peníze. Vzali mi všechny věci a nacpali je do igelitového sáčku.“

„Mně taky. Půjčil jsem si ale třicet dolarů od právničky.“

„Jak to, že vám půjčila peníze?“

„Ještě o tom neví. Brzy to ale zjistí. Nechal jsem jí dlužní úpis.“

„Budeme potřebovat víc než třicet dolarů. Ze všeho nejdřív si třeba musím koupit normální oblečení.“

„A já potřebuju tkaničky do bot,“ dodal Reacher. „Musíme najít bankomat.“

„Nemáme karty.“

„Existuje víc druhů bankomatů.“

Se zastavováním a rozjížděním sjeli pomalu z mostu a ocitli se v samotném Washingtonu. Na území městské policie. A Reacher před sebou okamžitě spatřil dvě policejní auta. Stála zaparkovaná předky k sobě u obrubníku za Lincolnovým památníkem. S běžícími motory a dohromady se zhruba tuctem rádiových antén. V každém seděl jeden policista, hezky pohodlně v teple. Reacher doufal, že se jedná jen o běžné bezpečnostní opatření. Turnerová přejela do vedlejšího pruhu a minula je schovaná za řadou nahuštěných aut. Policisté vůbec nezareagovali.

Pokračovali v cestě, houstnoucí temnotou, pomalu a se zastávkami, anonymní v ledové lavině padesáti tisíc vozidel sunoucích se po stejných pár kilometrech ulic. Projeli po Dvacáté třetí na sever, kolem stejného bloku, kudy šel Reacher předchozího dne pěšky, a potom zahnuli doprava na Constitution Avenue, která se před nimi táhla jako dlouhatánská řeka červených zadních světel, rovná a zdánlivě nekonečná.

Turnerová požádala: „Povězte mi o těch dvou chlapech ze včerejšího večera.“

Reacher objasnil: „Přijel jsem autobusem a vyrazil rovnou do Rock Creeku. Chtěl jsem vás pozvat na večeři. Nebyla jste ale samozřejmě přítomna. A chlap, který seděl za vaším psacím stolem, mi pověděl o nějakém absurdním obvinění z těžkého ublížení na zdraví přiloženém k mé složce. Prý jsem zmlátil gangstera, kterého jsme před šestnácti lety vyšetřovali. To obvinění na mě neudělalo patřičný dojem, tak vytáhl odstavec deset a povolal mě znovu do služby.“

„Cože, vy jste zase v armádě?“

„Od včerejšího večera.“

„To je vynikající.“

„Moc vynikající mi to nepřijde. Alespoň zatím.“

„Kdo seděl za mým psacím stolem?“

„Bezvýznamný podplukovník jménem Morgan. Kancelářská myš, podle toho, jak vypadá. Poslal mě do motelu severozápadně od hlavního stanu a pět minut poté, co jsem se ubytoval, se zjevili dva chlapi v autě. Zcela určitě poddůstojníci, ještě ani ne třicátníci, důležití a plní keců o tom, jak jsem uvrhl hanbu na svou jednotku a měl bych vypadnout z města, abych ji ušetřil ostudy s vojenským soudem, a jak mě nakopou do zadku, když to neudělám. Tak jsem jim narval hlavy do dvířek jejich auta.“

„Kdo to, krucinál, byl? Víte, jak se jmenují? Takoví lidé nemají v mé jednotce co pohledávat.“

„Nebyli ze sto desáté jednotky. Jednoznačně. V jejich autě bylo teplo. Ujeli mnohem větší vzdálenost než jenom kilometr a půl z Rock Creeku. A prokázali podprůměrné bojové schopnosti. Nebyli to naši lidé. Jsem si tím úplně jistý, protože když jsem se vrátil do hlavního stanu, provedl jsem neoficiální sčítání mužstva. Prošel jsem celou budovu a nahlédl do všech kanceláří. Nikde jsem na ně nenarazil.“

„Tak kdo to byl?“

„Dvě malé části velké skládačky.“

„Jak vypadá obrázek na obalu?“

„Nevím, ale dneska jsem je zase viděl. Jenom z dálky. Byli v motelu a přivedli si posilu. Dva další chlapy, takže byli celkem čtyři. Předpokládám, že se přijeli podívat, jestli jsem vzal nohy na ramena, a kdybych to neudělal, chystali se mě popohnat.“

„Jestli nepatří ke sto desáté jednotce, proč chtěli, abyste zmizel?“

„Správná otázka,“ potvrdil Reacher. „Vůbec mě neznali. Lidé obvykle chtějí, abych vypadl, až když se se mnou seznámí.“

Sunuli se kolem Zdi obětí války ve Vietnamu. Objevili další auto městské policie. S běžícím motorem a lesem antén. Reacher pravil: „Musíme předpokládat, že touhle dobou se už všechno provalilo.“

„Pokud vaše právnička Edmondsová neusnula při čekání,“ odtušila Turnerová.

Šnečím tempem minuli zaparkované policejní auto, natolik zblízka, že Reacher viděl policistu uvnitř. Byl to vysoký černoch hubený jako sirka. Vypadal jako bratr kapitána konajícího službu v Dyeru. Což by byla nepříjemná náhoda.

Turnerová se otázala: „Čeho se týká ta šestnáct let stará žaloba z ublížení na zdraví?“

Reacher vysvětlil: „Jeden lump z Los Angeles prodával na černém trhu arzenál stažený z Pouštní bouře. Velký tlustý blbec, který si říkal Pes. Pamatuju si, že jsem s ním mluvil. Nejde na něj jen tak zapomenout. Byl obrovský jako barák. Údajně prostě umřel. A zanechal po sobě přísežné prohlášení, které se hemží mým jménem. Nezmlátil jsem ho ale. Ani jsem se ho nedotkl. Nedokážu si dost dobře představit, jak bych to musel udělat. Vězel bych po lokty v tuku, než bych narazil na cokoliv pevného.“

„Tak jak zní správná verze?“

„Domnívám se, že ho navštívil nějaký nespokojený zákazník a přivedl si s sebou partu kamarádů s baseballovými pálkami. A tlusťocha o něco později napadlo, že by si mohl vynahradit škodu. Víte, jak to chodí, něco za nic v naší sudičské společnosti. Tak si najal právníka specializovaného na újmy na zdraví, který došel k závěru, že nemá cenu chodit za těmi chlapy s pálkami. Ale tlusťoch se možná zmínil o tom, že za ním byli z armády, a právník usoudil, že se strýček Sam topí v penězích, tak upekli tu nesmyslnou žalobu. Podobných musí za ta léta existovat stovky tisíc. Naše složky jimi doslova přetékají. A v současné době se všechny procházejí, vyvolávají salvy smíchu a končí navždy zapomenuté v zásuvkách. Až na tuhle, kterou znovu vytáhli na denní světlo.“

„Proč?“

„To je další část skládačky. Morgan tvrdí, že moje složka je červeně označená. Nevyvolala poplach, když jste ji vytáhla, ale poplach se rozpoutal, když jste ji poslala zpátky. Tomu nevěřím. Naše byrokracie funguje daleko lépe. Nemyslím si, že byla červeně označená. Někdo ji na poslední chvíli upravil. Někdo, kdo propadl obrovské panice.“

„Kvůli vám?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Ne, původně kvůli vám. Kvůli vám a Afghánistánu.“

Pak si přestali povídat, protože sedan zalilo modročervené světlo. Odráželo se v zrcátkách. Policejní auto blížící se zezadu, prorážející si cestu v zácpě. Mělo zapnutou sirénu, v celé své digitální škále. Houkala a kejhala jako šílená, podmalovaná dvěma žalostnými tóny lesního rohu. Reacher se otočil na sedadle. Policii měli dvacet aut za sebou. Auta vepředu se cpala k obrubníku, oddělovala se od sebe a snažila se udělat volné místo.

Turnerová se také podívala dozadu. Pravila: „Klid. Je to auto městské policie. Armáda by na nás uspořádala svůj vlastní hon. Nespolupracujeme s městskou policií. Ještě tak s FBI, ale ne s těmihle šašky.“

„Městská policie po mně jde kvůli Moorcroftovi,“ sdělil Reacher. „Kvůli vašemu právníkovi. Detektiv jménem Podolski se domnívá, že ho mám na svědomí.“

„Proč si to myslí?“

„Byl jsem poslední, kdo s ním mluvil, vyhodil jsem potom staré oblečení a v kritickou dobu jsem byl sám a neznámo kde.“

„Proč jste vyhodil staré oblečení?“

„Je to levnější než nosit ho do čistírny.“

„O čem jste mluvil s Moorcroftem?“

„Chtěl jsem, aby vás dostal z vězení.“

Policejní auto už bylo jen deset aut za nimi a rychle si razilo cestu zácpou.

Reacher požádal: „Sundejte si blůzu.“

Turnerová namítla: „Normálně se svlékám až po koktejlu a filmu.“

„Nechci, aby viděli vaši uniformu. Jestli hledají mě, hledají i vás.“

„Určitě mají poznávací značku našeho auta.“

„Možná na ni neuvidí. Auta jsou namačkaná těsně na sebe.“

Auta vepředu uhýbala k chodníku. Turnerová se k nim přidala, uchopila volant do levé ruky a pravou rukou si rozepnula knoflíky a stáhla zip. Předklonila se, vyprostila levé rameno a potom pravé. Vytáhla pravou paži a pak levou. Reacher jí pomohl zezadu a odhodil blůzu na zem za zadní sedadlo. Turnerová měla pod blůzou tričko, olivově zelené s krátkými rukávy. Patrně extra malá velikost, usoudil Reacher, která jí velice slušela, až na to, že byla trochu moc krátká. Tričko se sotva dotýkalo opasku kalhot. Reacher zahlédl proužek jemné, pevné a opálené pokožky.

Opět se podíval dozadu. Auto bylo dvě místa za nimi a stále se blížilo, stále za modročerveného blikání a houkání, kejhání a nářku sirény.

Otázal se: „Šla byste se mnou na večeři, kdybyste byla včera v kanceláři? Nebo dneska večer, kdyby vás Moorcroft dostal ven?“

Turnerová opáčila, oči stále upřené do zrcátka: „To potřebujete vědět teď?“

Dělilo je pár metrů od Sedmnácté ulice. Vepředu napravo zářil osvětlený Washingtonův památník.

Policejní auto se probojovalo na jejich úroveň.

A zůstalo tam.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

ZŮSTALO TAM, protože auto před ním nepřejelo úplně na stranu a ve vedlejším pruhu se sunul široký pick-up s velkými blatníky na zadních kolech. Policista neměl místo, aby projel. Byl to běloch s tlustým krkem. Reacher zahlédl, jak se podíval na Turnerovou, zběžně a zcela lhostejně, a pak zase odvrátil pohled a sklopil oči k přístrojové desce, kde musel mít tlačítka na ovládání sirény, protože zvuk přešel do nepřetržitého kvílení, šíleného, nekonečného a neskutečně hlasitého.

Očividně však měl dole mezi sedadly ještě něco jiného, mnohem zajímavějšího než tlačítka od sirény. Protože nezvedl hlavu. Upíral na cosi zaujatě oči. Na obrazovku laptopu, usoudil Reacher. Nebo na nějaký jiný moderní přístroj. Už je zažil. Několikrát se ocitl v civilním policejním autě. Některá mají úzké šedivé panely na labutích krcích, které v reálném čase ukazují zprávy, upozornění a varování.

„Máme problém,“ sdělil.

Turnerová se otázala: „Jakého druhu?“

„Řekl bych, že tenhle policajt jede také na Union Station. Nebo na autobusové nádraží. Aby nás hledal. Myslím, že má poznámky a fotografie. Fotografie se dají snadno získat. Od armády. Patrně je má právě teď přímo před sebou. Vidíte, jak se na nás snaží nedívat?“

Turnerová pohlédla doleva. Policista stále upíral pohled dolů. Možná šátral po mikrofonu. Provoz vepředu se dal trochu do pohybu. Auto blokující cestu uhnulo. Pick-up se širokými blatníky se posunul o patnáct centimetrů. Policajt mohl krásně projet.

Ale nezvedl hlavu. A jeho auto neprojelo.

Siréna pokračovala v kvílení. Policista se rozhovořil. Nedalo se poznat, co říká. Potom zmlknul a naslouchal. Byly mu kladeny otázky. Nějaký šroubovaný rádiový protokol patrně vyžadoval dotaz: Jste si jistý? Protože policista se k nim v tu chvíli obrátil obličejem a trochu sklonil hlavu, aby lépe viděl okénkem spolujezdce. Vteřinu se díval na Turnerovou a pak přejel pohledem na Reachera.

Pohnul rty.

Vyslovil dvě krátké slabiky, neslyšně, ale přesvědčeně, jen tři písmena, která musela znamenat: Ano.

Pak si rozepnul bezpečnostní pás a zajel rukou k boku.

Reacher rozhodl: „Opouštíme loď.“

Otevřel zprudka dvířka a napůl se skulil a napůl vypadl na chodník. Turnerová se začala hrabat za ním, přes vnitřní konzolu a jeho sedadlo. Vyškrábala se ven, samá ruka, samá noha, neohrabaná v rozvázaných botách. Reacher ji podepřel, chytil za ruku a společně vyrazili přes chodník a na Mall. Vnořili se do soumraku. Za zády jim kvílelo policejní auto. Opsali oblouk kolem zadního konce Zrcadlového jezírka. Turnerová měla na sobě jenom tričko a byla zima. Reacher si sundal bundu a podal jí ji.

Pravil: „Oblékněte si ji. Potom se rozdělíme. Bude to tak jistější. Za patnáct minut se sejdeme u Zdi obětí války ve Vietnamu. Zůstaňte v pohybu, kdybych se neobjevil.“

Turnerová opáčila: „Nápodobně, kdybych se neobjevila já,“ a pak se vydala jedním směrem a Reacher druhým.

Reacher vyčníval kvůli své výšce v jakémkoliv prostředí, proto se hned začal rozhlížet po lavičce. Přinutil se k pomalé loudavé chůzi, ruce zastrčené nedbale v kapsách, protože běžící člověk připoutá pozornost stokrát rychleji než člověk, který se jen prochází. Další dědictví evoluce. Lovec a kořist, pohyb a strnulost. A neohlížel se. Nevrhal kradmé pohledy. Upíral oči rovně před sebe a šel za tím, co viděl. Už se skoro úplně setmělo, ale Mall stále kypěla životem. Ne jako v létě, ale končila na ní svůj den spousta zimních turistů a u Zdi vepředu se mačkal obvyklý dav lidí, kteří přišli, aby oplakali mrtvé, vyjádřili všeobecnou úctu nebo poklábosili s podivnými individui, která tohle místo přitahuje. Turnerová nebyla nikde vidět. Siréna zmlkla a nahradilo ji troubení klaksonů. Policista patrně vystoupil, nechal své auto vedle sedanu Sullivanové, a obě vozidla teď blokovala provoz.

Reacher zahlédl dvacet metrů před sebou lavičku schovanou v přítmí, volnou a postavenou rovnoběžně s nehybnou vodou v jezírku. Zvolna a uvolněně k ní došel, posadil se, předklonil se a opřel se lokty o kolena. Díval se do země jako rozjímající muž zabraný do myšlenek. Delší pozorné zkoumání by odhalilo, o koho se jedná, ale na první pohled nevypadal ani jako vysoký, ani jako uprchlík. Prozradilo by ho jedině to, že tam sedí bez bundy. Nebylo zrovna počasí jenom na košili.

Třicet metrů za zády mu stále troubila auta. Reacher čekal, se skloněnou hlavou, nehybný a tichý.

A pak koutkem oka zahlédl čtyřicet metrů od sebe policajta s tlustým krkem. Kráčel svižným krokem a v ruce nedržel zbraň, ale baterku. Škubal sebou nervózně doprava a doleva a usilovně pátral, patrně ze strachu, aby si to nerozlil u šéfa, že se moc přiblížil a nechal se zmlátit. Reacher zaslechl dvě nové sirény, obě v dálce, jednu na jihu, pravděpodobně na C Street, a druhou na severu, nejspíš na Patnácté nebo Čtrnácté ulici, patrně na úrovni Bílého domu nebo Národního akvária.

Reacher čekal.

Policajt s tlustým krkem mířil ke Zdi, napůl tam došel, pak se ale zastavil a otočil se o plných tři sta šedesát stupňů. Reacher ucítil, jak po něm přejel pohledem. Zadumaný chlapík pozorující nehybnou vodu policajta vůbec nezaujal. Nabízela se spousta zajímavějších objektů, jako například skupina třiceti čtyřiceti lidí směřující k podstavci pomníku, buď turistická výprava, nebo náhodní návštěvníci sehnaní dohromady souhrou okolností nebo obojí. Pohybující se cíle. Evoluce. Policajt vyrazil za nimi. Procentuálně poměrně rozumné rozhodnutí, usoudil Reacher. Každý by očekával pohyb. Vydržet sedět klidně na lavičce vyžaduje pevné nervy.

Vzdálené sirény se přiblížily, ale ne moc těsně. Jakýsi střed gravitace je přitáhl na východ. Což bylo opět procentuálně rozumné rozhodnutí. Městská policie zná svůj terén. Na východě stojí muzea a galerie, proto ten dav, a pak následuje Kapitol a za ním se nabízejí nejlepší únikové cesty, buď po silnici, nebo vlakem.

Reacher čekal, vůbec se nehýbal, vůbec se nerozhlížel, jen upíral pohled na vodní hladinu. Dal se na ústup, teprve když stopky v jeho hlavě odměřily přesně deset minut. Zvedl se z lavičky a dal se na útěk co nejméně podezřelým způsobem, jaký ho napadl. Zívl, podepřel si rukou záda a znovu zívl. Pak se vydal na západ, pomalinku, jako by měl veškerý čas světa, podél levé strany jezírka. Opsal dlouhý lenivý oblouk mezi holými stromy, který ho po pár minutách dovedl zpátky ke Zdi. Zastavil se na okraji davu, jeden z mnoha poutníků, a rozhlížel se po Susan Turnerové.

Nikde ji neviděl.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER PROŠEL KOLEM ZDI, nahoru do mírného stoupání, dolů z malého svahu, kolem tupého rohu, od roku 1959 k roku 1975, a pak zase zpátky k dolnímu konci, od roku 1975 k roku 1959, dvakrát podél padesáti osmi tisíc jmen, aniž by někde zahlédl Susan Turnerovou. Zůstaňte v pohybu, kdybych se neobjevil, poradil a Turnerová odpověděla: Nápodobně, kdybych se neobjevila já. A už dávno uplynulo domluvených patnáct minut. Reacher ale zůstal. Zopakoval procházku od osamělých časných úmrtí na dvacet centimetrů nízkých panelech, kolem největších masakrů z let 1968-1969, přes tři metry vysokých, a dál k osamělým pozdním úmrtím opět na dvacet centimetrů nízkých panelech, prohlížel si každého, na koho narazil, buď přímo, nebo v odrazu na černém kameni, ale nikdo z přítomných nebyla Turnerová. Dorazil až ke konci války a před sebou měl chodník s obvyklým hloučkem prodavačů suvenýrů a upomínkových předmětů. Někteří z nich byli skuteční veteráni a někteří jen naoko, a všichni nabízeli stará označení jednotek a zbraní, zapalovače Zippo s vyrytými nápisy a tisíc dalších bezcenných věcí, jejichž hodnota je pouze sentimentální. Turisté jako obvykle přicházeli, vybírali, platili a odcházeli, a okolo zůstával jen víceméně permanentní hrozen nehybných pitoreskních buřičů.

Reacher se usmál.

Protože v tom hloučku zahlédl hubenou dívku se záclonou tmavých rozpuštěných vlasů, v příliš velké, dvakrát obtočené bundě, která jí sahala po kolena, a ve vojenských kalhotách a botách s vyhřezlými jazyky. Rukávy měla vyhrnuté k zápěstím a ruce zastrčené v kapsách. Krčila se, se skloněnou hlavou, a jen se výrazně kolébala z nohy na nohu jako feťák v transu.

Susan Turnerová, ve své parádní roli, neviditelná postavička splývající s davem.

Reacher k ní přistoupil a vyslovil pochvalu: „Jste vážně dobrá.“

„Musím být dobrá,“ opáčila Turnerová. „Policajt prošel přímo kolem mě. Tak těsně, jako teď stojíte vy. Ten samý, co vedle nás zastavil v policejním autě.“

„Kde je teď?“

„Odebral se na východ. Jako pohyblivý kordón. Prošel kousek ode mě. Stejně jako od vás, jak předpokládám.“

„Neviděl jsem ho.“

„Vzal to kolem druhé strany jezírka. A měl jste celou dobu sklopenou hlavu.“

„Vy jste mě pozorovala?“

„Ano. A jste také zatraceně dobrý.“

„Proč jste mě pozorovala?“

„Pro případ, že byste potřeboval pomoc.“

Reacher usoudil: „Jestli pročesávají východ, měli bychom vyrazit na západ.“

„Pěšky?“

„Ne, taxíkem,“ upřesnil Reacher. „Taxíky jsou v téhle oblasti skoro neviditelné.“

U každé pamětihodnosti na Mall obvykle čekají dva tři přistavené taxíky. Zeď nebyla výjimkou. Za posledním stánkem se suvenýry se mačkala špinavá auta s označením taxi na střeše. Reacher s Turnerovou nastoupili do prvního v řadě.

„Arlingtonský hřbitov,“ požádal Reacher. „K hlavní bráně.“

Přečetl si vytištěné oznámení na dveřích. Vypnutí světla na střeše je přijde na tři dolary a dalších sedmdesát centů bude stát každý kilometr. Plus spropitné. Zchudnou celkem o sedm dolarů. Takže jim zbude dvacet tři. Lepší než drátem do oka, ale budou mít daleko míň, než budou potřebovat.

Zabořili se do prosezených sedadel a taxík se zmítal a poskakoval, jako by měl hranatá kola. Zvládl ale celou cestu. Kolem zadní stěny Lincolnova památníku, po Memorial Bridge přes vodu a zpátky do arlingtonského okresu. K autobusové zastávce u hřbitovní brány. Tam, kde Reacher začal, téměř přesně před čtyřiadvaceti hodinami.

Což byl velice zvláštní druh pokroku.

Na zastávce u hřbitovní brány čekal hlouček lidí, všechno malí snědí Hispánci, všichni dělníci, všichni unavení, trpěliví a smíření s osudem. Reacher s Turnerovou se postavili mezi ně. Turnerová poměrně dobře zapadla. Na rozdíl od Reachera. Reacher je o hlavu převyšoval a byl dvakrát širší než kdokoliv jiný. A také mnohem bledší. Působil jako maják na tmavém skalnatém pobřeží. Proto čekal celý napjatý. A dlouho. Neprojelo ale kolem jediné policejní auto a nakonec dorazil autobus. Reacher koupil lístky a Turnerová si sedla k okýnku. Reacher se posadil vedle ní bokem do uličky a sesunul se, co nejhlouběji to šlo. Autobus se rozjel, pomalu a těžkopádně, po stejné trase, jakou absolvoval Reacher den předtím, kolem zastávky, kde vystoupil pod kopcem s tříproudovou ulicí a prudkým stoupáním k hlavnímu stanu sto desáté jednotky.

Turnerová pravila: „Povolají FBI, protože si budou myslet, že překročíme hranici státu. Otázkou jenom zůstává, kdo zavolá jako první. Tipovala bych městskou policii. Armáda počká nejspíš do zítra do rána.“

„Nic nám nehrozí,“ opáčil Reacher. „FBI nezatarasí silnici. Ne tady na východním pobřeží. S největší pravděpodobností vůbec nepohne zadkem. Jenom bude sledovat, jestli se někde nevynoří naše průkazy totožnosti a bankovní karty, což nám může být jedno, protože žádné průkazy ani bankovní karty nemáme.“

„Možná zavolají na místní policejní oddělení, aby sledovala svá autobusová nádraží.“

„Budeme dávat pozor.“

„Pořád potřebuju oblečení,“ upozornila Turnerová. „Alespoň kalhoty a bundu.“

„Máme devatenáct dolarů. Můžete si vybrat jedno, nebo druhé.“

„V tom případě kalhoty. A vaši bundu s vámi vyměním za vaši košili.“

„Moje košile na vás bude viset jako stan.“

„Viděla jsem, že i ženy nosí mužské košile. Jako zavinovací šaty, elegantně omotané a plandavé.“

„Bude vám zima.“

„Narodila jsem se v Montaně. Nikdy mi není zima.“

Autobus supěl do kopce kolem hlavního stanu sto desáté jednotky. Kolem staré kamenné budovy. Brána byla otevřená. V budce hlídkoval strážný. Denní služba. Morganovo auto stálo pořád na parkovišti. Natřené dveře byly zavřené. Ve všech oknech se svítilo. Turnerová se otočila na sedadle, aby na tu budovu co nejdéle viděla. Dokud úplně nezmizela za autobusem. Pak se opět posadila obličejem dopředu a poznamenala: „Doufám, že se tam někdy vrátím.“

Reacher ji ujistil: „Samozřejmě že se vrátíte.“

„Hrozně jsem dřela, abych se tam vůbec dostala. Je to skvělé velitelské místo. To už ale dávno víte.“

„Všichni ostatní nás nenávidějí.“

„Jenom když děláme svou práci správně.“

Autobus zahnul na vrcholku kopce na další tříproudovou silnici, která vedla k Reacherovu motelu. Lehce poprchávalo. Opravdu jen mírně, ale řidič autobusu měl zapnuté stěrače.

Turnerová požádala: „Objasněte mi, jak je možné, že za všechno můžu. Já a Afghánistán.“

Silnice se narovnala a autobus zrychlil. Prorachotil přímo kolem Reacherova motelu. Parkoviště zelo prázdnotou. Nestálo na něm žádné auto s promáčknutými dveřmi.

Reacher opáčil: „Je to jediné logické vysvětlení. Nasadila jste lišku do něčího kurníku a ten dotyčný vás potřeboval vyřadit ze hry. Což nebylo nic těžkého. V době, kdy k tomu došlo, neměl nikdo jiný v jednotce tušení, co se děje. Nevěděl to službu konající kapitán. Nevěděla to ani seržantka Leachová. Ani kdokoliv jiný. Takže jste byla jediná. Navlékli na vás tu boudu s bankovním účtem na Kajmanských ostrovech a nechali vás zavřít, čímž vás odřízli od možnosti komunikace. A zůstala jste odříznutá, protože zmlátili vašeho právníka, hned při prvním náznaku, že se vás pokusí dostat z vězení. Problém vyřízen, hned na místě. Podařilo se jim vás izolovat. Nemohla jste s nikým mluvit. Takže všechno bylo v pohodě. Až na to, že záznamy prokázaly, že jste hodiny telefonovala s nějakým chlápkem v Jižní Dakotě. A po budově se šuškalo, že ten chlápek je bývalý velící důstojník sto desáté jednotky. Váš službu konající kapitán to věděl najisto, protože jsem mu to sám řekl, když jsem volal poprvé. Možná to věděla spousta lidí. Když jsem se tady zjevil, všichni se tvářili, že jim moje jméno není neznámé. A nabízelo se, že nás pojí stejné zájmy. Možná jsme si o tom palčivém problému povídali. Buď abychom jenom zabili čas, nebo jste mě požádala o názor.“

„Vůbec jsem se vám ale o Afghánistánu nezmínila.“

„To nemohli vědět. Záznamy o telefonátech uvádějí délku, ne obsah. Neměli nahrávku. Tak to pro ně byla otevřená otázka. Hrozilo, že vím to samé co vy. Ale nepovažovali to za moc velké nebezpečí, protože jim nepřipadalo pravděpodobné, že se objevím. Trochu si na mě posvítili. Tvrdí, že ví, jak žiju. Ale pro jistotu si připravili plán. Měli například po ruce tu věc s Velkým psem.“

„Nechápu, jak by jim to mohlo pomoct. Byl jste přítomen natolik dlouho, že jste měl spoustu času na mluvení.“

„Měl jsem utéct,“ objasnil Reacher. „Měl jsem zmizet a už se nikdy nepřiblížit k armádě, do konce svého života. Tak zněl plán. V tom spočíval celý vtip. Dokonce se dostavili do motelu, aby měli jistotu, že jsem to pochopil. A Velký pes byl k tomuhle účelu skvělá volba. Je mrtvý a existuje přísežné prohlášení. Nedá se proti němu pořádně postavit. Útěk by bylo zcela rozumné řešení. Seržantka Leachová se domnívala, že když přijde na způsob, jak mě varovat, vezmu do zaječích.“

„Proč jste neutekl?“

„Chtěl jsem vás pozvat na večeři.“

„Ne, vážně?“

„Nemám ve zvyku utíkat. Zjistil jsem to, když mi bylo pět. Člověk se buď dá na útěk, nebo se začne bránit. Je to binární volba a já jsem bojovník. A kromě toho vytáhli z rukávu ještě něco jiného.“

„Co to je?“

„Cosi, co mě mělo také přimět k útěku, ale já jsem ani kvůli tomu neutekl.“

„Co to je?“

Samantha Daytonová.

Sam.

Čtrnáctiletá.

Dám se do toho.

„To vám povím později,“ přislíbil Reacher. „Je to komplikovaný příběh.“

Autobus se propracovával dopředu, na nízký rychlostní stupeň a za řevu dieselového motoru, podél známé nákupní zóny s železářstvím, lékárnou, rámováním obrazů, obchodem se zbraněmi, zubařem a řeckou restaurací. Potom vjel na území, které Reacher ještě neprobádal. Ujížděl dál a stále dál.

Reacher poradil: „Dívejte se růžovými brýlemi. Váš problém je jasný jako facka. Ať už jste honila v Afghánistánu kohokoliv, za celým tímhle svinstvem vězí právě ona osoba. Tak se k ní musíme propracovat. Musíme zjistit, kdo jsou její přátelé, a vypátrat, kdo udělal co, kdy a jak a proč, a potom musíme praštit do stolu.“

Turnerová upozornila: „To nebude tak jednoduché.“

Reacher přikývl.

„Já vím,“ řekl. „Nebude to jednoduché. Ne zvenku. Bude to, jako bychom měli jednu ruku svázanou za zády. Ale uděláme, co bude v našich silách.“

„V tom bohužel nespočívá problém, o kterém mluvím.“

„Tak v čem vězí problém?“

„Někdo si myslí, že vím něco, co nevím. V tom je ten problém.“

„Co nevíte?“

„Nevím, kdo je ta osoba, kterou honím,“ přiznala Turnerová. „Ani co dělá, ani kde, ani proč. Ani jak. V podstatě vůbec nevím, co se v tom Afghánistánu děje.“

„Poslala jste tam ale své dva muže.“

„Mnohem dřív. Z úplně jiného důvodu. Do Kandaháru. Byla to čistá rutina. Která s tou záležitostí neměla vůbec nic společného. Během pobytu se ale k mým mužům donesla zvěst od paštunského informátora, že byl viděn americký důstojník, který míří na sever, aby se setkal s kmenovým vůdcem. Identita toho Američana byla neznámá a nevědělo se, co je účel jeho výpravy, ta záležitost ale budila dojem, že se nemůže jednat o nic dobrého. Stahujeme se. Směrem na jih, ne na sever, do Bagramu a Kábulu, abychom z toho pekla konečně vypadli. Neočekává se od nás, že se budeme pohybovat po vnitrozemí a setkávat se tajně se šátkaři. Tak jsem svým mužům přikázala, aby ty fámy prozkoumali. To je všechno.“

„Kdy?“

„Den předtím, než mě zašili. Takže jméno se dozvím, až mi podají hlášení. Což udělají, teprve až budu zase sedět za svým psacím stolem.“

Reacher nic neřekl.

Turnerová se podivila: „Co se děje?“

„Je to horší, než si myslíte.“

„V jakém směru?“

„Už nikdy nepodají hlášení,“ sdělil Reacher. „Protože jsou mrtví.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER POVĚDĚL TURNEROVÉ o zmeškaných rádiových hlášeních, o nervozitě ve staré kamenné budově, o ne zcela povoleném vzdušném pátrání z Bagramu a o dvou mrtvých tělech na horské stezce. Turnerová zmlkla a zvážněla. „Byli to dobří muži,“ pravila po chvíli. „Natty Weeks a Duncan Edwards. Weeks stará garda a Edwards nadějný dorost. Neměla jsem je tam posílat. Hindúkuš je pro dva osamělé muže příliš nebezpečný.“

„Nezabily je místní kmeny,“ oznámil Reacher. „Dostali devítkou do hlavy. Se vší pravděpodobností armádní zbraní. Téměř jistě berettou M9. Místní by jim uřízli hlavu. Nebo použili AK47. Vznikla by úplně jiná díra.“

„Takže se museli přiblížit k nesprávnému Američanovi.“

„Aniž by o tom věděli,“ dodal Reacher. „Nemáte pocit? Dostat zásah do hlavy z pistole je osobní záležitost provedená zblízka. Kdyby měli sebemenší podezření, nedovolili by, aby k tomu došlo.“

„Čistá práce,“ postěžovala si Turnerová. „Pojistili si mě na obou koncích. Tady i tam. Než se mi podařilo cokoliv zjistit. Nemám nic v ruce. Jedinou informaci. Takže jsem nahraná. Jdu ke dnu. Nevidím způsob, jak bych se mohla zachránit.“

Reacher nic neřekl.

Z autobusu vystoupili v Berryville ve Virginii, jedno město před konečnou zastávkou. Usoudili, že to tak bude jistější. Řidič by si mohl pamatovat dva neobvyklé cestující, kteří zůstali na palubě až do konce. Zejména kdyby došlo na výzvy v rádiu či v televizi, kdyby se začala v rámci běžné praxe vyptávat policie nebo kdyby se na poštovních úřadech objevily fotografie veřejných nepřátel.

Přestalo pršet, ale ve studeném vzduchu stále visela vlhkost. Berryville mělo příjemné centrum, ale Reacher s Turnerovou se vrátili pěšky po stopách autobusu, přes železniční koleje, kolem pizzerie k železářství, kterého si všimli z okna. Železářství právě zavíralo, což se jim moc nehodilo, protože prodavači si obvykle pamatují první a poslední zákazníky. Chodit ve vojenských kalhotách by bylo ale ještě horší. Tak vešli dovnitř a Turnerová objevila plátěné pracovní kalhoty podobné těm, co měl na sobě Reacher. Nejmenší nabízená velikost jí byla velká v pase a měla moc dlouhé nohavice. Ne dokonalé. Turnerová však došla k závěru, že tenhle nedostatek bude spíš k užitku. Výhoda, ne nepříjemnost, jak to formulovala. Protože dlouhé nohavice jí budou plandat přes vojenské boty, trochu je zakryjí a boty nebudou díky tomu tolik nápadné.

Tak ty kalhoty koupili a k nim tři páry tkaniček, jedny do Reacherových bot, jedny do bot Turnerové a jedny jako pásek. Nákup provedli co možná nejnápadněji. Nebyli přehnaně zdvořilí ani nezdvořilí, nespěchali ani se neloudali, moc toho v podstatě neřekli. Turnerová se nevytratila na záchod. Chtěla se převléknout, ale bylo jí jasné, že poslední zákazník, který dorazil v kalhotách od vojenské uniformy a odešel ve zbrusu nových, by prodavači utkvěl navždy v paměti.

Obchod měl ale po straně velké parkoviště, prázdné a tmavé, tak se Turnerová převlékla ve stínu a vyhodila staré vojenské kalhoty do popelnice u zadní zdi budovy. Pak se vynořila, vyměnila s Reacherem bundu za košili a společně se posadili na obrubník a zašněrovali si boty.

Připraveni vyrazit, se zbylými čtyřmi dolary v Reacherově kapse.

Čtyři dolary představují v některých zemích světa týdenní výplatu, ale v Berryville ve Virginii neměly moc velkou hodnotu. Nedal se za ně koupit ani lístek do jiného státu, ani přespání v motelu, ani pořádné jídlo pohodlně u stolu pro dva, v žádné restauraci či bistru.

Turnerová připomněla: „Říkal jste, že existuje víc druhů bankomatů.“

„To je pravda,“ potvrdil Reacher. „Osmdesát kilometrů před námi nebo osmdesát kilometrů za námi. Ale tady ne.“

„Mám hlad.“

„Já taky.“

„Nemá cenu viset na čtyřech dolarech.“

„To je pravda,“ vyslovil souhlas Reacher. „Pojďme se rozšoupnout.“

Vrátili se ke kolejím, rychle a sebevědomě s novými tkaničkami v botách, k pizzerii, kterou předtím minuli. Nebyl to žádný luxusní podnik, což jim jedině vyhovovalo. Koupili jeden kousek pro každého, pro Reachera s feferonkami a pro Turnerovou jenom se sýrem, a podělili se o plechovku sodovky. Zbylo jim osmdesát centů. Najedli se usazení jeden vedle druhého na zábradlí u železničního přejezdu.

Turnerová se zeptala: „Přišel jste o nějaké muže, když jste dělal velícího důstojníka?“

„O čtyři,“ odpověděl Reacher. „Jeden z nich byla žena.“

„Vzalo vás to?“

„Netahal jsem tenkrát za nitky. Patří to ale ke hře. Všichni víme, co podepisujeme.“

„Mrzí mě, že jsem se tam nevypravila osobně.“

Reacher se otázal: „Byla jste někdy na Kajmanských ostrovech?“

„Ne.“

„Měla jste někdy účet v zahraničí?“

„Děláte si legraci? K čemu by mi byl? Mám platovou třídu 04. Vydělávám méně než učitelé na střední škole.“

„Proč jste nechala uplynout celý den, než jste předala jméno kontaktní osoby toho chlápka z Hoodu?“

„Co to má znamenat, třetí stupeň?“

„Jenom uvažuju,“ opáčil Reacher. „To je všechno.“

„Dobře víte proč. Chtěla jsem tu osobu zatknout vlastnoručně. Abych měla jistotu, že to proběhne pořádně. Dala jsem si dvacet čtyři hodiny. Ale nepodařilo se mi ji najít. Tak jsem informovala FBI. Měli by se radovat, jaké měli štěstí. Také jsem si mohla dát týden.“

„Já bych to asi udělal,“ usoudil Reacher. „Možná bych si dal měsíc.“

Dojedli pizzu a dopili společnou plechovku sodovky. Reacher si otřel ústa hřbetem dlaně a pak si ji otřel o kalhoty. Turnerová se zeptala: „Co podnikneme teď?“

„Projdeme městem a chytíme stop na západ.“

„Dneska v noci?“

„Lepší než spát ve křoví.“

„Jak daleko na západ?“

„Co nejvíc to půjde,“ sdělil Reacher. „Máme namířeno do Los Angeles.“

„Proč?“

Samantha Daytonová.

Sam.

Čtrnáctiletá.

„To vám povím později,“ přislíbil Reacher. „Je to složitý příběh.“

Prošli centrem, po ulici, která se jmenovala East Main a za hlavní křižovatkou se změnila na West Main. Nesvítilo se v jediném obchodě. Všechny dveře měly stažené rolety. Berryville bylo očividně slušné americké město, nenápadné a skromné, rozhodně ale žádný střed dění. Už na první pohled. Hroužilo se do hlubokého spánku, pevně zabedněné, i když bylo teprve poměrně brzy večer.

Pokračovali v chůzi. Reacherova košile Turnerové slušela, přestože by se do ní vešla i se sestrou. Musela si vyhrnout rukávy a se ženskou šikovností ji načechrala a stáhla tak, že na ní visela s uvolněnou elegancí. A zdůrazňovala, jak je štíhlá. Vlasy si nechala rozpuštěné. Pohybovala se s ladnou energií a pružností, v očích stále přítomný pátravý výraz, ale beze stopy strachu. Nebyla ani trochu napjatá. Jenom z ní vyzařovala chuť. Reacher si nebyl úplně jistý na co.

Rozhodně stála za čekání, pomyslel si.

Pokračovali v chůzi.

A potom narazili na západním okraji města na motel.

A na parkovišti stálo auto s promáčknutými dveřmi.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

MOTEL VYPADAL UPRAVENĚ a slušně, naprosto v souladu s tím, co viděli ve městě. Červené cihly, trocha bílé barvy, vlajka a orel nade dveřmi recepce. Patrně i automat na kolu, automat na led a dvacet pokojů ve dvou řadách táhnoucích se dozadu od silnice, průčelími k sobě přes široké nádvoří.

Auto s promáčknutými dveřmi stálo zaparkované nakřivo před recepcí, nedbale a dočasně, jako by někdo jen nakoukl dovnitř, aby položil stručnou otázku.

„Jste si jistý?“ zeptala se Turnerová tiše.

„Naprosto,“ odvětil Reacher. „Je to jejich auto.“

„Jak je to vůbec možné?“

„Ať už těm chlápkům velí kdokoliv, patří do úzkého okruhu zasvěcených a není vůbec padlý na hlavu. Tak je to možné. Jiné vysvětlení neexistuje. Dozvěděl se, že jsme utekli a vzali si s sebou třicet dolarů, a doneslo se k němu, že nás městský policajt viděl na Constitution Avenue. Tak si sedl a dal se do přemýšlení. Jak daleko se dostanete se třiceti dolary? Nabízí se jen čtyři řešení. Buď se schováte ve městě a přespíte v parku, nebo se vydáte na Union Station či autobusové nádraží za ním a vyrazíte do Baltimoru, Filadelfie či Richmondu, nebo zvolíte jinou cestu na západ, malým městským autobusem. A dotyčný, který se pustil do uvažování, usoudil, že si vybereme malý městský autobus. Protože je levnější a Union Station a velké autobusové nádraží se policajtům lépe kontroluje, stejně jako nádraží a zastávky na druhém konci v Baltimoru, Filadelfii či Richmondu, a spaním v parku bychom jenom odsunuli zatčení na zítra. A navíc ještě tvrdí, že vědí, jak žiju, takže i vědí, že moc nevyhledávám východní pobřeží. Dávám přednost výpravám na západ.“

„Souhlasil jste ale, že Union Station je dobrý nápad.“

„Snažil jsem se jednat demokraticky. Snažil jsem se vyskočit ze zajetých kolejí.“

„Jak ale vědí, že jsme vystoupili v Berryville?“

„Nevědí to. Vsadím se, že se už ptali všude dál za Leesburgem. V každém motelu na dohled. V Hamiltonu, Purcellville, Berryville, Winchesteru. Tam budou pokračovat, když nás nenajdou tady.“

„A najdou nás tady?“

„To pevně doufám,“ odvětil Reacher.

Recepce měla malá okna, na okrasu jako starý dům v koloniálním stylu, a zevnitř je zakrývaly průsvitné záclony. Nedalo se poznat, kdo je v místnosti. Turnerová přistoupila k oknu, přiložila obličej ke sklu a podívala se dopředu, doleva, doprava, nahoru a dolů. Šeptla: „Nikdo tam není. Jenom recepční. Nebo možná majitel. Sedí za recepčním pultem.“

Reacher zkusil dvířka auta. Byla zamčená. Stejně jako kufr. Položil ruku na pochromovanou masku chladiče. Kapota byla horká. Auto tam nestálo dlouho. Reacher se přesunul doleva do ústí nádvoří. Nikde nikdo. Nikdo neprocházel od pokoje k pokoji, nezkoušel dveře ani nenahlížel do oken.

Ustoupil zpátky a rozhodl: „Pojďme si popovídat s tím recepčním.“

Turnerová otevřela dveře recepce a Reacher před ní vešel dovnitř. Přivítalo ho mnohem hezčí prostředí, než na jaké byl zvyklý. Rozhodně o hodně hezčí než v motelu kilometr a půl od Rock Creeku. Podlahu pokrýval kvalitní vinyl a stěny tapety s nejrůznějšími zarámovanými čestnými uznáními od turistických organizací. Recepční pult byl opravdový psací stůl, za kterým by mohl psát dopisy Thomas Jefferson. Za ním trůnilo červené kožené křeslo a v něm seděl recepční. Zhruba šedesátník, vysoký, šedivý a působivý. Vypadal, že by mohl řídit velkou společnost, ne jenom malý motel.

Turnerová sdělila: „Hledáme kamarády. Jejich auto stojí venku.“

„Ti čtyři džentlmeni?“ ujistil se recepční s malým, skeptickým zaváháním před slovem džentlmeni.

„Ano,“ potvrdila Turnerová.

„Bohužel jste se minuli. Před deseti minutami se na vás ptali. Alespoň předpokládám, že jste to vy, koho hledali. Řekli muž se ženou. Chtěli vědět, jestli jste se už ubytovali.“

„A co jste jim pověděl?“ zeptal se Reacher.

„Samozřejmě jsem jim řekl, že jste ještě nepřijeli.“

„Dobře.“

„Chcete se ubytovat teď?“ otázal se recepční tónem, který naznačoval, že by mu nezlomilo srdce, kdyby to neudělali.

„Musíme nejdřív najít naše kamarády,“ odvětil Reacher. „Potřebujeme se s nimi poradit. Kam šli?“

„Napadlo je, že jste si možná zaskočili na večeři. Poslal jsem je do Berryville Grill. To je jediná restaurace, která má ještě otevřeno.“

„Pizzerie se nepočítá?“

„To není přesně restaurace, nemáte pocit?“

„Tak kde je ten Berryville Grill?“

„Dva bloky za námi. Dá se tam dojít pohodlně pěšky.“

„Děkujeme,“ rozloučila se Turnerová.

Projít kolem dvou bloků za motelem se dalo dvěma způsoby. Příčnou ulicí nalevo a příčnou ulicí napravo. Kdyby chtěli pokrýt obě trasy, museli by se rozdělit a riskovali by tím, že jeden z nich narazí na čtyřnásobnou přesilu. Reacherovi by to nevadilo, ale nebyl si jistý, jak by si s ní poradila Turnerová. Byla doslova o polovinu menší než on a neozbrojená. Neměla střelnou zbraň ani nůž.

Usoudil: „Měli bychom počkat tady. Necháme je, aby přišli oni k nám.“

Ale nepřišli. Reacher s Turnerovou postávali pět dlouhých minut ve stínu a nic se nestalo. Turnerová o kousek popošla, aby viděla na bok zaparkovaného auta. Zašeptala: „To jsou slušné promáčkliny.“

Reacher opáčil: „Jak dlouho trvá prohledat jednu zatracenou restauraci?“

„Možná je poslali někam jinam. Třeba je tady někde bar, kde prodávají hamburgery. Což se v očích recepčního nepočítá jako restaurace.“

„Neslyším žádný barový hluk.“

„Jak zní barový hluk?“

„Změť hlasů, sklenice, lahve, větráky. Je to jednoznačný zvuk.“

„Možná je ten bar daleko, a proto nic neslyšíme.“

„V takovém případě by se vrátili pro auto.“

„Někde být musí.“

„Možná si v tom grilu dali večeři,“ usoudil Reacher. „Posadili se ke stolu. Spontánní rozhodnutí. Možná měli hlad stejně jako my.“

„Já ho pořád ještě mám.“

„Možná bude jednodušší poradit si s nimi uvnitř v restauraci. V zalidněném prostoru budou mít krapet zábrany. A na stole leží nože. Pak budeme moct sníst jejich večeři. Museli si už objednat. Doufám, že steaky.“

„Servírka zavolá policajty.“

Reacher nahlédl do příčné ulice napravo. Nic se v ní nedělo. Podíval se do příčné ulice nalevo. Nikde nikdo. Vrátil se k místu, kde čekala Turnerová. Ta pravila: „Určitě jedí. Co jiného by mohli dělat? Touhle dobou by už měli prohledané celé Berryville. Dokonce dvakrát. Takže jsou v restauraci. Zdrží se tam celou hodinu. A my tady nemůžeme moc dlouho okounět. Okouníme na soukromém pozemku. A v Berryville mají určitě zákony. A policejní oddělení. Recepční v motelu může zvednout za dvě minuty sluchátko.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Pojďme se tam podívat.“

„Ulice napravo, nebo ulice nalevo?“

„Nalevo,“ rozhodl Reacher.

Opatrně nakoukli za roh. Ale ulice nalevo zela stále prázdnotou. Byl to spíš průchod než ulice. Z jedné strany ho ohraničoval dřevěný plot motelu a z druhé strany slepá cihlová stěna obchodu se smíšeným zbožím. O sto metrů dál ho protínala širší ulice ubíhající rovnoběžně s West Main. Druhý blok byl kratší a pestřejší, s několika samostatnými budovami a několika úzkými prázdnými pozemky, a vepředu vykukovaly zadní stěny budov v další souběžné ulici, včetně jedné na pravé straně, s vysokým kovovým komínem z kuchyně, ze kterého vycházela oblaka páry. Bezpochyby Berryville Grill ve večerní špičce.

Turnerová se otázala: „Přední dveře, nebo zadní?“

„Přední okno,“ rozhodl Reacher. „Průzkum je základem všeho.“

Zahnuli z průchodu doprava a opět zpozorněli. Jako první minuli tmavé průčelí obchodu, ve kterém patrně sídlilo květinářství. Pak se dostali k restauraci, jako druhé v řadě. Byl to velký podnik, ale hlubší než širší. Měl čtyři přední okna rozdělená na dvě a dvě vstupními dveřmi. Okna sahala až k zemi. V létě je možná otvírali. A stavěli stolky na chodník.

Reacher se posunul těsně při zdi k bližšímu okraji prvního okna. Otvíral se mu z toho úhlu výhled na třetinu vnitřního prostoru, který byl značně rozlehlý. A se slušnou řádkou hostů. Hosté seděli těsně u sebe u malých dřevěných stolků bez ubrusů. Byla to rodinná restaurace. Nic moderního. Jak to vypadalo, obsluhovala pouze děvčata středoškolského věku. Obsazená byla zhruba polovina stolků. Jedly u nich dvojice, trojice a rodiny. Postarší lidé s dospělými dětmi, někteří v dobrém rozmaru, jiní trochu napjatí a tiší.

Nikde ani stopa po čtveřici mužů. Ne v části, na kterou Reacher viděl. Ustoupil dozadu. Turnerová se prosmýkla kolem něho, prošla rychlým krokem podél průčelí restaurace, s odvráceným pohledem, a zastavila se za posledním oknem. Reacher sledoval dveře. Žádná reakce. Nikdo nevyšel. Turnerová se přitiskla ke zdi, proplížila se zpátky a nahlédla posledním oknem. Reacher usoudil, že musí vidět symetricky stejnou třetinu, jakou měl sám před očima, jen z druhé strany místnosti. Zakrytá zůstala pouze prostřední výseč.

Turnerová zavrtěla hlavou. Odlepila se od zdi, Reacher se také odlepil od zdi a setkali se u vstupních dveří. Reacher je otevřel a Turnerová vešla jako první. V prostřední výseči stála spousta stolků. U žádného však neseděli čtyři muži. Restaurace neměla vrchního číšníka. Ani stolek s dívkou uvádějící na místa. Za dveřmi se otvíral jen prázdný prostor. Vrhla se k nim mladá žena. Spíš ještě dívka, ani ne sedmnáctiletá. Profesionální vítačka. V černých kalhotách a černém sportovním tričku s krátkými rukávy a logem Berryville Grill vyšitým na prsou. Na předloktí jí svítilo červené mateřské znaménko. Otázala se: „Dva na večeři?“

Turnerová sdělila: „Hledáme kamarády. Možná se na nás ptali.“

Dívka zmlkla. Pohlédla z Turnerové na Reachera a v tváři se jí mihlo poznání: muž a žena.

„Byli tady?“ zeptal se Reacher. „Čtyři muži, tři velcí a čtvrtý ještě větší?“

Dívka přikývla a promnula si bezděčně předloktí. Nebo nervózně. Reacher se na něj podíval.

Nebylo to mateřské znaménko.

Obrys nabíral tvar. A měnil barvu.

Byla to modřina.

Otázal se: „To vám udělali oni?“

Dívka přikývla.

„Ten velký,“ upřesnila.

„S oholenou hlavou a malýma ušima?“

„Ano,“ potvrdila dívka. „Zakroutil mi rukou.“

„Proč?“

„Chtěl vědět, kde jinde byste mohli být. A já jsem mu to nedokázala povědět.“

Byla to velká modřina. Způsobená velkou rukou. Přes patnáct centimetrů širokou.

Dívka si postěžovala: „Nahnal mi strach. Má kruté oči.“

Reacher se zeptal: „Kdy sem přišli?“

„Asi tak před deseti minutami.“

„Kam se odebrali?“

„Nevím. Neuměla jsem jim poradit.“

„To tady nemáte žádné bary ani rychlá občerstvení s hamburgery?“

„Přesně na to se také zeptal. Nic takového tady ale nemáme.“

Dívce se třpytily v očích slzy.

Reacher ji ujistil: „Už se nevrátí.“

To bylo jediné, co ho napadlo.

Nechali dívku třít si paži u dveří a vešli do uličky, kterou ještě neznali. Byl to také spíš jenom průchod, úzký, neosvětlený, nejdřív jen s několika budovami po stranách a pak přecházející do jednolitého druhého bloku s plotem motelu napravo. Opatrně zahnuli za roh a zadívali se obezřetně dopředu.

Parkoviště motelu zelo prázdnotou.

Auto s promáčknutými dveřmi odjelo.

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER S TURNEROVOU překročili po tři sta metrech hranici města a West Main se proměnila v obyčejnou starou státní silnici číslo 7. Turnerová usoudila: „Jestli se těm chlapům podařilo uhádnout, kam jsme se vydali, armádě se patrně podaří to samé. Dokonce možná i FBI.“

Což znamenalo, že cestování stopem by byla noční můra. Byla tma jako v pytli. Zimní noc uprostřed prázdnoty. Dlouhá rovná silnice. Blížící se světla budou vidět na kilometr daleko, ale nepůjde poznat, kdo se za nimi skrývá. Kdo sedí za volantem. Civilista, nebo voják? Přítel, nebo nepřítel?

Příliš velké riziko, než aby ho podstoupili.

Tak sáhli po kompromisu přinášejícím padesátiprocentní šanci na výhru a padesátiprocentní šanci na prohru. Reacher usoudil, že se rovná poměru výhod a nevýhod, které se nabízely. Vrátili se po svých stopách, Turnerová zaujala postavení na krajnici padesát metrů před posledním osvětleným městským blokem a Reacher pokračoval dál, opřel se o roh budovy, napůl schovaný v průchodu a napůl na ulici, kam dopadalo trochu světla. Špatná volba, když se vezme v úvahu, že každé auto, které za nimi zabočí na západ, bude ztracená příležitost, ale dobrá volba v tom smyslu, že si Reacher bude moct prohlédnout každého řidiče projíždějícího městem. Domluvili se, že budou velmi opatrní, ale Reacher měl pocit, že to bude fungovat. Vyjde na ulici, dá znamení Turnerové a ta se odlepí od chodníku a zvedne palec.

Zpočátku mu připadalo, že mají spíš šanci na výhru. Protože jejich improvizovaný systém se shodou okolností podobal velice starému triku mnohých stopařů. Hezká dívka zvedne palec, řidič nadšeně zastaví a pak se k nim přidá velký ošklivý chlap a také si nastoupí.

Po třiceti minutách nabyl dojmu, že spíš prohrávají. Jezdilo jen málo aut a neměl vůbec čas, aby došel k nějakému závěru. Uviděl blížící se světla, počkal, auto se prohnalo během zlomku vteřiny kolem, jeho mozek začal zpracovávat sedan, domácí model, rok výroby, charakteristické rysy a auto minulo Turnerovou a přidalo plyn, ještě než ty údaje stačil zpracovat.

Tak přešel na vylučovací metodu. Rozhodl se, že bude ignorovat všechny sedany a SUV mladší pěti let a soustředí se na pick-upy a stará SUV. Nikdy neslyšel, že by armáda prováděla pronásledování v pick-upech, a usoudil, že mění svá silniční vozidla nejpozději po pěti letech. Pro FBI platí určitě to samé. Riziko představovali jen místní policisté mimo službu prohánějící se ve svém vlastním autě. Nějakého rizika se však museli odvážit, protože jinak by tam strávili celou noc, což by bylo stejné, jako kdyby spali ve Washingtonu v parku. Nesebrali by je za soumraku, ale za úsvitu.

Čekal. Minutu nic neviděl a pak zahlédl světla blížící se z východu, ne moc rychle, jen správně bezpečnou městskou rychlostí. Vyklonil se zpoza rohu. Čekal. Zaznamenal tvar, který se mihl okolo.

Sedan.

Nechal ho být.

Opět se opřel o budovu.

Opět čekal. Uplynulo pět minut. Potom sedm. Potom osm. Pak: další světla. Reacher se vyklonil. Zahlédl pick-up. Vyšel na chodník, máchl vysoko do vzduchu levou pěstí a Turnerová padesát metrů opodál odskočila od obrubníku a vztyčila palec. Naprostá přesnost. Jako při dokonalém nadhozu v posezonním utkání baseballu, rychlém, rázném a prudkém v chladném nočním vzduchu. Reflektory pick-upu přejely po nehybné postavě Turnerové, jako by tam vůbec nestála.

Pick-up nezastavil.

Krucinál, pomyslel si Reacher.

Další vhodný kandidát byl postarší ford bronco, který také nezastavil. Nezastavil ani F150 středního věku, ani nový dodge ram. Pak zase dlouho nic nejelo. Hodiny v Reacherově hlavě odbily půl jedenáctou. Stále víc se ochlazovalo. Reacher měl na sobě dvě trička a bundu se zázračnou vycpávkou. Ale začal si dělat starosti kvůli Turnerové. Měla na sobě jen tričko a obyčejnou košili. A tričko vypadalo celé prořídlé častým praním. Narodila jsem se v Montaně. Nikdy mi není zima. Reacher doufal, že říkala pravdu.

Dalších pět minut naprostý klid na východě. Pak se objevila další světla, daleko od sebe a nízko při zemi, měkce kopírující povrch silnice. Patrně sedan. Reacher se o kousek vyklonil, již plný optimismu.

Pak se zase honem stáhl. Byl to sedan, rychlý a elegantní, ford crown victoria, lesklý a tmavý, s temnými okýnky a anténami na víku kufru. Patrně vojenská policie nebo FBI nebo federální policie nebo státní virginská policie. Nebo ne. Možná také úplně jiný úřad plnící misi, která s nimi nemá vůbec nic společného. Reacher se znovu vyklonil a sledoval, jak se auto vzdaluje. Minulo Turnerovou schovanou ve stínu a zmizelo v dálce.

Reacher čekal. Jednu minutu. Dvě. Neviděl nic jiného než temnotu.

Pak zahlédl další světla, poměrně daleko, stále na East Main před křižovatkou v centru. Najela na West Main a plynule se blížila. Žlutá a slabá. Stará a matná. Nic moderního. Žádné halogeny. Reacher se vyklonil zpoza rohu. Světla se stále pomalu blížila. Mihla se okolo.

Pick-up.

Stejný baseballový nadhoz. Levá pěst, palec Turnerové.

Pick-up zpomalil.

A zastavil.

Turnerová odstoupila od obrubníku, naklonila se k okýnku spolujezdce a dala se do mluvení. Reacher se k ní rozběhl.

Tentokrát zavolala Julie Romeovi, což bylo neobvyklé. Převratné zprávy sděloval obvykle Romeo. Měli ale rozdělenou práci, a tak občas podávala informace i Julie.

Oznámila: „Není po nich nikde ani stopa, celou cestu až do Winchesteru.“

Romeo se otázal: „Jsou si jistí?“

„Pečlivě prohledali celou oblast.“

„Dobře, ať tam ale zůstanou. Ta autobusová linka je naše nejlepší možnost.“

„Provedu.“

Reacher dorazil trochu zadýchaný a zjistil, že pick-up je starý chevrolet, obyčejný a bez příkras, postavený k tomu, aby sloužil, ne pro parádu, a řidič byl ochotný sedmdesátník, kost a kůže, s prořídlými šedivými vlasy. Turnerová ho představila: „Tenhle džentlmen jede do Mineral County v Západní Virginii. Do místa zvaného Keyser, které leží kousek od hranice s Marylandem.“

Reacherovi to nic neřeklo, až na to, že Západní Virginie mu přišla o jeden krok lepší než pouhá Virginie. Předklonil se vedle Turnerové k okýnku a pravil: „Pane, byli bychom vám opravdu vděční, kdybyste nás vzal s sebou.“

Stařík opáčil: „Tak si naskočte a jedeme.“

Pick-up měl lavici na sezení, ale kabina byla úzká. Turnerová nastoupila jako první a Reacher se namáčkl na dvířka, aby se vedle něj vešla. Lavice však netlačila a v kabině bylo teplo. A motor spolehlivě předl. Krásně zvládal stovku a vzbuzoval pocit, že by takhle dokázal ujíždět navěky.

Stařík se zeptal: „Kam máte namířeno?“

„Hledáme práci,“ sdělil Reacher a vzpomněl si na mladý pár v Ohiu v červené kabině silverada s vypelichaným psem. „Nutně ji potřebujeme, tak je nám jedno, kde skončíme.“

„A jaký druh práce hledáte?“

A tak se rozvinula zcela typická stopařská konverzace, utkaná z klubíčka všestranných polopravd a přikrášlených zážitků. Reacher odešel z armády už před dlouhými lety, a když musel pracovat, vzal zavděk vším, co se nabízelo. Pracoval jako vyhazovač v nočních klubech, hloubil bazény, rovnal stavební dříví, trhal jablka, nakládal bedny do náklaďáků a vylíčil všechna tahle zaměstnání jako celoživotní činnost. Turnerová se rozhovořila o obsluze v restauracích, práci v kancelářích a podomním prodeji kuchyňského náčiní, což všechno podle Reacherova názoru dělala o víkendech, když chodila na střední a vysokou školu. Stařík mluvil o pěstování tabáku v obou Karolínách, o koních v Kentucky a přepravě uhlí obrovskými náklaďáky v Západní Virginii.

Projeli Winchesterem, dvakrát překřížili I-81 a pak pokračovali ke státní hranici směrem k Apalačským horám, podél posledních severních výběžků pohoří Shenandoah, po silnici stoupající a stáčející se k Georges Peak, za úpění motoru a divokého poskakování slabých žlutých světel v zatáčkách. O půlnoci pak dorazili do Západní Virginie, stále vysoko v divoké krajině, přes zalesněné průsmyky vedoucí k horám Alleghenies v dálce.

Potom Reacher zahlédl oheň, daleko před sebou na západě, v lesnatém svahu nepatrně na jih od silnice. Žlutooranžovou záři na pozadí černé oblohy připomínající táborák nebo výstražnou vatru. Proplížili se spícím městem Capon Bridge a oheň se přiblížil na kilometr dva, a pak o hodně víc, protože silnice zahnula směrem k němu.

Reacher požádal. „Pane, můžete nás vysadit, kdybyste byl tak hodný.“

Stařík se podivil: „Tady?“

„Je to dobré místo.“

„Na co?“

„Myslím, že bude vyhovovat našim potřebám.“

„Jste si jistý?“

„Budeme vám vděční.“

Stařík cosi pochybovačně zamumlal, něco, čemu nebylo rozumět, ale sundal nohu z plynu a pick-up zpomalil. Turnerová také nic nechápala. Dívala se na Reachera, jako by byl šílenec. Pick-up zastavil, na náhodném kousku horské silnice, stromy zprava, stromy zleva, nic vepředu, nic vzadu. Reacher otevřel dvířka, vysoukal se ven, Turnerová vyklouzla za ním a oba poděkovali staříkovi a zamávali mu na rozloučenou. Pak zůstali stát v černočerné temnotě, v hrobovém tichu a noční zimě a Turnerová požádala: „Mohl byste mi vysvětlit, proč jsme uprostřed pustiny vystoupili z teplého auta?“

Reacher ukázal dopředu doleva na oheň.

„Vidíte?“ otázal se. „To je náš bankomat.“

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

VYKROČILI PO SILNICI, na západ a malinko na jih, zatáčkou stále blíž k ohni, až ho měli dvě stě metrů přímo nad sebou v zalesněném svahu. O deset metrů dál ústila na levý okraj silnice kamenitá stezka. Něco jako lesní cesta. Stoupala mezi stromy nahoru do svahu. Turnerová si přitáhla Reacherovu košili a pravila: „Je to jenom nějaký lesní požár.“

„Špatná roční doba,“ opáčil Reacher. „Špatné místo. V těchhle končinách neřádí lesní požáry.“

„Tak co to je?“

„Kde jsme?“

„V Západní Virginii.“

„Správně. Na hony vzdáleni od civilizace, v samém srdci divočiny. Právě na tenhle oheň jsme čekali. Chovejte se ale tiše. Může tam někdo být.“

„Patrně hasiči.“

„Hasiči tam rozhodně nebudou,“ odvětil Reacher. „Za to vám ručím.“

Vydali se nahoru po stezce. Pod nohama jim klouzaly a křupaly kamínky. Nelehký výstup. Lepší jet autem než jít pěšky. Z obou stran se natahovaly stromy, některé z nich borovice a některé opadavé a holé. Stezka zahnula doprava a pak doleva, stále ve strmém úhlu, a pak se vynořila poslední zatáčka a čekající oheň. Do obličeje je udeřilo horko a do uší burácení podmalované hlasitými ránami a praskáním.

„Teď opravdu tiše,“ požádal Reacher.

Společně prošli poslední zatáčkou a narazili na mýtinu vysekanou v lese. Přímo před nimi stálo cosi jako stará polozřícená stodola a nalevo polorozbořená stará chata, obě stavby z dřevěných prken, prohnilých a spečených stovkou let drsného počasí. Daleko vpravo plápolal požár, v široké nízké konstrukci na kolech a všude okolo ní. Vystřelovaly z něj modré a oranžové plameny a hořely a doutnaly i blízké stromy. Ve vzduchu se vařil, kroutil a vířil hustý šedivý kouř a vzestupný tah ho vynášel do temnoty nahoře, kde se rozplýval.

„Co to je?“ zeptala se Turnerová ještě jednou šeptem.

„Vzpomeňte si na starý vtip,“ poradil jí Reacher. „V čem je požár metamfetaminové laboratoře stejný jako rozvod asociála?“

„Nevím.“

„Někdo přijde o obytný přívěs.“

„Tohle je metamfetaminová laboratoř?“

„Byla,“ upřesnil Reacher.

„Tak proto žádní hasiči,“ usoudila Turnerová. „Protizákonná výroba. Nemohli je zavolat.“

„Hasiči by stejně nepřijeli,“ odvětil Reacher. „Kdyby jezdili ke každé metamfetaminové laboratoři, která vzplane, nedělali by nic jiného. Tyhle laboratoře jsou tikající bomby předurčené k tomu, aby vybuchly.“

„Kde jsou majitelé?“

„Nejspíš je to jenom jeden člověk. Někde tady okolo.“

Vykročili na mýtinu, směrem k chatě, pryč od ohně, a zdrželi se ve skrytu stromů. Všude kolem nich se válel kouř a tančilo světlo a stíny, pohansky a živelně. Oheň nerušeně hučel o padesát metrů dál. Chata měla jenom jedno podlaží a vzadu záchod. Obojí bylo prázdné. Nikde ani živáčka. Stodola byla tak široká, že se do ní vešla dvě auta. Stál v ní velký červený pick-up dodge, zbrusu nový, s obrovskými pneumatikami a hektary vybouleného chromu, a červený sporťák se sklápěcí střechou, chevrolet corvette, navoskovaný a naleštěný a s výfuky širokými jako Reacherovy pěsti. Také zbrusu nový nebo teprve nedávno vyrobený.

Reacher poznamenal: „Tomuhle venkovskému klukovi se vede velice dobře.“

„Nevede,“ namítla Turnerová. „Nevede se mu moc dobře.“

Ukazovala směrem k ohni.

Kostra přívěsu se dala stále rozeznat. Kroutila se a svíjela v plamenech, obklopená hořícími úlomky, které se rozletěly a rozprskly do stran, ale pravidelný obdélníkový tvar narušoval plochý výčnělek vepředu na podlaze, připomínající jazyk vystrčený z pusy, tenký, zakulacený a celý v jednom ohni. Vystřelovaly z něj plameny odlišné barvy a hořel s jinou prudkostí. Jako když necháte na grilu příliš dlouho jehněčí kotletu, ale stokrát větší.

„Myslím, že se tu laboratoř pokoušel zachránit,“ pravil Reacher. „Což byla blbost. Vždycky je lepší nechat ji shořet.“

„Co podnikneme?“ zeptala se Turnerová.

„Vybereme peníze,“ sdělil Reacher. „Z bankomatu. Byl to pěkně vypasený chlap a měl dvě hezká auta, tak předpokládám, že náš kreditní limit bude slušně vysoký.“

„To obereme mrtvého chlapa o peníze?“

„Už je nepotřebuje. A máme jenom osmdesát centů.“

„To je zločin.“

„Zločin to byl už předtím. Ten chlap obchodoval s drogami. Když mu je nevezmeme, oberou ho o ně zítra policajti. Pokud sem zítra dorazí. Nebo pozítří.“

„Kde jsou ty peníze?“

„V tom spočívá nejlepší kus zábavy,“ odvětil Reacher. „Nejdřív je musíme najít.“

„Vy tohle neděláte poprvé, že je to tak?“

„Obvykle jsem to dělal, když byli ještě naživu. Chystal jsem se na procházku za Union Station. Dívejte se na to tak, jako bychom byli z berňáku. Jsme koneckonců státní zaměstnanci.“

„To je děsné.“

„Chcete se dneska v noci vyspat v posteli? Chcete se zítra najíst?“

„Kristepane,“ zabědovala Turnerová.

Pátrala ale stejně usilovně jako Reacher. Začali v chatě. Chata páchla zatuchlinou. V kuchyni se nic neskrývalo. Nenarazili na žádné falešné zadní stěny skříněk, na nepravé konzervy s fazolemi, na předměty zahrabané v mouce ani na výklenky za ostěním. Nenašli nic ani v ložnici. Žádné řezy v matraci, žádné zamčené zásuvky v nočním stolku, nic nahoře na skříni, nic v krabicích pod postelí.

Turnerová se zeptala: „Kde teď?“

Reacher se omluvil: „Mělo mě to napadnout dřív.“

„Co vás mělo napadnout?“

„Kde se ten chlap cítil nejvíc v soukromí?“

„Celé tohle místo skýtá soukromí. Je úplně odříznuté od světa.“

„Kde ale nejvíc?“

Turnerová pochopila. Přikývla. „Na záchodě,“ řekla nahlas.

Poklad se skrýval ve stropě záchodu. Pod narafičeným prknem nad mísou. Reacher ho uvolnil a podal Turnerové. Pak strčil dovnitř ruku, zašátral a nahmatal umělohmotnou vaničku. Vytáhl ji ven. Byla to taková, jaké se prodávají v obchodech s domácími potřebami. Obsahovala čtyři tisíce dolarů v dvacetidolarovkách svázaných do cihliček, náhradní klíče od dodge a corvetty, kupní smlouvu na chatu a pozemek a rodný list vystavený na dítě mužského pohlaví jménem William Robert Claughton, narozen před čtyřiceti sedmi lety v Západní Virginii.

„Billy Bobe,“ pravila Turnerová. „Odpočívej v pokoji.“

Reacher pohodil klíči v dlani a zeptal se: „Pick-up, nebo sporťák?“

„To mu taky ukradneme auto?“

„Už jsou kradená,“ opáčil Reacher. „Náš chlápek na ně nemá žádná vlastnická práva. Patřila nejspíš nějakému závislákovi, který jimi splatil dluh. A druhá možnost je jít pěšky.“

Turnerová se na chvíli odmlčela, jako by zvažovala, jestli nezachází příliš daleko, ale pak potřásla hlavou, pokrčila rameny a rozhodla: „Samozřejmě sporťák.“

Tak si nechali peníze a klíč od corvetty a zbytek nacpali zpátky pod strop záchodu. Přešli ke stodole a naskládali peníze do úložného prostoru corvetty. Na okraji mýtiny stále hořel oheň. Reacher hodil klíč Turnerové a nasedl na místo spolujezdce. Turnerová nastartovala, našla vypínač na světla a zapnula si bezpečnostní pás, pevně a nízko u pasu.

O minutu později byli zpátky na silnici a ujížděli nocí na západ, rychle, pohodlně, v teple a bohatí.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

TURNEROVÉ TRVALO ASI KILOMETR, než si zvykla, a pak přidala rychlost a našla dokonalý rytmus v zatáčkách. Sporťák byl velký, nízký, tvrdý v pérování a brutální. Vrhal daleko před sebe dlouhé bělostné paprsky a za sebou nechával hlasité bublání osmiválce. Turnerová upozornila: „Měli bychom brzy zahnout. Nemůžeme zůstat na téhle silnici moc dlouho. Jedno z těch aut, co projížděla Berryville, bylo, myslím, FBI. Také jste si ho všiml?“

„Ten crown vic?“ ujistil se Reacher.

„Ano,“ potvrdila Turnerová. „Tak se musíme dostat mimo jakýkoliv logický přípoj na tu autobusovou linku. Zejména když jim ten stařík, který nás svezl, může povědět, kde přesně nás vysadil. Hned tak na nás nezapomene.“

„Nebude si povídat s policajty. Vozil uhlí v Západní Virginii.“

„Mohl by si popovídat s těmi chlapy z promáčknutého auta. Mohli by mu nahnat strach. Nebo mu dát peníze.“

„Dobře, tak zabočte na jih,“ rozhodl Reacher. „Jih je v zimě vždycky dobrý.“

Turnerová přidala ještě o něco plyn a výfuky nabyly na hlasitosti. Reacher usoudil, že to není vůbec špatné auto. Možná nejlepší pro americké silnice. Což je logické, protože je to americké auto. Najednou se usmál a navrhl: „Pusťte naplno topení a stáhněte střechu.“

Turnerová opáčila. „Vám se ta jízda vážně líbí.“

„Proč by se mi nelíbila? Je to jako rock-and-roll v rádiu. Rychlé auto, peníze v kapse a po dlouhé době příjemná společnost.“

Turnerová otočila knoflíkem topení až na červenou, zastavila u okraje silnice, s Reacherovou pomocí zjistila, jak fungují háčky a očka, stiskla tlačítko a střecha se sama složila do výdutě za jejich zády. Do auta se nahrnul noční vzduch, chladný a čerstvý. Turnerová s Reacherem si snížili sedadla a vyrazili. Radost z jízdy byla dvojnásobná. Rychlost, světla, hluk. Reacher se usmál a prohlásil: „Tomuhle říkám život.“

Turnerová odvětila: „Také by se mi líbil. Ráda bych ale měla volbu.“

„Možná se vám naskytne.“

„Jak? Nemáme nic v ruce.“

„Něco málo máme,“ namítl Reacher. „Jednu zřejmou anomálii a jasnou informaci o postupu. Z čehož se dá vyvodit předběžný závěr.“

„Jako například?“

„Weeks s Edwardsem byli zastřeleni v Afghánistánu a mě ani Moorcrofta nezastřelili. A klidně to mohli udělat. Výstřel z projíždějícího auta by byl v jihovýchodním Washingtonu stejně věrohodný jako těžké ublížení na zdraví. A stejně tak mohli zastřelit mě, protože kdo by si toho všiml? A vás mohli také zastřelit. Narafičit to jako nehodu při tréninku nebo při neopatrném zacházení se zbraní. Rozhodli se ale pro něco jiného. Což znamená, že washingtonská strana má trochu strach, a to o čemsi svědčí, když se vezme v úvahu ta druhá věc.“

„Jaká věc?“

„Věděla byste, jak otevřít bankovní účet na Kajmanských ostrovech?“

„Mohla bych to zjistit.“

„Přesně tak. Použila byste počítač, párkrát byste si zavolala, zjistila, co potřebujete, a provedla příslušnou transakci. Jak dlouho by vám to ale trvalo?“

„Zhruba týden.“

„Naši výtečníci to ale zvládli za necelý den. Nejspíš jim to trvalo pouhou hodinu. Takže tam už měli pravděpodobně kontakty. Sdělili bance, co chtějí, a banka to bez jakéhokoliv vyptávání okamžitě provedla. Což znamená, že jsou to významní klienti se spoustou peněz. To už ale stejně víme, protože byli ochotni vyhodit sto tisíc jenom proto, aby vás dostali do vězení. Bylo jim úplně jedno, že je to obrovská suma peněz. Neváhali a převedli vám ji na konto, aniž by měli jistotu, že se jim vrátí. Hrozí, že soud peníze zabaví jako důkaz. A i kdyby je nezabavil, nevidím způsob, jak by mohli později obrátit a tvrdit, že těch sto tisíc patří jim a chtějí je zpátky.“

„O koho se jedná?“ zeptala se Turnerová.

„Jsou to korektní lidé, kteří řídí výnosný podvod, jsou ochotní vydat pokyn k vraždám v třináct tisíc kilometrů vzdáleném Afghánistánu, ale záleží jim na tom, aby měli doma zametený práh. Tykají si s bankéři v zámoří, dokážou vyřídit ne během týdne, ale během hodiny finanční záležitosti, zmanipulovat prastaré soubory v jakékoliv složce americké armády, která se jim zamane, a záda jim kryje poměrně účinná síla svalů. Téměř jistě se jedná o vysoké štábní důstojníky z Washingtonu.“

Turnerová zabočila za městem zvaným Romney na úzkou silnici, která vedla na jih, ale stále se držela v horách. Usoudili, že to tak bude jistější. Nechtěli se dostat do koridoru ústícího na I-79. Dokonce i v noci je dobře střežený. Hlídá ho příliš mnoho místních policejních oddělení, která měří rychlost, aby si naplnila kasu. Jediná nevýhoda úzké silnice spočívala v tom, že jí chyběla jakákoliv civilizovaná infrastruktura. Nenabízela benzin ani kávu. Ani bistra. Ani motely. A Reacher s Turnerovou měli hlad, žízeň a byli unavení. A auto poháněl motor, který potřeboval spoustu paliva. Osamělá cedule na odbočce slibovala jakési město třicet kilometrů daleko. Za zhruba třicet minut, při rychlosti na úzké silnici.

Turnerová prohlásila: „Dala bych nevím co za sprchu a jídlo.“

„Nekojte se zbytečnými nadějemi,“ poradil Reacher. „To město nebude patřit do kategorie metropolí, které nikdy nespí. Spíš to bude jedna křižovatka v Zapadákově, který se nikdy neprobouzí.“

Nestačili to zjistit. Nepodařilo se jim tam dorazit. Protože o minutu později se vyskytl malý dopravní problém.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

TURNEROVÁ VYBRALA ZATÁČKU a musela prudce zabrzdit, protože do silnice byla zapíchnutá červená varovná světlice. V dálce svítila další a za ní v podivném úhlu přední reflektory, jedny namířené rovně nahoru na noční oblohu a druhé sice vodorovně, ale v pravém úhlu k silnici.

Turnerová se prosmýkla doleva a doprava mezi světlicemi a pak zastavila, za bublání a praskání výfuků. Svislé reflektory patřily pick-upu, který sjel ze silnice a zůstal trčet zadkem v příkopu. Stál víceméně předkem nahoru na zadních dveřích. Byl vidět celý jeho spodek, složitý a špinavý.

Vodorovné reflektory patřily dalšímu pick-upu, bytelnému půltunovému náklaďáčku s kabinou pro posádku, který se otočil a zacouval tak, že stál napříč přes silnici. Na tažném zařízení měl navlečený krátký masivní řetěz. Řetěz se napínal příkře nahoru a druhým koncem byl připevněný na přední závěs svisle stojícího pick-upu. Reacher usoudil, že účelem akce je vytáhnout pick-up zpátky na kola, jako padající strom, a pak ho dostat z příkopu. Geometrie však tomu plánu moc nenahrávala. Řetěz musel být krátký kvůli úzké silnici. Krátký řetěz však znamenal, že předek kácejícího se pick-upu škrtne o zadek náklaďáku, pokud se náklaďák nebude pohybovat správnou rychlostí a nepopojede z cesty. To vše, aniž by skončil v opačném příkopu. Bude to zapeklitý automobilový balet.

Na scéně se vyskytovali tři muži. Jeden seděl omámeně na krajnici, opíral se lokty o kolena a měl svěšenou hlavu. S největší pravděpodobností řidič pick-upu, usoudil Reacher, otřesený po nehodě a možná pořád opilý nebo zfetovaný nebo obojí. Ostatní dva muži byli jeho zachránci. Jeden seděl v kabině náklaďáčku, loket vystrčený z okýnka, pohled upřený dozadu, a druhý přecházel ze strany na stranu, přichystaný řídit operaci.

Každodenní příběh, pomyslel si Reacher. Nebo každonoční. Příliš mnoho piv, příliš mnoho dýmek nebo příliš mnoho obojího a pak temná klikatá silnice, příliš rychle vybraná zatáčka, vyplašené dupnutí na brzdu, zablokovaná zadní kola pod prázdnou korbou, možná trochu zimního ledu, smyk a příkop. A potom neohrabané vyprošťování z nakloněného sedadla, dlouhé sklouznutí dolů po svislém boku, zavolání z mobilního telefonu a čekání na ochotné přátele s náklaďákem.

Žádný velký problém. V podstatě rutina pro všechny zúčastněné. Místní vypadali, že vědí, co dělají, až na obtíže s geometrií. Patrně to nedělali poprvé a měli bohaté zkušenosti. Zdrží Reachera s Turnerovou o pět minut. Možná o deset. Nic jiného se nestane.

Stalo se však víc.

Omámený chlápek na krajnici přišel pomalu k sobě a uvědomil si, že na něj svítí nová jasná světla. Pozvedl hlavu, zamžoural na silnici a odvrátil pohled.

Pak se ještě jednou podíval.

Zavrtěl se, vyhrabal na nohy a udělal krok.

Oznámil: „To je auto Billyho Boba.“

Udělal další krok a ještě jeden, probodl je očima, nejprve Turnerovou a pak Reachera, dupl nohou a rozmáchl se pravičkou, jako by odháněl obrovské mraky obtížného hmyzu, a zařval: „Co v něm děláte?“

Nebylo mu moc rozumět, protože měl buď špatné zuby, nebo byl ožralý nebo zfetovaný nebo všechno dohromady. Reacher si nebyl jistý. Pak zpozorněl i chlápek, který se chystal řídit operaci, a chlápek za volantem vystoupil z náklaďáku. Všichni tři vytvořili malý nepravidelný půlkruh tři metry před předním blatníkem corvetty. Všichni byli hubení a sešlí. Měli na sobě obyčejné pracovní košile bez rukávů navlečené přes bezbarvá trička, modré džíny a vysoké boty. Na hlavách jim seděly pletené čepice, jaké nosí námořníci. Omámený chlápek měřil něco málo přes sto sedmdesát centimetrů, vedoucí operace sto sedmdesát pět a řidič náklaďáku asi tak sto osmdesát. Jako figuríny na malou, střední a velkou velikost v katalogu vesnického oblečení. Pro nenáročné zákazníky.

„Přejeďte je,“ poradil Reacher.

Turnerová neposlechla.

Řidič náklaďáku pravil: „To je auto Billyho Boba.“

Omámený chlápek zařval: „To už jsem říkal.“

Zase skoro nesrozumitelně.

Ale pěkně nahlas.

Možná přišel při té nehodě o sluch.

Řidič náklaďáku se otázal: „Proč jezdíte autem Billyho Boba?“

Reacher se ohradil: „To je moje auto.“

„Ne, není. Poznávám značku.“

Reacher si rozepnul bezpečnostní pás.

Turnerová si rozepnula svůj.

Reacher se otázal: „Proč vám zaleží na tom, kdo jezdí autem Billyho Boba?“

„Protože Billy Bob je náš bratranec,“ sdělil řidič.

„Vážně?“

„Vezměte na to jed. Claughtonovi žijí v okrese Hampshire už tři sta let.“

„Máte tmavý oblek?“

„Proč?“

„Protože musíte na pohřeb. Billy Bob už tohle auto nepotřebuje. Dneska v noci mu shořela laboratoř. Nestihl se dostat ven. Projížděli jsme okolo. Nemohli jsme pro něj nic udělat.“

Trojlístek na chvíli zmlkl. Muži přestoupili z nohy na nohu, trhli sebou, zašoupali znovu nohama a odplivli si na silnici. Řidič náklaďáku se rozhořčil: „Nemohli jste pro něj udělat nic jiného než mu ukrást auto?“

„Dívejte se na to jako na nové využití.“

„Ještě než stačil vychladnout?“

„Nemohli jsme tak dlouho čekat. Byl to pěkný požár. Vychladne až tak za den dva.“

„Jak se jmenujete, chytráku?“

„Reacher,“ odvětil Reacher. „Reacherovi žijí v okrese Hampshire zhruba pět minut.“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Nedělám. Jenom opakuju, co jste sám řekl.“

„Možná jste ten požár založili.“

„Nezaložili. Chudák Billy Bob jel v nebezpečném podnikání. Kdo mečem zachází, mečem také schází. To samé platí pro auta. Nespoléhej na majetek nabytý nespravedlivě, nebude ti užitečný v den pohromy.“

„Nemůžete si ho nechat. Patří nám.“

Reacher otevřel dvířka na své straně. Přitáhl nohy k tělu a postavil se, během jediné vteřiny. V jednom okamžiku měl ještě zadek na sedadle a v druhém stál na silnici ve své plné výšce sto devadesáti pěti centimetrů. Obešel otevřená dvířka, udělal několik kroků a zastavil se přesně ve středu nevyrovnaného polokruhu.

Prohlásil: „Přestaňme se dohadovat o dědických právech.“

Řidič náklaďáku se otázal: „Co je s jeho penězi?“

„Držení je devět desetin práva,“ odpověděl Reacher stejně jako Espin ve vyšetřovací místnosti v Dyeru.

„Vy jste mu vzali i peníze?“

„Všechny, co se nám podařilo najít.“

Omámený chlápek se vrhl v odpověď dopředu a rozmáchl se divoce pravou pěstí. Reacher uhnul dozadu, nechal pěst neškodně prosvištět před sebou a pak mávl pravičkou, dozadu a dopředu, jako by odháněl další neviditelný hmyz, a omámený chlap tu pantomimu sledoval fascinovaným pohledem. Reacher mu vlepil políček, otevřenou levou dlaní těsně pod okraj čepice, jako starodávný policajt neposlušnému klukovi ze sousedství, jenom ho nepatrně pleskl, ale chlápek šel přesto k zemi, jako by ho do hlavy zasáhla průrazná puška. Zůstal ležet na asfaltu a ani se nehnul.

Řidič náklaďáku Reachera obvinil: „To je to, co umíte? Vybrat si nejmenšího?“

„Nevybral jsem si ho,“ ohradil se Reacher. „Vybral si on mě. Hodláte se dopustit stejné chyby?“

„Možná by to nebyla chyba.“

„Byla,“ prohlásil Reacher. Potom se podíval za řidiče na kolmo postavený pick-up. Vyděsil se: „Krucinál, ten auťák každým okamžikem spadne.“

Řidič se neotočil. Nepodíval se. Upíral pohled stále na Reachera.

Řekl: „Dobrý pokus. Nejsem ale včerejší.“

Reacher ho ujistil: „Myslím to vážně, pitomče.“ A myslel to vážně. Náklaďák měl možná volnou převodovku. Možná o pár centimetrů popojel, když řidič vypnul motor a vystoupil. Řetěz se každopádně ještě víc napjal. Byl napjatý skoro k prasknutí. Téměř bzučel. A kolmo postavený pick-up se chvěl na samé hranici rovnováhy, centimetr od toho, aby padl jako podťatý strom. Srazil by ho závan větru.

A pak se zvedl závan větru a skutečně to udělal.

Větve okolních stromů si povzdechly, zlehka se zhouply a zadní dveře pick-upu ujely na kamíncích na zemi, řetěz ochabl a pick-up se začal naklánět dopředu, téměř nepostřehnutelně, stupeň po stupni, a pak dosáhl bodu, ze kterého nebylo návratu, padal stále rychleji a rychleji a jako obrovská železná palice udeřil do korby náklaďáku, železným blokem motoru plnou silou do vlnitého dna, zlomil nápravu pod sebou, kola náklaďáku se vyklonila dole ven a nahoře dovnitř, jako vybočená kolena nebo nohy štěněte, a kola pick-upu se vychýlila opačným směrem, na zlomených řídicích tyčích. Řetěz zazvonil o zem, povolila protisíla závěsů a pick-up si lehl, stále ve strmém úhlu, napůl na náklaďáku, obě vozidla odepsaná, nehybná a tichá.

„Vypadá to, jako by souložili,“ podotkl Reacher. „Nemáte pocit?“

Nikdo neodpověděl. Malý chlapík ležel stále na zemi a druzí dva zírali na zcela nový problém. Žádné z vozidel se nikam nerozjede, ne bez jeřábu a náklaďáku s plošinou. Reacher nastoupil do corvetty. Odepsaná vozidla blokovala celou silnici od příkopu k příkopu, a tak Turnerová neměla jinou volbu. Zacouvala, propletla se mezi zářícími světlicemi a zamířila stejným směrem, odkud přijeli.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

TURNEROVÁ PRAVILA: „Tihle chlapi nás prásknou, hned jak se o nás dozvědí. Popadnou okamžitě telefon. Zavolají sociálnímu kurátorovi. Uzavřou nejrůznější dohody. Použijí nás jako propustku z vězení pro deset budoucích přečinů.“

Reacher přikývl. Silnice nemůže zůstat zatarasená věčně. Nějaký další projíždějící řidič tu nehodu dříve či později oznámí. Nebo to udělají samotní bratranci Claughtonovi, až vyčerpají všechny ostatní možnosti. A pak se dostaví policajti a začnou klást nevyhnutelné otázky, které vyvolají ospravedlňující odpovědi, dohody, obchody, sliby a nabídky něco za něco.

„Zkuste příští silnici na jih,“ poradil. „Nic jiného nemůžeme udělat.“

„Pořád si tu jízdu užíváte?“

„Nikdy jsem se lépe nebavil.“

Zabočili na tichou dvouproudovou silnici, kterou před dvaceti minutami opustili. Zela prázdnotou. Stromy nalevo, stromy napravo, pusto vepředu, pusto vzadu. Přejeli po mostě přes řeku. Ta řeka byl Potomac, v tom místě úzký a nenápadný, tekoucí na sever dolů z kopce od svého vzdáleného pramene, kus před tím, než se stočí na východ a rozšíří se do lenivého proudu, jak ho známe z jeho ústí. Po silnici nic nejezdilo. Žádná auta jejich směrem, žádná auta v protisměru. Žádná světla, žádný zvuk, až na jejich vlastní.

Reacher podotkl: „Kdybychom byli ve filmu, kovboj by se právě v tomhle okamžiku poškrábal na bradě a usoudil, že panuje příliš velký klid.“

„To mi nepřijde moc legrační,“ ohradila se Turnerová. „Tahle silnice může být uzavřená. Za další zatáčkou možná čeká policie.“

Ale nečekala. Ani za další zatáčkou, ani za příští. A zatáčky se vynořovaly jedna za druhou. Jako jednotlivé nepříjemné otázky.

Turnerová se zeptala: „Odkud vědí, jak žijete?“

„Kdo?“

„Ti vysocí štábní důstojníci.“

„To je velice dobrá otázka.“

„Vědí, jak žijete?“

Předtím tě nenašli. Nenajdou tě ani teď. Armáda nezaměstnává vymahače dluhů. A ani ti by tě nenašli.

„Vědí, že jsem si nekoupil ranč s napůl zvýšeným podlažím na předměstí. Vědí, že netrénuju kluky v malé baseballové lize a nepěstuju vlastní zeleninu. Vědí, že jsem nerozjel druhou kariéru.“

„Odkud to ale vědí?“

„Nemám tušení.“

„Četla jsem vaši složku. Narazila jsem v ní na spoustu dobrých bodů.“

„A také na špatné.“

„Ty špatné jsou možná dobré. V tom smyslu, že by mohly někoho zajímat. Z pohledu na vaši osobnost. Zkoumají vás od šesti let. Prokázal jste jedinečné vlastnosti.“

„Ne jedinečné.“

„Tak vzácné. Co se týče reakce na nebezpečí.“

Reacher přikývl. V šesti letech šel na základně námořní pěchoty někde v Pacifiku do kina. Na odpolední představení pro děti. Na nevalný vědecko-fantastický brak. Zničehonic se v něm vynořila ze sliznaté laguny příšera. Malé diváky tajně filmovali speciální kamerou do tmy. Jednalo se o psychologický experiment. Většina dětí vyděšeně uskočila, když se objevila příšera. Reacher to neudělal. Vrhl se dopředu k plátnu, už s otevřeným nožem, připravený bojovat. Prý zareagoval během tři čtvrtě vteřiny.

V šesti letech.

Ten nůž mu každopádně zabavili.

Vzbudili v něm pocit, že je psychopat.

Turnerová dodala: „A vedl jste si dobře ve West Pointu. A ve službě jste odváděl obdivuhodný výkon.“

„Když přimhouříte oči. Já osobně si pamatuju na spoustu třenic a křiku. Mockrát jsem se ocitl na koberečku.“

„Špatné je možná dobré. Z jisté specifické perspektivy. Představte si, že někde stojí psací stůl, třeba v Pentagonu. Představte si, že kdosi dostal za úkol vystopovat určitý druh člověka, který by se mohl hodit v budoucnosti, za určitých podmínek. Jako by sestavoval dlouhodobý rezervní plán pro novou supertajnou jednotku. Také popíratelnou. Jako by sestavoval seznam vhodných pracovníků. Ve smyslu: komu zavolám, kdyby došlo k maléru?“

„Teď mluvíte, jako kdybyste se na filmy dívala vy.“

„Ve filmech se neodehraje nic, co se neděje ve skutečném světě. To je jedna z věcí, kterou jsem se naučila. Tyhle věci si nemůžete vymyslet.“

„Spekulace,“ opáčil Reacher.

„Ale logická.“

„Možná.“

„Hodně vysocí štábní důstojníci,“ zopakovala Turnerová.

Reacher přikývl. Jako házet mincí. Padesát na padesát. Buď pravda, nebo omyl.

První odbočka, ke které dojeli, vedla na silnici číslo 220, která byla nepatrně širší, rovnější, lépe udržovaná, přímější a celkově vzato důležitější ve všech směrech. V porovnání s původní silnicí působila jako hlavní tepna. Ne přímo dálnice, ale v situaci zvýšeného nebezpečí jim připadala naprosto nevhodná.

„Ne,“ rozhodla Turnerová.

„Souhlas,“ potvrdil Reacher. Budou tam patrně benzin, káva, bistra, motely, ale také policie, buď státní, nebo místní. Nebo federální. Protože to byla silnice, která na sebe upozorňovala na mapě. Reacher si představil spěšnou poradu, netrpělivé prsty bodající do papíru a naléhavé hlasy: silniční zátarasy tady, tady a tady.

„Zahneme na další křižovatce,“ prohlásil.

Což znamenalo dalších sedm napjatých minut. Silnice zůstávala prázdná. Stromy nalevo, stromy napravo, pusto vepředu, pusto vzadu. Žádná světla, žádné zvuky. Nic se ale nestalo. A další křižovatka byla lepší. Na mapě musela vypadat jako bezvýznamná šedivá linka nebo tam spíš úplně chyběla. Byla to vysokohorská silnička, podobná té, kterou už vyzkoušeli, úzká, hrbolatá, točitá a křivolaká, s neupravenými krajnicemi a mělkými příkopy na dešťovou vodu po obou stranách. S povděkem na ni zahnuli a pohltila je tma. Turnerová se opět dostala do správného rytmu, udržovala rozumnou rychlost a řídila s úspornou výkonností. Reacher se uvolnil a sledoval ji. Turnerová se opírala o opěradlo, ruce rovně před sebou a prsty na volantu, citlivé vůči nepatrným chvějivým zprávám, které vysílala silnice. Vlasy měla zastrčené za ušima a na stehnu se jí napínaly jemné svaly, jak šlapala na pedály.

Zeptala se: „Kolik peněz ten Velký pes vydělával?“

„Spoustu,“ odpověděl Reacher. „Ale ne tolik, aby vyhodil sto tisíc za krycí manévr, jestli máte na mysli tohle.“

„Stál ale na konci řetězce. Nebyl hlavní šéf. Neprodával ve velkém. Do rukou se mu dostávala jen malá část zisku. A odehrálo se to před šestnácti lety. Situace se změnila.“

„Vy se domníváte, že jde o kradené zásoby?“

„Není to vyloučené. Tenkrát jsme se stahovali z Pouštní bouře, teď se stahujeme z Afghánistánu. Podobné okolnosti. Podobné příležitosti. Ale jiné zboží. Co prodával Velký pes?“

„Jedenáct beden automatických bojových pušek, když jsme se o něm doslechli.“

„Na ulicích Los Angeles? To je dost hrozné.“

„To byl problém losangeleského policejního oddělení, ne můj. Chtěl jsem jenom zjistit jméno.“

„Automatické bojové pušky by se daly prodávat také Tálibánu.“

„Ale za kolik?“

„Tak bezpilotní letouny. Nebo rakety země-vzduch. Nesmírně drahé zbraně. Nebo bomby MOAB. Měli jste je za vašich časů?“

„Mluvíte, jako bychom používali luky a šípy.“

„Takže jste je neměli.“

„Neměli, ale vím, co to je. Zkratka pochází z Massive Ordnance Air Burst. Je to nejsilnější konvenční bomba. Říká se jí matka všech bomb.“

„Termobarické zbraně jsou nejúčinnější ze všeho, kromě atomových. Na Středním východě by se pro ně našla spousta kupců. Bezpochyby. A tihle kupci jsou pěkně movití. O tom také není žádných pochyb.“

„Jsou skoro deset metrů dlouhé. Nedají se zastrčit do kapsy u kabátu.“

„Už se staly podivnější věci.“

Pak se Turnerová na celý kilometr a půl odmlčela.

Reacher se podivil: „Co vás napadlo?“

„Dejme tomu, že jde o vládní politiku. Možná vyzbrojujeme jednu frakci proti druhé. To se děje neustále.“

Reacher nic neřekl.

Turnerová se otázala: „Vy to vidíte jinak?“

„Nezapadá mi to do sebe. Vláda si může dělat, co se jí zachce. Tak proč by na vás šila boudu se sto tisíci dolary? Proč byste prostě nezmizela? A já? A Moorcroft? Proč nejsme v tuhle chvíli v Guantánamu? Nebo mrtví? A proč byli ti chlápci, kteří přijeli první večer do motelu, tak neschopní? Rozhodně se nejednalo o vládní likvidační komando. Ani jsem se nezapotil. A proč by v první řadě připustili, aby to došlo takhle daleko? Mohli vás vyřadit nějakým jiným způsobem. Mohli vám nařídit, abyste odvolala Weekse s Edwardsem. Mohli vám nařídit, abyste zastavila palbu a stáhla se.“

„Ne, aniž by vzbudili mé podezření. Vrhli by tím na celou záležitost spoustu světla. To je riziko, které nechtějí podstoupit.“

„Tak by našli nějaký lepší způsob. Nařídili by celoplošné strategické stažení až do Zelené zóny. Z nějakého vymyšleného politického důvodu. Z ohledu na afghánskou suverenitu nebo něco podobného. Vyvolali by tsunami nesmyslů. Vy byste v něm uvízli společně se všemi ostatními a ani by vás nenapadlo, abyste se nad tím zamýšleli. Považovali byste to za běžnou záležitost. Za další z obvyklých mrzutostí.“

„Takže to nepovažujete za pravděpodobné.“

„Mám pocit, že v téhle hře hrají amatéři,“ opáčil Reacher. „Korektní, škrobení a trošku bojácní, kterým začalo téct do bot a obrátili se proto na nevalnou sílu svalů, jež jim má krýt kolektivní zadek. Pro nás z toho vyplývá jeden malý problém a jedna velká příležitost. Malý problém spočívá v tom, že tihle čtyři svalovci vědí, že se k nám musejí dostat dřív než vojenská policie a FBI, protože vězíme až po uši v maléru, po našem útěku a všem ostatním, a bojí se, že budeme ochotní říct cokoliv, co by zlepšilo naši situaci. A i kdyby nám nikdo nevěřil, naše slova by se šířila jako možnost nebo fámy, a tihle amatéři si nemůžou dovolit žádnou zbytečnou pozornost, i kdyby se jednalo jen o neoficiální dohady. Takže v tom spočívá náš malý problém. Tihle čtyři chlapi se nám budou držet těsně v patách. To je jasné jako facka.“

„A co je ta velká příležitost?“

„Ti samí čtyři chlapi,“ sdělil Reacher. „Jejich šéfové bez nich budou ztracení. Jako by jim uřízli nohy v kolenou. Budou bezbranní a izolovaní. Bude stačit, abychom si pro ně došli.“

„Takže v tom spočívá plán?“ ujistila se Turnerová. „Dovolíme, aby nás ti čtyři chlápci našli, zabásneme je a pak si dojdeme pro jejich šéfy?“

„Až na to, že je nezabásneme,“ upřesnil Reacher. „Uděláme s nimi to, co chtějí udělat oni s námi.“

„Což znamená?“

„Pomůžeme jim do hrobu. A pak si poslechneme, jak jejich šéfové nadarmo kvílejí. A potom jim pečlivě vysvětlíme, proč není dobré zahrávat si se sto desátou jednotkou.“

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

PŘEKROČILI HRANICI do okresu Grant County a osamělá horská silnička ubíhala beze změny kilometr po kilometru dál dopředu. Ručička tachometru se pohybovala mezi osmdesátkou a stovkou, nahoru a dolů, ale ručička ukazující stav paliva stále klesala, a to velice rychle. Pak tabule na krajnici oznámila okresní letiště třicet kilometrů daleko a město jménem Petersburg.

Turnerová usoudila: „Ve městě s letištěm musí být přece benzinová pumpa. A motel. Ve městě s letištěm, benzinovou pumpou a motelem musí být restaurace.“

Reacher doplnil: „A policejní stanice.“

„Doufejme v nejlepší.“

„To vždycky dělám,“ potvrdil Reacher.

Do města dorazili dřív než na letiště. Skoro celé spalo. Ale ne úplně. Sjeli z kopce a pokračovali doleva na státovku, která se po sto metrech proměnila v North Main Street. Ve středu města minuli křižovatku se silnicí číslo 220, kterou předtím zavrhli. North Main Street se za křižovatkou přejmenovala na South Main Street. Letiště leželo na západě, ne moc daleko. Nejezdila žádná auta, ale za některými okny se svítilo.

Turnerová zamířila na jih, opět přes úzký Potomac, a zahnula doprava směrem k letišti, které bylo malé, jen pro lehká letadla, a celé zavřené a tmavé. Tak obrátila do protisměru, od chodníku k chodníku, a vrátila se zpátky, znovu přes řeku ke křižovatce v centru.

Reacher poradil. „Zkuste silnici číslo 220. Vsadím se, že tam sídlí všechny zajímavé podniky.“

Silnice 220 se na východ od křižovatky jmenovala Virginia Avenue a prvních dvě stě metrů nebylo ideálních, ale vypadalo nadějně. Sídlil tam obchod se sendviči, zavřený, a pizzerie, také zavřená. Vedle nich stála benzinová pumpa Chevron a dvě bistra s rychlým občerstvením, vše zavřené na noc, a prastarý motorest, zabedněný, rozpadávající se, s parkovištěm zarostlým plevelem.

„Zatím nic zajímavého,“ postěžovala si Turnerová.

„Volný trh,“ podotkl Reacher. „Někdo vyřadil ten chevron z provozu. A ten motorest. Stačí, když zjistíme, kdo to je.“

Pokračovali v cestě, podél dalšího bloku a kolem dalšího, přes hranici města a na levnější pozemky za ní, kde jim vyšla sázka na všechny tři koně. Nejdřív se vynořila restaurace v country stylu na levé straně, otevřená celou noc, za širokým štěrkovým parkovištěm, na kterém stály tři náklaďáky. Pak následoval po sto metrech motel na pravé straně, moderní dvoupodlažní budova na okraji pole. A v dálce za motelem červeně zářila benzinová pumpa Exxon.

Všechno, jak má být. Až na to, že mezi restaurací a motelem stála policejní stanice.

Dlouhá nízká stavba ze světle hnědých glazurovaných cihel, s talíři a pruty antén na střeše. Vepředu parkovala dvě policejní auta a ve dvou oknech vzadu se svítilo. Dispečer a seržant na příjmu, usoudil Reacher, noční služba pěkně v teple a pohodlí.

Turnerová se otázala: „Vědí už o tomhle autě?“

Reacher pohlédl na motel. „Nebo se o něm dozvědí, než se zítra ráno probudíme?“

„Alespoň musíme natankovat.“

„Dobře, tak natankujeme. Pokusíme se získat cit pro tohle místo.“

Turnerová tedy pokračovala dál, co nejnenápadněji to šlo v jasně červeném sporťáku se sklápěcí střechou a šesti sty koňskými silami pod kapotou, a zajela k exxonu, který měl dva ostrůvky, čtyři stojany a čisťounkou budku z bílých prken na placení. Budka vypadala jako domek. Až na to, že ze střechy také trčely antény.

Turnerová zastavila u stojanu a Reacher prostudoval instrukce. Dozvěděl se, že když nezastrčí do škvíry platební kartu, musí zaplatit dopředu v hotovosti. Zeptal se: „Kolik litrů?“

Turnerová opáčila: „Nevím, kolik se vejde do nádrže.“

„Asi hodně.“

„Tak řekněme padesát.“

Což při cenách, které pumpa hlásala, znamenalo, že zaplatí necelých šedesát dolarů. Reacher odloupl z cihličky Billyho Boba tři dvacetidolarovky a zamířil k budce. Za neprůstřelným sklem seděla čtyřicátnice. Před sebou měla vysunovací půlměsíc na předávání peněz. Linula se z něj nosová melodie z rádia naladěného na country hudbu a praskání policejní vysílačky nastavené na nouzové volání.

Reacher zastrčil peníze, žena si je převzala a provedla cosi, co byl patrně příkaz stojanu, aby ze sebe vydal padesát litrů benzinu a ani o kapku víc. Skončila jedna píseň a začala druhá, oddělené pouze tlumeným praskáním statické elektřiny ve vysílačce. Reacher se na ni podíval, nasadil výraz unaveného cestovatele a prohodil: „Děje se dneska v noci něco pozoruhodného?“

„Až dosud ticho po pěšině,“ odvětila žena.

Reacher se podíval opačným směrem na puštěné rádio. „To vám nestačí country hudba?“

„Můj bratr vlastní odtahový vůz. A v tomhle podnikání jde především o to, aby se objevil jako první na scéně. Dává mi deset dolarů za každé auto, které odtáhne.“

„Dneska v noci ho ještě nikdo nepotřeboval?“

„Vůbec nikdo.“

„Takže naprostá nuda?“

Žena pravila: „Máte hezké auto.“

„Proč to říkáte?“

„Vždycky jsem si přála corvettu.“

„Slyšela jste o nás ve vysílačce?“

„Kvůli nepovolené rychlosti?“

„Té se člověk v takovém autě nevyhne.“

„V tom případě jste měli štěstí. Nikdo vás nenačapal.“

Reacher prohlásil: „Kéž by nám to tak vydrželo,“ usmál se způsobem, který považoval za spiklenecký, a zamířil zpátky k autu. Turnerová už tankovala. Hadici měla zastrčenou do hrdla nádrže, stála ze tří čtvrtin odvrácená, opírala se zezadu stehnem o blatník a druhou nohu měla položenou na ostrůvku. Ruce držela za zády a prohýbala se, jako by si je chtěla narovnat. Obličej měla natočený k noční obloze. Reacher si představil tvar jejího těla, štíhlé S pod velkou košilí.

Rozhodně za to stála.

Oznámil: „Žena na pokladně poslouchá policejní vysílačku. Zatím po nás nikdo nejde.“

„Vy jste se jí zeptal? Bude si nás pamatovat.“

„Stejně by si nás pamatovala. Vždycky chtěla corvettu.“

„Měli jsme s ní uzavřít výměnný obchod. Vzít si jakékoliv auto, co má.“

„To by si nás pamatovala navždy.“

„Ti zálesáci možná nezavolali. Jejich náklaďák byl třeba také kradený. Možná se vypařili do lesa.“

„Patrně,“ souhlasil Reacher. „Nedokážu si vysvětlit, proč by jinak tak dlouho čekali.“

„Mohli bychom zaparkovat vzadu za motelem. Mimo dohled. Myslím, že bychom to měli risknout. Vážně se potřebujeme najíst a vyspat.“

Ve stojanu cvaklo a počítadlo se zastavilo ještě před padesáti litry. Nádrž byla buď menší, než si mysleli, nebo ukazatel stavu paliva ukazoval příliš pesimisticky.

Turnerová upozornila: „Pokladní teď ví, že to není naše auto. Nevíme, kolik se do něj vejde benzinu.“

„Vrátí nám drobné?“

„Možná bychom se na ně měli vykašlat.“

„Je to dvanáct dolarů. Jsme v Západní Virginii. Upozornili bychom na sebe, jako kdybychom mávali červeným hadrem.“

„Povězte jí, že máme namířeno na jih po silnici 220. Povězte jí, že před sebou máme dlouhou cestu. Když pak o nás uslyší ve vysílačce, nedá si dohromady souvislosti.“

Reacher si vzal dvanáct dolarů a dvaapadesát centů a prohodil cosi o tom, že se chtějí do svítání dostat na I-64. Rádio prozpěvovalo svou hudbu a policejní vysílačka mlčela. Žena se podívala z okna a smutně se pousmála, jako by litovala, že bude pěkně dlouho trvat, než uvidí další corvettu.

Turnerová vyzvedla Reachera u budky na placení, vydali se zpátky do města a po třech stech metrech zastavili u motelu.

Turnerová navrhla: „Nejdřív se ubytujeme a potom restaurace?“

Reacher opáčil: „Jsem pro.“

Turnerová se zarazila a probodla ho upřeným pohledem.

Zeptala se: „Kolik pokojů budeme chtít?“

Reacher se také odmlčel a prohlásil: „Pojďme se nejdřív najíst. Potom se ubytujeme.“

„Proč?“

„Musím vám něco říct.“

„Co?“

Samantha Daytonová.

Sam.

Čtrnáctiletá.

„Až si objednáme,“ řekl. „Je to dlouhý příběh.“

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

RESTAURACE BYLA VENKOVSKÁ PUTYKA o nic horší, než jaké Reacher znal. U dva metry dlouhého a metr širokého roštu lesknoucího se tukem obsluhoval černoch v bílém nátělníku. K vybavení patřily otlučené stoly z borovicového dřeva a různorodé židle. Ve vzduchu byl cítit přepálený tuk a čerstvá káva. Jedli tam dva hosté s baseballovými čepicemi na hlavách, jeden vlevo u dveří a druhý daleko od něj napravo. Možná spolu nemluvili. Možná se stali oběťmi tři sta let staré nevraživosti.

Turnerová vybrala stůl uprostřed místnosti, s rachocením po prkenné podlaze si k němu přitáhli židle a posadili se. Jídelní lístek hledali marně. I tabuli s křídou načmáraným seznamem denní nabídky. Restaurace nepatřila k onomu druhu. Objednávky očividně probíhaly formou telepatického přenosu mezi kuchařem a jeho pravidelnými zákazníky. Jinak se muselo křičet, jasně a jednoznačně. Kuchař to potvrdil tím, že pozvedl bradu a natočil hlavu, aby měl pravé ucho směrem do místnosti.

„Omeletu,“ požádala Turnerová. „S houbami, jarní cibulkou a čedarem.“

Kuchař neprojevil žádnou reakci.

Ani nejmenší.

Turnerová zopakovala objednávku, o něco hlasitěji.

Stále žádná reakce. Žádný pohyb. Jen naprostá strnulost, pozvednutá brada, odvrácený pohled a důstojné, nesmiřitelné mlčení, jako když ostříleného prodavače urazíte protinabídkou. Turnerová pohlédla na Reachera a zašeptala: „Co je to za restauraci?“

„Vy jste vyšetřovatel,“ podotkl Reacher. „Vidíte tady někde pánev?“

„Ne, to nevidím. Jenom rošt.“

„Tak toho kuchaře nejspíš rozpohybujete tím, když si objednáte něco, co se dělá na roštu.“

Turnerová se na okamžik zarazila.

Pak požádala: „Dvě z obou stran smažená vejce s měkkým žloutkem na toastu a vedle k tomu slaninu.“

Kuchař odpověděl: „Ano, paní.“

„Pro mě to samé,“ oznámil Reacher. „A kávu.“

„Ano, pane.“ A s tím se kuchař okamžitě odvrátil a pustil se do díla. Přidal další dávku tuku, popadl lopatku, snížil kovový plát, potřel ho, metr dopředu, metr dozadu a dva metry do stran. Čímž se z něj stal pouhý minutkář. Podle Reacherovy zkušenosti jsou podobní chlapíci buď minutkáři, nebo majitelé, ale nikdy obojí. Minutkářovým prvním instinktem je věnovat se roštu a opracovat ho tak, že je do poslední molekuly hladký a teflonová pánev vedle něj působí jako hrubý skelný papír. Zatímco majitelovým prvním instinktem je přinést kávu. Protože kávou se zpečetí obchod. Zákazník nemá žádné povinnosti, dokud něco nepozře. Může se zvednout a odkráčet, když ho přestane bavit čekání nebo když si vzpomene na jinou naléhavou schůzku. Neudělá to ale, pokud se napije kávy. Protože pak by musel hodit na stůl nějaké peníze, a kdo ví, kolik stojí káva v takové restauraci. Padesát centů? Dolar? Dva dolary?

„Tak teď jsme si objednali,“ prohlásila Turnerová. „Co mi musíte povědět?“

„Počkejme, až nám přinesou kávu,“ navrhl Reacher. „Nechci, abych byl přerušen.“

„V tom případě mám pár věcí na srdci já,“ odvětila Turnerová. „Například bych chtěla vědět víc o tom Morganovi. Zajímalo by mě, kdo převzal vládu nad mou jednotkou.“

„Také nad mojí jednotkou,“ upozornil Reacher. „Vždycky jsem si myslel, že jsem byl nejhorší velitel v její historii, ale patrně jsem se mýlil. Vaši kluci v Afghánistánu zmeškali dvě kontrolní hlášení a on nic neudělal.“

„Víte, odkud přišel?“

„Nemám tušení.“

„Je jedním z nich?“

„Těžko říct. Jednotka v každém případě potřebovala prozatímní velení. Není to sám o sobě důkaz viny.“

„A jak do jejich plánu zapadá, že vás zase povolali do služby? Potřebují se vás přece zbavit a nehodí se jim do krámu, když se motáte okolo.“

„Řekl bych, že předpokládali, že uteču. Což jsem mohl udělat. Mohl jsem navždy nepovoleně opustit posádku. S velkou pompou zdůraznili, že po mně nikdo nepůjde. Nepošlou za mnou vymahače dluhů. Podobně je to s tou dvojitou ranou s přísežným prohlášením Velkého psa. Je to obvinění, nad kterým nemůžu vyhrát, a příkaz, abych zůstal a postavil se mu. Myslím, že většina lidí by v takové situaci vzala nohy na ramena. A myslím, že přesně tohle čekali. Ale zklamal jsem je.“

„Protože když vylézají ze slizu příšery, musíte proti nim bojovat.“

„Nebo to mohl být prostě příkaz z vojenské prokuratury. Poznámka na okraji stránky v mé složce, že když nebudu spolupracovat, musí mě zneškodnit. Příkaz z důvodu politické citlivosti, vydaný na ministerstvu. Protože to určitě nebylo Morganovo vlastní rozhodnutí. Bezvýznamný podplukovník nerozhoduje o takových svinstvech. Příkaz musel přijít z vyšších míst.“

„Vydali ho hodně vysocí štábní důstojníci.“

„Souhlas, ale jací přesně?“

Turnerová neodpověděla. Minutkář přinesl konečně kávu. Ve dvou velkých kameninových hrncích, společně s růžovým košíčkem plným umělohmotných nádobek se smetanou a pytlíčků s cukrem a dvěma kovovými lžičkami, tak tenkými, že působily skoro nehmotně. Reacher popadl jeden z hrnků, přivoněl k páře a zkušebně se napil. Okraj hrnku byl studený a tlustý, ale káva docela ušla. Horká a ne příliš slabá.

Odložil hrnek na stůl, vzal ho do dlaní, jako by ho chránil, pohlédl Turnerové zpříma do očí a zahájil: „Tak.“

Turnerová ho přerušila. „Chtěla bych říct ještě jednu věc. A nebude se mi říkat snadno. Takže se omlouvám.“

„O co se jedná?“

„Neměla jsem se zeptat, jestli si vezmeme jeden pokoj, nebo dva.“

„Nevadilo mi to.“

„Mně ale ano. Nejsem si jistá, jestli jsem tak daleko, abych souhlasila s jedním. Mám pocit, že vám něco dlužím. Za to, co jste pro mě dneska udělal. Nepřipadá mi, že je to za daných okolností nejlepší duševní rozpoložení. Mám na mysli za okolností jednoho pokoje.“

„Nic mi nedlužíte. Poháněly mě čistě sobecké pohnutky. Chtěl jsem vás vzít na večeři. Což právě dělám. Svým způsobem. Představoval jsem si to trochu jinak. Všechno ostatní jsou vedlejší ztráty. Takže mi nic nedlužíte.“

Turnerová namítla: „Necítím se ve své kůži.“

„Právě vás zatkli a utekla jste z vězení. A teď běžíte o život a kradete auta a peníze.“

„Ne, kvůli vám.“

„Proč?“

„Znervózňujete mě.“

„To je mi líto.“

„Za nic nemůžete,“ pravila Turnerová. „Je to prostě tím, jaký jste.“

„A jaký jsem?“

„Nechci zranit vaše city.“

„To se vám nepodaří,“ ujistil ji Reacher. „Jsem vojenský policista. A chlap. Nemám žádné city.“

„Právě to mám na mysli.“

„Dělal jsem si legraci.“

„Nedělal. Ne tak úplně.“

Turnerová se na dost dlouho odmlčela.

Pak sdělila: „Jste brutální.“

Reacher na to nic neřekl. Brutální, slovo latinského původu, podobně jako bestie, kruté zvíře nebo člověk. Zvíře, které uteklo z domácí péče a proměnilo se opět v šelmu.

Turnerová upřesnila: „Přijde mi to, jako byste se zredukoval na odpovědi ano-ne, já-oni, bílá-černá, přežít-umřít. Zajímalo by mě, co může člověka přetvořit do takové podoby.“

„Život,“ objasnil Reacher. „Alespoň můj.“

„Opravdu jste jako šelma. Bezcitný a neúprosný. Jako celá tahle věc. Celou jste ji zmapoval. Ty čtyři chlapy z auta a jejich šéfy. Plavete směrem k nim a voda se brzy zbarví krví. Vaší nebo jejich, ale bude to krev.“

„Právě v tuto chvíli doufám, že plavu směrem od nich. A ani nevím, kdo to je a kde přesně se nachází.“

„Ale snažíte se na to přijít. Celou dobu na to myslíte. Vidím to na vás. Pronásleduje vás to a snažíte se zachytit pach.“

„Co jiného bych měl dělat? Koupit nám lístek na autobus přímo do Leavenworthu?“

„Nenabízí se jiná možnost?“

„Co tím chcete říct?“

Turnerová se napila kávy, pomalu a zahloubaně. Pravila: „Souhlasím s vámi. V tom právě spočívá problém. Právě z toho je mi nepříjemně. Jsem jako vy. Až na to, že se vám budu podobat později. A v tom je zakopaný pes. Když se na vás dívám, mám pocit, jako bych hleděla do budoucnosti. Jste to, co se ze mě jednou stane. Až se zredukuju na základní otázky a odpovědi.“

„Takže se vám příliš podobám. Většina žen říká ne, protože jsem příliš jiný.“

„Naháníte mi strach. Nebo mi nahání strach představa, že bych se mohla stát takovou, jaký jste vy. Nejsem si jistá, jestli jsem na to připravená. Nejsem si jistá, jestli se mi to někdy podaří.“

„Nemusí to dojít tak daleko. Tohle je jenom výmol na silnici. Pořád před sebou máte kariéru.“

„Jestli vyhrajeme.“

„Vyhrajeme.“

„Takže v nejlepším případě sejdu z cesty, abych na ní zůstala. V nejhorším případě se na ni nikdy nevrátím.“

„Ne, v nejhorším případě přijdete o život nebo skončíte pod zámkem. V nejhorším případě vyhraje nesprávná strana.“

„Vy neznáte nic jiného než prohrát, nebo vyhrát, není-liž pravda?“

„Existuje třetí varianta?“

„Trpíte, když prohrajete?“

„Samozřejmě.“

„To je ochromující namyšlenost. Normální lidé netrpí, když prohrajou.“

„To je možná chyba,“ usoudil Reacher. „Vážně ale nejste jako já. Díváte se na mě, ale ne na sebe. Proto se ze mě stalo to, co jsem. Vy jste lepší podoba. Právě to jsem vycítil po telefonu. Pracujete způsobem, jakým jsem měl pracovat já.“

„V jakém směru?“

„Ve všech směrech. V práci. V osobním životě.“

„Vůbec mi to tak nepřipadá. Ne v tuhle chvíli. A nepovažujte mě za svou lepší podobu. Jestli se na vás nedokážu podívat a pochopit, co se děje, nedíváte se ani vy na mě a nevíte, co se mi odehrává v hlavě.“

Pak se vrátil minutkář, tentokrát s talíři přetékajícími vajíčky, slaninou a toasty. Všechny složky vypadaly lákavě a odborně připravené. Vajíčka měla jasné, neslepené okraje. Minutkář očividně rozuměl svému řemeslu. Když odešel, Turnerová dodala: „Pokud ovšem nemáte jasnou představu, co se počtu těch pokojů týče.“

Reacher se ujistil: „Upřímná odpověď?“

„Samozřejmě.“

„Mám jasnou představu.“

„Jakou?“

„Nejdřív vám musím povědět, co mám na srdci já.“

„Co máte na srdci?“

„Tu další záležitost, kvůli které jsem měl utéct.“

„Proč jste měl ještě utéct?“

„Kvůli žalobě o otcovství. Údajně mám v Los Angeles dceru. Se ženou, na kterou si nepamatuju.“

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

REACHER MLUVIL a Turnerová jedla. Pověděl jí, co se dozvěděl. Red Cloud mezi Soulem a demilitarizovaným pásmem, Candice Daytonová, její deník, její domov a její život bez střechy nad hlavou v LA, její dcera, její auto a její návštěva u právníka.

Turnerová se zeptala: „Jak se ta holka jmenuje?“

„Samantha,“ prozradil Reacher. „Asi se jí říká Sam.“

„Kolik jí teď je?“

„Čtrnáct. Skoro patnáct.“

„Jak vám z toho je?“

„Špatně. Pokud je to opravdu moje dcera. Měl jsem se jí věnovat.“

„Opravdu si nepamatujete na její matku?“

„Opravdu ne.“

„Je to pro vás normální?“

„Ptáte se, do jaké míry jsem opravdu bestie?“

„Dejme tomu.“

„Nezapomínám na lidi. Alespoň doufám. Zejména ne na ženy, se kterými jsem spal. Pokud jsem však na ni zapomněl, je logické, že si nevzpomínám. Nemůžu si vzpomenout, že jsem zapomněl.“

„Právě kvůli tomu chcete do Los Angeles?“

„Musím to zjistit,“ přiznal Reacher.

„To je ale sebevražda. Čekají na vás. Předpokládají, že přesně tam se vydáte.“

„Musím to zjistit,“ zopakoval Reacher.

Turnerová neodpověděla.

Reacher dodal: „Každopádně to je ten příběh, který jsem vám chtěl povědět. V zájmu plného porozumění. Pro případ, že bychom dospěli k dohodě. Například v otázce těch pokojů v motelu.“

Turnerová neodpověděla.

Reacher s Turnerovou dojedli a převzali účet, který sestával ze součtu tří naškrábaných položek. Kolik stojí káva v takové restauraci? Nikdo neví, protože to zatím nikdo nezjistil. Možná je zadarmo. Možná to jinak nejde, protože konečný součet byl skromný. Reacher měl v kapse třináct dolarů a třicet dva centů, což bylo zbývajících osmdesát centů Sullivanové a drobné, které dostal u pumpy. Nechal je všechny na stole, což znamenalo velkorysé spropitné. Chlápek, který se celý večer točil u roštu, si to zasloužil.

Auto stálo, kde ho nechali, nepoškozené a neobklopené zvláštními jednotkami SWAT. Policejní budova nalevo působila pokojně. Auta stojící vepředu neodjela. Z oken se stále linulo teplé světlo.

„Zvedáme kotvy, nebo zůstaneme?“ otázala se Turnerová.

„Zůstaneme,“ rozhodl Reacher. „Tohle místo je stejně dobré jako kterékoliv jiné. A i když to zní absurdně, policajti jsou hned za rohem. Nic lepšího nenajdeme. Rozhodně ne do té doby, než bude po všem.“

„Dokud nevyhrajeme.“

„To je to samé.“

Zabořili se do nízkých sedadel v corvettě, Turnerová nastartovala a odjela zpátky k motelu. Zastavila před recepcí.

„Počkám v autě,“ oznámila. „Vy běžte dovnitř.“

„Dobře,“ odsouhlasil Reacher.

Odloupl plnou hrst dvacetidolarovek z cihličky Billyho Boba.

„Dva pokoje,“ sdělila Turnerová.

Noční recepční spal v křesle, ale dal se poměrně snadno probudit. Pomohlo cvaknutí dveří a zbytek dodalo Reacherovo zaklepání kotníky na pult. Recepční byl mladý. Možná to byl rodinný podnik. Recepční byl syn nebo synovec.

„Máte volné dva pokoje?“ zeptal se Reacher.

Recepční předvedl ostentativní hledání na obrazovce počítače, jako spousta jiných recepčních, což Reacher považoval za hloupost. Nestál v pobočce nadnárodního sdružení světových hotelů. Chtěl pokoje v motelu, kde šly spočítat na prstech. Kdyby o nich člověk ztratil přehled, stačilo se otočit a podívat na klíče visící na háčcích.

Recepční vzhlédl od obrazovky a pravil: „Ano, pane, dva pokoje bychom měli.“

„Za kolik?“

„Třicet dolarů za pokoj a noc. Plus poukázka na snídani v restauraci přes ulici.“

„Platí,“ prohlásil Reacher a vyměnil tři dvacetidolarovky Billyho Boba za dva klíče od mladého recepčního. Od pokojů jedenáct a dvanáct. Sousedících jeden s druhým. Což byla laskavost. Pozornost ze strany recepčního. Usnadnil tím práci pokojské. Nemusela se vláčet zbytečně daleko s těžkým vozíkem.

„Děkuju,“ projevil vděčnost Reacher.

Vyšel ven k autu a Turnerová objela pozemek a zastavila na hrbolatém zimním trávníku za posledními budovami. Srovnala auto, na místě, odkud na něj nebylo vidět z ulice, zatáhla střechu a zamkla dveře.

Společně s Reacherem došli ke svým pokojům, které se nacházely v prvním patře a chodilo se k nim zvenku po betonových schodech. Reacher dal Turnerové klíč od pokoje jedenáct a nechal si klíč od dvanáctky. Turnerová se zeptala: „Zítra v kolik?“

„Kolem poledne. Jestli chcete, budu řídit.“

„Jak se vám bude chtít. Dobře se vyspěte.“

„Vy taky.“

Reacher počkal, až bude Turnerová bezpečně uvnitř, a pak otevřel svoje dveře. Přivítala ho krabicovitá místnost s hrbolatým stropem a vinylovou tapetou na stěnách. Lepší než pokoj kilometr a půl od Rock Creeku, ale jenom o trochu. Topení tolik nesyčelo, ale rozhodně vydávalo zvuk. Koberec byl o malinko čistější. Podobně jako přehoz na posteli. Sprcha působila rozumně a ručníky byly tenké, ale ne průhledné. Šampon a mýdlo na sobě měly nálepku se značkou, která zněla jako jméno staré právnické kanceláře z Bostonu. Nábytek byl ze světlého dřeva a neznačková televize s plochou obrazovkou by se vešla do kufříku. Telefon chyběl. Stejně jako minibar, bezplatná lahev vody a čokoláda na polštáři.

Reacher pustil televizi, našel CNN a prošel všechny titulky běžící pod zprávami. Ani zmínka o dvou uprchlících z vojenského vězení ve Virginii. Tak se vrátil do koupelny, pustil si sprchu a zamyšleně pod ní stál ještě dlouho po tom, co ze sebe už dávno smyl všechno mýdlo. V uších mu zněly zlomky konverzace od poškrábaného stolu v restauraci. Jste brutální, řekla Turnerová. Jako šelma. Bezcitný a neúprosný.

V paměti mu ale nejvíc utkvěly počáteční věty. Turnerová se zeptala na Morgana a Reacher jí objasnil: Vaši kluci v Afghánistánu zmeškali dvě kontrolní hlášení a on nic neudělal. Znovu a znovu ta slova procházel, ochutnával je na jazyku, vyslovoval je nahlas, dělal tečky na konci věty, rozděloval je na odstavce.

Vaši kluci v Afghánistánu.

Zmeškali dvě kontrolní hlášení.

A on nic neudělal.

Zavřel vodu, vystoupil ze sprchy a popadl ručník. Pak na sebe natáhl kalhoty a jedno z triček, stále vlhký, a vyšel na odpočívadlo vnějších schodů. Bosý odpochodoval noční zimou k pokoji jedenáct.

Zaklepal.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

REACHER MRZL PŘEDE DVEŘMI, protože Turnerová si dávala na čas. Věděl ale, že nespí. Kukátkem ve dveřích pronikalo elektrické světlo. Pak kukátko na okamžik potemnělo, jak k němu Turnerová přitiskla oko, aby viděla, kdo klepá. Potom musel Reacher ještě čekat. Turnerová na sebe patrně něco navlékala. Musela se také osprchovat.

Nakonec se otevřely dveře a Turnerová stanula na prahu, jednu ruku na klice a druhou na rámu, jako by mu chtěla zastoupit cestu, buď úmyslně, nebo podvědomě. Vlasy měla mokré ze sprchy a prohrábnuté prsty jako hřebenem. Stihla na sebe obléknout jen svoje vojenské tričko a nové pracovní kalhoty. K botám se nedostala.

Reacher se omluvil: „Zavolal bych vám, ale nemám na pokoji telefon.“

„Já také ne,“ odvětila Turnerová. „O co kráčí?“

„O něco, co jsem vám pověděl o Morganovi. Právě jsem si uvědomil, co to znamená.“

„Co jste mi pověděl?“

„Řekl jsem, že vaši kluci v Afghánistánu zmeškali dvě kontrolní hlášení a on nic neudělal.“

„Také jsem o tom přemýšlela. Myslím, že je to důkaz, že k nim patří. Nic neudělal, protože věděl, že se nedá nic podniknout. Věděl, že ti kluci jsou už mrtví. Nemá cenu organizovat hledání.“

„Nemohl bych dovnitř?“ požádal Reacher. „Venku je hrozná zima.“

Žádná odpověď.

„Nebo můžete vy ke mně,“ navrhl. „Kdyby vám to bylo milejší.“

„Ne, pojďte dovnitř.“ Turnerová se odlepila od rámu dveří a ustoupila. Reacher vešel dovnitř a Turnerová za ním zavřela. Její pokoj byl stejný jako jeho. Na opěradle židle visela jeho košile. Boty stály pod židlí, vzorně vyrovnané jedna vedle druhé.

Turnerová usoudila: „Myslím, že si teď můžu dovolit nové.“

„Cokoliv nového se vám zachce.“

„Souhlasíte?“ otázala se Turnerová. „Že je to důkaz, že je jedním z nich?“

„Mohl by to být důkaz, že je líný a neschopný.“

„Žádný velitel nemůže být takhle padlý na hlavu.“

„Jak dlouho sloužíte?“

Turnerová se krátce pousmála. „Dobře, spousta velitelů může být padlých na hlavu.“

Reacher zdůraznil: „Nedomnívám se, že nejdůležitější je, že nic nepodnikl.“

Turnerová se posadila na postel. Nechala ho stát u okna. Kalhoty jí byly velké a tričko trochu malé. Nic pod ním neměla. To bylo jasné. Rýsovala se jí pod ním žebra a ladné křivky. Reacher si ji po telefonu z Jižní Dakoty představoval jako blondýnu s modrýma očima, možná ze severní Kalifornie. Ukázalo se, že ani v jednom neměl pravdu. Byla tmavovlasá, s tmavýma očima, a pocházela z Montany. Zbytek ale souhlasil. Sto šedesát sedm až sto sedmdesát centimetrů, usoudil nahlas, ale hubená. Hlas vám zní vzadu v hrdle. Turnerová se tomu zasmála a zeptala se: Chcete tím říct, že mám plochý hrudník? Reacher se také zasmál a opáčil: Přinejlepším 34A. Turnerová si postěžovala: Krucinál.

Skutečnost však byla lepší než odhady po telefonu. Naživo a osobně byla Turnerová něco úplně jiného.

Rozhodně stála za čekání.

Otázala se: „Co byla důležitá část toho, co Morgan řekl?“

„Dvě zmeškaná kontrolní hlášení.“

„Protože?“

„Vaši kluci se ohlásili v den, kdy vás zatkli, ale pak už se neozvali, následující den ani příští.“

„Stejně jako já, jelikož jsem trčela ve vězení. To víte. Byl to dohodnutý plán. Vyřadili nás ze hry, zároveň na obou koncích, tam i tady.“

„Neudělali to však zároveň,“ pravil Reacher. „V tom spočívá háček. Afghánistán leží devět hodin před Rock Creekem. Což v zimě znamená skoro celý den denního světla. A v Hindúkuši se nikdo neprochází po horských stezkách po setmění. To by nebyl dobrý nápad, z mnoha důvodů, k nimž patří i pád do hlubiny a nechtěně zlomená noha. Takže vaše kluky zastřelili za denního světla. Bezpochyby. A v Afghánistánu se stmívá v tomhle ročním období zhruba v šest místního času.“

„Dobře.“

„Šest hodin večer v Afghánistánu je devět hodin ráno tady.“

„Dobře.“

„Váš právník mi ale řekl, že jste účet na Kajmanských ostrovech otevřela v deset ráno, v jedenáct na něj dorazilo sto tisíc a v poledne vás zatkli.“

„Na zatčení si pamatuju.“

„Což znamená, že vaši kluci byli mrtví přinejmenším hodinu před tím, než si vzali do parády vás. Pravděpodobně mnoho hodin. Minimálně jednu a maximálně osm až devět.“

„Dobře, tak to neproběhlo úplně současně. Neodehrály se dvě věci najednou, ale jedna za druhou. Jaký je v tom rozdíl?“

„Myslím, že velký,“ opáčil Reacher. „Nejdřív se ale musíme vrátit o den do minulosti. Poslala jste Weekse s Edwardsem do hor a dostavila se okamžitá reakce. Následující den v poledne bylo po všem. Jak je možné, že zareagovali tak rychle?“

„Měli štěstí?“

„Dejme tomu, že v tom bylo něco jiného.“

„Myslíte si, že máme ve sto desáté jednotce špiona?“

„O tom pochybuju. Ne když v ní pracují lidé, jaké máme. Za mých časů by to nebylo možné a dokážu si představit, že se situace jedině zlepšila.“

„Tak jak by to bylo možné?“

„Nejspíš vás odposlouchávali.“

„Odposlech telefonů v Rock Creeku? Tomu nevěřím. Používáme ochranné systémy.“

„Ne v Rock Creeku,“ upřesnil Reacher. „Nemělo by cenu nabourat se do místních konců sítě. Je jich příliš mnoho. Lepší by bylo zaměřit se na střed. Na místo, kde žije pavouk. Domnívám se, že čtou všechno, co odchází do Bagramu a přichází zpátky. Hodně vysocí štábní důstojníci s přístupem k čemukoliv, čeho se jim zachce. A v tu chvíli chtěli mít přístup ke všemu. A přesně toho se jim také dostalo. Prověřovali všechny rozhovory, dostaly se k nim ty původní fámy, vaše rozkazy, reakce vašich kluků, sem a tam.“

„To je možné,“ usoudila Turnerová.

„A v tom spočívá onen rozdíl.“

„Je to ale jenom podružná podrobnost.“

„Ne, není, je mnohem důležitější,“ odmítl Reacher. „Jednu až devět hodin předtím už vyřadili Weekse s Edwardsem, tak proč pokračovali a vzali si na mušku vás?“

„Víte proč. Domnívali se, že vím něco, co jsem nevěděla.“

„Nemuseli si ale lámat hlavu s domněnkami. Nemuseli odhadovat ani se připravovat na nejhorší. Ne když četli, co odchází do Bagramu a vrací se zpátky. Nepotřebovali spekulovat. Věděli, co vám Weeks s Edwardsem pověděli. Věděli to na beton. Měli to před sebou černé na bílém. Věděli, co víte, Susan.“

„Nic jsem ale nevěděla. Protože Weeks s Edwardsem mi nic nepověděli.“

„Jestli je to pravda, tak proč se nezastavili a proč si políčili i na vás? Proč by to dělali? Proč by se bezdůvodně pustili do velice složitého a drahého podvodu? Proč by riskovali sto tisíc dolarů?“

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že Weeks s Edwardsem vám něco pověděli. Chci tím říct, že něco víte. Možná vám to v tu chvíli nepřišlo důležité a nepamatujete se na to, ale Weeks s Edwardsem vám předali malé zrnko pravdy a někdo se kvůli tomu podělal až za ušima.“

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

TURNEROVÁ SI POLOŽILA BOSÉ NOHY na postel a opřela se o polštář. Upozornila: „Nejsem senilní, Reachere. Pamatuju si, co mi řekli. Platíme paštunského informátora, moji kluci se s ním sešli a informátor jim pověděl, že se na sever vypravil americký důstojník, který se má sejít se starším kmene. Ale nevěděli v tu dobu, kdo je ten americký důstojník a čeho se ta schůzka má týkat.“

Reacher se zeptal: „Poskytl jim popis?“

„Ne, jenom že je to Američan.“

„Muž, nebo žena?“

„Určitě muž. Starší paštunských kmenů nejednají se ženami.“

„Běloch, nebo černoch?“

„To neřekl.“

„Armáda? Námořní pěchota? Letectvo?“

„Jsme pro ně všichni stejní.“

„Hodnost? Věk?“

„Neuvedl vůbec žádné podrobnosti. Jenom řekl americký důstojník. To je všechno, co víme.“

„Muselo padnout ještě něco jiného.“

„Vím, co vím, Reachere. A vím, co nevím.“

„Jste si jistá?“

„Co to má znamenat? Připomíná mi to situaci s tou vaší ženou z Koreje. Nikdo si není vědom toho, co zapomněl. Až na to, že já nezapomínám. Pamatuju si, co řekli.“

„Kolik kroků tam a zpátky proběhlo?“

„Proběhlo jenom to, co jsem vám řekla. Vynořily se určité fámy a já jsem vydala rozkaz, aby se prověřily. To je všechno. Jeden signál tam, jeden zpátky.“

„Co to poslední rádiové hlášení? Viděla jste ho?“

„To byla poslední věc, kterou jsem viděla, než pro mě přišli. Bylo to čistě rutinní. Žádný výsledek. Není tady nic k vidění, tak pokračujeme dál. Hlášení tohoto druhu.“

„Tak jde o tu původní zprávu. O těch fámách. Musíte si ji vybavit, slovo od slova.“

„Neznámý americký důstojník byl viděn, jak směřuje na sever, aby se setkal se starším kmene. Z blíže neurčeného důvodu. Přesně takhle ta zpráva zněla slovo od slova. Nemusím si ji vybavovat.“

„Která část má cenu sto tisíc dolarů? Za kterou se vyplatí obětovat vaši budoucnost a moji a Moorcroftovu? A udělat na ruce modřinu školačce v Berryville ve Virginii?“

„Nevím,“ odpověděla Turnerová.

Pak se na chvíli odmlčeli. Přestali si povídat. Nevedli už žádnou diskusi. Turnerová ležela na posteli a dívala se do stropu. Reacher se opíral o parapet okna, přehrával si v hlavě její shrnutí, patnáct slov, celistvé souvětí s podmětem, předmětem a přísudkem, uspokojující rytmus a příjemnou kadenci: Neznámý americký důstojník byl viděn, jak směřuje na sever, aby se setkal se starším kmene. Znovu a znovu si ji přeříkával a pak ji rozdělil na třetiny, na hlavní a vedlejší věty, a upřeně se na ně zadíval.

Neznámý americký důstojník byl viděn.

Jak směřuje na sever.

Aby se setkal se starším kmene.

Třicet slabik. Ne haiku. Spíš bezmála dvě haiku dohromady.

Význam?

Nejistý, ale Reacher cítil nepatrný nesoulad mezi začátkem a koncem souvětí, jako zrnko písku v jinak dokonalém soukolí.

Neznámý Američan.

Starší kmene.

Význam?

Reacher nevěděl.

Oznámil. „Půjdu teď k sobě. Vrátíme se k tomu zítra. Třeba vás v noci něco napadne. To se stává. Má to něco společného se způsobem, jakým reaguje mozek na spánek. Zpracovávání vzpomínek, průnik do podvědomí nebo něco podobného. Četl jsem o tom článek v časopise, který jsem našel v autobusu.“

„Ne,“ prohlásila Turnerová.

„Co ne?“

„Neodcházejte,“ požádala Turnerová. „Zůstaňte tady.“

Reacher se na okamžik zarazil.

Ujistil se: „Opravdu?“

„Chcete zůstat?“

„Není to nad slunce jasnější?“

„Sundejte si tričko.“

„Opravdu?“

„Sundejte si ho, Reachere.“

Reacher uposlechl. Přetáhl si tenkou elastickou bavlnu přes ramena a přes hlavu a pak ji odhodil na podlahu.

„Děkuju,“ pravila Turnerová.

Reacher jako obvykle počkal, až dopočítá jizvy.

„Mýlila jsem se,“ pravila Turnerová. „Nejste jenom brutální. Jste skutečně zvíře.“

„Všichni jsme zvířata,“ opáčil Reacher. „Právě to dělá život zajímavým.“

„Jak moc posilujete?“

„Vůbec,“ řekl Reacher. „Je to genetická záležitost.“ Což také byla. Puberta mu přinesla spoustu nevyžádaných darů, včetně výšky, váhy a extrémně mezomorfní postavy, s břichem svalnatým jako dlážděná ulice, hrudníkem velikosti dresu na americký fotbal, bicepsy připomínajícími míče na košíkovou a vrstvou podkožního tuku tenkou jako papírový kapesník. Nikdy na sobě nepracoval. Nejedl speciální stravu. Nezvedal závaží. Nechodil do tělocvičny. Zastával názor, že když není něco rozbitého, není to nutné spravovat.

„Teď kalhoty,“ dodala Turnerová.

„Nic pod nimi nemám.“

Turnerová se usmála.

„Já také ne,“ přiznala.

Reacher si rozepnul knoflík. Potom zip. Stáhl si kalhoty přes boky. Udělal krok. Dopředu směrem k posteli.

Upozornil: „Teď jste na řadě vy.“

Turnerová se posadila.

Usmála se.

Sundala si tričko.

Vypadala přesně tak, jak si Reacher představoval a jak si vždycky přál.

Probudili se hodně pozdě příští den dopoledne, rozehřátí, malátní a hluboce uspokojení. Probudil je motor auta na parkovišti pod oknem. Zívli, protáhli se a políbili, dlouze, pomalu a něžně.

Turnerová zalitovala: „Utratili jsme zbytečně peníze Billyho Boba. Za ten druhý pokoj. Naprosto moje chyba. Omlouvám se.“

Reacher se zeptal: „Co změnilo tvůj názor?“

„Patrně chtíč. Ve vězení začne člověk myslet na nejrůznější věci.“

„Vážně.“

„Tvoje tričko. Ještě nikdy jsem neviděla něco tak tenkého. Bylo buď hodně drahé, nebo levné.“

„Vážně.“

„Měla jsem tě na seznamu věcí, které chci udělat, než umřu. Od té doby, co jsem s tebou mluvila po telefonu. Líbil se mi tvůj hlas. A viděla jsem tvou fotografii.“

„Nevěřím ti.“

„Zmínil ses o té dívce v Berryville. To změnilo můj názor. Ta poznámka o její ruce. Naštvalo tě, že jí ublížili. A zaměřil ses na můj problém. Kašleš na vlastní s Velkým psem. Který je stejně závažný. Takže ti pořád záleží na ostatních. Což znamená, že nejsi tak úplně zvířecký. Zájem o ostatní je podle mě první věc, která vymizí. A dokážeš pořád odlišit dobré od špatného. Což znamená, že jsi v pořádku. Což znamená, že moje budoucí já je také v pořádku. Nedopadnu zase tak hrozně.“

„Bude z tebe dvouhvězdičkový generál, když se ti zachce.“

„Jenom dvouhvězdičkový?“

„Když má generál víc než dvě hvězdičky, zaplete se obvykle do politiky. To není žádná zábava.“

Turnerová neodpověděla. Z parkoviště se stále ozýval zvuk motoru. Zněl, jako by několik aut jezdilo ve velkém kruhu stále dokola. Tři až čtyři, v řadě za sebou, nahoru podél jedné strany budovy a dolů podél druhé. Nekonečná smyčka.

Turnerová se zeptala: „Kolik je hodin?“

„Za devět minut dvanáct.“

„Jak to víš?“

„Vždycky vím, kolik je hodin.“

„Kdy musíme opustit pokoj?“

Pak zaslechli zvenku kroky, pode dveřmi proklouzla obálka, kroky se začaly vzdalovat, stejným směrem, odkud přišly, a vytratily se do ztracena.

„Pokoje se patrně musí opustit do oběda,“ pravil Reacher. „Protože předpokládám, že tohle je kopie účtu, který jsme už zaplatili.“

„To je velice formální postup.“

„Mají počítač.“

Motory stále řvaly. Reacher usoudil, že ještěrčí část jeho mozku už musela provést analýzu, jestli jsou nebezpečné. Jsou to armádní auta? Policejní auta? FBI? A ještěrčí mozek nevznesl žádnou kritickou poznámku. V tomto případě oprávněně, protože to byla zcela jasně civilní auta. Všechna s benzinovými motory, včetně nelibozvučného osmiválce s děravým výfukem a nejméně jednoho slabého čtyřválce ze zvláštní zlevněné nabídky, s klapající kapotou a úpějícím pérováním. Rozhodně ani vojenské, ani polovojenské zvuky.

Nabíraly stále na hlasitosti a na rychlosti.

„Co to je?“ podivila se Turnerová.

„Běž se podívat,“ poradil Reacher.

Turnerová přešla k oknu, štíhlá a nahá. Roztáhla o kousek závěsy. Vykoukla a čekala, aby viděla celé představení.

„Čtyři pick-upy,“ sdělila. „Různého stáří, velikosti a stadia rozpadu, ve všech dva lidi. Jezdí stále dokola.“

„Proč?“

„Nemám tušení.“

„V jakém městě se nacházíme?“

„V Petersburgu v Západní Virginii.“

„Tak je to možná stará západovirginská tradice. Jako běh býků v Pamploně. Až na to, že v Petersburgu v Západní Virginii používají pick-upy.“

„Působí ale nepřátelsky. Jako ty příliš klidné scény ve filmech, o kterých jsi mluvil. Jako když Indiáni jezdí kolem povozu se zlomeným kolem. Rychleji a stále rychleji.“

Reacher pohlédl od okna ke dveřím.

„Počkej,“ požádal.

Vyklouzl z postele a zvedl obálku. Nebyla zalepená. Uvnitř se bělal kus papíru. Naprosto neškodného. Přesně jak předpokládal. Byl to natřikrát složený účet s nulovou částkou k zaplacení. Což souhlasilo. Pokoj jedenáct, třicet dolarů, minus třicet dolarů zaplacených předem.

Ale.

Na konci stránky stálo červeně vytištěné poděkování hostům, pod ním bylo jako podpis vytištěné jméno majitele a pod ním zcela zbytečná informace.

„Sakra,“ ulevil si Reacher.

„Co se děje?“

Reacher počkal, až Turnerová dojde k posteli, a ukázal jí účet.

Jsme rádi, že jste se ubytovali právě u nás!

John Claughton, majitel.

Claughtonovi žijí v okrese Grant County již tři sta let!

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER PRAVIL: „Mám pocit, že to s tou corvettou berou skutečně vážně. Museli včera v noci rozpoutat něco jako konferenci po telefonu. Svolat válečnou poradu. Vyzvat ke společné akci. Claughtonovi z okresu Hampshire, Claughtonovi z okresu Grant a Claughtonovi i z jiných okresů. Patrně z tuctu okresů. Nejspíš veškerý výkvět celého Horského státu. Jestli je ta Šípková Růženka z včerejšího večera z recepce syn nebo synovec, pak je také bratranec. A teď je skutečný muž. Protože nás prásknul.“

„Ta corvetta nám zatím způsobila víc starostí než radosti. Nebyla to dobrá volba.“

„Ale dobře se jí jezdilo.“

„Máš nějaký skvělý nápad?“

„Musíme je přivést k rozumu.“

„Děláš si legraci?“

„Šiř lásku a porozumění,“ odrecitoval Reacher. „Když to nejde jinak, sáhni po násilí.“

„Kdo to řekl?“

„Myslím, že Lev Trockij.“

„Zabili ho sekáčkem na led. V Mexiku.“

„To neoslabuje jeho celkový postoj.“

„Jaký byl jeho celkový postoj?“

„Pevný. Také řekl, že když nemůžeš zvítězit nad protivníkem argumenty, musíš mu je vtlouct o chodník do hlavy. Byl to muž zdravých instinktů. Rozhodně v osobním životě. Až na to, že se nechal v Mexiku zabít sekáčkem na led.“

„Co podnikneme?“

„Patrně bychom měli začít tím, že se oblékneme. Jediný problém spočívá v tom, že mám většinu oblečení ve svém pokoji.“

„Moje chyba,“ projevila lítost Turnerová. „Omlouvám se.“

„Nedělej z toho drama. Přežijeme. Ty se oblékneš, oba půjdeme vedle a tam se obléknu já. Nic nám nehrozí. Vyjdeme jenom na pár vteřin. Nejdřív se ale osprchuj. Nikam nespěcháme. Počkají. Nepřijdou dovnitř. Nevylomí dveře bratrance Kreténa. To určitě patří k rodinnému heslu Claughtonových.“

Turnerová měla ve zvyku sprchovat se stejně dlouho jako Reacher, přesně jedenáct minut, od okamžiku, kdy položila ruku na kohoutek, až po opuštění koupelny. Což za daných okolností znamenalo dlouhou přestávku. Reacher ji strávil úvahami, jak to načasovat, aby je z projíždějících pick-upů nikdo nezahlédl, až půjdou do vedlejšího pokoje. Dospěl k závěru, že nemají šanci, protože pick-upy byly čtyři a kroužily rychlostí padesát kilometrů v hodině. Tak vyrazili a první tři metry ze šesti vedli, dokud se zpoza rohu nevynořil první pick-up a Reacher nezaslechl zahučení pod jeho kapotou. Řidič zareagoval instinktivně. Zahlédl svou kořist a dupl na plyn. Dal se do pronásledování. Chtěl ji uštvat. Propadl jednomu z mnoha evolučních mechanismů. Reacher odemkl dveře svého pokoje a společně s Turnerovou vstoupil dovnitř. Řekl: „Teď s jistotou vědí, že jsme tady. Ne že by to už nevěděli. Náš počítačový nadšenec jim už určitě podal podrobné hlášení.“

Jeho pokoj zůstal nedotčený. Boty stály pořád pod oknem, vedle nich ležely ponožky a spodní prádlo, na židli viselo jeho druhé tričko a na věšáku bunda. Prohlásil: „Také bych se měl osprchovat. Jestli budou jezdit pořád takhle dokola, začne se jim točit hlava, než budu hotový.“

Reacher byl hotový za jedenáct minut. Posadil se na postel, zavázal si tkaničky a pak si oblékl bundu a zapnul si ji. Nabídl: „Klidně to vyřídím sám, jestli chceš.“

Turnerová řekla: „A co ti policajti přes ulici? Nemůžeme si dovolit, aby sem vyrazili.“

„Vsadím se, že policajti nechají Claughtonovy dělat, co se jim zachce. Protože bych vzal jed na to, že většina těch policajtů jsou také Claughtonovi. Stejně to ale proběhne mimo dohled. Tak to obvykle chodí.“

„Půjdu s tebou.“

„Už jsi to někdy dělala?“

„Ano,“ odpověděla Turnerová. „Ale jenom párkrát.“

„Nebudou bojovat všichni najednou. Vznikne zácpa, kromě jiných problémů. A můžeme jejich nadšení zchladit tím, že prvního pošleme tvrdě k zemi. Vtip spočívá v tom, že nesmíme ani jednomu z nich věnovat příliš mnoho času. V nejlepším případě jen minimální množství. Což bude znamenat jedna rána a rychle dál. Lokty jsou lepší než ruce a ze všeho nejlepší jsou kopance.“

„Dobře.“

„Nejdřív s nimi ale promluvím. Netvrdím, že nemají tak trochu pravdu.“

Otevřeli dveře a vyšli na ochoz kolem pokojů, zalitý jasným poledním světlem. Situace vypadala přesně, jak Reacher předpokládal. Pick-upy stály těsně u sebe, předky poskládané k betonovému schodišti. Připomínaly štítonoše lodního. O dvířka, blatníky a korby se opíralo osm chlapů, trpělivě, jako by měli veškerý čas světa, což také měli, protože od pokojů se nedalo sejít jinak než po betonovém schodišti. Reacher poznal tři chlápky z předchozí noci na horské silničce, malého, středního a velkého. Střední a velký vypadali stejně jako předtím a malý o hodně lépe, jako by se už skoro zotavil z rauše, který způsobil tu nehodu. Ostatních pět se jim podobalo, ošuntělí chudáci, z nichž nejmenší byl jenom kost potažená kožnatou pokožkou a největší poněkud nafouklý, patrně přemírou piva a hamburgerů. Ani jeden z nich nebyl ozbrojený. Reacher viděl šestnáct rukou a všechny byly prázdné. Bez střelných zbraní, bez nožů, bez francouzských klíčů a bez řetězů.

Amatéři.

Reacher se opřel o zábradlí na ochozu a zadíval se vážně na scénu pod sebou, jako diktátor ve starém filmu chystající se oslovit dav.

Oznámil: „Musíme přijít na způsob, jak vás dostat domů, než se vám něco stane. Jste ochotní spolupracovat?“

Kdysi zaslechl chlápka v obleku, jak něco podobného navrhoval pořád dokola přes mobil. Jste ochotní spolupracovat? Předpokládal, že je to technika, která se učí na drahých seminářích v ošumělých plesových sálech kdysi okázalých hotelů. Patrně proto, že se očekává kladná odpověď. Protože civilizovaní lidé cítí potřebu spolupracovat, když je k tomu někdo vyzve. Nikdo neřekne, ne, do spolupráce se mi nechce.

Ale chlapík z náklaďáku zareagoval jinak.

Rozčílil se: „Nekecej o spolupráci. Přijeli jsme, abychom tě nakopali do prdele a vzali si svý auto a peníze.“

„Dobře,“ odsouhlasil Reacher. „Můžeme se vydat tímhle směrem, jestli chcete. Nevidím ale důvod, proč byste měli všichni skončit v nemocnici. Už jste někdy slyšeli o panu Gallupovi?“

„O kom?“

„To je někdo, kdo předpovídá veřejné mínění. Třeba před volbami. Dokáže určit, jestli tenhle kandidát dostane padesát jeden hlas a druhý čtyřicet devět.“

„O tomhle jsem už slyšel.“

„Víte, jak se to dělá? Nezavolají každému v Americe. To by trvalo příliš dlouho. Takže používají metodu vzorků. Zavolají pár lidem a porovnají výsledky.“

„Proč nám to vykládáte?“

„Právě takhle bychom to měli udělat. Vzít vzorek. Zvolit jednoho, který proti mně bude bojovat. Považovat výsledek za skutečnost a podřídit mu všeobecnou statistiku.“

Žádná odpověď.

Reacher navrhl: „Jestli vyhrajete, získáte corvettu a my si necháme váš nejhorší pick-up. A polovinu peněz Billyho Boba.“

Žádná odpověď.

Reacher upozornil: „Když ale vyhraje moje strana, vyměníme corvettu za váš nejlepší pick-up. A necháme si peníze Billyho Boba.“

Žádná odpověď.

Reacher objasnil: „To je nejlepší, co můžeme, kluci, udělat. Žijeme v Americe. Potřebujeme auto a peníze. To je vám určitě jasné.“

Žádná odpověď.

Reacher dodal: „Moje kamarádka je také ochotná ke spolupráci. Máte nějaké priority? Chtěli byste se radši poprat se ženskou?“

Chlápek z náklaďáku usoudil: „Ne, to by nebylo správné.“

„V tom případě vám zbývám já. Ale trochu vám to osladím. Můžete zvýšit pestrost vzorků. Já proti dvěma. Nechtělo by se vám do toho?“

Žádná odpověď.

„A budu bojovat s rukama za zády.“

„Cože?“

„Nabízím podmínky. A ty podmínky nejsou špatné, kluci. Corvetta patří už teď vám. O tom se vůbec nebavím.“

„Dva proti vám, a vy budete mít ruce za zády?“

„Klidně bych si natáhl pytel na hlavu, kdybych nějaký měl.“

„Dobře, na to bychom mohli přistoupit.“

„Skvělé,“ ocenil Reacher. „Máte zdravotní pojištění? Protože podle toho byste měli vybírat kandidáty.“

Turnerová po jeho boku najednou zašeptala: „Právě jsem si vzpomněla, na co jsem zapomněla. Včera v noci. Na tu maličkost v původní zprávě.“

„Týká se toho staršího kmene?“ šeptl Reacher v odpověď. Neznámý Američan. Starší kmene. Skřípající zrnko písku. Američan byl označen za neznámého, na rozdíl od staršího kmene. „Řekli ti jeho jméno?“

„Ne přesně jeho jméno. Všechna jejich jména jsou tak složitá, že se nedají zapamatovat. Používáme místo nich odkazy. Na základě toho, kdy vešli poprvé do povědomí amerických úřadů. Což znamená, že patří do systému. Někdo ho už zná.“

„Jak znělo to číslo?“

„Nepamatuju si přesně. AM něco.“

„Co znamená AM?“

„Afghánec mužského pohlaví.“

„To je alespoň začátek.“

Pak chlápek z náklaďáku zavolal: „Dobře, tak jsme se dohodli.“

Reacher se po něm podíval. Malý hlouček se rozdělil, na šest a na dva. Ti dva zástupci byli samotný mluvčí a týpek nafouklý nezdravou stravou od McDonald’s a pivem Miller High Life.

Turnerová se zeptala: „Máš na to opravdu žaludek?“

Reacher opáčil: „To se dá zjistit jediným způsobem,“ a vykročil ze schodů.

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

ŠEST ZBÝVAJÍCÍCH DIVÁKŮ ustoupilo dozadu a Reacher a vybraní kandidáti se přesunuli do vzniklého prostoru, malý trojúhelník tří mužů v sevřeném útvaru, dva postupující dozadu a jeden dopředu, všichni ostražití, bdělí a podezíraví. Za zády měli udusaný pruh země se zaparkovanými pick-upy, široký zhruba jako městská silnice. Napravo měli zadní část budovy se zaparkovanou corvettou a nalevo se jim otvíral výjezd na silnici číslo 220, ale tak úzký, že z něj nebylo vidět nic jiného než kousek asfaltu a skupinku stromů. Policejní stanice se nacházela na západě. Nikdo ze zúčastněných na ni neviděl, což znamenalo, že na ně nevidí ani nikdo z policajtů.

Nic nehrozilo.

Mohli se pustit do boje.

Proti dvěma neschopným protivníkům by Reacher normálně švindloval hned od začátku. S rukama za zády? Okamžitě po vstupu do ringu by narval lokty do obou čelistí. Ale ne, když okolo postávalo šest náhradníků. Ničeho by tím nedosáhl. Náhradníci by se na něj sesypali, naštvaní kvůli jakési pochybné vyšší morálce, a díky tomu nabuzení nad své přirozené schopnosti. Tak nechal Reacher protivníky uzavřít trojúhelník, vypnout se a zapřít se nohama do země. Pak si strčil ruce do zadních kapes kalhot a zahájil představení.

„Hra začíná,“ oznámil.

Načež viděl, jak oba protivníci zaujali cosi, co patrně považovali za bojový postoj, a pak úplně změnili držení těla. Povězte někomu, že budete bojovat s rukama za zády, a dotyčný neslyší nic jiného. Pomyslí si, tenhle blázen bude bojovat s rukama za zády! A potom si představí první vteřiny zápasu a ta představa bude tak podivná, že si vyžádá veškerou pozornost. Bez rukou! S nechráněným trupem! Přesně jako těžký pytel v tělocvičně!

Takže zápasníci v podobné situaci nevidí nic jiného než horní půlku těla, hlavu a obličej, jako neodolatelné cíle, jako nevyhnutelnou škodu, jako neodvratitelné zásahy, ke kterým dojde, a otevřou postavení, pozvednou pěsti, vystrčí bradu, v zúžených očích jim zasvítí nadšeným očekáváním a zamžourají na břicho, žebra, nos či jiné místo, kam se chystají vést první radostnou ránu. Nic jiného nevidí.

Jako například nohy.

Reacher udělal krok dopředu a nakopl tlusťocha do koulí, zprudka pravou nohou, jako by posílal míč přes celé fotbalové pole, a tlusťoch se skácel, tak rychle a tak ztěžka, že to vypadalo, jako by se vsadil o milion dolarů, že se mu podaří udělat obličejem díru do země. Ozval se zvuk, jako by na zem dopadl žok, tlusťoch se stočil, přestal fňukat a naprosto ztichl a znehybněl.

Reacher udělal krok dozadu.

„Špatná volba,“ pravil. „Tohohle chlapa jste měl nechat na lavičce. Teď jste tu jenom vy proti mně.“

Chlap z náklaďáku udělal také krok dozadu. Reacher pozoroval jeho obličej. A viděl, jak chlápek rychle mění předchozí názor. Aha, nohy, uvažoval. Na ty jsem zapomněl. Čímž přesunul pozornost příliš k zemi. Nezajímalo ho nic jiného než nohy, nohy, nohy. Pouze nohy. Spustil ruce, skoro až k pánvi, vystrčil jedno stehno a stáhl ramena, tak těsně, že vypadal jako malý kluk, kterého bolí břicho.

Reacher navrhl: „Můžete teď odkráčet a prohlásíme zápas za ukončený. Dáte nám pick-up, vezmete si corvettu a vypadnete.“

Chlápek z náklaďáku odmítl: „Ne.“

„Nabízím vám to ještě jednou,“ pravil Reacher. „Potřetí vám to ale navrhovat nebudu.“

Chlápek zopakoval: „Ne.“

„Tak do toho, kamaráde. Předveďte mi, co dokážete. Doufám, že jste náležitě dobrý. Nebo umíte jenom jezdit v kruzích kolem motelu?“

Reacher věděl, co přijde. Chlápek byl očividně pravák. Takže se rozmáchne zespodu, začne hodně nízko a nikdy se nedostane dostatečně nahoru, jako při baseballovém nadhozu od boku, jako boxerská rukavice připevněná na dveřích, když se před vámi začnou zavírat a vy zůstanete v chodbě. Jinak to dopadnout nemůže. Až k tomu dojde. Pořád se ale nic nedělo, protože chlápek hledal odrazový můstek.

A pak ho našel a pustil se do akce. Předvedl boxerskou rukavici přichycenou na zavírajících se dveřích. Co byste podnikli? Většina lidí by uskočila. Ale šestiletý kluk na promítání vědecko-fantastického filmu zareagoval kdysi jinak. Takový kluk se natočí do strany, vrhne se s ohnutými koleny prudce dopředu a narazí do dveří ramenem, blíž k pantu, zhruba v půlce dveří, možná o trochu výš, a předvede agresivní mocný šťouchanec tam, kde je menší pohybová energie, hezky do vnitřního oblouku rukavice.

Přesně to Reacher chlápkovi z náklaďáku udělal. Pootočil se, odrazil a vrazil do chlápka ramenem, přímo doprostřed hrudi, a chlápkova pěst mu prosvištěla za zády a dopadla z opačné strany, chabě, jako by chlápek tajně osahával sličnou blondýnu v biografu. Potom se chlápek zapotácel dozadu a rozhodil ruce, aby neztratil rovnováhu, takže připomínal velkou nechráněnou mořskou hvězdici, což si patrně okamžitě uvědomil, protože vytřeštil vyděšeně oči na Reacherovy nohy.

Novinka, kamaráde.

Nebudou to nohy.

Bude to hlava.

Nohy udělaly několik boxerských krůčků, zaměřily cíl a vytvořily pohybovou energii, a pak se vrhla dopředu horní část těla, ohnul se krk, do chlápkova kořene nosu se zabořilo čelo a pak uskočilo dozadu. Práce vykonána. Reacher se narovnal, chlápek z náklaďáku zavrávoral na gumových nohou, udělal půlkrok a pak ještě jeden, a potom se svisle sesunul, slabý a bezmocný, jako viktoriánská dáma v krinolíně.

Reacher pohlédl na Turnerovou nahoře před pokojem.

Zeptal se: „Který pick-up se ti líbí nejvíc?“

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

CLAUGHTONOVI VYZNÁVALI nádherný kodex cti. To bylo jasné. Ani jeden ze šesti diváků se nepokusil jakýmkoliv způsobem zasáhnout. Nebo se báli, co by jim Reacher mohl udělat, když měl teď vytažené ruce z kapes.

Turnerová se nakonec rozhodla pro pick-up tlusťocha. Byl to osmiválec, ale ne ten s děravým výfukem. Měl druhou nejplnější nádrž. Dobré pneumatiky. Vypadal pohodlně. Turnerová s ním dojela ke schované corvettě, vzala z úložného prostoru peníze Billyho Boba, přendala je do skoro stejně velké přihrádky na rukavice v pick-upu, překodrcala zpátky k nevrlému davu a Reacher vyhodil z okýnka klíče od corvetty. Potom Turnerová dupla na plyn, zahnula doleva na silnici 220, kolem státní policie, kolem restaurace s roštem a směrem ke křižovatce ve středu města.

O třicet minut později měli Petersburg třicet kilometrů za sebou. Mířili na západ, po úzké silnici na okraji státního lesa. Z pick-upu se vyklubala toyota, sice ne nová, ale poměrně obstojná. Bylo v ní ticho jako v knihovně a měla navigaci. Kromě toho byla tak těžká, že neposkakovala na výmolech, měla nadýchaná kožená sedadla a byla v ní spousta místa. Turnerová v ní vypadala malinká. Ale šťastná. Objevila něco, s čím mohla pracovat. Otvíral se před ní celý scénář.

Pravila: „Už chápu, proč ti důstojníci dostali strach. Tím číslem AM se všechno mění. Z nějakého důvodu toho staršího kmene známe. Buď kvůli jeho aktivitám, nebo kvůli jeho názorům. A ať je to tak či onak, někam nás to zavede.“

Reacher se otázal: „Jak se dostaneme do databáze?“

„Změna plánu. Jedeme do Pittsburghu.“

„To je ta databáze v Pittsburghu?“

„Ne, ale je tam velké letiště.“

„V Pittsburghu jsem právě byl.“

„Na letišti?“

„Ne, na silnici.“

„Změna je koření života,“ prohlásila Turnerová.

Dostat se do Pittsburghu znamenalo jet přes celý stát na severozápad a pak se napojit mezi Clarksburgem a Morgantownem na I-79. A pak zbýval jen krátký rovný úsek víceméně na sever. Dostatečně bezpečné, usoudil Reacher. Toyota byla velká jako dům, vážila tři tuny, ale nevyčnívala vůbec z řady. Kde se dá nejlépe schovat zrnko písku? Na pláži. A pokud představovala toyota zrnko písku, Západní Virginie byla pláž. V podstatě každé vozidlo na dohled byl velký pick-up. A západ Pensylvánie nebude jiný. Návštěvník z vesmíru by dospěl k názoru, že životaschopnost Spojených států záleží výlučně na schopnosti občanů převážet překližkové desky dva a půl metru na metr, krásně poskládané a ve velkém množství.

Pozdní zahájení dne se proměnilo ve výhodu. Nebo se alespoň dostali z deště pod okap, jak by se možná vyjádřila Turnerová. Znamenalo to, že po dálnici pojedou za tmy. Lepší než po ní jet za světla. Dálnice jsou na jedné straně dokonale policejně střežené, ale na druhé straně policie nevidí, co není vidět, a jeden pár předních světel ujíždějící povolenou rychlostí je téměř neviditelný.

Reacher se zeptal: „Jak zjistíme to číslo AM?“

Turnerová objasnila: „Zhluboka se nadechneme a budeme trochu riskovat. Kohosi požádáme, aby se zapletl do nezákonného spiknutí, podpořil nás a byl nápomocen při páchání trestného činu.“

„Kdo to bude?“

„Doufám, že seržantka Leachová. Je pevná v názorech a má srdce na pravém místě.“

„Souhlasím s tebou,“ potvrdil Reacher. „Přišla mi sympatická.“

„Máme v archivu přepisy hlášení. Stačí, aby se na ně podívala.“

„A potom?“

„Pak to bude obtížnější. Budeme mít odkazové číslo, ale nebudeme znát jméno ani životopis. A seržanti nemají přístup do databáze. V Rock Creeku ho mám jedině já. A předpokládám, že teď i Morgan, ale toho můžeme těžko požádat.“

Reacher navrhl: „Nechej tuhle část na mně.“

„Nemáš přístup.“

„Ale vím, kdo ho má.“

„Kdo?“

„Vojenská prokuratura.“

„Ty na ni máš nějaké kontakty?“

„Ne osobní. Vím ale, jaké postavení zaujímá v tomhle řízení. Nutí mě, abych se bránil proti nesmyslné žalobě. Mám právo rozhodit širokou síť, abych se obhájil. Můžu v podstatě požádat o všechno, čeho se mi zachce. Major Sullivanová to pro mě může zařídit.“

„Ne, v tomhle případě by to měl udělat můj právník. Ten případ se týká víc mého nesmyslného obvinění než tvého.“

„Pro něj je to příliš nebezpečné. Moorcrofta málem utloukli k smrti, když se tě snažil dostat z vězení. Naši protivníci nedopustí, aby se tvůj právník dostal tak blízko ke zdroji informací.“

„V tom případě je to nebezpečné i pro Sullivanovou.“

„Nemyslím, že by ji sledovali. Po nějaké době na to přijdou, ale bude příliš pozdě. Nemá cenu zavírat vrata, když kůň už běhá po louce.“

„Udělá to pro tebe?“

„Bude muset. Má své právnické povinnosti.“

Pokračovali v cestě, tiše a pohodlně, stále v Západní Virginii, podél kostrbatého okraje držadla pánve Marylandu, směrem na město Grafton. Pak se probudila k životu elektronika a toyota ukázala silnici na severozápad, která se střetávala jižně od Fairmontu s I-79.

Turnerová se zeptala: „Měl jsi strach?“

Reacher se podivil: „Z čeho?“

„Z těch osmi chlapů.“

„Moc ne.“

„Takže ten pokus, který s tebou udělali, když ti bylo šest, se vyplatil.“

„Správný závěr,“ podotkl Reacher. „Nesprávné odůvodnění.“

„Jak to?“

„Domnívali se, že mám opačně napojený mozek. Nadchla je moje DNA. Patrně se chystali vyšlechtit novou rasu bojovníků. Víš, jak to tenkrát v Pentagonu chodilo. Byl jsem ale příliš mladý, než aby mě mohli použít. A stejně se mýlili. Když dojde na strach, je moje DNA stejná jako DNA každého jiného člověka. Jenom jsem se vycvičil, to je všechno. Naučil jsem se obracet strach automaticky v agresi.“

„Ve věku šesti let?“

„Ne, když mi byly čtyři nebo pět. Říkal jsem ti to po telefonu. Usoudil jsem, že mám volbu. Buď zalezeš pod postel, nebo se svým strachům postavíš.“

„Ještě jsem nikdy neviděla, že by se někdo pral bez rukou.“

„Oni také ne. Právě v tom spočíval vtip.“

Zastavili, aby natankovali a najedli se v místě zvaném Macomber, a pak pokračovali dál, pořád na západ přes Grafton, a potom zahnuli na odbočku doprava, která je dovedla přes vesnici McGee až na nájezd na I-79, kde jim toyota prozradila, že se nacházejí přibližně hodinu jižně od pittsburského mezinárodního letiště, což znamenalo, že tam dorazí zhruba v osm večer. Už se začínalo stmívat. Blížil se ochranný, neprůhledný, bezpečný pláštík noci.

Turnerová se zeptala: „Proč se ti líbí takový způsob života?“

Reacher opáčil: „Protože mám opačně napojený mozek, ale jiným způsobem. To jim před těmi dlouhými lety ušlo. Zkoumali nesprávnou část mé osoby. Líbí se mi jiné věci než normálním lidem. Domek s krbem, trávníkem a laťkovým plotem? Lidé takové věci zbožňují. Pracují celý život, aby si je mohli dovolit. Berou si na třicet let hypotéku. A já jim to přeju. Těší mě, jestli jsou šťastní. Já bych se ale radši oběsil.“

„Proč?“

„Mám soukromou teorii. Týká se DNA. Je ale příliš nudná, než abychom se o ní bavili.“

„Ne, pověz mi o ní.“

„Někdy jindy.“

„Reachere, vyspali jsme se spolu. A to jsi mě ani nepozval na koktejl nebo do kina. Tak mám alespoň právo, aby ses mi svěřil se svou soukromou teorií.“

„Povíš mi taky o svojí?“

„Možná. Ty ale musíš začít.“

„Dobře, představ si Ameriku před dávnou dobou. Devatenácté století, od začátku do konce. Pronikání na západ. Riziko, které podstupovali první osadníci. Jako by je k tomu něco hnalo.“

„Což také hnalo,“ podotkla Turnerová. „Ekonomická situace. Potřebovali půdu, farmy a zaměstnání.“

„Bylo v tom ale ještě něco víc,“ pokračoval Reacher. „Alespoň pro některé. Někteří z nich se nikdy nezastavili. A vzpomeň si na Brity sto let před nimi. Cestovali po celém světě. Vyráželi na mořské plavby, které trvaly pět let.“

„Opět ekonomická situace. Toužili po trzích a surovinách.“

„Někteří z nich se ale nedokázali zastavit. A před nimi podnikali to samé Vikingové. A před nimi Polynésané. Myslím, že to doslova vězí v DNA. Před milionem let jsme všichni žili v malých tlupách. V malých skupinách. Takže hrozilo nebezpečí incestu. Proto se vyvinul gen, který nutil alespoň jednu osobu v každé generaci a v každé skupince k cestování. Aby se trochu promíchal genetický základ. Bylo to tak zdravější.“

„A ty jsi jedna z těch osob?“

„Myslím, že devadesát devět procent z nás se narodí, aby milovali táborák, a jedno procento ho nenávidí. Devadesát devět procent se od narození bojí vyjícího vlka a jedno procento mu závidí. A já patřím k tomu jednomu procentu.“

„Tvým posláním je šířit po světě svoji DNA. Čistě v zájmu zdravého vývoje lidstva.“

„To je ta zábavná část.“

„Nesnaž se tenhle argument použít při jednání o otcovství.“

Opustili Západní Virginii, vjeli do Pensylvánie a osm kilometrů za státní hranicí narazili na poutač zvoucí do nákupního střediska. Poutač jasně svítil, a tak usoudili, že středisko bude ještě otevřené. Sjeli z dálnice a našli místní obchodní dům, značně ošuntělý a slepený z jednotlivých obchodů. Turnerová popadla svazek bankovek a zamířila k oddělení pro ženy. Reacher vykročil za ní, ale Turnerová ho požádala, aby radši zašel do oddělení pro muže.

Reacher namítl: „Nic nepotřebuju.“

Turnerová opáčila: „Jsem jiného názoru.“

„Co podle tebe potřebuju?“

„Košili,“ usoudila Turnerová. „A svetr s výstřihem do véčka. Přinejmenším.“

„Až si něco koupíš, můžeš mi vrátit mou starou košili.“

„Vyhodím ji do popelnice. Potřebuješ něco lepšího.“

„Proč?“

„Chtěla bych, aby ti to slušelo.“

Reacher tudíž vyrazil a našel vhodnou košili. Z modrého flanelu, s bílými knoflíčky. Za patnáct dolarů. A svetr s výstřihem do véčka, bavlněný a tmavě modrý. Také za patnáct dolarů. Převlékl se v kabince, vyhodil svá dvojitá trička a podíval se do zrcadla. Kalhoty docela ušly. Stejně jako bunda. Nová košile a svetr pod ní vypadaly dobře. Slušelo mu to? Nebyl si jistý. Možná o něco víc než předtím, ale dosáhl vrcholu, který nehodlal překročit.

Pak se po dvaceti minutách vynořila Turnerová, od hlavy až k patě úplně jiná. V nových černých botách se zapínáním na zip, nových modrých džínách, těsné mikině ke krku a krátké bundě. Nedržela nic v ruce. Žádné nákupní tašky. Všechno staré oblečení vyhodila a nekoupila si nic náhradního. Zaznamenala, že si toho Reacher všiml, a utrousila: „Překvapený?“

„Trochu,“ přiznal Reacher.

„Myslím, že bychom měli zůstat dneska večer flexibilní.“

„Nejenom dneska večer.“

Přešli do jednoho z menších přilepených obchůdků, do obyčejné neznačkové drogerie. Koupili si skládací kartáčky na zuby a malou zubní pastu. Pak se vrátili k pick-upu.

Mezinárodní pittsburské letiště se nacházelo daleko za okrajem města, ale dálnice je dovedla přímo k němu. Bylo velké, úctyhodné, s několika hotely na výběr. Turnerová zvolila jeden z nich a zastavila na parkovišti. Rozdělili si s Reacherem zbytek peněz Billyho Boba, devíti různými způsoby, a nacpali si každou kapsu, kterou měli. Nepřítomnost zavazadel nepředstavovala žádný problém. V hotelu na letišti něco takového nikoho nepřekvapuje. Ubytovává se v nich spousta lidí bez zavazadel. Je to syndrom moderního cestování. Snídaně v New Yorku, oběd v Paříži, večeře v Istanbulu. A tak dále.

„Vaše jméno, paní?“ požádal recepční.

Turnerová sdělila: „Helen Sullivanová.“

„A vaše, pane?“

Reacher udal: „John Temple.“

„Ukázali byste mi, prosím, vaše průkazy totožnosti?“

Turnerová posunula přes recepční pult ukradené vojenské průkazy. Recepční se na ně podíval, natolik dlouho, aby zaznamenal ano, jsou tam fotografie, a ano, souhlasí jména Sullivanová a Temple. Nepokusil se porovnat fotografie s obličeji. Reacher ze zkušenosti věděl, že to dělá málokdo. Přesahuje to rámec zodpovědnosti či nadání.

Recepční se otázal: „Můžu si na chvíli půjčit vaše kreditní karty?“

„Ne,“ odmítl Reacher. „Budeme platit hotovostí.“

Což opět nepředstavovalo žádný problém, ne v hotelu na letišti. Často se tam ztrácejí zavazadla, ale i bankovní karty a cestovní šeky, protože letištní personál je sice občas neschopný, ale kapsáři jsou ještě lepší. Reacher odloupl cenu za pokoj plus stovku na zálohu, přesně podle pokynů, a recepční si ty peníze spokojeně vzal. Výměnou jim dal dvě karty na otevírání dveří a pokyny, jak se dostat k výtahu.

Pokoj byl v pohodě, i když v podstatě nebyl o nic lepší než cela ve vězení v Dyeru. Komfort představovala lednice s minibarem, lahve s vodou k volnému použití, župany, trepky a čokoláda na polštářích.

A telefon, kterého se Turnerová okamžitě chopila a vytočila číslo.

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

REACHER SLYŠEL VRNĚNÍ v sluchátku. Turnerová ho držela mezi ramenem a bradou. Šeptem objasnila: „Číslo na mobil Leachové.“ Pak zaostřila pohled, protože se ozvala volaná. Turnerová oznámila: „Seržantko, tady je Susan Turnerová. Moje oficiální rada z pozice vašeho velícího důstojníka zní, abyste okamžitě zavěsila a oznámila tenhle telefonát podplukovníku Morganovi. Hodláte to udělat?“

Reacher nezaslechl odpověď, očividně ale byla negativní, protože rozhovor pokračoval. Turnerová opáčila: „Děkuju, seržantko. Potřebuju, abyste pro mě udělala dvě věci. Za prvé, potřebuju přesné číslo AM z původního hlášení od Weekse a Edwardse. Přepis by měl být v archivu. Potuluje se Morgan pořád po domě?“

Reacher nezaslechl odpověď, ale očividně musela být pozitivní, protože Turnerová pravila: „Dobře, to by teď bylo moc riskantní. Budu volat každou celou hodinu.“ Nezavěsila však a chystala se vznést druhý požadavek. Reacher ho nepostřehl, protože se ozvalo zaklepání na dveře. Reacher k nim přešel a otevřel. Stál za nimi chlápek v obleku, v ruce vysílačku a na klopě firemní odznak. Nějaký vedoucí hotelu, usoudil Reacher.

Vedoucí oznámil: „Omlouvám se, pane, ale došlo k chybě.“

„K jaké chybě?“ zeptal se Reacher.

„Ta záloha měla činit padesát dolarů, ne sto. V případě, když platíte hotovostí. Za telefon a minibar. Když si zákazníci objednají službu na pokoj, žádáme je, aby platili okamžitě.“

„Dobře,“ přijal Reacher.

Vedoucí tedy sáhl do kapsy, vytáhl padesát dolarů, dvě dvacetidolarovky a jednu desetidolarovku, rozevřel je do vějíře, jako by Reacher vyhrál v televizní soutěži, a pravil: „Ještě jednou se omlouvám, že jsme vám naúčtovali dvojitou cenu.“

Reacher si vzal bankovky a podíval se na ně. Americká měna. Padesát dolarů. Odvětil: „Nic se nestalo,“ a vedoucí odkráčel. Reacher za ním zavřel dveře. Turnerová položila telefon a zeptala se: „Co to mělo znamenat?“

„Recepční si patrně nepřečetl pokyny. Záloha dělá padesát dolarů, ne sto, protože donáška na pokoj se musí platit okamžitě na místě.“

„Jak si přejí.“

„Co řekla seržantka Leachová?“

„Je to statečná ženská.“

„Ty znáš její číslo nazpaměť? Číslo seržantky, kterou jsi jako nová velitelka právě potkala?“

„Všechna čísla znám nazpaměť.“

„Jsi dobrá velitelka.“

„Děkuju.“

„Co byla ta druhá věc, o kterou jsi ji chtěla požádat?“

„To ještě uvidíš,“ odvětila Turnerová. „Alespoň doufám.“

Romeo vytočil číslo Julie, ale Julie si dávala na čas. Romeo si otřel dlaň o kožené opěradlo křesla, ve kterém seděl. Měl ji suchou a křeslo bylo hladké a oblýskané padesáti lety loktů v oblecích.

Pak se ohlásila Julie: „Ano?“

Romeo sdělil: „Jména Sullivanová a Temple se vynořila v letištním hotelu v Pittsburghu v Pensylvánii. Naštěstí pro nás je ten hotel napojený na Home Security. Protože je na letišti.“

„Myslíš, že jsou to oni?“

„Brzy získáme popis. Hotel pošle muže, který se na ně podívá. Jsem ale dost přesvědčený, že to jsou oni. Protože jak vysoká šance se nabízí? Při kombinaci těch dvou jmen? Pokud vím, jsou to jediné průkazy totožnosti, které mají k dispozici.“

„Proč ale letiště v Pittsburghu?“

„To je jedno. Kde jsou naši kluci?“

„Na cestě do Los Angeles.“

„Postarej se o to, aby se rychle vrátili.“

V pokoji bylo teplo, tak si Reacher sundal svou zázračnou péřovku a Turnerová svou novou bundu. Zeptala se: „Ty si chceš objednat na pokoj?“

„Jasně.“

„Předtím, nebo potom?“

„Před čím, nebo po čem?“

„Předtím, než se spolu zase vyspíme, nebo potom.“

Reacher se usmál. Ze zkušenosti věděl, že podruhé je to vždycky lepší. Pořád nové, ale ne tak úplně. Pořád neznámé, ale o něco důvěrnější. A s Turnerovou to bylo skvělé i poprvé.

„Potom,“ rozhodl.

„V tom případě se svlékni,“ požádala Turnerová.

„Ne, tentokrát začneš ty.“

„Proč?“

„Protože změna je koření života.“

Turnerová se usmála.

Přetáhla si přes hlavu novou mikinu. Nic pod ní neměla. Ani podprsenku. Nepotřebovala ji a nesnažila se nic předstírat. Reacher ji kvůli tomu oceňoval. Celkem vzato se mu na ní líbilo všechno. A ženy nahé od pasu nahoru mu nikdy nevadily. Až na to, že Turnerová byla jedinečná. Duševně i fyzicky. Fyzicky neměla jedinou chybu. Byla štíhlá a silná, působila však křehce a měkce. Jedno zaoblení následovalo druhé, v plynulém oblouku, jako jednolitá křivka, jako Möbiova páska, od žlábku zad po ramena, k pasu, bokům a zase zpátky na začátek k zádům. Pokožku měla barvy medu. V úsměvu cosi uličnického a její smích byl nakažlivý.

Romeo zavolal a Julie se tentokrát ozvala okamžitě. Romeo oznámil: „Jsou to oni. Vysoký světlovlasý hromotluk a mladší tmavovlasá žena, o hodně menší. To je to, co řekl vedoucí hotelu.“

„Nějaký náznak, jak dlouho chtějí zůstat?“

„Zaplatili hotovostí za jednu noc.“

„Objednali si buzení telefonem?“

„Ne. Nemůžou letět. Ne když mají jenom hotovost a ty průkazy totožnosti. Reacher se Templeovi vůbec nepodobá. Toho by si všimla dokonce i TSA. Jenom se podle mě schovali. A na docela dobrém místě. Letištní hotely jsou vždycky anonymní a Pittsburgh není zrovna střed světa. I když by mě zajímalo, jak přišli k těm penězům.“

„Naši kluci tam dorazí, co nejdřív to stihnou.“

„Vedoucí hotelu řekl, že Turnerová telefonovala.“

„S kým?“

„Právě to zjišťuju.“

Potom zůstali ležet v zmuchlaných pokrývkách a oddechovali, zpočátku ztěžka a pak uvolněně. Turnerová se opřela o loket a pohladila Reachera po obočí, špičkami prstů, pomalu a pátravě. Poznamenala: „Ani se ti neudělala modřina.“

„Všechno kosti,“ opáčil Reacher. „Skrz naskrz.“

Turnerová přejela k nosu.

„Tady to ty kosti ale trochu odnesly,“ pravila. „A docela nedávno, není-liž pravda?“

„V Nebrasce,“ potvrdil Reacher. „Naštval jsem tam jednoho chlapa.“

Turnerová se opatrně dotkla řezných ran, všech zahojených, ale teprve nedávno, a pahrbku srostlé kosti, který tlačil nos zlehka doprava. Reachera stále překvapoval, ale Turnerová ho považovala za normální. Pokračovala po uchu, krku a hrudi. Zastrčila špičku malíčku do dírky po kulce. Přesně se tam vešel.

„Kalibr .38,“ sdělil Reacher. „Neprůrazný náboj.“

„Měl jsi štěstí,“ podotkla Turnerová.

„Vždycky mám štěstí. Jenom se na mě podívej.“

Turnerová přejela rukou k pasu. Ke staré jizvě po šrapnelu.

„Bejrút,“ konstatovala Turnerová. „Četla jsem tvou složku. Stříbrná hvězda a Purpurové srdce. To není špatné, ale přesto si myslím, že máš víc kovu v břiše než na prsou.“

„Byla to kost,“ upřesnil Reacher. „Úlomek hlavy kohosi, kdo stál blíž než já.“

„Ve složce stojí, že to byl šrapnel.“

„Kolikrát jsi tu složku četla?“

„Pořád dokola.“

„Víš, odkud slovo šrapnel pochází?“

„Odkud?“

„V osmnáctém století se tak jmenoval jeden Brit. Henry Shrapnel.“

„Vážně?“

„Sloužil osm let jako kapitán u dělostřelectva. Pak vymyslel výbušný granát a byl povýšen na majora. Vévoda z Wellingtonu ty granáty používal v pyrenejské válce a v bitvě u Waterloo.“

„Paráda.“

„Ale díky, že sis tu složku přečetla. To pro mě hodně znamená.“

„Proč?“

„Protože nemusím ztrácet čas vykládáním starých historek. Všechny je stejně znáš.“

„Vyprávět si navzájem staré příběhy není vůbec špatné.“

„Zatím jsi mi žádný nepověděla.“

„Ale udělám to,“ přislíbila Turnerová. „Povím ti jich tolik, kolik budeš chtít.“

Romeo zavolal Julii a oznámil: „Volala na předplacený mobil, zakoupený skoro jistě ve Wal-Martu. Jestli byl zaplacený hotovostí, nedá se vystopovat. A vsadím se, že právě to je ten případ.“

Julie ocenila: „Stálo to za pokus.“

„Jedno je ale jasné. Předplacené telefony používají hodně vojáci. Protože někteří z nich nevydělávají tolik, aby si mohli dovolit měsíční smlouvu. Což je ostuda. A také proto, že někteří z nich vedou tak chaotický život, že jim víc vyhovuje předplacená karta.“

„To už je něco.“

„Ten telefonát zachytily tři vysílací věže severozápadně od Pentagonu.“

„Chápu.“

„Rock Creek leží severozápadně od Pentagonu.“

„To je pravda.“

„Myslím, že zavolala na mateřskou loď. A někdo na té lodi jí ten telefon zvedl.“

„Naši kluci jsou na cestě do Pittsburghu.“

„Nevadí. V Rock Creeku jí teď stejně nikdo nemůže pomoct.“

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

TURNEROVÁ SE OSPRCHOVALA, ale Reacher tenhle krok vynechal. Zůstal sedět v křesle, zabalený v županu, hluboce spokojený a nejuvolněnější, jak dokázal. Turnerová vyšla v druhém županu z koupelny a zeptala se: „Kolik je hodin?“

„Ještě čtyři minuty,“ sdělil Reacher. „Pak musíš zavolat Leachové. Ví, že jsem s tebou?“

Turnerová přikývla. „Jsem přesvědčená, že teď o tom ví už celý svět. Stejně jsem jí to řekla.“

„Nevadí jí to?“

„Je seržantka Armády Spojených států amerických. Nemyslím, že by byla prudérní.“

„O to nejde. Když vyvázneš bez poskvrnky, nikdo ji nebude moct potrestat, že ti pomohla. Bude vonět po růžích. Když ale nevyváznu já, bude v maléru, že pomohla mně. Nebo naopak. A tak dále a tak dále. Podstupuje dvojité riziko a snižuje o polovinu své šance.“

„Nebránila se.“

„Měla by ses jí držet.“

„Udělám to,“ přislíbila Turnerová. „Jestli se někdy vrátím.“

A pak popadla telefon a vytočila číslo.

O více než dvacet kilometrů dál zazvonil telefon v pobočce FBI v East Carson Street v Pittsburghu, o kousek dál na jihovýchod od centra města. Vzal ho službu konající agent a zjistil, že hovoří s Hoover Building ve Washingtonu. Dozvěděl se, že počítače Homeland Security ukázaly, že se v nedalekém letištním hotelu ubytovali hosté Sullivanová a Temple. Službu konající agent prolistoval své bulletiny a mema a dočetl se, že washingtonská městská policie a vojenská policie hledají dva uprchlíky, kteří cestují pod těmito jmény.

Službu konající agent zavolal svému nadřízenému agentovi a zeptal se: „Chcete, abych tu zprávu předal Washingtonu a armádě?“

Velící agent se na chvíli odmlčel a pak usoudil: „Nemá cenu zbytečně komplikovat situaci.“

Nechceš se dělit o zásluhy, pomyslel si službu konající agent.

Jeho velící agent požádal: „Pošlete tam jednoho z našich lidí, aby to prověřil.“

„Okamžitě?“

„Až se vám to bude hodit. Není kam pospíchat. Máte čas do zítra do rána. Určitě nikam neodcestují.“

Turnerová si přidržela sluchátko mezi ramenem a krkem, stejně jako předtím, a k Reacherovi se donesl vyzváněcí tón. Pak zaslechl, jak se ozvala Leachová. Nerozuměl tomu, co řekla, zachytil ale náladu. A ta nebyla dobrá. Leachová se pustila do dlouhého rychlého monologu, který akustika zredukovala na umělohmotné kvíkání, znechucené a rozzlobené. Turnerová opáčila: „Přesto děkuju,“ a zavěsila, najednou hrozně unavená a hořce zklamaná.

Reacher se zeptal: „Co se stalo?“

„Hádej.“

„Neudali žádné číslo.“

„Ztratil se přepis. Někdo ho odnesl z archivu.“

„Morgan?“

„Kdo jiný? Nikomu jinému by se to nepodařilo.“

„Takže je buď jedním z nich, nebo se slepě řídí rozkazy.“

Turnerová přikývla. „Uklízejí dům. A mají přístup na všechna důležitá místa. Protože jsou lepší, než jsem si myslela. A jsem tudíž odepsaná. Nepodaří se mi vyváznout. Ne bez toho čísla AM.“

„Není pořád někde v počítači?“

„Počítačům moc nevěříme. Vzbuzují v nás pocit, že bychom stejně tak dobře mohli napsat do New York Times. Nebo do Číny.“

„Takže ten přepis je jediný hmatatelný záznam, který máte?“

Turnerová opět přikývla. „Jediný, o kterém vím. Bagram si možná schoval kopii. Proč? Napadlo tě, že bys mohl požádat, aby vojenská prokuratura vystavila předvolání k soudu? V tom případě ti přeju hodně štěstí.“

„Nemohli ten přepis založit někam jinam?“

„Ne, Leachová se dívala všude. Není pitomá.“

„Tak musí existovat jiné řešení.“

„Vzbuď mě, až na nějaké přijdeš,“ požádala Turnerová. „Protože mě v tuhle chvíli žádné nenapadá. Musím se pořádně vyspat.“

S tím ze sebe nechala sklouznout župan, prošla nahá po místnosti, zatáhla pořádně závěsy, zhasla světlo, vklouzla pod pokrývku, překulila se na bok a povzdechla si, dlouze, smutně a vyčerpaně, a zůstala nehybně ležet. Reacher ji chvíli pozoroval a pak se vrátil do křesla a začal držet černou hodinku. Vybavil si ve vzpomínkách archiv v Rock Creeku, první patro, první místnost nalevo, číslo 201. Představil si službu konajícího kapitána v místnosti 103 v přízemí, jak přijímá dálkové hlášení od Weekse a Edwardse, zapisuje ho vlastnoručně na papír, nese ho jako svátost nahoru do schodů, ukazuje ho Turnerové, čeká na odpověď, odesílá ji, přepisuje a vrací se do přízemí, aby založil do archivu jak původní volání, tak i odpověď, úhledně do přihrádky, na správné místo, jak se sluší a patří.

A pak si představil Morgana. Vychází ze své kanceláře, jen o dvoje dveře dál, a rozhlíží se chodbou. Dílo okamžiku. Dvě stránky, spálené, roztrhané nebo rozdrcené. Nebo složené v kapse a o něco později předané neznámým osobám, oceněné úsečným kývnutím hlavy a náznakem příslibů do budoucna.

Musí existovat jiné řešení. Reacher by si na to číslo možná vzpomněl. Čísla miloval. Tohle má třeba nějaké zajímavé charakteristiky. Je to prvočíslo, nebo skoro prvočíslo s nějakými záludnými prvky. Nikdy to číslo ale neviděl. Nic však není nemožné. Žádný systém není dokonalý, žádná bezpečnostní opatření nejsou stoprocentně neprůstřelná a vždycky existují nepředvídatelné triky.

Musí existovat jiné řešení.

Reachera však žádné jiné nenapadalo. Ne v tu chvíli. Postavil se, zívl, protáhl se a pak odhodil svůj župan na župan Turnerové a vklouzl vedle ní. Turnerová už spala jako zabitá. Pomalu oddechovala. Hřejivá a měkoučká. Přepálily se jí pojistky. Vypnula, zcela přetížená. Jako v jednom starém filmu: Budu se tím zaobírat zítra. Reacher zíral na neosvětlený, šedivý strop nad sebou. Potom zavřel oči, vydechl, nadechl se a usnul.

Spal celých pět hodin.

A pak se probudil, ve čtyři hodiny ráno.

Protože někdo bušil na dveře.

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

TURNEROVÁ SE TAKÉ OKAMŽITĚ probudila, ale Reacher jí položil ruku na rameno. „Půjdu otevřít,“ šeptl. Jednou zamrkal, vyklouzl z postele a sebral ze země župan. Za chůze si ho oblékl. Bušení neustávalo. Nebyl to zdvořilý ani omluvný zvuk. Žádné moc nás mrzí, že vás rušíme takhle pozdě v noci. Dotyčný bušil naléhavě a panovačně. Bum, bum. Arogantně a dotěrně. Ten zvuk nešlo ignorovat. Takhle buší jedině policejní síly. Nebo někdo, kdo se za ně vydává.

Reacher se nepodíval kukátkem ve dveřích. Kukátka neměl rád. Odjakživa. Vrahovi by stačilo počkat, až kukátko potemní, a pak jen zastrčit hlaveň do předem vyvrtané díry. Nemusel by ani zamířit. Daleko lepší je vykašlat se na kukátko, hodně rychle otevřít a pustit se do útoku. Nebo udělat něco jiného. Podle toho, kolik jich je a kdo je posílá.

Turnerová za jeho zády už byla také z postele a v županu. Reacher jí ukázal ke koupelně. Jako cíl nic nevyhrajete, když stojíte v jedné řadě za sebou. A jinam se schovat nemohla. Z místnosti se dalo vyjít jedinými dveřmi, a na ty bušil neznámý. Pokoj byl vysoko v patře a okna stejně nešla otevřít. Patrně z nějakého právnického důvodu, aby z nich nevypadly zvědavé děti a aby dovnitř nepronikly hluk a spaliny z přilehlého letiště.

Turnerová vkročila do koupelny a Reacher položil ruku na kliku. Nadechl se. Vojenská policie či federální agenti by měli vytasené zbraně. Určitě. Ale nevystřelili by. Ne okamžitě. Na to jsou příliš trénovaní. A zavalila by je lavina nepříjemných papírů. Ale čtyři výtečníci z promáčknutého auta by vystřelili okamžitě. Jsou sice vycvičení, ale nehrozí jim záplava protokolů a zbytečného vysvětlování.

Takže nejlepší bude, když otevřeš dveře a zůstaneš za nimi. Neodolatelné nutkání. Dveře, které se zdánlivě samy otevřou, si říkají o vystrčený krk a rychlý pohled dovnitř. A vystrčený krk a rychlý pohled dovnitř si říká o pravý hák do spánku. Pak dveře rychle kopnutím zavřete a máte na podlaze na jedné straně prahu rukojmí a na druhé straně jeho kamarády, což je ideální situace pro vyjednávání.

Reacher stiskl kliku. Směrem dolů, o deset stupňů. O dvacet. Třicet. Žádná reakce. Čtyřicet, padesát, šedesát stupňů. Žádná reakce. Tak pokračoval až na devadesát stupňů, zprudka zmáčkl, otevřel dveře na dvě třetiny, sevřel pěst, rozpřáhl se a čekal.

Velice dlouho.

Dveře držela zvenku zastrčená bota a probíhalo rozhodování. Ten proces trval značně dlouho.

Uplynula skoro celá minuta.

Pak vlétlo cosi dovnitř.

Reacher se nepodíval. Nesledoval dotyčný předmět upřeným pohledem. Nebyl včerejší. Ale krátký záblesk zachycený koutkem oka mu řekl obálka. Hnědá, velikosti normálního dopisu, zapečetěná kovovou páskou, která podle jeho názoru vypadala úředně. Obálka proletěla zlehka vzduchem, jako by nic nevážila. Reacherovu pozornost vzbudilo až zašustění, se kterým dopadla na koberec. Papírovitě nenápadně, ale s nepatrným zapraskáním, jako by obsahovala několik samostatných, navzájem nesouvisejících kartiček.

Reacher čekal.

Pak se zpoza dveří vynořila hlava.

Ke které patřil i obličej.

Obličej seržantky Leachové.

Leachová na sobě měla polní uniformu. Vypadala hodně unaveně. Vešla do místnosti a z koupelny vyšla Turnerová. Reacher zavřel dveře, Turnerová si všimla obálky na koberci a zeptala se: „Je tam všechno?“

Leachová potvrdila: „Ano.“

„Myslela jsem si, že využijete zásilkovou službu.“

„Napadlo mě, že to budete potřebovat dřív, než by to dopravil FedEx.“

„Takže jste přijela až sem autem?“

„Pro mě pořád lepší než jít pěšky nebo letět letadlem.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

„Čtyři hodiny.“

„Děkuju, seržantko.“

„Není zač.“

„Kdy se musíte vrátit na základnu?“

„Natolik brzy, že musím hned zase jít.“

„Ale?“

„Dostala jsem se do situace, ve které jsem nechtěla nikdy vězet.“

„Do jaké situace?“

„Budu se muset nechvalně vyjádřit o kolegovi a nadřízeném důstojníkovi.“

„To mluvíte o jedné osobě, nebo o dvou?“

„O jedné, paní.“

„O mně?“

„Ne, paní.“

„O Morganovi?“

„Ne, paní. Mluvím o někom jiném. Jste ale velící důstojník a já nejsem žádná drbna.“

„Tak to povězte Reacherovi. Ten není velící důstojník.“

Leachová se zarazila a na okamžik tu nabídku zvažovala. A usoudila, že není špatná, protože se obrátila k Reacherovi a oznámila: „Pane, trápí mě dlouhotrvající starost o službu konajícího kapitána.“

Reacher se otázal: „Jak moc dlouhotrvající?“

„Neutuchající.“

„Proč jste nic nepodnikla?“

„Nevěděla jsem, co udělat. Jsem seržantka a on kapitán.“

„O co se jedná?“

„Je nepoučitelný. Pořád si něco čmárá do zápisníku a mezi poznámky.“

Reacher přikývl.

„Viděl jsem výsledky,“ potvrdil. „Na jeho psacím stole. V poznámkovém bloku.“

„Víte, proč to dělá?“

„Protože se nudí.“

„Někdy se ale nenudí. Když přicházejí velké zprávy. Pak se probere. Najednou je šťastný.“

„Proti tomu neexistuje žádný zákon.“

„Pořád ale drží v ruce propisovačku. Dostane lepší náladu a zlepší se i jeho malůvky. Někdy to ale nejsou jenom malůvky. Občas načmárá i slova. Klíčová slova.“

Reacher nic neřekl.

Leachová se ujistila: „Chápete? Dostávají se mu do ruky tajné informace, které by se neměly nikde objevit, pouze v písemné formě v archivu v Rock Creeku. Zanechat je někde jinde je proti veškerým předpisům.“

Turnerová to nevydržela. Zaprosila: „Tak nám to povězte.“

Reacher se zeptal: „On si napsal to číslo?“

„Ano, paní,“ potvrdila Leachová. „Ano, pane. On si to číslo napsal.“

Leachová vytáhla z kapsy kus zmačkaného papíru. Stránku z bloku, kterého si Reacher všiml v kanceláři. Otrhanou nahoře, jak si s ní kapitán několik dní pohrával. Skoro celou začerněnou nesmyslnými čmáranicemi. Vystupovaly z ní kotouče, krabice, stroje a spirály, doplněné náhodnými poznámkami, jmény a slovy, některé z nich pomalované skoro k nečitelnosti, jiné vystínované, zarámované a podtržené.

Leachová položila prst na první čitelné slovo, které bylo napsáno přibližně v horní třetině pokreslené stránky. To slovo znělo Kandahár. Obyčejné podstatné jméno. Místní jméno. Vedla od něj zřetelná šipka. Ukazovala směrem ven, do jiného světa, opravdu doslovně. Leachová objasnila: „To je poslední volání před oním voláním, které zmizelo. Weeks a Edwards se přesouvali z Kandaháru do Bagramu, kde měli zůstat dle rozkazu v pohotovosti. To všechno je pořád v archivu, přesně jak se sluší.“

Pak zabodla prst do nejspodnější třetiny stránky, kde stála dvě slova oddělená pomlčkou: Hood-Dny. H od slova Hood bylo vylepšené barokní kudrlinkou. Muž na telefonu se nudil. Leachová objasnila: „To je další spojení po tom, které se ztratilo. Ten záznam zůstal také v archivu, hned po té záležitosti s Kandahárem. Naši kluci poslaní do Fort Hood v Texasu potvrzují, že budou mít v příštích dnech plné ruce práce.“

Pak posunula ruku zase nahoru a objela prsty prostřední třetinu stránky. Shrnula: „Takže tahle třetina obsahuje to, co chybí v archivu.“

Prostřední třetina stránky se hemžila nic neříkajícími čmáranicemi, společně s nekonečnými labyrinty, spirálami a čtyřúhelníky. Uprostřed se ale rýsovala písmena A a M a za nimi čtyři číslice. Tato informace se dostala na papír jako první a teprve potom byla překreslená, pevnými křivkami kolem dokola, několikrát podtržená a pak beznadějně zapomenutá.

AM 3435.

Turnerová se usmála. „Po formální stránce si rozhodně nevede dobře, seržantko, ale tentokrát jsem ochotná přimhouřit oči.“

AM 3435.

Což bylo číslo, které by si Reacher patrně dobře zapamatoval, protože bylo mírně poutavé, ve smyslu, že když se číslice 3 a 4 a 3 a 5, umocněna na třetí, čtvrtou, třetí a pátou, sečtou dohromady, výsledek činí 3435. Což je poměrně zajímavé. O takových číslech psal hodně Joseph Madachy, když vlastnil, vydával a redigoval časopis Recreational Mathematics. Reacher jich přečetl stohy, jako malý kluk na základně námořní pěchoty v Pacifiku. Zeptal se: „Seržantko, jak bych se nejlépe spojil s majorem Sullivanovou z vojenské prokuratury?“

„Přímo, pane?“

„Osobně.“

„Kdy, pane?“

„Hned teď.“

„Uprostřed noci?“

„Právě v tomhle okamžiku.“

Leachová vytáhla z kapsy další kus papíru. Menšího. Stránku z bloku roztrženou na polovinu. Sdělila: „Tohle je číslo na soukromý mobil majora Sullivanové. Vsadila bych se, že její mobil teď leží na nočním stolku.“

„Jak jste věděla, že budu to číslo potřebovat?“

„Napadlo mě, že na to půjdete z téhle strany. V záležitostech obhajoby se nabízí překvapivě hodně možností. Směla bych ale vyjádřit svůj osobní názor?“

„Samozřejmě.“

Leachová vytáhla z kapsy druhý kus papíru. Další stránku z poznámkového bloku, utrženou v půlce. Sdělila: „To je číslo na soukromý mobil kapitána Edmondsové. Vaší další právničky. Řekla bych, že s ní se dohodnete lépe. Zasadí se za vás. Bude mít radost, když zvítězí správná strana.“

„I poté, co jsem utekl z vězení?“

„Řekla bych, že ano.“

„Takže je idealistka?“

„Říkejte tomu, jak chcete. Nevydrží jí to dlouho. Ne o moc déle než majoru Sullivanové.“

Reacher se zeptal: „Je už informovaná FBI?“

Leachová potvrdila: „Dostala zprávu.“

„Kdo vede tažení armády?“

„Sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie. V čele s důstojnickým zástupcem Espinem. Kterého znáte. To je ten, který vás dostal do Dyeru. Povídá se, že si tu záležitost bere osobně. Prý jste zneužil jeho dobrou povahu. Prokázal vám laskavost a uvedl tím neuváženě do pohybu celou lavinu.“

„Co pro mě udělal?“

„Nechal vás zavřít do Dyeru. Detektiv Podolski vás chtěl odvézt do města. Espin mu v tom zabránil. A ještě ke všemu jste ho poprosil, aby sehnal službu konajícího kapitána vojenské policie, což udělal, a je teď přesvědčený, že jste zneužil další laskavost.“

„Ten službu konající kapitán by se stejně dostavil.“

„Ale ne tak rychle. A váš plán závisel na tom, aby se všechno stihlo do pozdního odpoledne. Tak jste musel začít zavčas. Čemuž Espin podle svého názoru shodou okolností napomohl.“

„Má šanci dosáhnout nějakého úspěchu?“

„Zatím ne. Ale ne proto, že by se nesnažil.“

„Mohla byste mu něco vyřídit?“

„Patrně.“

„Povězte mu, aby si to nebral tak osobně. Zeptejte se ho, co by udělal v naší situaci.“

„Pokusím se mu to vyřídit. Pokud budu mít možnost.“

„Jak se jmenujete, seržantko?“

„Leachová, pane.“

„Ne, křestním jménem.“

„Pane, křestním jménem se jmenuju Chris.“

„Znamená to Christine, Christina nebo něco podobného?“

„Jenom Chris, pane. Tak to stojí v mém rodném listě.“

„Dobře, Chris. Kdybych byl ještě velícím důstojníkem sto desáté jednotky, zavolal bych si na pomoc nebe i peklo, abych si vás tam udržel. Tahle jednotka už zažila pěknou řádku dobrých poddůstojníků a vy patříte k nejlepším z nich.“

„Děkuju, pane.“

„Ne, já děkuju vám, seržantko.“

Leachová poté odešla, rychle, protože ji čekala čtyřhodinová zpáteční cesta a po ní celý den ve službě. „Musíš být zatraceně dobrá velitelka, když vzbuzuješ takovou loajalitu.“

„Ne o nic lepší, než jsi byl ty,“ opáčila Turnerová. „Tys měl Frances Neagleyovou.“

„To sis přečetla i její složku?“

„Přečetla jsem si všechny složky. A všechny operační protokoly. Chtěla jsem znát sto desátou jednotku skrz naskrz.“

„Jak jsem řekl, jsi skvělá velitelka.“ Reacher uhladil o hotelový stůl stránku z poznámkového bloku a položil vedle ní jednu z utržených půlek. Pak popadl telefon a vytočil číslo na soukromý mobil kapitána Tracy Edmondsové.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

TELEFON PĚKNĚ DLOUHO VYZVÁNĚL, ale Reacher nepočítal s ničím jiným. Sítím mobilních telefonů může trvat až osm vteřin, než zprostředkují volání. A jenom pár spáčů vyskočí jako ve filmech. Většina lidí se probouzí pomalu a pak jen mrkají a zmateně šátrají.

Ale Edmondsová se nakonec ozvala. Zamumlala: „Ano?“

Tón jejího hlasu byl malinko úzkostný a malinko rozostřený, jako by měla nateklý jazyk nebo plná ústa.

Reacher se ujistil: „Kapitán Edmondsová?“

„Kdo volá?“

„Váš klient, Jack Reacher. V současné chvíli major Armády Spojených států amerických. Nedávno povolaný znovu do služby. Právě teď aktivně činný u sto desáté jednotky vojenské policie. Jste sama?“

„Co je to za otázku?“

„Budeme se bavit o důvěrných věcech. O právnických záležitostech.“

„To máte zatraceně pravdu.“

„Uklidněte se, kapitáne.“

„Utekl jste z vězení.“

„To už se nesmí?“

„Musíme si promluvit.“

„Právě mluvíme.“

„Pořádně promluvit.“

„Jste sama?“

„Ano, jsem sama. O co kráčí?“

„Máte tužku?“

Na druhém konci se rozhostilo krátké ticho. Pak Edmondsová potvrdila: „Ano, teď ji mám.“

„Papír?“

„Už po něm sahám.“

„Dobře, tak dávejte pozor. V zájmu adekvátní obhajoby potřebuju všechny záznamy o afghánském občanovi, který je nám známý pouze jako AM 3435.“

„To je patrně tajná informace.“

„Mám právo na řádný proces. Soudy se na případy jako můj dívají hodně přísně.“

„Přesto po mně chcete hodně.“

„Spravedlnost je spravedlnost. Mají proti mně to pitomé přísežné prohlášení.“

„Reachere, zastupuju vás v záležitosti žaloby o přiznání otcovství. Ne v případu Juana Rodrigueze. O ten se stará major Sullivanová. A získat záznamy o činnosti vojenské rozvědky v Afghánistánu by byl patrně velký problém i v případě hrdelního zločinu. Nevydají mi je, když jde jenom o přiznání otcovství. Proč by to dělali?“

Reacher opáčil: „Prozradila jste mi, že zákoník vojenské justice se na cizoložství pořád dívá jako na vážný zločin. Jaký je za něj možné dostat trest?“

„Teoreticky vysoký.“

„Tak se nejedná jenom o přiznání otcovství. Jedná se také o závažný zločin.“

„To se pohybujeme v šedé zóně.“

„Vysvětlení musí být jednoznačné, nemůže se jednat o jedno, nebo o druhé. Zákoník považuje cizoložství za zločin. Tak je to zločin.“

„Reachere, musíme si promluvit.“

„Abyste mi řekla, že nejlepší bude, když vyjdu z ilegality?“

„Samozřejmě, co jiného bych vám měla říct?“

„Možná máte pravdu. Rozhodl jsem se ale pro plán B. Takže potřebuju tu informaci.“

„Jakou to má vůbec souvislost? Afghánistán ještě nezačal, když jste sloužil v Koreji. Nebo když jste se potkal s Velkým psem.“

Reacher na to nic neřekl.

Edmondsová vydechla: „Ach.“

„Správně,“ potvrdil Reacher. „Na právničku jste pěkně rychlá. Tohle se týká majora Turnerové, ne mě. Nebo možná majora Turnerové a mě, protože tady máme někoho, kdo se chce zbavit dvou velících důstojníků sto desáté zvláštní jednotky. Což znamená, že z téhle hry vyjdou vítězové a poražení. A zdravý rozum napovídá, že byste měla být na straně vítězů, protože přiklonit se ke správné straně historie přináší v armádě našeho lidu obrovské výhody.“

„Počítáte s tím, že vyhrajete?“

„Jak jinak? Porazíme je na hlavu. Je to naší povinností, kapitáne. Protože nechali v Afghánistánu zabít dva naše muže. A nechali zmlátit skoro k smrti jednoho z vašich kolegů.“

Edmondsová přislíbila: „Udělám, co bude v mých silách.“

Turnerová na sobě měla stále župan a nejevila snahu vrátit se do postele. Reacher se jí zeptal: „Co bylo v té obálce?“

„Další věc, o kterou jsem seržantku Leachovou požádala.“

„To mi také došlo. Ale co to je?“

„Náš další cíl je Los Angeles.“

„Vážně?“

Turnerová přikývla. „Musíme se postarat o tu záležitost se Samanthou.“

„Postarám se o ni.“

„V nejhorším případě prohrajeme, zavřou nás do kriminálu a zahodí klíč. To nemohu připustit. Ne dřív než se setkáš s dcerou. Po zbytek života bys nemyslel na nic jiného. Takže zapomeň na chvíli na mé problémy a soustřeď se na své.“

„Kdy jsi dospěla k tomuhle rozhodnutí?“

„Před nějakou dobou. Mám na něj právo. Údajně jsi v mé jednotce. Takže jsem tvůj velící důstojník. Vypravíme se teď do Los Angeles.“

„Co je v té obálce?“

Turnerová odpověděla tím, že vysypala obsah na postel.

Dvě kreditní karty.

A dva řidičské průkazy.

Rozdělila je, jeden pár dokladů si nechala a druhý přesunula k Reacherovi. Řidičský průkaz státu New York a kreditní kartu Visa. Řidičský průkaz byl na jméno Michael Dennis Kehoe, věk čtyřicet pět, bydliště v Queensu. Mužského pohlaví, modrooký, sto devadesát osm centimetrů vysoký. Dárce orgánů. Fotografie ukazovala hranatý obličej a širokou šíji. Kreditní karta byla na stejné jméno, Michael D. Kehoe.

Reacher se zeptal: „Jsou ty papíry pravé?“

„Moje ano.“

„A moje nejsou?“

„Svým způsobem ano. Pocházejí ze zásob pro práci v přestrojení.“

Reacher přikývl. Sto desátá jednotka posílala své lidi pořád za tajnými úkoly. A ti potřebovali nové doklady. Dodávala je vláda, pravé ve všech směrech, až na to, že nebyly nikdy vydány skutečné osobě.

Otázal se: „Odkud pocházejí ty tvoje?“

„Od kamarádky Leachové. Leachová řekla, že zná někoho, kdo je mi podobný.“

„Takže jak se teď jmenuješ?“ zeptal se Reacher.

Turnerová odhalila svou novou totožnost tím, že vyhodila řidičský průkaz do vzduchu a nechala mu ho padnout do klína, jako by předváděla rafinovaný karetní trik. Illinois, Margaret Vega, sto sedmdesát centimetrů, hnědé oči, jednatřicet let. Ne dárkyně orgánů. Z fotografie hleděla žena hispánského původu se světlou pletí. Na první pohled Turnerová, ale ne tak úplně.

Reacher jí hodil řidičský průkaz stejným způsobem zpátky.

„A paní Vega nám s radostí půjčila řidičák?“ podivil se. „Jenom tak? A taky kreditní kartu?“

„Musíme jí obojí vrátit. A zaplatit všechny dluhy, které naděláme. Svatosvatě jsem to slíbila. Ale na dluhy můžeme použít peníze Billyho Boba.“

„O to nejde. Dostali jsme tím paní Vega do stejně prekérní situace, jako je ta naše.“

„Leachová patrně dokáže přesvědčit i mrtvého.“

„Jenom proto, že si myslí, že jí za to stojíš.“

„Nemá žádné kamarády, kteří jsou ti podobní. Ani přibližně. Proto musela sáhnout do tajných zásob. Pan Kehoe patrně vystupoval jako cíl v nějakém výcvikovém scénáři. Připomíná vraha motorovou pilou z laciného hororu.“

„V tom případě jsem mu asi opravdu trochu podobný, což mi moc nevadí. Kdy vyrážíme?“

„Co nejdřív,“ oznámila Turnerová. „Chytíme první letadlo.“

Osprchovali se, oblékli a zabalili tím, že si zastrčili do kapes zubní kartáčky a hodili na sebe bundy. Nechali zatažené závěsy a zhasnuté světlo. Reacher pověsil zvenku na kliku žádost Prosíme nerušit a vydali se chodbou k výtahu. Bylo pět hodin ráno a Turnerová usoudila, že dálkové spoje na západní pobřeží začnou startovat kolem šesté. Mezinárodní pittsburské letiště jich nebude mít moc na výběr, ale nějaké se určitě najdou. V nejhorším případě poletí přes San Francisco, Phoenix nebo Las Vegas.

Výtah přistál ve vestibulu a Reacher s Turnerovou vystoupili do opuštěného ticha. Prázdno za recepčním pultem. Nikde ani noha. Tak Reacher odhodil jejich karty na otvírání pokoje do odpadkového koše a společně zamířili ke dveřím na ulici, kde předvedli klasický tanec až-po-vás-pane-ne-až-po-vás s osamělým mužem, který se rozhodl, že vejde ve stejný okamžik z temnoty venku. Ten muž byl podsaditý, v tmavomodrém obleku a bílé košili s tmavomodrou kravatou. Měl čerstvý sestřih, krátký a konzervativní, a růžový obličej, nedávno oholený. Nakonec se domluvili na kompromisu. Muž podržel dveře Turnerové, ta vyšla ven, Reacher ustoupil, pustil osamělého muže dovnitř a nakonec také vyšel.

U obrubníku nečekaly žádné taxíky. Stál tam ale hotelový autobus na letiště, s běžícím motorem a otevřenými dveřmi. Bez řidiče. Řidič si možná odskočil do hotelu.

Deset metrů za autobusem parkoval v protipožárním pruhu crown vic. Tmavomodrý, čistý a naleštěný, s anténami na víku kufru. Reacher se otočil a pohlédl zpátky ke dveřím hotelu. Chlapík, který právě přišel, čekal hluboko ve vestibulu u recepčního pultu, až ho někdo obslouží. Tmavomodrý oblek. Bílá košile. Tmavomodrá kravata. Krátké vlasy, růžolící obličej, pečlivě oholený.

Reacher oznámil: „FBI.“

Turnerová doplnila: „Vystopovali jména Sullivanová a Temple.“

„Prošel přímo kolem nás. Jak dlouho bude trvat, než mu sepne mozek?“

„Je od FBI, tak to nebude okamžitě.“

„Mohli bychom si vzít pick-up a odjet vlastním vozidlem.“

„Ne, pick-up zůstane tady. Potřebujeme rozpojit řetěz. Pojedeme autobusem. Řidič se určitě každou chvílí vrátí. Bezesporu. Nechal běžet motor.“

Reacher namítl: „Budeme snadné terče.“

„Budeme neviditelní,“ opáčila Turnerová. „Obyčejní cestující v autobuse.“

Reacher se rozhlédl. Muž v obleku stále čekal u recepčního pultu. Prázdno za pultem. Kyvadlový autobus byl vysoce elegantní a celý pochromovaný. S černými okny. Připomínal limuzínu filmové hvězdy. Nabízel závan slávy i pro každodenní cestovatele.

Obyčejní cestující. Lovec a kořist, pohyb a nehybnost. Starý odkaz evoluce. Reacher rozhodl: „Dobře, pojedeme autobusem.“

Nastoupili si a podlaha se zhoupla pod vahou jejich těl. Prošli dlouhou úzkou uličkou a posadili se na opačnou stranu od řidiče, asi v polovině autobusu.

A pak tiše seděli a čekali.

Ne moc dobrý pocit.

A neměli ani moc dobrý výhled, kvůli dálce, zabarvení oken a několikanásobné vrstvě skla. Ale Reacher stále viděl muže v obleku. Agentovi docházela trpělivost. Otočil se obličejem do prázdného vestibulu a odstoupil metr od recepčního pultu. Zabral širší prostor, vyjádřil tím svůj nesouhlas, ale zůstal natolik blízko, aby byl jednoznačně první na řadě. Ne že by ho mohl někdo předběhnout. Ještě hodinu měl velkou šanci, že zůstane jediný. První cestující se zarudlýma očima dorazí až kolem šesté.

Pak udělal agent najednou dlouhý krok dopředu, dychtivý, jako by se chystal někoho přivítat. Nebo oslovit. Z pravé strany obrazu za oknem autobusu vstoupila na scénu další postava. Muž v černé uniformě s krátkým kabátkem. Patrně hotelový poslíček. Agent od FBI mu položil otázku, doprovodil ji rozmáchlým gestem, jako by se ptal kde krucinál všichni vězí, a poslíček v krátkém kabátku se rozpačitě zarazil, jako by se mu nechtělo vstoupit na cizí půdu. Pak se prosmýkl kolem rohu recepčního pultu a zaklepal na zadní dveře, bohužel bezvýsledně. Tak ty dveře pootevřel a tázavě zavolal. O patnáct vteřin později se vynořila mladá žena, která si prohrabovala prsty vlasy. Agent FBI se otočil zpátky k pultu, mladá žena k němu přikročila a poslíček v krátkém kabátku vyšel z vestibulu.

Nebyl to hotelový poslíček.

Byl to řidič autobusu.

Nastoupil, všiml si, že má zákazníky, pohlédl zpátky k vestibulu, aby se ujistil, že žádní nepřibudou, a očividně došel k závěru, že už nikdo nepřijde, protože se zeptal: „Vnitrostátní, nebo mezinárodní?“

Turnerová sdělila: „Vnitrostátní.“

Řidič sebou hodil na sedadlo, rozvinul dlouhý bezpečnostní pás, zapnul si ho, zavřel se zasyčením dveře a zařadil rychlost.

A pak zastavil. Musel. Nic jiného mu nezbylo. Vedle zaparkovaného crown vicu se vynořilo auto a zablokovalo výjezd.

Bylo to auto s promáčknutými dveřmi.

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

AUTO S PROMÁČKNUTÝMI DVEŘMI se protáhlo kolem zaparkovaného crown vicu a pak zpomalilo do kroku, připravené zastavit u vchodu do hotelu. Autobus popojel do uvolněného prostoru, s námahou a ztěžka, a podařilo se mu prodrat kolem bezohledného auta, těsně bokem podél jeho boku. Reacher se zvedl ze sedadla a podíval se oknem. V autě seděla kompletní čtveřice. Dva chlápci, se kterými se seznámil první večer, třetí novější a obr s malinkýma ušima. Dostavili se v plné sestavě.

„Nech je být,“ požádala Turnerová.

„Potřebujeme je smést ze stolu.“

„Ale ne tady a ne v tuhle chvíli. Později. Nezapomínej, že jsou méně důležitý problém, který budeme řešit později.“

„Ne za téhle situace.“

„V hotelovém vestibulu? Před očima agenta FBI?“

Reacher natáhl krk a zaznamenal, jak všichni čtyři chlápci vystupují z auta. Rozhlédli se zleva doprava, rychle a plynule, a pak vykročili dopředu, jako jeden muž, ve vzorném zástupu, jeden, dva, tři, čtyři, jako komando pochodující za naléhavým úkolem.

Turnerová zdůraznila: „Klid, majore. Někdy jindy, někde jinde. Jedeme do LA.“

Autobus nabral na rychlosti a hotel jim zmizel za zády. Reacher se díval tak dlouho, dokud bylo něco k vidění, a pak se obrátil. Poprosil: „Prozraď mi, jak FBI vystopovala naše jména.“

„Moderní svět,“ objasnila Turnerová. „Homeland Security. Stačí, abys měl dostatek údajů. Jsou to propojené informační systémy. Rozhodně do nich patří letecké společnosti a bezpochyby i letištní hotely. Takže není zase nic tak těžkého vyvolat poplach, když se dvě určitá jména vynoří ve stejnou dobu na stejném místě.“

„Podělí se FBI o tu informaci?“

„Zbláznil ses?“

„V tom případě musíme přehodnotit, co jsme řekli o mužích, kteří tahají za drátky. Nejsou to vysocí štábní důstojníci. Jsou to velice, velice vysocí štábní důstojníci. Nemyslíš? Podařilo se jim dostat se do databáze Homeland Security, bez cizí pomoci a v reálném čase.“

„Možná ne až tak v úplně reálném. FBI je předběhla.“

„Z pobočky v Pittsburghu. Naši nechtění kamarádi měli delší cestu. Museli vyrazit dřív. Informace se k nim donesla dřív než k FBI. Mají svou vlastní hlídku.“

Autobus je vyklopil u terminálu, a tak zašli dovnitř, aby se podívali na odlety. Nejbližší byly dva spoje minutu po sobě, U.S. Airways do Long Beach a American Airlines do Orange County.

„Máš nějaké zvláštní přání?“ zeptala se Turnerová.

„Long Beach,“ oznámil Reacher. „Můžeme si tam půjčit auto. Je to odtamtud kousek na silnici 710, která se napojuje na 101. To přísežné prohlášení matky vystavila právnická kancelář v North Hollywoodu. Předpokládám, že je to tam, kde žije.“

„Jak ji chceš najít?“

„Začnu na parkovišti jejího právníka. Z toho by ji určitě nevyhnali.“

„Kancelář jejího právníka bezesporu sledují. Složky sedmdesáté páté jednotky a FBI. A naši čtyři nechtění kamarádi dorazí šest hodin poté, co zjistí, že nejsme v hotelu.“

„Tak budeme muset být hodně opatrní.“

Začala otvírat přepážka U.S. Airways. Dobře naladěná padesátnice spouštěla minutu počítače, třídila visačky, papíry a propisovačky, a pak se k nim s úsměvem obrátila. Turnerová ji požádala o místa v ranním letadle do Long Beach. Ochotná padesátnice klepla na klávesnici, nataženými prsty kvůli nehtům, a sdělila, že jich moc nemá. Ale dvě místa nejsou problém. Tak jí nejdřív Turnerová a potom Reacher podali řidičské průkazy a kreditní karty, ležérně a lhostejně, jako by je právě vytáhli z peněženek nabitých jinými dokumenty. Žena na přepážce si je vyrovnala před sebe, v úhledném souladu s místy u okna a u chodbičky, začala otáčet hlavou k průkazům a obrazovce, vyťukala jména, vzala si kreditní karty, zapátrala, začetla se a opět chvíli ťukala, a pak zavrnělo v tiskárně a na svět vypadly dvě palubní karty. Žena na překážce je seřadila s příslušným řidičským průkazem a kreditní kartou a popřála: „Paní Vega, pane Kehoe, přeji vám příjemný let,“ a obřadně jim je podala.

Reacher s Turnerovou poděkovali a poodešli. Reacher se otázal: „Takže kvůli tomu jsi chtěla, abych si koupil nový svetr?“

„Setkáš se se svou dcerou,“ odvětila Turnerová. „Počítá se první dojem.“

Julie zavolala Romeovi, protože platilo rozdělení práce a jisté povinnosti měla za úkol ona. Oznámila, celá nadšená: „Naši kluci stojí právě v chodbě, přímo před jejich dveřmi.“

Romeo se podivil: „V chodbě?“

„V hotelové chodbě. Před hotelovým pokojem. Naši kluci tvrdí, že je v něm zhasnuto a ticho, na dveřích visí cedulka Prosíme nerušit a ještě se neodhlásili.“

„Takže jsou v tom pokoji?“

„Určitě.“

„Tak proč čekají naši kluci v chodbě?“

„V tom spočívá problém.“

Romeo vyštěkl: „Jaký problém?“

„Je tam také FBI.“

„Kde?“

„S našimi kluky. Doslova. V té chodbě. Postává tam i jeden agent. Nic nedělá, protože si myslí, že má dva civilní svědky. A my nemůžeme nic udělat, protože máme svědka od FBI. Ocitli jsme se v patové situaci.“

„V chodbě?“

„Přímo před jejich dveřmi.“

„Víme, že jsou uvnitř? S určitostí?“

„Kde jinde by mohli být?“

„Jsou tam oba?“

„Proč se ptáš?“

„Provedl jsem malý průzkum.“

„Kde?“

„V databázi. Po tom telefonátu na mateřskou loď. Ten mě trochu znervóznil. Napadlo mě, že by nebylo špatné provést jistá bezpečnostní opatření. Mimo jiné jsem nechal sledovat falešné totožnosti, které má v zásobě sto desátá jednotka. Z žádného konkrétního důvodu. Jenom abych měl pocit, že dělám všechno, co můžu. Ale zrovna jsem se něco dozvěděl. Na jeden z těch nepravých průkazů byla právě u U.S. Airways zakoupena letenka z Pittsburghu do Long Beach v Kalifornii.“

„Na kdy?“

„Na první let dneska ráno. Odteď za půl hodiny.“

„Odlétá jenom jeden z nich?“

„Jiné falešné jméno se nerozsvítilo.“

„A jak zní to, které se rozsvítilo?“

„Michael Dennis Kehoe. Jinými slovy ten chlap. Rozdělili se. Asi museli. Ta ženská má jenom průkaz totožnosti Helen Sullivanové a muselo jim touhle dobou dojít, že Helen Sullivanová se nedostane na palubu žádného letadla. Ne bez obrovského snažení a neúspěšných pokusů. Což si Turnerová nemůže dovolit. Proto letí Reacher do Kalifornie sám. Což dává smysl. Musí se tam dostavit. Turnerová nemusí.“

Julie navrhla: „Turnerová je možná sama na pokoji.“

„To z toho logicky vyplývá. Pokud Reacher sedí v letadle do Kalifornie.“

„Dokonale logicky. Pokud je opravdu v tom letadle.“

„Ale ne, pokud tam není. Musíme to okamžitě zjistit. Musíme uzavřít dohodu s FBI. Neprozradíme je a oni neprozradí nás. Nebo něco na ten způsob. Potřebujeme se ale dostat za ty dveře. I za cenu, že by se za ně dostala i FBI.“

Turnerová byla velící důstojník a chtěla co nejdřív nasednout do letadla. Domnívala se, že bezpečnostní prohlídka na letišti je cosi jako zátaras. Alespoň proti těm čtyřem chlápkům. Pokud se vůbec dostaví na letiště. Což se jim možná podaří, pokud si promluví s řidičem autobusu. Dva cestující? Ano, pane, na vnitrostátní letiště. Ale ochranka letiště je bezmocná vůči FBI a armádě. Klidně ty chlapy provede přes celou frontu a pak postranními dveřmi.

Takže žádný zátaras. Spíš filtr.

Neměli v kapsách nic kovového, až na pár drobných, které vysypali na odřený černý tácek. Jeden po druhém prošli bezpečnostním rámem, obyčejní cestující bez bund a bot mezi valícím se davem. Oblékli si zase bundy, zavázali si boty, podělili se o drobné a šli se poohlédnout po kávě.

Julie zavolala Romeovi a sdělila: „Naši kluci se podívali do toho hotelového pokoje. Vysvětlili, že mají obavy o kamaráda. Chlápek od FBI se mohl přetrhnout ochotou. Vypadalo to, jako by otvíral dveře na veřejnosti každý den.“

Romeo se zeptal: „A jak to dopadlo?“

„Nikdo v tom pokoji nebyl.“

„Jsou na letišti.“

„Oba?“

„Jedna z cestujících se na přepážce U.S. Airways prokázala kreditní kartou pocházející z Arlingtonského okresu. Na jméno Margaret Vega.“

Julie se podivila: „Co je na tom zvláštního?“

„Koupila si letenku hodně pozdě. Během poslední hodiny, kdy to bylo možné.“

„A co má být?“

„V tu dobu si koupili letenku jen dva pasažéři. Druhý se jmenuje Michael Dennis Kehoe. Zaplatili ve stejnou minutu.“

„Kde získala Turnerová kreditní kartu na jméno Margaret Vega?“

„To ještě nevím.“

„Nemohla ji náhodou získat z tajných zásob pro práci v přestrojení?“

„To nepovažuju za pravděpodobné. Spíš patří skutečné osobě. Patrně z mateřské lodi. Zjistím to.“

„Kdy to letadlo odlétá?“

„Začalo se nastupovat asi tak před patnácti minutami.“

„Dobře, pošlu naše kluky na letiště. Můžou si alespoň koupit letenku na vnitrostátní let.“

„Už jsem to zařídil. Můžou dokonce nastoupit na palubu stejného letadla. Už jsem jim rezervoval místa. Což jen tak mimochodem nebylo vůbec jednoduché. Jak to vypadá, letadlo bude úplně plné. Řekni jim, že palubní lístky mají na přepážce.“

Odletový salonek byl prostorný, s koberci a vymalovaný hřejivými barvami, ale nešlo si v něm moc odpočinout, protože se tam tísnilo přes sto lidí. Spoj Pittsburgh-Long Beach se očividně těšil oblibě. Reacher moc nechápal proč. I když se kdesi dočetl, že se z Pittsburghu stává město filmařského průmyslu. Kvůli penězům. Byly nabídnuty finanční stimuly a produkční společnosti je přijaly. Už se tam natočila spousta filmů a další se chystají. Takže na palubě možná sedí filmové hvězdy a vracejí se domů. Přistát v Long Beach je pro Hollywood a Beverly Hills skoro stejně pohodlné jako LAX. Stačí překonat malou vzdálenost. Ale těch lidí v salonku bylo moc a dav byl nepřehledný. Reacher se jako obvykle snažil držet v pozadí, ale Turnerová byla jeho velící důstojník a chtěla se dostat co nejdřív na palubu. Jako by úzký trup letadla představoval nezávislé území, něco na způsob velvyslanectví v cizí zemi, odříznuté od velkoměsta, které ho obklopuje. Přidělili jim vysoká čísla, což znamenalo, že budou sedět dost vzadu a na palubu je pustí dost pozdě, až za postiženými a invalidy, rodinami s malými dětmi, první třídou a pravidelnými zákazníky. Takže se Turnerová snažila dostat co nejblíž k východu. Se zručností typickou pro malé osoby. Uměla se protáhnout mezerami, kam se Reacher nevešel. Ale po necelé minutě ji dohnal a zasunul se na místo, které si vyhlédla.

A pak skoro současně začalo naloďování. Úřednice otevřela východ, oznámila mikrofonem na zakroucené šňůře, že se odlétá, dav se dal do pohybu, nejdřív vozíčkáři, pak postarší občané s holemi, páry s dětmi a neuvěřitelně komplikovanými přístroji na jejich dopravu a potom následovaly elegantní ženy a muži v oblecích. Reacher se nechal unášet davem, přes nástupní můstek k letadlu, chladným vzduchem a zápachem leteckého benzinu. Konečně se dostal na palubu, sklonil se, přikrčil, došel ke svému sedadlu a vklouzl do úzkého prostoru. Narovnal se a ztuhl. Turnerová vedle něj vypadala mnohem pohodlněji. Sedadla byla vyrobena na velikost jejího těla.

Zapnuli si pásy a čekali.

Romeo zavolal Julii a sdělil: „Právě se dívám do systému U.S. Airways.“

Julie se zeptala: „A co jsi zjistil?“

„Obávám se, že nic dobrého. Vega a Kehoe jsou už na palubě. A my jsme přišli o zamluvená sedadla. Zjevili se tam dva pravidelní cestující, kteří na ně mají automaticky nárok.“

„Nemůžeš zavolat U.S. Airways a vysvětlit, že my máme přednost?“

„Mohl bych, ale neudělám to. Letecká společnost by si naúčtovala poplatek. Takhle to dneska chodí. Dobrá vůle něco stojí, zejména když účet platí strýček Sam. A účet by zanechal stopy v papírech, což si nemůžeme dovolit. Takže to takhle necháme být. Alespoň jsme dostali na palubu ty dva.“

„Které dva?“

„Asi postupují podle abecedy.“

„To není optimální,“ postěžovala si Julie.

„V tuhle chvíli potřebujeme oči a uši. Máme nouzové řešení. Druhé dva jsem posadil do American Airlines do Orange County. Dorazí přibližně ve stejnou dobu. Setkají se v Kalifornii.“

Reacher se díval dopředu, dlouhým hliníkovým tunelem, a sledoval, jak nastupují další pasažéři, rozhlíží se, kontrolují čísla sedadel a cpou do přepážek nad hlavou obrovské aktovky a nadité bundy. Zavazadla, zátěž, břemena. Ne jeho věc. Některé přicházející obličeje se tvářily šťastně, ale většina vypadala tupě. Reacher si vzpomněl na lety z dětství, před dlouhými lety, za vojenské peníze, dávno zapomenutými společnostmi jako Braniff, Eastern a Pan American, kdy bylo létání tak vzácné a exotické, že se lidé nóbl oblékali a zářili nadšením z nového a nepoznaného. Obleky, kravaty, parádní šaty a občas dokonce rukavice. Porcelánové talíře, konvičky na mléko a stříbrné stolní náčiní.

Pak zahlédl chlapa, kterého uhodil do hlavy.

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

TEN CHLAP NEŠEL NEPOZNAT. Reacher si na něj dobře pamatoval. Motel, první večer, příjezd auta, ještě s nepromáčknutými dveřmi, dotyčný vystupuje z místa spolujezdce, obchází auto a zahajuje konverzaci.

Nesnažte se nám nahnat strach, staříku.

Reacher pořád cítil dlouhý levý hák, dotek kosti a poskočení hlavy do strany. A pak se mu vybavilo, jak ho uviděl druhý den z dálky u motelu a potřetí jenom před pár minutami, jak vystupuje z auta před hotelem.

Stejný chlap, bezesporu.

A za ním chlap, kterého si Reacher označil za třetího. Nebyl to řidič z prvního večera, ani obr s malýma ušima, ale posila z druhého dne. Oba chlápci se rozhlédli do stran, nablízko a do dálky, pak zahlédli kořist, uhnuli rychle očima a zatvářili se nevinně. Reacher pozoroval prostor za nimi, ale jako další přicházela nějaká žena a za ní ještě jedna, jako poslední. Vepředu v chodbičce se zjevil stevard a přes mikrofon sdělil, že se zavírají dveře a všichni musí vypnout přenosné elektronické přístroje. Dva známí chlápci se ještě chvíli drali chodbičkou a pak se svalili na sedadla, odděleně od sebe, jeden doleva, druhý doprava, jednu řadu od sebe.

Turnerová si postěžovala: „To je neskutečné.“

„Ano, to je,“ potvrdil Reacher. „Jak dlouho poletíme?“

Dozvěděl se to okamžitě, ale ne od Turnerové, ale od stevarda, opět přes mikrofon. Stevard podal další klasické hlášení. Oznámil, že podle počítačů bude let trvat pět hodin a čtyřicet minut, kvůli protivětru.

Reacher pravil: „To odsouvání problémů vůbec nefunguje. Protože nám to nedovolí. Co to má znamenat? Oni letí stejným letadlem jako my? Proč? Co hodlají udělat? Před stovkou lidí v úzké kovové trubce?“

„Třeba nás mají jenom z těsné blízkosti pozorovat.“

„To mají oči vzadu v hlavě?“

„Má to být něco jako varování. Chtějí nám nahnat strach.“

„Jo, klepu se hrůzou. Poslali jednoho za osmnáct a druhého bez dvou za dvacet.“

„Kde jsou ostatní dva?“

„Vyprodaný let,“ usoudil Reacher. „Patrně se jim nepodařilo sehnat víc než dvě místa.“

„Tak proč neposlali toho obra?“

„Problém nespočívá v otázce proč ano či proč ne. Jde o to jak. Jak to dělají? Začali úplně z ničeho a teď jsou pět minut za námi. A měli by si myslet, že nemáme průkazy totožnosti. Až na průkazy Sullivanové a Templea, a v tuhle chvíli musí být každému jasné, že na tahle jména nás nepustí do letadla, rozhodně ne bez velkých potahovaček. Tak jak se dozvěděli, že chceme letět letadlem? Bez platných dokladů? Bylo daleko pravděpodobnější, že naskočíme do auta a odjedeme.“

„Prozradil jim to řidič autobusu.“

„To by bylo příliš rychle. Ještě se ani nevrátil. Informace si obstarávají sami. Z vlastních zdrojů. Pronikli do počítačového systému letecké společnosti, skoro okamžitě. Zjistili, že jsme si koupili letenky, a pozorovali nás, jak nastupujeme. Což znamená, že mají přístup do zásob tajných papírů sto desáté jednotky. Protože jak jinak by se dozvěděli o panu Kehoeovi? Vědí o každém našem kroku. O každém našem tahu. Jsme zlaté rybičky v akváriu.“

„Takže jim došlo, že Kehoe a Vega patří k sobě. Protože jsme si koupili letenky ve stejnou dobu. A sedíme vedle sebe. Což znamená, že vědí, že jsem Vega. Což znamená, že skutečná paní Vega je ve velkém průšvihu. A také Leachová, jelikož nám půjčila její průkaz. A osobně nám ho dovezla. Takže je musíme varovat.“

„Nemůžeme je varovat. Nemůžeme udělat vůbec nic. Ne během následujících pěti hodin a čtyřiceti minut.“

Letadlo se dalo do pohybu, těžké a neohrabané, krátce před letadlem společnosti American Airlines, které muselo podle Reachera mířit do Orange County, jen pár minut po nich. Ještě se nerozednilo. Nevykoukl ani paprsek slunce.

Pak přišla ranvej, letadlo se otočilo a zaváhalo, jako by se chtělo uklidnit, a pak vyrazilo se řvoucími motory dopředu, překodrcalo neoblomně přes spáry v betonu, potom se zhoupla země za okýnky a váhu letadla převzala s ladnou křivkou široká křídla. V dálce zablikala světla Pittsburghu, zatočila se a začala se propadat do hlubiny tmy.

Chlápci o tři a čtyři řady dál hleděli horlivě dopředu. Oba měli místa uprostřed. Místa, po kterých každý nejméně touží, a proto zůstala jako poslední volná. Nalevo seděl chlápek z první noci. Vedle něj mladší žena u okýnka a postarší u uličky. Napravo od uličky seděla posila z druhého dne. Po boku měla šedovlasého staříka u okna, jednoho z prvních pasažérů, patrně kvůli holi. Směrem do uličky seděla žena v kostýmu, která vypadala, že by se jí víc líbilo v první třídě. Možná ji vyslali na služební cestu. A zaměstnavatel snížil náklady.

Turnerová si posteskla: „Kéž bychom věděli, kdo to je.“

„Tentokrát jsou v letadle,“ povzbudil ji Reacher. „Ne v autě. Což znamená dvě jistoty. Mají v kapsách průkazy totožnosti. Ne zbraně.“

„Jak vysoký bys musel být důstojník, abys získal neomezený přístup do všech systémů národní bezpečnosti, po celých dvacet čtyři hodin?“

„Myslím, že se všechno změnilo po 11. září. Já jsem z armády odešel čtyři roky před ním. Odhaduju ale, že takový přístup by mohl mít někdo z kontrarozvědky na úrovni generálmajora. I když ne neomezený. Je to pěkně paranoidní banda. Mají mezi sebou přísně rozdělené pravomoci. Udělat v pět ráno malý soukromý průzkum seznamu pasažérů je výkon na daleko vyšší úrovni.“

„Takže kdo?“

„Podívej se na to z úplně jiného úhlu. Jak nízko bys musela jít po žebříčku velení? Dokázal by to prezident. Nebo poradce pro národní bezpečnost. Nebo kdokoliv jiný, kdo pravidelně dochází do krizové místnosti v Bílém domě. Jinými slovy řečeno šéf štábu. Až na to, že šéfové štábu mají čtyřiadvacet hodin denně pohotovost a je to funkce na pěknou řádku let. Tak potřebují pomocníka. Zástupce šéfa štábu. Zodpovědného pracovníka, který musí mít neustále o všem přehled, aby poradil. Má proto přístup ke všem informacím, kdykoliv se mu zachce. Neplatí pro něj oddělené pravomoci, protože sám kontroluje, jestli se dodržují.“

„Takže proti nám stojí zástupce šéfa štábu?“

„Čím výš stojíš, tím hlouběji dopadneš.“

„Někdo, kdo se zapletl v Afghánistánu?“

„Tihle výtečníci se znají každý s každým. Hodně se kamarádí. Nejspíš chodili do stejné třídy.“

„Tak kdo nastoupil do letadla? Tihle týpci vůbec nevypadají jako zaměstnanci Pentagonu.“

Reacher neodpověděl. Jenom dával pozor a čekal.

A za deset minut se mu dostalo odměny za trpělivost.

Žena v kostýmu do první třídy se zvedla a zamířila na toaletu.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

REACHER POČKAL, až ho žena v kostýmu mine, a pak si rozepnul bezpečnostní pás, zvedl se a vydal se dopředu, jedna řada, dvě, tři, čtyři. Posadil se na uvolněné místo a posila z druhého dne se vzepjala v sedadle a přitiskla se na bělovlasého staříka s holí, který hluboce spal s hlavou opřenou o okno.

Reacher požádal: „Ukažte mi průkaz totožnosti.“

Což posila neudělala. Jenom tam seděla, naprosto nervózní, přimáčknutá na chudáka staříka jako sardinka v plechovce. Měla na sobě jakési tesilové kalhoty, parádní do letadla, a černý svetr pod černým sakem. Na levém zápěstí hodinky Hamilton, což znamenalo, že je nejspíš pravák. Jak dlouho to trvá ženám na záchodě? Reacher ze zkušenosti věděl, že nejsou nejrychlejší. Dával dámě v kostýmu zhruba čtyři minuty.

Což bylo o tři víc, než potřeboval.

Naklonil se dopředu, jako by chtěl uhodit čelem do sedadla před sebou, zhoupl se doprava a zase se zaklonil, jedním plynulým pohybem, takže jeho soused skončil napůl uvězněný mezi jeho pravým ramenem a nadloktím. Pak natáhl Reacher pravičku, chytil souseda za pravé zápěstí, přitáhl si ho, vytočil nahoru kotníky, dlaní k sobě, chytil levičkou pravý ukazováček a poradil: „Teď máte dvě možnosti. Vyrovnat se s tím jako chlap, nebo začít ječet jako malá holka.“

A zlomil sousedovi prst, tak, že ho ohnul v pravém úhlu dolů, vyvrátil první kloub, zatlačil bříškem palce a vyvrátil druhý. Soused nadskočil, zkroutil se, zalapal po dechu šokem a bolestí, ale nezaječel. Ne jako malá holka. Ne před stovkou svědků.

Pak mu Reacher zlomil prostředníček, stejným způsobem, také v obou kloubech. Soused se pokusil uvolnit uvězněnou levičku, což mu Reacher dovolil, ale jenom proto, aby prohodil ruce a zlomil mu prsty i na druhé straně.

Pak souseda vyzval: „Průkaz totožnosti?“

Soused neodpověděl. Nemohl. Měl spoustu práce se svíjením, grimasami a zíráním na polámané prsty. Trčely mu z ruky v podivných úhlech, ohnuté do tvaru L. Reacher ho poklepal po rameni, jako by byli nejlepší kamarádi, a ohmatal mu kapsy. Ve většině nenašel nic zajímavého, ale ucítil charakteristickou váhu v kapse na pravém boku. Určitě peněženka s doklady, natřikrát přeložená. Vytáhl ji a postavil se. Naproti v uličce se o řadu dál zvedal druhý chlápek. Žena v kostýmu se vracela z toalety. Počkala, až si chlápek zase sedne a nechá ji projít.

Reacher hodil peněženku do klína Turnerové a zase se připoutal. Turnerová se zeptala: „Co jsi mu udělal?“

„Další týden dva nebude mačkat spoušť. Ani nikoho mlátit. Ani řídit. Nebo si zapínat kalhoty. Je mimo hru. Prevence je lepší než léčba. Nejdřív přichází odplata.“

Turnerová neodpověděla.

„Já vím,“ opáčil Reacher. „Jsem divoké zvíře. Máš před očima přesně to, co je pravda.“

„Ne, odvedl jsi dobrou práci.“

„Jak to vypadalo?“

„Trochu nadskakoval. Věděla jsem, že se něco děje.“

„Co je v té peněžence?“

Turnerová ji otevřela. Staromódní, z kvalitní ošoupané kůže vyboulené předměty uvnitř. Těch předmětů nebylo málo. Zadní část obsahovala dvě přihrádky s bankovkami, skoro centimetrový svazek dvacetidolarovek, ale žádné větší hodnoty, a tenčí svitek jednodolarovek, desetidolarovek a pětidolarovek. Vepředu byla tři okýnka určená na kreditní karty. V nejhořejším se skrýval severokarolínský řidičský průkaz vystavený na jméno Peter Paul Lozano. Pod řidičským průkazem se mačkala silná vrstva kreditních karet, Visa, MasterCard, Discover a American Express, a do přihrádek nalevo a napravo byly nacpané další, všechny platné, s nevypršenou lhůtou, všechny na jméno Peter P. Lozano.

Chyběl vojenský průkaz.

„On je civilista?“ otázala se Turnerová. „Nebo mu vylepšili identitu?“

„Řekl bych, že mu vylepšili identitu,“ usoudil Reacher. „Najisto nám to ale poví kapitán Edmondsová. Předám jí jméno. Pracuje na velení lidských zdrojů.“

„Podaří se nám získat jméno toho druhého chlapa?“

„Dvě jména nám pomůžou víc než jedno.“

„Jak to chceš dokázat?“

„Na něco už přijdu.“

Čtyři řady před nimi se krčil Lozano a kýval se dopředu a dozadu. Asi si strčil ruce do podpaží, aby ho tolik nebolely. Prošla kolem něj letuška a Lozano se po ní podíval, jako by chtěl něco říct, ale pak zase uhnul pohledem. Protože co by mohl říct? Ublížil mi zlý kluk? Žalovat jako malá holka? Jako žalobníček v kanceláři u ředitele? Očividně to nebyl jeho styl. Ne před stovkou svědků.

„Voják,“ usoudil Reacher. „Nemáš pocit? Ve výcvikovém táboře ho naučili držet ústa.“

Pak se kolem postarší ženy na sedadle do uličky protáhl druhý chlap. Chlap z prvního večera, který vedl konverzaci. Přistoupil k řadě před sebou a sklonil se, aby si promluvil s kamarádem. Vyvinula se z toho skutečná malá porada. Rozhovor, ukázka zranění, nepřátelské pohledy přes rameno. Žena v kostýmu odvrátila hlavu, v obličeji prázdný ledový výraz.

Turnerová upozornila: „Podruhé to nevyjde. Být předem varován znamená být na vše připraven. Našemu druhému muži se dostalo řádného varování.“

„A doufá, že jeho soused nemá slabý močový měchýř.“

„Myslíš, že nám Edmondsová obstará složku o čísle 3435?“

„Buď to udělá, nebo neudělá. Je to padesát na padesát. Jako by sis hodila mincí.“

„A pro tebe jsou obě možnosti v pořádku, že je to tak?“

„Radši bych měl tu složku.“

„Nezlomí ti ale srdce, když ji nezískáš. Protože stačí, že jsi o ni požádal. Vyslal jsi tím zprávu, že jsme o krok napřed. Jako bys chtěl říct, že jim dýcháme na záda.“

„Radši bych měl tu složku,“ zopakoval Reacher.

„Stejné je to s těmihle chlapy v letadle. Pošleš je domů zraněné. Také tím předáš zprávu.“

Reacher na to nic neodpověděl.

Koutkem oka pozoroval chlapa z prvního večera nalevo o tři řady před sebou. Žena vedle něj u okýnka vypadala, že usnula. Zezadu působila mladě a byla oblečená jako bezdomovec. Rozhodně na sobě neměla parádní šaty a rukavice. Byla ale umytá. Patrně pracovala pro film. Ale nezastávala důležitou funkci. Neletěla první třídou. Nepatřila k významným osobnostem. Možná byla jenom praktikantka nebo asistentka asistentky. Možná vyhledávala lokality nebo pronajímala kancelářské prostory. Postarší žena u uličky vypadala jako babička. Třeba letěla na návštěvu za vnuky. Její předci možná dřeli pro Carnegieho a Fricka, za nelidských podmínek v ocelárnách, a když na Pittsburgh udeřily zlé časy, její děti se vydaly za lepším životem. Možná žijí ve vysněné slunné Kalifornii.

Reacher čekal.

A nakonec se ukázalo, že slabý močový měchýř má chlápek z prvního večera. Asi vypil moc ranní kávy. Nebo moc pomerančového džusu. Nebo vody. V každém případě se zvedl, protáhl se kolem babičky, narovnal se v uličce, zabodl pohled do Reachera a vykročil váhavě dozadu do letadla, oči stále upřené na Reachera, jedna řada, druhá, třetí, a když prošel okolo, začal couvat a při tom pořád sledoval Reachera, v očích přehnaně významný výraz, jako by říkal ne, mě nedostaneš. Zašátral rukou dozadu a zadkem napřed se nacpal na toaletu, až do posledního okamžiku zahleděný na Reachera. Potom zaklapla klika.

Kolik času potřebují muži na záchodě?

Většinou ne tolik jako ženy.

Reacher se odpoutal a postavil se.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

REACHER POČKAL PŘED DVEŘMI na toaletu, trpělivě jako řádný cestující, jako další na řadě. Dveře se uprostřed vyklápěly a panty měly na pravé straně, krémové a trochu ušpiněné. Žádné překvapení. Ozvalo se splachování a nastala přestávka na mytí rukou. Reacher alespoň doufal. Potom se červený nápis obsazeno změnil na zelené volno, dveře se v půlce vyklopily, popojely v kolejnicích, a když byly do tří čtvrtin otevřené, Reacher se otočil, vrazil levou ruku do rozšiřující se mezery, uhodil vycházejícího chlápka do hrudi a odmrštil ho na přepážku za záchodovou mísou.

Vstoupil za ním a zavřel bokem dveře. Záchod byl mrňavý. Už jenom samotný Reacher měl problém, aby se do něj vešel. Stál těsně u svého protivníka, hrudí na hruď, obličejem na obličej. Pootočil se doleva, přitiskl se mu kyčlí na kyčel, aby nemohl dostat kolenem do rozkroku, rozpřáhl se pravačkou, zarazil ji chlápkovi podélně do hrdla, přitiskl ho na zadní stěnu a chlápek sebou začal zmítat a snažil se bojovat, neměl ale nejmenší šanci, protože se nemohl ani o centimetr pohnout.

Bez rozmáchnutí chybí pohybová síla. Reacher se opřel o zadní stěnu, natáhl levičku, chytil chlápka za pravé zápěstí a stiskl ho, jako by otvíral kliku, tlačil stále víc a víc, neúprosně, až jeho protivníkovi nezbylo nic jiného než se otočit po směru tlaku, což se mu ale samozřejmě nemohlo podařit, protože mu k tomu chyběl jakýkoliv prostor. Reacher pokračoval tak dlouho, až měl jeho loket vytočený přímo k sobě, a pak mu začal zvedat ruku, stále výš a výš, a neustále mu při tom kroutil zápěstím. Vytáhl paži do vodorovné polohy, dva centimetry od postranní stěny, pustil krk, vrazil loktem do vytočeného lokte, rozdrtil ho a vyrobil z ruky skládací metr, který by se tímhle směrem neměl nikdy ohýbat.

Chlápek zavřeštěl, ale Reacher doufal, že ten zvuk utlumí dveře nebo se ztratí v šumění větru. Zraněný se zhroutil na umývadlo a Reacher mu zlomil druhou ruku, stejným způsobem, zakroutit, zakroutit a úder loktem, a pak ho vytáhl za límec a prohledal mu kapsy, z velice osobní vzdálenosti. Chlápek se stále bránil a pohyboval stehny, jako by jel na kole. Ničeho ale nedosáhl, protože kopal moc zblízka a jeho údery připomínaly jenom lehoučké pleskání.

Peněženku měl v pravé boční kapse, stejně jako jeho kolega. Reacher ji vytáhl, obrátil se doleva, nabral okradeného plnou silou loktem do hrudníku a dotyčný se zřítil na záchodovou mísu. Reacher se vymanil ze změti bezvládných končetin, otevřel si ramenem dveře, co nejlépe je za sebou zavřel a vrátil se na své místo.

Druhá peněženka se nadouvala podobně jako první. Obsahovala tlustý svazek dvacetidolarovek, pár drobných vrácených v obchodě, zásobu kreditních karet a severokarolínský řidičský průkaz s odpovídající fotografií na jméno Ronald David Baldacci.

I v téhle peněžence chyběl vojenský průkaz.

Reacher pravil: „Když je jeden čistý, jsou čistí všichni.“

„Nebo jsou všichni civilisti.“

„To bych neřekl.“

„Tak jsou to profesionální vojáci z Fort Bragg. Když mají severokarolínské řidičské průkazy.“

„Kdo slouží v těchhle dnech ve Fort Bragg?“

„Skoro čtyřicet tisíc lidí. Na skoro šesti a půl tisících čtverečních kilometrech. Podle posledního sčítání obyvatel je to město samo o sobě. Je tam hodně vzdušných sil a výsadkářů, včetně osmdesáté druhé divize. A zvláštní jednotky. A psychologové a SWCS a šestnáctá jednotka vojenské policie. A podpora a logistika.“

„Jinými slovy lidé, kteří se pořád pohybují mezi Afghánistánem a Amerikou.“

„Včetně logistiky. Ta dodává materiál a zase ho přiváží. Nebo také ne.“

„To si pořád myslíš, že se opakuje historka s Velkým psem?“

„Až na to, že ve větším a lepším měřítku. A neřekla bych, že prodávají u nás doma. Tipuju, že prodávají tamnímu obyvatelstvu.“

„To zjistíme,“ přislíbil Reacher. „Jsme ostatně o krok napřed.“

„Opět důležitost úkolů,“ prohlásila Turnerová. „Postarej se, o co musíš. Teď se seznámíme s tvou dcerou.“

O pět minut později vyšel ze záchodu jejich kamarád, bledý, zpocený a jakoby menší a scvrklý. Pohyboval jenom dolní půlkou těla, horní půlku držel strnulou a připomínal napůl porouchaného robota. Prošel mechanicky chodbičkou, protáhl se kolem babičky a sklátil se na sedadlo.

Reacher navrhl: „Měli bychom požádat letušku o aspirin.“

Pak se let vrátil do normálu a připomínal všechny, na které byl Reacher zvyklý. Nepodávalo se žádné občerstvení. Ne v turistické třídě. Daly se tam jenom koupit maličkosti, hlavně umělohmotné kuličky upravené jako různé přírodní produkty, ale Reacher s Turnerovou si nic nedali. Těšili se, že se najedí v Kalifornii. Takže měli hlad, ale Reacherovi to nevadilo. Říkal si, že hladový dokáže lépe myslet. Hlad stimuluje mozek. Další odkaz evoluce. Když máš hlad, přijdeš na chytřejší způsob, jak ulovit chlupatého mamuta, a uděláš to hned, ne až druhý den.

Usoudil, že poté, co ho Leachová probudila ve čtyři ráno, si zaslouží tři hodiny spánku, tak zavřel oči. Ti dva chlápci ho vůbec netrápili. Co by mu mohli udělat? Jedině po něm plivat buráky, ale víc nic. Cítil, že Turnerová vedle něj dospěla ke stejnému závěru. Položila mu tvář na rameno. Reacher spal ve vzpřímené poloze a pokaždé se s trhnutím probudil, když mu začala padat hlava.

Romeo zavolal Julii a oznámil: „Máme vážný problém.“

Julie se zeptala: „Jaký?“

„Turnerová si musela vzpomenout na to číslo. Reacherova právnička právě podala žádost, aby se směla podívat do kompletní složky AM 3435.“

„Proč Reacherova právnička?“

„Snaží se nás přelstít. Předpokládají, že sledujeme jejího právníka, ale patrně ne tuhle ženskou. A není to dokonce ani jeho hlavní právnička. Je to ta začátečnice, co dostala na starost případ s otcovstvím.“

„Tak tu žádost můžeme určitě zamítnout. Nemá s tím otcovstvím nic společného.“

„Je to žádost jako každá jiná. A zaběhnutý postup je zaběhnutý postup. Museli bychom mít dobrý důvod. A ten nemáme, protože na AM 3435 není nic prokazatelně zvláštního. Má význam jenom pro nás. Nemůžeme si dovolit vzbudit takovou pozornost. Všichni by si mysleli, že jsme se zbláznili. Řekli by, proboha, proč tajíte takového chlapa? Je to jenom obyčejný pasák koz.“

„Tak kolik máme času?“

„Nejspíš jeden den.“

„Zablokoval jsi jejich kreditní karty?“

„Zablokoval jsem jeho. To bylo jednoduché, protože je vojenská. Ale nemůžu zablokovat její, aniž bych po sobě zanechal stopu na papíře. Margaret Vega je skutečná osoba.“

„Co podnikneme?“

„Dokončíme tuhle práci v Kalifornii. Brzy přistanou, čtyři proti dvěma.“

Reacher s Turnerovou prospali skoro celé tři hodiny a probrali se až nad Long Beach. Probudil je stevard, který začal poučovat do mikrofonu o opěradlech sedadel, pultících pod občerstvení, vzpřímených polohách a přenosném elektronickém zařízení. Reacher ho neposlouchal, protože nepohnul opěradlem sedadla, nevyklopil podložku pod tácek a nevlastnil elektronická zařízení, přenosná ani jakákoliv jiná. Sledoval hnědé pusté hory za okýnkem. Měl Kalifornii rád. Dokázal si představit, že by v ní mohl bydlet, kdyby někdy někde bydlel. Je v ní teplo a nikdo ho tam nezná. Mohl by si pořídit psa. Mohli by si pořídit psa. Představil si Turnerovou, jak někde vzadu na zahradě prořezává růže nebo sází strom.

Turnerová pravila: „Nemůžeme si půjčit auto ani v Hertzu, ani v Avisu. Ani v žádné jiné velké půjčovně. Hrozí, že vláda má přístup do jejich počítačů.“

Reacher opáčil: „Začínáš být na stará kolena pěkně paranoidní.“

„Což ještě neznamená, že mě nedostanou.“

Reacher se usmál.

Turnerová se zeptala: „Jaká jiná možnost nám zbývá?“

„Místní půjčovny. Nabízející vraky a čtyři roky stará lamborghini.“

„Můžeme u nich zaplatit hotovostí?“

„Máme kreditní karty.“

„Možná je zablokovali. Přijde mi, že takové věci dobře umí.“

„To by nezvládli ani oni. Je na to ještě moc brzy. Dokonce ani nevědí, že je máme.“

„Vědí, že jsme si koupili letenky.“

„Vědí, že si je koupili Vega s Kehoem. Už ale nejsme Vega a Kehoe. Od téhle chvíle se jmenujeme Lozano a Baldacci, alespoň na kreditních kartách. Použijeme jejich. Co tomu říkáš?“

„Podaří se jim ty karty vystopovat.“

„Já vím.“

„Ty chceš, aby nás našli, že je to tak?“

„Bude to snazší, než kdybychom museli hledat my je. S tím Hertzem a Avisem máš ale pravdu. Nechci jim to zase až tak usnadnit. Musí mít pocit, že dosáhli úspěchu.“

„Nejdřív se potřebujeme dostat z letiště, které by se mohlo hemžit vojenskou policií. Protože důstojnický zástupce Espin není padlý na hlavu. Musí vědět, kam máš namířeno. A má k dispozici dostatek lidí. Mohl je rozestavit po všech letištích v okruhu sto padesáti kilometrů od LA. A nechat je tam hlídkovat ve dne v noci. A může tam být i FBI. Její pittsburští agenti nemusejí být géniové, aby jim došlo, kam jsme se vydali.“

„Dáme si dobrý pozor.“

Sestupová dráha byla dlouhá a klidná, přistání hladké a rolování rychlé. Pak zazněl zvoneček, zhaslo světlo a devadesát sedm lidí vyskočilo na nohy. Reacher zůstal sedět, protože mu to nepřipadalo o nic méně pohodlné než stát pod metr osmdesát vysokým stropem. A muži ve třetí a čtvrté řadě před ním zůstali také sedět, protože věda ještě nepřišla na způsob, jak by se dospělý chlap usazený v letadle v turistické třídě dostal ze sedadla, aniž by se zapřel oběma dlaněmi a rukama.

Letadlo se vyprazdňovalo odpředu a lidé z něj proudili po vrstvách jako písek v přesýpacích hodinách. Popadli z polic kufry a kabáty, jako nálevkou zamířili k východu, na jejich místo nastoupila další řada a po ní další. Šedovlasý stařík s holí a mladá praktikantka od filmu se museli procpat kolem svých nehybných spolucestujících na prostředních sedadlech. Pak se vytratila další řada a oba chlápci zůstali opuštění v moři vyprázdněného prostoru. Když došlo na Reachera, sklonil hlavu, přikrčil se, vykročil uličkou, zastavil se u třetí řady, popadl opuštěného chlápka zepředu za košili a postavil ho s trhnutím na nohy. Alespoň to pro něj mohl udělat. Stejným způsobem pomohl i jeho kamarádovi o jednu řadu blíž k východu. Potom pokračoval dál uličkou kolem kuchyňky a vystoupil do teplého vzduchu a zápachu leteckého paliva přistávací plochy v Long Beach.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

LETIŠTĚ OPLÝVAJÍ SPOUSTOU OSAMĚLÝCH loudalů, takže je těžké zahlédnout, jestli tam na vás někdo nečíhá. Protože každý je podezřelý. Muž vysedávající nečinně za pomuchlanými novinami? To je jev na ulici dost vzácný, ale na letišti zcela běžný. Jen na prvních deseti metrech mohlo čekat padesát vojenských policistů a padesát agentů FBI v přestrojení.

Nikdo však neprojevil zájem. Nikdo se na ně nepodíval, nikdo k nim nepřistoupil, nikdo se za nimi nevydal. Tak došli svižným krokem ven k čekajícím taxíkům, nastoupili dozadu do otlučeného sedanu a požádali řidiče, aby je odvezl k autopůjčovně mimo letiště, ale ne k Hertzu, Avisu, Enterprise či jinému podniku s rozsvíceným neonem. Řidič nepoložil žádnou doplňující otázku. Netoužil po podrobnostech. Jenom se rozjel, jako by přesně věděl kam. Patrně ke svému švagrovi nebo k někomu, kdo mu dává nejlepší nálezné.

Dotyčný švagr či nejštědřejší podnikavec se musel jmenovat Al a byl to cool chlapík, protože taxík zastavil před prázdným pozemkem, kde stálo zhruba dvacet aut a vzadu se krčila dřevěná bouda s nápisem Cool Al’s Auto Rental, neuměle vyvedeným tlustým štětcem řídkou bílou barvou na střeše.

„Dokonalé,“ vyslovil pochvalu Reacher.

Jízdné zaplatil Peter Paul Lozano bankovkou odloupnutou ze silného svazku dvacetidolarovek a Reacher s Turnerovou potom prošli přes pozemek. Cool Al očividně založil své podnikání na roztomilém kompromisu mezi vraky a čtyři roky starými lamborghini. Parkující auta kdysi začínala jako honosná a dlouho také asi honosnými zůstala, smutně na nich však zapracoval zub času. Stály tam mercedesy, range rovery, BMW a jaguáry, všechno prastaré modely, které se už dávno nevyrábějí, všechny poškrábané, pomačkané a trochu nevábné.

„Myslíš, že jezdí?“ zapochybovala Turnerová.

„Nevím,“ odpověděl Reacher. „Já jsem poslední, koho se můžeš ptát na auta. Pojďme si poslechnout, co nám na to téma řekne Cool Al.“

Odpověď zněla ve volném zpracování a překladu následovně: „Proč by nejezdila, když vydržela tak dlouho?“ Což přišlo Reacherovi jako logické a optimistické vysvětlení. Samotnému Alovi bylo něco mezi šedesáti a pětašedesáti a měl hustou hřívu šedivých vlasů, velké břicho a žlutou košili. Seděl za pultem, který zabíral půlku prostoru. V boudě to vonělo po zaprášeném dřevě a kreozotu.

Nabídl: „Vyberte si, jaké auto chcete.“

„Range rover,“ rozhodla Turnerová. „Tím jsem ještě nikdy nejela.“

„Budete nadšená.“

„To doufám.“

Reacher zakončil u obrovského pultu transakci za pomoci řidičských průkazů na jméno Vega a Baldacci, vymyšleného čísla na mobil, jednou z Baldacciho kreditních karet a načmáraného podpisu, který mohl znamenat prakticky cokoliv. Cool Al mu na oplátku předal klíč, mávl masitou paží k pravé straně pozemku a sdělil: „To černé auto.“

Z černé se vyklubala ocelově tmavonachová, jak karoserii vyšisovalo sluníčko, zabarvení na oknech se odlupovalo, mělo v sobě bublinky a prosezená sedadla vrzala. Turnerová usoudila, že auto pochází z devadesátých let minulého století. Ale startovalo, zatáčelo a pohybovalo se po silnici. Turnerová prohodila: „Proč by nejezdilo, když vydrželo tak dlouho?“

Zastavilo po kilometru a půl, ale na rozkaz, na snídani u první restaurace, kterou potkali, u rodinného podniku na Long Beach Boulevard. Nabízel všechny požadované dobroty, včetně dlouho odpírané omelety pro Turnerovou. Turnerová zavolala z telefonního automatu seržantce Leachové a varovala ji, aby si dávala pozor. Reacher sledoval parkoviště a nikoho nezahlédl. Nikdo je nepronásledoval, nikdo je nepozoroval, nikdo o ně nejevil zájem. Tak se vrátili na silnici, zamířili na sever a rozhlíželi se po nájezdu na sedmsetdesítku. Reacher poprvé řídil. Ten vznešeně starý koráb mu vyhovoval. Zabarvená okna mu dodávala pocitu jistoty. Byla skoro neprůhledná. A zdálo se, že mechanické součástky plní svůj účel. Auto plulo, jako by se vznášelo nad povrchem.

Turnerová se zeptala: „Co hodláš udělat, jestli se s nimi setkáš?“

Reacher odvětil: „S kým?“

„Se svou dcerou a její matkou.“

„Ptáš se na to, co jim řeknu?“

„Ne, až je uvidíš úplně poprvé z dálky.“

„Nedokážu si představit, že bych je poznal.“

„Dejme tomu, že je poznáš.“

„Pak začnu pátrat po pasti.“

„Správně,“ odsouhlasila Turnerová. „Jsou návnada, dokud se neukáže opak. Bude tam určitě vojenská policie a FBI. To je jasné jako facka. Každá osoba, kterou zahlédneš, může pracovat v přestrojení. Tak se chovej, jak se sluší a patří.“

„Ano, mami.“

„Od tohohle místa až do North Hollywoodu se každým kilometrem zdvojnásobuje nebezpečí. Míříme přímo do středu pekla.“

„Je tohle porada před akcí?“

„Jsem tvůj velící důstojník. Je mou povinností tě varovat.“

„Nosíš dříví do lesa.“

„Opravdu se může stát, že je poznáš.“

„Dcery se nemusejí nutně podobat otcům.“

„Chci tě upozornit, že možná poznáš matku.“

Julie zavolala Romeovi, protože jisté povinnosti měla na starosti ona, a sdělila: „Mám hodně špatné zprávy.“

Romeo se otázal: „Mají něco společného se skutečností, že Baldacci zaplatil kreditní kartou v autopůjčovně, která se jmenuje Cool Al’s?“

„O jaké půjčovně to mluvíš?“

„Je na západním pobřeží. Co se stalo?“

„Reacher je dostal v letadle. Vyřadil je z provozu a ukradl jim peněženky.“

„V letadle?“

„Zlomil Lozanovi prsty, Baldaccimu ruce a nikdo si toho nevšiml.“

„To není možné.“

„Očividně je. Jeden proti dvěma, na palubě letadla, kde sedí stovka očitých svědků. To je do nebe volající ponížení. A teď si za naše peníze půjčuje auta? Kdo si ten chlap myslí, že je?“

Reacher se považoval za špatného řidiče. Nejdřív to myslel jako opatrnickou lest, kterou se přinutí, aby zůstal soustředěný, ale pak zjistil, že je to pravda. Jeho prostorové vnímání a rychlost reakcí jsou uzpůsobené na lidské bytosti, ne na dálnici. Vyhovují mu osobní kontakty zblízka. Je zvíře, ne stroj. Turnerová se možná nemýlila. Je bestie. Ne že by byl příšerný řidič. Jenom horší než průměrní. Ale ne horší než průměrní řidiči toho rána na I-710 v úseku zvaném Long Beach Freeway. Lidé za volantem jedli, pili, holili se, česali, nanášeli si make-up, pilovali si nehty, třídili papíry, četli si, posílali esemesky, surfovali a vedli dlouhé hovory mobilními telefony, z nichž některé končily jekotem a jiné v slzách. Reacher se snažil udržovat stejnou rychlost a zůstat v jednom jízdním pruhu, pozoroval při tom neklid a přesuny před sebou a předem odhadoval, kam bude muset v případě nutnosti uhnout.

Navrhl: „Měli bychom zastavit a zavolat kapitánu Edmondsové. Chtěl bych vědět, jestli by se jí podařilo získat, co potřebujeme.“

„Odsuň tenhle problém na pozdější dobu,“ poradila Turnerová.

„Rád bych to udělal, kdybych mohl. Ale nenechají nás. Ti druzí dva výtečníci možná nasedli do toho letadla do Orange County. Nebo do dalšího letadla na Long Beach. Ať tak či onak, jsou jenom hodinu dvě za námi.“

„To, že zjistíme, jestli to Edmondsová bude moct nebo nebude moct udělat, nám nepomůže vypořádat se s těmi dvěma.“

„Takticky je to klíčové,“ namítl Reacher. „Přesně tak to stojí ve vojenských příručkách. Potřebujeme se dozvědět, jestli jim musí zůstat neporušené kognitivní funkce pro pozdější výslech.“

„Nic takového v příručkách nestojí.“

„Možná to vymazali.“

„Chceš tím říct, že když Edmondsová neuspěje, necháš ty dva chlapy naživu, abys to z nich vymlátil?“

„Nevymlátil bych to z nich. Zdvořile bych se zeptal, jako jsem se zeptal Velkého psa. Když ale budu vědět, že se jich nemusím na nic ptát, nechám volný průběh přírodě.“

„Jak by měl ten průběh vypadat?“

„Budoucnost není naše, abychom ji viděli. Bude to ale nejspíš něco nekomplikovaného.“

„Reachere, jsi na cestě za svou dcerou.“

„A rád bych žil tak dlouho, abych se za ní dostal. Nemůžeme mít dva problémy a odsouvat je střídavě na pozdější dobu. Ne za téhle situace. Musíme je řešit oba současně. Paní velitelko. S úctou váš podřízený.“

Turnerová odpověděla: „Dobře. Koupíme si ale telefon, abychom se nezdržovali zastavováním. Přesněji řečeno, koupíme si dva telefony. Každý jeden. S předplacenou kartou a zaplatíme hotovostí. A taky si koupíme plán města.“

Což provedli o kilometr dál. Sjeli z dálnice k nákupnímu středisku s velkou lékárnou z řetězce stejných prodejen, která prodávala i předplacené mobilní telefony a mapy a jejíž pokladna přijímala hotovost, spolu s nejrůznějšími člověku známými formami placení. Dali plán města do auta, uložili si navzájem svá telefonní čísla a pak se Reacher opřel o teplý bok range roveru a vytočil číslo Edmondsové.

Edmondsová sdělila: „Hned na začátku pracovní doby jsem dneska podala tu žádost.“

„A jak jste dopadla?“

„Zatím se ji nikdo nepokusil zamítnout.“

„Kdy je čekáte?“

„Okamžitě. Nebo ještě dřív.“

„To je dobrá zpráva.“

„Ano, to je.“

„Takže jak dlouho to bude trvat?“

„Tipovala bych na dneska odpoledne nebo zítra ráno.“

„Máte tužku?“

„A papír.“

„Potřeboval bych, abyste se mi na velení lidských zdrojů podívala na jména Peter Paul Lozano a Ronald David Baldacci.“

„Kdo to je?“

„Nevím. Proto bych potřeboval, abyste ta jména prověřila.“

„Souvisejí s něčím konkrétním?“

„Rád bych zjistil, jestli stáli na správné straně historie.“

„Dozvěděla jsem se něco, co byste měl vědět.“

„Co to je?“

„Detektiv Podolski našel na skládce vaše oblečení. Poslal ho do laboratoře.“

„Jaký je výsledek?“

„Ta krev nesouhlasila.“

„Mám zadržet dech a čekat na omluvu od majora Sullivanové?“

„Už se na vás přestává zlobit. Velice se jí dotklo, že jste jí ukradl peníze.“

„Uklidnilo se i washingtonské policejní oddělení?“

„Ne. Utekl jste před zatčením.“

„To už se nesmí?“

„Pokusím se, co bude v mých silách, s tím Lozanem a Baldaccim.“

„Děkuju,“ vyjádřil vděčnost Reacher.

A pak se vrátili na dálnici a zamířili na sever, společně s deseti tisíci jinými vozidly pableskujícími ve slunci.

Romeo zavolal Julii a oznámil: „Pod záminkou jsem si promluvil přímo s tím džentlmenem známým jako Cool Al a dozvěděl jsem se od něj, že je to dvaadvacet let starý černý range rover.“

Julie se zaradovala: „To je dobré vědět.“

„Ne zrovna nejrychlejší auto na zemi. Žádné by stejně nemohlo být dost rychlé. Posadím naše kluky do vrtulníku. Dopraví je z Orange County do Burbanku. Zaujmou postavení hodinu před nimi.“

„Kdo ten vrtulník zaplatí?“

„Neboj, armáda to nebude,“ řekl Romeo.

„Zablokoval jsi Baldacciho kreditní kartu? A Lozanovu?“

„To nemůžu udělat. Jsou to osobní kreditní karty. Musejí to udělat sami, jakmile je propustí z nemocnice. Do té doby budeme jako obvykle hradit vzniklé škody.“

„Tahle záležitost nás přijde na celé jmění.“

„Malé oběti, příteli.“

„Ne zase až tak malé.“

„Brzy bude po všem. Pak budeme moct zase začít obchodovat.“

Reacher se vyhýbal jedlíkům, pijákům, holičům, kadeřníkům, kosmetičkám, manikérkám, čtenářům, třídičům papírů, milovníkům esemesek, surfařům i telefonistům, jak ukřičeným, tak uplakaným, a podařilo se mu dostat se až do East Los Angeles, kde najel na Santa Ana Freeway ke stojedničce v Echo Park. Ta ho pak pomalu unášela mezi kopci na severozápad, kolem jmen, která mu pořád připadala slavná, jako Santa Monica Boulevard, Sunset Boulevard a Hollywood Bowl. Potom mu zazvonil telefon. Přijal volání a sdělil: „Řídím jednou rukou, jedu po stojedničce, po pravé straně mám nápis Hollywood a telefonuju. Konečně mám pocit, že sem patřím.“

Edmondsová se zeptala: „Máte tužku a papír?“

„Ne.“

„Tak dobře poslouchejte. Peter Paul Lozano a Ronald David Baldacci jsou vojáci v aktivní službě, v současné době dlouhodobě umístění u praporu logistické podpory ve Fort Bragg v Severní Karolíně. Patří k rotě vycvičené na dodávání a vynášení citlivých předmětů do Afghánistánu a z Afghánistánu, což je v současné době samozřejmě vynášení, protože se stahujeme, a mají tudíž plné ruce práce. Jejich fyzická kondice je údajně nadprůměrná. To je všechno, co vím.“

Reacher ukončil hovor a předal tuto informaci Turnerové. Turnerová prohlásila: „Tak vidíš. Věci, které mají doputovat domů, zůstávají tam, kde by neměly.“

Reacher nic neřekl.

„Ty se mnou nesouhlasíš?“

Reacher opáčil: „Jenom si to snažím představit. Všechny ty citlivé předměty, které vynášejí z jeskyní nebo odkud, většinu z nich nakládají a posílají do Fayetteville, ale některé z nich končí na korbách starých zrezivělých pick-upů s podivnými poznávacími značkami, a ty je okamžitě odvážejí do hor. Ty pick-upy jsou možná při cestě na místo předání plné peněz. Možná se jedná o výměnný obchod peníze za zboží. To je to, co máš na mysli?“

„Víceméně.“

„Také mi to nepřijde stoprocentně pravděpodobné. Představovalo by to spoustu stresu a nejistoty. Byli by jako rybičky v akváriu. A hrozilo by nebezpečí zrady. Museli by se naučit, na koho spoléhat. Protože by proti nim byly i silnice. Jak citlivé jsou ty předměty? Jsou v bezpečí na korbě starého rozvrzaného pick-upu s podivnou poznávací značkou?“

„Kam míříš?“

„Všechno se odehrává v Afghánistánu. Ale naši kluci jsou ve Fort Bragg.“

„Možná se z Afghánistánu právě vrátili.“

„To bych neřekl,“ odmítl Reacher. „Všiml jsem si toho hned, jak jsem viděl ty první dva. Usoudil jsem, že ani jeden z nich nepobýval v nedávné době na Středním východě. Nejsou opálení, nemají vějířky vrásek a nezračí se jim v očích stres a napětí. Jsou to domácí povaleči. Ale také tým A. Tak proč držet tým A v Severní Karolíně, když se veškerá akce odehrává v Afghánistánu?“

„Tihle lidé mají obvykle týmy A na obou stranách.“

„Ale tady je jenom jedna strana. Předměty se vynášejí z jeskyní a nakládají přímo na rozvrzané pick-upy s podivnými značkami. Nikdy se nedostanou na dosah Fort Bragg v Severní Karolíně.“

„Tak se možná mýlím. Možná je prodávají v Americe, ne v Afghánistánu. Potřebují tým A v Braggu, aby je odčerpával.“

„Myslím, že nedochází ani k tomuhle,“ usoudil Reacher. „Protože by mohli prodávat jenom malé zbraně. Všimli bychom si, kdyby to bylo cokoliv většího. A kdyby prodávali jenom malé zbraně, museli by zaplavit trh, aby si přišli na tolik peněz, které očividně mají. A trh není zaplavený. O tom by ses doslechla. Někdo by časem napráskal, že se dají koupit hory vojenských zbraní. Patrně domácí výrobci, kdyby se na ně zatlačilo. Ta zpráva by se po čase ocitla na tvém psacím stole. Právě od toho je sto desátá jednotka.“

„Tak v čem jedou?“

„Nemám tušení.“

Reacher si pamatoval všechny příslušné údaje z přísežného prohlášení Candice Daytonové, včetně jména jejího právníka a adresy jeho kanceláře. Turnerová ji našla na plánu města, položila na ni nehet levého palce, pravým ukazováčkem sledovala, jak postupují, a stále přibližovala ruce. Přetnuli Ventura Freeway a Turnerová poradila: „Pokračuj až k Victory Boulevard. Drž se ukazatelů na letiště Burbank. Pak uděláme obchvat ze severu. Předpokládám, že se zaměřili na jih. Objedeme je z nechráněné strany.“

Na Victory Boulevard vedla příští odbočka. Pak zahnuli doprava na Lankershim a vrátili se na jihovýchod, přesně podél dálnice, kterou před pár minutami opustili.

„Teď zajeď ke kraji,“ požádala Turnerová. „Od tohohle místa musíme být nadmíru opatrní.“

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

REACHER ZASTAVIL v ústí příčné ulice a společně s Turnerovou se zadívali na jih, na bloky severně od Ventura Freeway, na kypějící ukázku americké obchodní nabídky od A až do Z, všech velikostí i druhů. Sídlily tam malé obchůdky, velkoobchody a podniky nabízející nejrůznější služby, některé z nich trvalého charakteru, některé naivně optimistické, slibné i rychle upadající, a také pár zaběhnutých a všudypřítomných. Návštěvník z vesmíru by dospěl k závěru, že umělé nehty jsou stejně důležité jako překližkové desky dva a půl metru na metr.

Turnerová měla pořád otevřený plán města. Pravila: „Kancelář je na Vineland Avenue, dva bloky severně od dálnice. Tak zahni doleva na Burbank Boulevard, Vineland pak bude napravo a potom je to už jenom kousek. Nikdo nezná tohle auto, ale nemůžeme si dovolit projet kolem víc než dvakrát.“

Reacher se tedy opět rozjel, zabočil a vydal se po Vinelandu, jako každý jiný řidič, ani plíživě a pátravě, ani rychle a agresivně, jenom se přidal k dalším anonymním vozidlům putujícím slunečním ránem. Turnerová upozornila: „Teď to bude, po pravé straně, další blok. Vidím vepředu parkoviště.“

Reacher ho také zahlédl. Bylo to ale společné parkoviště, ne místa na stání vyhrazená pouze pro právníka. Protože blok tvořila jedna dlouhá nízká budova se zkosenou střechou, krytým chodníkem a stěnami natřenými barvou, kterou Reacher považoval za unikátní béžovou typickou pro Valley, obdobně jako tělový make-up z filmů. Budova byla po délce rozdělená do šesti samostatných podniků. Patřilo k nim parukářství, prodejna křišťálového skla, zdravotnické pomůcky, bufet a daňový poradce Se Habla Español. Právník Candice Daytonové se zabydlel mezi křišťálovými koulemi a elektrickými vozíky. Parkoviště bylo osm míst hluboké, táhlo se podél celé budovy a sloužilo pro všechny obchody dohromady. Zákazníci mohli patrně zaparkovat, kde se jim chtělo.

Parkoviště bylo do půlky plné a většina aut vypadala na první pohled nevinně, většinou čistá a zářící v neúnavném slunci, pár poskládaných v nahodilých úhlech, jako by si zákazníci jen na chvíli odskočili zařídit nejnutnější. Reacher předtím dlouho přemýšlel, v jakém autě by mohli žít dva lidé, a došel k závěru, že by potřebovali přinejmenším starodávné kombi nebo moderní SUV se sklápěcím zadním sedadlem a dostatkem prostoru, aby se tam vešla matrace. Výhodou by byla tmavá okna po stranách a vzadu. Představám by odpovídal starý buick roadmaster nebo nový chevy suburban, až na to, že každý, kdo by se chystal bydlet v autě a vlastnil nový chevy suburban, by určitě přišel na nápad, že ho prodá, koupí si starý buick roadmaster a zbytek peněz si nechá na horší časy. Tak se rozhlížel hlavně po starých kombi, nejspíš zaprášených, na měkkých kolech a sesedlých, jak tam stála už dlouhou dobu.

Žádné takové vozidlo však nezahlédl. Většina aut působila zcela normálně a tři až čtyři byla natolik nová a neurčitá, že mohla pocházet z půjčovny na letišti, kterou by určitě využil Espin a sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie, a dvě až tři natolik podivná, že se mohlo jednat o úlovky, které zabavila FBI pro práci v utajení. Stíny, sluneční záře a zabarvená okna znemožňovaly pohled dovnitř. Nešlo pořádně zjistit, jestli tam někdo nesedí.

Reacher pokračoval dál, stejnou rychlostí, stejným směrem a vyjel opět na dálnici, protože měl pocit, že náhlou otočkou nebo jakýmkoliv jiným atypickým manévrem by na sebe upozornil. Opsali stejný pomalý trojúhelník, vynořili se opět v Lankershimu a zastavili v ústí stejné příčné ulice, kde si připadali dostatečně neviditelní z jihu a bezpečně vzdálení.

„Chceš se podívat ještě jednou?“ zeptala se Turnerová.

„To není třeba,“ odmítl Reacher.

„Tak co dál?“

„Můžou být kdekoliv. Nevíme, jak vypadají ani jaké auto vlastní. Takže nemá cenu jezdit po okolí. Potřebujeme, aby nám právník pověděl, kde žijí. Pokud to ovšem ví. Třeba se přesouvají z místa na místo.“

„To je dobrý nápad, ale jak to chceš udělat?“

„Mohl bych mu zavolat nebo požádat Edmondsovou, aby mu zavolala za mě, ale právník řekne, že se bude všechno vyřizovat písemně a k setkání dojde u něj v kanceláři. Nemůže si dovolit prozradit, kde žijí, někomu tak zaujatému, jako jsem údajně já. Bude předpokládat, že jakýkoliv kontakt s mou osobou by skončil buď oplzle, nebo násilnicky. Základní profesionální zodpovědnost. Mohl by skončit s milionovou žalobou na krku.“

„Tak co podnikneme?“

„Udělám to, co dělají všichni chlapi, když nemají nic lepšího na práci.“

„Což je co?“

„Objednám si prostitutku.“

Rozjeli se, zamířili znovu na sever, našli bistro prodávající hamburgery, dali si tam kávu a Reacher prostudoval jisté údaje ve Zlatých stránkách, které si půjčil od majitele. Pak se vydali opět na cestu, až k motelu u jednoho z parkovišť pro dlouhodobé stání u letiště Burbank. Neubytovali se. Zůstali v autě a Reacher vytočil číslo, které si zapamatoval. Ozvala se žena s cizím přízvukem. Podle hlasu středního věku a ospalá.

Reacher se zeptal: „Jak se jmenuje vaše nejlepší americká holka?“

Cizinka sdělila: „Emily.“

„Kolik stojí?“

„Tisíc za hodinu.“

„Je teď volná?“

„Samozřejmě.“

„Může se jí platit kreditní kartou?“

„Ano, pak ale stojí tisíc dvě stě za hodinu.“

Reacher nic neřekl.

Cizinka dodala: „Stihne to k vám do třiceti minut a nebudete litovat jediného centu. Jak si přejete, aby byla oblečená?“

„Jako učitelka základní školy,“ poručil si Reacher. „Rok po univerzitě.“

„Nedosažitelná vzorná dívka? Ty jsou hodně žádané.“

Reacher se představil jako Pete Lozano a udal adresu a jméno motelu za zády.

„To je ten motel vedle letištního parkoviště?“ ujistila se cizinka.

„Ano,“ potvrdil Reacher.

„Ten hodně používáme. Emily ho snadno najde.“

Reacher ukončil hovor, pohodlně se s Turnerovou usadili a čekali. Nemluvili, nic nedělali, jen se dívali předním sklem.

Turnerová se po deseti minutách zeptala: „Jsi v pořádku?“

Reacher odpověděl: „Moc ne.“

„Co ti schází?“

„Sedím tady a prohlížím si čtrnáctileté dívky. Připadám si jako pedofil.“

„Už ti některá přišla povědomá?“

„Zatím ne.“

Čekali celkem třicet pět minut a pak zazvonil Reacherovi telefon. Nevolala cizinka, aby se omluvila, že má Emily zdržení, ale kapitán Edmondsová. Zněla, jako by měla zprávu na první stránku všech novin. Reacher naklonil telefon a Turnerová k němu přistrčila hlavu, aby také slyšela. Edmondsová oznámila: „Právě jsem dostala tu složku AM 3435. Před pěti minutami. Musím přiznat, že jsem ji musela dost uhánět.“

„A co v ní je?“ vychrlil Reacher.

„Vážně, majore, rádo se stalo, není vůbec zač. S nesmírným potěšením jsem to pro vás udělala. S nadšením jsem kvůli vám riskovala vstup na území, kam by se odvážil jen málokterý kapitán z vojenské prokuratury.“

„Ach, děkuju. Omlouvám se. To jsem měl říct jako první.“

„Pár věcí vám musím objasnit. Jsme už v Afghánistánu přes deset let a v té souvislosti je číslo 3435 poměrně nízké. Nejnovější čísla přesahují sto tisíc. Což znamená, že složka toho muže vznikla před nějakým časem. Řekla bych, že tak před sedmi lety. A nejsou do ní zanesené žádné podstatné nové informace. Nic, co by přesahovalo běžnou rutinu. Protože je to dost obyčejný muž. Dokonce nudný. Na první pohled bezvýznamný pasák ovcí.“

„Jak se jmenuje?“

„Emal Gholam Zadran. Je mu čtyřicet dva a je nejmladší z pěti bratrů, kteří jsou všichni naživu. Považují ho za černou ovci a ostudu rodiny. Všichni starší bratři jsou slušní, poctiví pěstitelé máku obhospodařující rodinnou farmu stejně jako tisíc let před nimi jejich předci, velice tradičním způsobem, skromně a v malém měřítku. Ale mladý Emal očekával od života něco víc. Vyzkoušel spoustu věcí a ani v jedné neuspěl. Jeho bratři mu prominuli, přijali ho zpátky, a pokud je známo, žije teď nedaleko od nich v kopcích, nedělá nic ani trochu produktivního a uzavřel se do sebe.“

„Proč ta složka před sedmi lety vznikla?“

„Byla to jedna z věcí, které vyzkoušel a neuspěl.“

„Což bylo?“

„Nepodařilo se nám nic dokázat, jinak bychom ho zastřelili.“

„Co se nepodařilo dokázat?“

„Prý si to vyzkoušel jako podnikatel. Kupoval od desáté horské divize ruční granáty a prodával je Tálibánu.“

„Kolik za ně dostal?“

„To v té složce nestojí.“

„Nic se nedokázalo?“

„Dělali, co mohli.“

„Proč ho přesto nezastřelili?“

„Reachere, mluvíte s vojenskou právničkou. Nic se nedokázalo a žijeme ve Spojených státech amerických.“

„Co kdybych nemluvil s právničkou?“

„Pak bych řekla následující. Nic se nedokázalo a právě tou dobou jsme patrně líbali Afgháncům zadek a doufali, že si v blízké budoucnosti sami sestaví civilní vládu a my budeme moct vypadnout z toho pekla. Za takové atmosféry by bylo zastřelení domorodce, kterému nic nedokázal ani náš pečlivý vojenský právní systém, kontraproduktivní. Jinak bychom ho určitě zastřelili.“

„Na vojenskou právničku jste pěkně chytrá,“ pravil Reacher.

A potom ukončil hovor, protože přijel taxík, vystoupila z něj dívka a zamířila k motelu. Byla úžasná. Mladá, světlovlasá, svěží a plná energie. A zvláštním způsobem dychtivá, jako by do konce života nechtěla dělat nic jiného než zachraňovat svět. Vypadala jako učitelka základní školy jeden rok po univerzitě.

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

DÍVKA MINULA RECEPCI a pak se zastavila, jako by nevěděla, kam jít. Znala jméno, ale ne číslo pokoje. Turnerová stáhla okýnko a zavolala: „Jste Emily?“

Přesně takhle si to s Reacherem nacvičili. Rozhodně je divné, když na motelovém parkovišti osloví prostitutku z auta žena. Je tím jasné, že navrhuje bizarní hrátky ve třech. Ale ještě podivnější by bylo, kdyby stejnou otázku položil muž. Takže bylo na Turnerové, aby se zeptala, a dívka odpověděla: „Ano, jsem Emily.“

Turnerová oznámila: „Jsme vaši zákazníci.“

„Je mi líto. To mi neřekli. Dvojice stojí víc peněz.“

„Vím, že jste tohle asi už slyšela, ale chceme si jenom popovídat. Dáme vám dva tisíce dolarů za hodinu času. Všichni tři při tom zůstaneme oblečení.“

Dívka popošla směrem k autu, ale ne moc blízko, sklonila trochu hlavu, podívala se do otevřeného okýnka a zeptala se: „O co přesně jde?“

Reacher objasnil: „Máme pro vás hereckou roli.“

Zbytek rozhovoru pokračoval venku, aby situace nepůsobila tak hrozivě. Reacher s Turnerovou se opírali o bok auta a Emily stála metr od nich, aby mohla v případě nouze utéct. Ale neutekla. Protáhla škvírou svého iPhonu Lozanovu kartu Amex, a jakmile viděla, že může provést bankovní operaci, oznámila: „Nedělám porno.“

Reacher ji ujistil: „Nechceme po vás porno.“

„Tak o jakou hereckou roli se jedná?“

„Jste herečka?“

„Jsem prostitutka na telefonu.“

„Začínala jste jako herečka?“

„Chtěla jsem být herečka.“

„Umíte hrát různé postavy?“

„Myslela jsem si, že to právě dělám. Hraju naivní mladou idealistku, která je po dlouhém přemlouvání ochotná udělat cokoliv, aby zachránila svou školu. Nebo si možná chci půjčit sekačku na trávu od jednoho z tatíků ze sdružení rodičů a učitelů. Nejčastěji ale hraju přijímací pohovory. Předvádím, jak zapálená bych byla pro firmu, kdyby mě přijali.“

„Takže jste skutečně herečka.“

„Hraju celou dobu. Jako třeba právě teď.“

„Potřebuju, abyste zašla za sekretářkou v jedné právnické firmě a vemluvila se jí do přízně.“ Reacher objasnil, co potřebuje. Emily nepožadovala vysvětlení, proč to po ní chce. Reacher poradil: „Kdybyste měla možnost, vyberte si mateřský typ. Taková sekretářka projeví soucit. Jde o matku, která tře bídu s nouzí. Řekněte, že paní Daytonová je kamarádka vaší tety, půjčila vám nějaké peníze, když jste chodila na školu, pomohla vám tím udržet se nad vodou, a vy byste jí ty peníze teď ráda vrátila. A chtěla byste se s ní setkat, abyste jí mohla poděkovat osobně. Něco na ten způsob. Klidně si napište vlastní scénář. Sekretářky ale nesmějí prozradit adresu klientů. Mají to výslovně zakázané. Takže to bude vaše oscarová role.“

„Komu tím ublížím?“

„Nikomu. Naopak.“

„Za dva tisíce dolarů? O něčem takovém jsem ještě neslyšela.“

„Jestli ta osoba existuje, dostane se jí pomoci. Pokud neexistuje, jedině se mi uleví. Nikdo nebude tratit.“

Emily opáčila: „Nejsem si jistá, jestli se mi do toho chce.“

„Vzala jste si peníze.“

„Za hodinu svého času. S radostí tady postojím a můžeme si povídat. Nebo můžeme nastoupit do auta. Svléknu se, jestli chcete. Tak to obvykle chodí.“

„Co takhle pět set dolarů v hotovosti navíc? Jako spropitné. Až se vrátíte.“

„Co takhle sedm set?“

„Šest set.“

Emily prohlásila: „A Oscara dostává… Emily.“

Nedovolila, aby ji odvezli. Chytrá holka. Slova nic neznamenají. Dlouhá předmluva mohla sloužit jen k rozdmýchání perverzní fantazie a její nahé tělo by pak našli za tři dny pohozené v příkopu. Tak jí dali adresu, dvacet dolarů a Emily nasedla do taxíku. Reacher s Turnerovou pozorovali, jak odjíždí, a pak nastoupili do range roveru a čekali.

Turnerová prohlásila: „Podívej se pravdě do očí, Reachere. AM 3435 je Emal Zadran, který kupoval výzbroj Armády Spojených států a prodával ji v horách místním kmenům. A Peter Lozano a Ronald Baldacci patří k rotě, jejímž úkolem je dodávat tu samou výzbroj do hor a odvážet ji zpátky. Nepřijde ti až ohlušující, s jakým cvaknutím do sebe zapadly jednotlivé kousky skládačky?“

„Výzbroj Spojených států kupoval a prodával před sedmi lety.“

„A potom nám zmizel z radaru. Protože se zlepšil. Vypracoval se na špičku. Teď je šéf, na kterého se všichni obrací. Vydělává pro někoho majlant. Jinak to nejde. Protože proč jinak by se ho snažili tak usilovně utajit?“

„Máš patrně pravdu.“

„Potřebuju, abys vyjádřil svůj upřímný názor. Nejenom nemastný neslaný souhlas. Jsi můj výkonný důstojník.“

„To jsem povýšil?“

„Nové rozkazy.“

„Myslel jsem to vážně, mohla by to být pravda. Informátor ho nazval starším kmene. Což mi přijde jako dost vysoké postavení. Úctyhodné. A černá ovce, která sedí v horách a nic nedělá, si nezasluhuje moc úcty. Spíš by se na ni dívali jako na vesnického idiota. Rozhodně by si jí nevážili. Takže chytrák Emal pro někoho něco dělá. Na celé teorii se mi nelíbí jedině tým A aktivní v Severní Karolíně, když se všechno odehrává v Afghánistánu. Možná ale hraje důležitou roli. Protože jestli se nemýlíš, přichází domů spousta peněz. Nejspíš jsou jich plné náklaďáky. Obrovské, hmatatelné množství. Takže ano, potřebují tým v Severní Karolíně. Ale ne proto, aby přebíral zbraně. Přebírá peníze.“

Romeo zavolal Julii a oznámil: „Situace se pořád zhoršuje.“

Julie se zeptala: „V jakém směru?“

„Právě použili Lozanovu kartu Amex. Vyhodili dva tisíce dolarů za společnici. Víš, co to znamená?“

„Nudí se?“

„Existuje jediný druh společnic, které u sebe nosí čtečku karet, a to jsou prostitutky. Dělají si z nás legraci. Věnovali by ty peníze bezdomovcům, kdyby měli bezdomovci telefony se čtečkami karet. Nebo vůbec nějaké telefony.“

„Což nemají.“

„A Reacherova právnička získala Zadranovu kompletní složku, zhruba před hodinou. Takže je všechno venku.“

„Děláš si příliš velké starosti.“

„Z té složky vyplývá jasná souvislost. Člověk nemusí být génius, aby na ni přišel.“

„Nebo si děláš starosti příliš brzy,“ odvětila Julie. „Ještě jsi neslyšel dobré zprávy.“

„Ty snad nějaké máš?“

„Naši kluci je právě viděli, jak projeli kolem právníkovy kanceláře. V černém, dvacet let starém range roveru. S tmavými okny, takže nemohli přesně určit, kolik v něm sedí lidí, ale nabyli silného dojmu, že dvě osoby, jedna hodně velká a jedna malá.“

„Kdy to bylo?“

„Před necelou hodinou.“

„Projeli jenom jednou?“

„Zatím. Patrně vyrazili na průzkum.“

„Je to hodně rušné místo?“

„Je to nákupní středisko s obchody uspořádanými v řadě. Je tam lidí jako při průvodu u příležitosti 4. července.“

„Kam jeli potom?“

„Najeli na dálnici. Nejspíš udělali obchvat. Asi se zdržují o několik bloků dál na severu.“

„Můžeme něco udělat?“

„Ano, myslím, že můžeme. Chovali se u té kanceláře nadmíru opatrně. Musí vědět, že po nich jde vojenská policie a FBI. A nemůžou se tam nic dozvědět. Právník by tím porušil veškerá profesní pravidla. Pochybuju, že by se k té kanceláři ještě vrátili. Takže bychom jedině mrhali silami, kdybychom ji nechali dál hlídat. Nemůžeme je tam propást, protože se tam už neukážou. Jasné jako facka. Bude daleko lepší, když použijeme naše kluky jinde. Když jim přidělíme aktivnější roli. Je to jenom návrh.“

„Souhlasím,“ potvrdil Romeo. „Pusť je ze řetězu.“

Reacher a Turnerová zabíjeli čas úvahami, jaký druh munice by se dal prodat za spoustu peněz a vešel by se na korbu pick-upu. Ty úvahy je naplňovaly beznadějí, protože jim připadalo, že se obě kategorie naprosto vylučují. Bomby MOAB jsou zlověstné hruškovité válce s ploutvemi, skoro deset metrů dlouhé a metr dvacet široké. Bezpilotní letouny stojí třicet sedm milionů dolarů za kus, ale mají téměř dvacetimetrové rozpětí křídel. A bez dálkového ovládání jsou to pitomé kusy kovu. A všechna dálková ovládání jsou v Texasu nebo na Floridě. Pušky, pistole a ruční granáty nemají na druhou stranu takovou hodnotu. Beretta M9 stojí v obchodě zhruba šest set dolarů. Použitá tak čtyři sta, a to na ulici nebo v horách, kde jsou menší mimořádné výdaje a náklady. Takže by se jich muselo prodat tři sta až čtyři sta, aby pokryly sto tisíc riskantně převedených na Kajmanské ostrovy. A dokonce i armáda by si všimla, že se jí ztrácejí zbraně po tisících.

Reacher s Turnerovou k ničemu nedospěli.

Pak se vrátila Emily.

PADESÁTÁ KAPITOLA

EMILY VYSTOUPILA Z TAXÍKU, stejně jako poprvé, pořád ve své roli, zářící a naivní. Došla spěšně k autu a zastavila se na svém původním místě, metr a půl od okýnka Turnerové. Turnerová stáhla okýnko a Emily si postěžovala: „Mám kvůli tomu špatné svědomí.“

„Proč?“ zeptal se Reacher.

„Byla to hodná ženská. Zneužila jsem její dobroty.“

„Úspěšně?“

„Mám tu informaci.“

„Kde žije?“

„Dlužíte mi šest set dolarů.“

„Ne po formální stránce. Je to spropitné, dar mimo hlavní smlouvu. Nejedná se o dluh.“

„Snažíte se teď vykroutit?“

„Ne. Jsem jenom od přírody pedant.“

„Říkejte tomu, jak chcete, ale mám u vás šest set dolarů.“

Těch šest set dolarů zaplatil Ronald Baldacci, ze svitku dvacetidolarovek v peněžence. Reacher je podal Turnerové a Turnerová je podala okýnkem Emily. Emily se na ně podívala a podotkla: „Vypadá to, jako bychom obchodovali s drogami.“

„Kde žije?“ zopakoval Reacher otázku.

Emily udala kompletní adresu i s číslem domu.

Reacher se podivil: „To musí být nějaký prázdný pozemek. Vydělává si někdo pronajímáním míst k stání?“

„Nevím.“

„Jaká panovala v kanceláři atmosféra?“

„Hodně pracovní. Neřekla bych, že paní Daytonová je na seznamu jejich priorit.“

„Děkuju, Emily,“ opáčil Reacher. „Rád jsem vás poznal. Přeju hezký den.“

„To je všechno?“

„Co by podle vás mělo ještě přijít?“

„To se mě nezeptáte, proč dělá hezká dívka jako já takovou práci? Nedáte mi radu do budoucna?“

„Nedám,“ odmítl Reacher. „Mé rady by neměl nikdo poslouchat. A přijde mi, že se vám nevede špatně. Tisíc dolarů za hodinu je slušný výdělek. Znám lidi, kteří se nechají zneužívat za dvacku.“

„Kdo?“

„Většinou lidé v uniformě.“

Plán města odhalil, že místo, kde žije paní Daytonová, leží jižně od Ventura Freeway, v sousedství bezejmenné oblasti. Ne přímo v Universal City, ne přímo ve West Toluca Lake, rozhodně ne v Griffith Park a moc daleko na to, aby se jí mohlo říkat North Hollywood. Reacher usoudil, že to bude ta správná čtvrť. Lidé se tam rychle střídají, lhostejně přicházejí a odcházejí, otvírají tam nové podniky a rychle zase zavírají. Proto tam bude spousta prázdných budov a parkovišť, která sloužila zaměstnancům již teď zkrachovalých firem. Znamenalo to jet opět na jih po Vinelandu, kolem právnické kanceláře, přes Ventura Freeway, a čtvrť se pak nacházela napravo. To byla nejlepší cesta.

Turnerová upozornila: „Musíme počítat s tím, že vojenská policie a FBI mají stejnou informaci.“

„O tom nepochybuju,“ potvrdil Reacher. „Tak to uděláme stejně jako u té právnické kanceláře.“

„Jednou okolo.“

„Což by pro některé z nich mohlo být druhé projetí, protože určitě kolují sem a tam. Mezi tou čtvrtí a právnickou kanceláří. Nemůžou nechat ani jedno místo bez dozoru.“

„Co když je to úzká ulička nebo jednosměrka?“

„V tom případě změníme plán. Najdeme nějaký jiný způsob.“

„A i v nejlepším případě se jenom podíváme. Nikoho nepozdravíme, s nikým se nesetkáme. Nejdřív musíme místo náležitě dlouho pozorovat, pokud by vůbec k něčemu takovému mělo dojít.“

„Souhlas.“

„I kdyby ti vyběhla v ústrety nejroztomilejší čtrnáctiletá holka na světě, s podomácku vyrobeným mávátkem Vítej domů, tati v ruce. Protože by to mohla být nesprávná čtrnáctiletá dívka, která má úplně jiného tatínka.“

„Souhlas,“ zopakoval Reacher.

„Slib mi to ještě jednou.“

„Nikoho nepozdravíme, s nikým se nesetkáme.“

Nevydali se po Vineland Avenue. Nechtěli jet kolem právnické kanceláře. Pro některé pozorovatele by to bylo druhé projetí, naprosto bezdůvodné, a kdyby vyšlo špatně kolování, z druhého projetí by se mohlo stát třetí. A třikrát je už moc. Většina lidí si napotřetí všechno zapamatuje. To věděl Reacher ze zkušenosti. I když si neuvědomují, že danou věc vnímají. Může to být cokoliv. Zakoktání ve stejném slově, když si povídáte s přítelem. Stejný člověk, kterého zahlédnete jen koutkem oka. Stejné auto, stejná dodávka rozvážející květiny, stejný kabát, pes, boty nebo procházka.

Opsali oblouk po směru hodinových ručiček, nejdřív na východ, pak na jih, a dálnici přetnuli kousek napravo od přímé linky. Potom zastavili u chodníku. Cílová čtvrť se nacházela vepředu na pravé straně. Tvořila ji změť nízkých budov, betonových obrubníků a úzkých pruhů trávy, ze které trčely asfaltem natřené sloupy s desítkami drátů, z nichž některé byly silné jako Reacherovo zápěstí. Za nimi se mačkaly bungalovy, řadové domky, obchody a bodega. Jasně bylo vidět i jedno nehtové studio a zaparkovaný pick-up. A spousta basketbalových košů, branek na pozemní hokej, dále talíře satelitních antén velké jako vířivky s teplou vodou a zaparkovaná auta.

„To nevypadá moc dobře,“ postěžovala si Turnerová.

Reacher přikývl, protože to opravdu nevypadalo dobře. Domy stály těsně u sebe, uličky byly úzké, a kdyby se jimi vydali, museli by zastavovat, rozjíždět se a vyhýbat jedné překážce za druhou. Mluvili by o štěstí, kdyby jeli rychleji než krokem.

Prohlásil: „Ty jsi velící důstojník.“

Turnerová opáčila: „Ty jsi výkonný důstojník.“

„Já říkám jdeme do toho. Rozhodnutí ale záleží na tobě.“

„Proč do toho chceš jít?“

„Situace nevypadá dobře, není ale zase tak zlá. Mohla by se obrátit v náš prospěch. Vojenská policie a FBI nevědí, jaké máme auto. Tohle je podle jejich názoru jenom stará rachotina s tmavými okny. Žádné takové vozidlo nehledají.“

„Hledají ho ale možná muži z auta s promáčknutými dveřmi. Dostává se jim aktuálních informací. Je dost dobře možné, že už vědí, jakou kartou jsme zaplatili v půjčovně a jaké auto jsme si půjčili.“

„To nevadí,“ nenechal se vyvést z rovnováhy Reacher. „Nemůžou nám nic udělat. Ne tady. Ne před očima vládních svědků. Musí vědět, že se sem dostavila i vojenská policie a FBI. Je to dokonalá Hlava 22. Nezbyde jim nic jiného než se smířit s osudem a zůstat sedět na zadku.“

„Možná se vydají za námi. Vojenské policii a FBI nepřijde podezřelé, když se dá do pohybu další auto.“

„To máš pravdu. Ale jak jsem už řekl. Nevýhoda se může obrátit ve výhodu. Zabili bychom tím dvě mouchy jednou ranou. Podívali bychom se, kde žije paní Daytonová, a vylákali bychom naše chlapy na místo, které vybereme. V každém případě bychom odvedli dobrou práci. Ale mluvím pouze z pohledu výkonného důstojníka. Je to tvoje rozhodnutí. Proto vyděláváš takovou hromadu peněz. Skoro stejně jako učitelé na střední škole.“

Turnerová nic neřekla.

Nakonec rozhodla: „Dobře, jdeme do toho.“

Podívali se do mapy a Reacher si v hlavě zopakoval odbočky. Doprava, doleva, doprava a v té ulici údajně žije. Podle čísla se ten pozemek nachází někde uprostřed. Turnerová připomněla: „Jenom se podíváme. Nikoho nepozdravíme, s nikým se nesetkáme.“

„To už jsem pochopil,“ opáčil Reacher.

„Žádné výjimky.“

„Rozkaz, paní.“ Reacher se odlepil od chodníku, dojel k první odbočce, otočil volantem a ocitl se v sousedství paní Daytonové. První ulice byla napůl obytná a napůl komerční a dalo se jí sotva projet. Před obchodem s potravinami stála dodávka z pekárny, na chodníku se válelo dětské kolo a opodál se naklánělo na špalcích auto bez kol. Druhá ulice se mu líbila o něco víc. Také úzká, ale rovnější a bez většího nepořádku. Po padesáti metrech se začala zvyšovat její úroveň. Obě strany lemovaly malé domky. Ne luxusní, ale udržované. Některé měly nové střechy, některé natřenou omítku a některé zdobily rostliny v betonových květináčích. Obyčejní lidé, kteří se snaží a daří se jim udržet se nad vodou.

Pak přišla poslední odbočka doprava a úroveň se ještě zvýšila. Ale ne do závratných výšek. Před Reacherem se otevřela dlouhá rovná ulice. V dálce za drátěným plotem zřetelně prosvítala stojednička. Po obou stranách stála jednotná zástavba, domky postavené na konci čtyřicátých let minulého století pro americké vojáky. Vydržely i po šedesáti letech. Některé dobře udržované, některé zrenovované, některé rozšířené, ale ostatní spíš ošuntělé. U většiny stála na příjezdových cestách auta a u většiny další u chodníku. Celkem tolik, že by se jich do jednoproudové ulice už víc nevešlo.

Pomalý a kostrbatý postup.

Turnerová oznámila: „FBI po pravé straně.“

Reacher přikývl a nic neřekl. Jedno z aut u obrubníku byl chevy Malibu, zhruba dvacet metrů daleko, obyčejně stříbrný, bez zvláštních doplňků, s umělou hmotou tam, kde by měl být chrom, a se dvěma krátkými anténami přilepenými na zadní okýnko. Za volantem seděl muž v bílé košili. Neoznačené vozidlo, ale bez velké snahy zakrýt jeho skutečnou identitu. Proto nejspíš dohlížitel, který se jen na chvíli zastavil, aby zkontroloval morálku a pozvedl na duchu. Nejspíš muže, který parkoval přímo za ním.

Reacher upozornil: „Podívej se, co stojí před ním.“

Stál tam civilní hummer H2, široký, vysoký, obrovitý, celý nablýskaně černý a pochromovaný, s velikánskými koly a mrňavými pneumatikami připomínajícími černé gumičky.

„Asi tak osm let starý,“ usoudila Turnerová. „Zabavili ho kvůli kokainu ve dveřích nebo proto, že ho někdo využíval k nekalým účelům nebo jím převážel kradené zboží. Pak ho dovybavili, aby ho mohli používat k pozorování. Což je, co se týče nenápadnosti, trochu padlé na hlavu, ale vládní organizace jsou už takové.“

A dvacet metrů před hummerem se choulilo malé bílé autíčko zaparkované u opačného chodníku směrem dopředu, čisté a neutrální, téměř nové a neosobní. Zcela určitě z půjčovny na letišti. Sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie. Nějakého chudáka poslali turistickou třídou na LAX a dali mu jen na nejnutnější v Hertzu nebo Avisu. Rozhodně měl nejhorší auto ze všech pozorovatelů.

„Vidíš?“ zeptal se Reacher.

Turnerová vedle něj přikývla. „A teď víme, kde je ta adresa. Přesně napůl mezi předním nárazníkem hummeru a tou bílou hračkou. Lstivé, nemáš pocit?“

„Jako obvykle.“ Reacher četl čísla domů. Pozemek, který hledali, se musel každou chvíli vynořit po levé straně, asi tak po třiceti metrech, pokud vládní vozidla provedla správně triangulaci. Zeptal se: „Vidíš ještě někoho jiného?“

„Těžko říct,“ odpověděla Turnerová. „V každém z těch aut by mohl někdo sedět.“

„Doufejme,“ odvětil Reacher. „Nejvíc by mi vyhovovali dva chlapi.“

Jel dál, pomalu a opatrně, a počítal s odchylkami. Řízení starého range roveru bylo trochu uvolněné a vyviklané. Dalo se dosáhnout přesnosti tak na patnáct centimetrů. Minul stříbrné malibu a podíval se doprava dolů. Bílou košili zdobila kravata. Rozhodně FBI. Patrně jediná kravata na třech čtverečních kilometrech. Následoval hummer. Za volantem dřepěl světlovlasý běloch. S vlasy vyholenými vojensky po stranách až skoro k temeni hlavy. Patrně první vojenský sestřih v pasácky vyšňořeném H2. Vláda. Na beton.

Pak pohlédl Reacher doleva a začal odpočítávat čísla. Nebyl si jistý, co čeká. V podstatě nějakou proluku. Pozemek jiný než okolní. Třeba nějaký dům se zatlučenými okny, protože majitel nesplatil hypotéku, vyhořelou ruinu, barabiznu srovnanou se zemí nebo úplně prázdné místo, protože tam žádný dům nikdy nebyl postaven. S velkým starým autem zaparkovaným ve stínu sousedů. Možná buick Roadmaster.

Na pozemku, jehož adresu jim dala Emily, však stál dům jako všechny ostatní. Vůbec ničím se nelišil, neměl zabedněná okna kvůli nesplacené hypotéce, nevyhořel ani ho nesrovnali se zemí. Byl to prostě obyčejný dům na obyčejném pozemku. Na příjezdové cestě stálo auto, ale nebyl to buick Roadmaster. Bylo to dvoudveřové kupé z dovozu, vyšisovaně červené, poměrně staré a ještě menší než bílé autíčko vojenské policie. Rozhodně by v něm nemohli spát dva lidé. Ani náhodou. Samotný dům měl jedno podlaží, horní nástavbu, okno vlevo a vpravo v přízemí a nové podkrovní okno nad modrými vstupními dveřmi.

A z modrých dveří vycházela dívka.

Asi tak čtrnáctiletá. Možná patnáctiletá.

Světlovlasá.

A vysoká.

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

TURNEROVÁ NAKÁZALA: „Nezastavuj,“ ale Reacher přesto zabrzdil. Nemohl si pomoct. Dívka se protáhla kolem zaparkovaného kupé a vyšla na chodník. Měla na sobě žluté tričko, modrou džínovou bundu, velké plandavé černé kalhoty a žluté tenisky bez ponožek a tkaniček. Byla štíhlá, s dlouhýma rukama a nohama, vytáhlá a hubená, s vlnitými vlasy barvy letní slámy rozdělenými uprostřed pěšinkou. Spadaly jí do poloviny zad. Obličej se jí ještě nestačil jako u všech teenagerů zformovat, ale měla modré oči, výrazné lícní kosti a ústa nastavená do ironického poloúsměvu, jako by byl její život plný drobných nepříjemností, ke kterým je nejlepší přistupovat s trpělivostí a dobrou vůlí.

Vykročila na západ, směrem od nich.

Turnerová nařídila: „Oči dopředu, Reachere. Dupni na plyn, projeď kolem ní a nezastavuj. Dojeď na konec ulice. Ber to jako rozkaz. Zjistíme, jestli je to ona, a pokud je to ona, poradíme si s tím, ale později.“

Tak se Reacher opět rozjel, nejprve krokem a potom přidal na rychlost běhu. Dívku minul, když procházela kolem bílého autíčka vojenské policie. Vůbec ji to auto nezarazilo. Patrně nevěděla, že je tam kvůli ní. Asi jí to neřekli. Protože co by jí měli říct? Nazdar, slečno, přijeli jsme zatknout tvého otce. Kterého jsi nikdy nepoznala. Pokud se vůbec objeví. Právě se dozvěděl, že existuješ.

Reacher se díval jedním okem do zrcátka a sledoval, jak se dívka zmenšuje. Pak zastavil na křižovatce do tvaru T, zahnul doleva, podíval se ještě jednou do zrcátka, přidal plyn a dívka zmizela.

Nikdo za nimi nevyrazil. Po sto metrech zastavili u chodníku, ale ulice zůstávala prázdná. Což teoreticky znamenalo mírné zklamání. Reacher ho ale moc nevnímal. Chlápky z promáčknutého auta odsunul až na samý okraj problémů, na kilometry daleko.

Postěžoval si: „Řekli mi, že žijí v autě.“

„Její máma možná sehnala novou práci. Nebo nového přítele.“

„Zahlédla jsi nějaké dobré místo na pozorování?“

„Nic, co by vyhovovalo.“

„Možná bychom se měli připojit k davu a zaparkovat v ulici. Nic by nám nehrozilo, dokud bychom nevystoupili z auta.“

„Mám lepší nápad,“ sdělila Turnerová. Podívala se do mapy a pak z okýnka range roveru, rozhlédla se kolem dokola, zaklonila hlavu a pátrala po pahorcích či nějakém výhodném vyvýšeném místě. Těch se dala najít spousta na jihu, kde se ze smogu zvedaly Hollywood Hills, ale ty se ztrácely příliš v dálce a z jihu by stejně nebylo vidět na přední část domu. Nakonec ukázala mírně na severozápad na nájezd, kde se v motanici jiných dálnic setkávaly stotřicetčtyřka se stojedničkou. Zvedal se vysoko do vzduchu a jeho oblouk opisoval ladnou křivku nad celým sousedstvím. Turnerová navrhla: „Mohli bychom sehrát poruchu, jestli má ten nájezd krajnici. Přehřátý motor nebo něco podobného. U tohohle auta by to rozhodně působilo věrohodně. Můžeme tam zůstat stát hodiny. FBI neposkytuje asistenční službu motoristům. A kdyby u nás zastavilo losangeleské policejní oddělení, řekneme, že už je všechno v pořádku, motor už vychladl a právě odjíždíme.“

„Všimne si nás důstojnický zástupce Espin,“ namítl Reacher. „Bezesporu prozkoumal celý terén. Jestli tam nahoře zahlédne jakékoliv zaparkované vozidlo, pustí se do vyšetřování.“

„Dobře, jestli u nás zastaví jakékoliv jiné auto než označené vozidlo losangeleské policie, okamžitě vypadneme, a kdyby to byl Espin, setřeseme ho v divočině Burbanku.“

„Setřeseme ho ještě daleko před Burbankem. Vsadím se, že mu v půjčovně dali čtyřválec.“

Nejdřív se vydali najít zastavárnu, protože potřebovali hodnotný předmět, na krátkou dobu, rychle, aniž by si je někdo zapamatoval, a chystali se za něj zaplatit ukradenou kreditní kartou. Takže nejlépe vyhovovalo zboží z druhé ruky. Dojeli po vedlejší silnici do West Hollywoodu, vybrali si jednu z mnoha zastaváren a Reacher požádal: „Ukažte mi svůj nejlepší dalekohled.“

Majitel jich měl mnoho na výběr, většinou staré. Což dávalo smysl. Reacher byl přesvědčený, že za časů jeho otce se dalekohledy kupovaly, protože se to slušelo. Alespoň jeden vlastnila každá rodina. Stejně jako encyklopedii. Nikdo je nepoužíval. Podobné to bylo s osmimilimetrovými kamerami s pohonem na pero, pokud velel rodině plukovník nebo vyšší šarže. Bylo je ale nutné mít. Patřilo to ke svatým povinnostem hlavy rodiny. Hlavy rodin ale umřely a domy jejich dospělých dětí měly omezenou kapacitu. Tak všechny tyhle kousky skončily pod akustickými kytarami a univerzitními prsteny, stále v původních obalech, s cenovkami od levnějších až po hodně drahé.

Vybrali si dalekohled podle svého gusta, citlivý, ale ne moc těžký a natolik nastavitelný, že se hodil pro oba jejich obličeje. Baldacci zaplatil a vrátili se k autu.

Turnerová navrhla: „Myslím, že bychom měli počkat do soumraku. Do té doby se stejně nic nestane. Ne pokud si máma našla novou práci. A máme černé auto. Espin nás ve tmě vůbec neuvidí. Ale pouliční osvětlení bude stačit pro dalekohled.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Stejně bychom se měli nejdřív najíst. Tohle může trvat hodiny. Jak dlouho jsi tam ochotná trčet?“

„Tak dlouho, jak bude zapotřebí. Tolikrát, kolikrát bude třeba.“

„Děkuju.“

„Když se zamyslím nad celým svým milostným životem, nejsem si jistá, jestli je tohle nejchytřejší, nebo nejhloupější věc, jakou dělám.“

Najedli se ve West Hollywoodu, dobře, pomalu a draze, za peníze Petera Paula Lozana, a nechali přejít pozdní odpoledne do časného večera. Počkali, až bude pouliční osvětlení jasnější než obloha, a pak nastoupili do auta a vydali se po Sunset Boulevard na stojedničku. Panoval jako obvykle hustý provoz, sunuli se krokem a obloha zatím stále víc tmavla. Když se dostali na nájezd, už se úplně setmělo. Nájezd neměl oficiální krajnici, jenom klikaté čáry namalované na pravé straně, aby provedly řidiče zatáčkou, ale i ty stačily. Reacher na ně najel, jako by mu svítily všechny kontrolky, a Turnerová se chopila nového dalekohledu. Reacher popojížděl tak dlouho, dokud neusoudila, že mají správný výhled. Potom Reacher vypnul motor. Nacházeli se tři sta metrů od modrých dveří a zhruba deset metrů nad nimi. Přesně jako podle vojenské příručky. Přímá linie z převýšení. Víc než uspokojivé. Vůbec ne špatné. V domě se nic nedělo. Modré dveře byly zavřené. Staré červené kupé stálo pořád na příjezdové cestě. Malibu FBI odjelo, ale zůstal hummer a malé bílé autíčko dvacet metrů od něj. Složení ostatních aut se změnilo. Denní směna se vrátila domů a noční odjela.

O dalekohled se střídali. Reacher se otočil na sedadle řidiče, opřel se zády o dveře a díval se otevřeným okýnkem přes Turnerovou vedle sebe. Optický obrázek byl tmavý a nejasný. Dalekohled neměl noční vidění. Ale přesto byl Reacher poměrně spokojený. Za zády mu svištěla auta, jenom třicet centimetrů daleko, v neutuchajícím proudu, všechna ze stojedničky na stotřicetčtyřku. Žádné nezastavilo, aby pomohlo. Každé se jenom prohnalo okolo, rozkývalo starý range rover proudem vzduchu a pokračovalo lhostejně dál.

Romeo zavolal Julii a oznámil: „Právě byli ve West Hollywoodu. Koupili cosi v zastavárně, použili Baldacciho kartu a pak se najedli na Lozanův účet ve velice drahé restauraci.“

Julie se podivila: „Co by si mohli koupit v zastavárně?“

„Na tom nezáleží. Důležité je, že strávili dlouhé hodiny ve West Hollywoodu, údajně bezcílně, což by neudělali, kdyby měli ještě něco v plánu, například zjistit, kde žije paní Daytonová. Tak bychom měli předpokládat, že už to vědí.“

„Jak na to přišli?“

„Nezáleží na tom jak. Záleží na tom, co bude jejich další krok. Ve West Hollywoodu se patrně schovávali, dokud se nesetmí. Takže jsou nejspíš zpátky u domu a zahájili dlouhodobé pozorování.“

„Naši kluci už odjeli.“

„Tak je povolej zpátky. Pověz jim, aby se porozhlédli vojenským okem po okolí a určili, kde by zaujal stanoviště zkušený tým. Bude se nabízet jen pár výhodných možností. Nebudou se například krčit u sousedů na zahradě. Asi jsou poměrně daleko. Vojenská příručka žádá přímou linii z převýšení. Například z horního patra prázdné budovy, vodárenské věže nebo parkovací garáže. Pověz našim klukům, aby si sepsali seznam potenciálních míst, rozdělili se a jeli se na ně podívat. Takhle to bude rychlejší. Potřebujeme, aby bylo ještě dneska v noci po všem.“

„V zastavárně se dají také koupit zbraně.“

„Zbraň si ale nekoupili. Musí se na ně nějakou dobu čekat. Kalifornie má své zákony. A utratili jenom třicet dolarů.“

„Kreditní kartou. Zbytek mohli zaplatit pod pultem hotovostí. Lozano a Baldacci měli u sebe v letadle spoustu peněz.“

„Nelegální prodej? To by si nezašli tak klidně kousek od zastavárny na večeři. Byli by příliš nervózní. Uklidili by se někam jinam. To mi napovídá zdravý rozum. Tak můžeme předpokládat, že jsou stále neozbrojení.“

„Doufám, že máš pravdu,“ posteskla si Julie. „Bylo by tím všechno jednodušší.“

Turnerová se dívala třicet minut dalekohledem, pak ho předala Reacherovi, zamrkala a promnula si oči. Reacher dalekohled roztáhl a zaostřil. Musel pořádně otočit kolečkem. Buď jsi slepý ty, nebo je slepá Turnerová, pomyslel si.

Turnerová pravila: „Ráda bych zavolala ještě jednou seržantce Leachové. Chtěla bych se ujistit, že je v pořádku.“

Reacher požádal: „Vyřiď jí mé pozdravy.“ Napůl naslouchal, co Turnerová říká do telefonu, a zároveň sledoval, co se děje o tři sta metrů dál. Moc se tam toho nedělo. Hummer i bílé autíčko stály na svých místech. Nikdo neprošel modrými dveřmi. Jak se zdálo, seržantka Leachová byla v pořádku. Stejně jako její ochotná kamarádka Margaret Vega. Alespoň v tu chvíli. Zatím. Rozhovor netrval dlouho. Turnerová neřekla nic jednoznačného, ale mezi řádky se dalo zachytit, že Leachová s ní souhlasí, že kostky jsou vrženy a je možné z toho vyjít jenom jako naprostý vítěz, nebo velký poražený.

Modré dveře zůstávaly zavřené. Reacher na ně měl po většinu času zaměřený dalekohled, ale každé tak čtyři vteřiny z dvaceti se rozhlédl kousek po okolí. Přejel pohledem dolů ulicí k odbočce, kterou přijeli, k pekárenské dodávce před obchodem s potravinami, k odhozenému kolu a autu na špalcích. Pak následoval hlavní tah, Vineland Avenue, zhruba stejně daleko jižně od dálnice jako právnická kancelář severně od ní.

Vrátil se k modrým dveřím, které zůstávaly zavřené.

A pak se rozhlédl opět po ulici, tentokrát na její druhý konec, ne doleva, ale doprava, až k zrcadlovitě identické odbočce. Stejné členění města a stejné uspořádání. A pak opět hlavní tah, pořád Vineland, ale o čtyři sta metrů jižněji. Což znamenalo, že prostor není přesně obdélníkový. Na pravé straně byl vyšší než na levé. Jako klubová vlajka. Nad jeho pravým horním rohem se nacházela dálnice a pak právnická kancelář a pod jeho pravým dolním rohem jasně zářila osvětlená restaurace v klasickém stylu jídelního vozu.

Reacher věděl, kterým směrem by se vydal.

Vrátil se k modrým dveřím, které zůstávaly zavřené.

Zůstaly zavřené do jedné minuty před osmou. A pak se otevřely a zase vyšla dívka, úplně stejně jako předtím. Stejný dlouhonohý krok, téměř ladný, stejný účes, stejné tričko, stejná bunda, stejné boty. Patrně bez ponožek a bez tkaniček. A v obličeji patrně stejný humorně zatrpklý úsměv, ale byla tma a optika měla své meze.

Úplně stejná situace.

Dívka ale zahnula na druhou stranu.

Na východ, ne na západ. Pryč od dálniční křižovatky. Směrem k hlavnímu tahu. Šla úplně sama. Bez doprovodu a bez ochrany. Reacher ukázal a Turnerová přikývla.

Reacher se otázal: „Myslíš, že je možné, že ani jedné z nich nic neřekli?“

Turnerová odpověděla: „Očividně neřekli nic té dívce. Nemohli jí povědět, našli jsme tvého tátu, ale rozhodli jsme se, že ho zatkneme.“

„Mohli to povědět matce? Nedostane moc alimentů, když zahodí klíč.“

„Co máš na mysli?“

„Nikoho s tou holkou neposlali. Což měli udělat. Když se mi k ní nepodaří dostat v domě, pokusím se s ní setkat venku. To je zcela zřejmé. Jde ale úplně sama. Jediné logické vysvětlení je, že jim nic neřekli, a tím pádem by nedokázali vysvětlit čtyři chlapy, kteří by je doprovázeli na každém kroku, a tak je nikdo nedoprovází.“

„Kromě toho jsou držgrešle. Kdyby je informovali, museli by umístit do domu policistku. Což by stálo peníze.“

„Dobře, takže jestli jsou matka s dcerou návnada a nevědí o tom, mohl by jim po opuštění domu dělat z dálky doprovod alespoň Espin a čas od času by kolem mělo projet auto.“

„Souhlas.“

„Nikdo se ale k ničemu nemá a nestartuje žádné z aut.“

„Třeba čekají, až na ně neuvidí.“

„Počkejme, jestli to udělají.“

Neudělali. Dívka zahnula na konci ulice doprava a zmizela, u jejího domu se však nepohnula ani noha a nenaskočil jediný motor.

Turnerová navrhla: „Možná mají jiný tým.“

„Odsouhlasila bys takový rozpočet?“

„Samozřejmě.“

„Odsouhlasili by ho oni? Když ani neumístili policistku do domu?“

„Dobře, operuje tam jenom jeden tým a nechce se mu namáhat. Lenost a samolibost. A musí být těžké najít místo na zaparkování.“

„Nenamáhají se, protože si myslí, že jsem tak pitomý, že přijdu po příjezdové cestě a zaklepu na dveře.“

Pak se vynořilo auto, ze zadního konce, směrem od Vinelandu, a zvolilo stejnou odbočku jako předtím Reacher s Turnerovou. Jeho světla se zhoupla doprava a doleva a pak se vydalo ulicí, v oslnivé záři reflektorů, kolem hummeru, kolem modrých dveří, až téměř k bílému autíčku, kde zastavilo a rychle zacouvalo, opět kolem domu, kolem hummeru, až k prvnímu volnému místu, které bylo očividně dál, než by si řidič přál. Zaparkovalo úhledně podél chodníku, zhasly reflektory a vystoupili dva muži, nezřetelní v dálce, jen pohybující se stíny, jeden patrně větší než druhý.

Probudil se ještěrčí mozek a Reacher se o bilion let později naklonil o centimetr dopředu.

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DALEKOHLED NEBYL MOC SILNÝ, svítilo jen pouliční osvětlení a dívali se z dálky, Reacher se tudíž pokusil použít logické myšlení. V Kalifornii žijí téměř čtyři miliony lidí, jak moc je tedy pravděpodobné, že se ve správný okamžik vynoří právě dvě individua, která hledá?

Nepravděpodobné věci se ale čas od času stávají, tak udržoval Reacher obě postavy v zorném poli, zlehka upravoval zaostření a sledoval, jak kráčí. Šly po ulici, ne po chodníku, rychle prostředkem vozovky, bok po boku, stále se přibližovaly, a Reacher si byl stále jistější. Opět minuly hummer a pak vstoupily do kaluže světla, a Reacher si byl zcela jistý.

Díval se na řidiče z prvního večera a na obra s oholenou hlavou a malýma ušima.

Zastavili se přímo před domem paní Daytonové, znehybněli, pak se otočili obličeji směrem, odkud přišli, jako by zkoumali vzdálený horizont, začali se otáčet, pomalu, proti směru hodinových ručiček, dělali malé šouravé krůčky a občas ukázali, pokaždé pryč od domu a nahoru.

Reacher sdělil: „Hledají nás.“

Muži se stále otáčeli, dospěli za výchozí bod a pak si poprvé všimli pravého konce nájezdu. Obr s malýma ušima vypadal, že okamžitě pochopil. Zvedl ruku, načrtl zprava doleva oblouk, zopakoval ho zleva doprava, zdůraznil jeho obvod, předvedl, jak se stáčí nad obytnou čtvrtí, a pak si položil ruku na hruď, jako by říkal je to tam nahoře, první řada na balkoně, a já tady stojím na jevišti. Potom si stejnou rukou zaclonil oči a zadíval se na nájezd. Kousek po kousku posunoval pohled, metr po metru, hledal nejlepší úhel, dokud se nepodíval přímo před sebe, jako by hleděl z druhé strany rovnou do dalekohledu.

Reacher sdělil: „Našli nás.“

Turnerová nakoukla do mapy a opáčila: „Nedostanou se sem moc rychle. Ne při tom provozu. Budou muset dojet po vedlejší silnici do Hollywood Bowl a pak se k nám vrátit zezadu po stojedničce. To je hodně velký čtverec.“

„Ta holka je sama ve městě.“

„Chtějí nás.“

„A my chceme ji. Měli by se na ni nalepit. Já bych to tak udělal.“

„Nevědí, kam šla.“

„To není žádná raketová věda. Její máma není doma, dívala se do osmi na televizi a teď se šla někam najíst.“

„Nevezmou ji jako rukojmí.“

„Málem umlátili Moorcrofta. A dochází jim čas.“

„Tak co chceš udělat?“

Reacher neodpověděl. Jen upustil dalekohled Turnerové do klína, nastartoval, zařadil rychlost a ohlédl se přes rameno. Přehnal se přes klikatou čáru, zařadil se do jízdního pruhu, opsal oblouk, opustil stojedničku, napojil se na stotřicetčtyřku, podřídil se pomalému provozu a rozhlížel se po výjezdu, který musel podle jeho názoru každou chvíli přijít, nejspíš na Vineland Avenue. A byla to skutečně Vineland Avenue, s možností zabočit na sever či na jih. Reacher se procpal šnečím tempem zácpou, celý frustrovaný, a vydal se na jih, kolem vyššího okraje čtvrti, kolem první odbočky s obchody a obytnými domy, kolem druhé odbočky, stále dopředu, sto metrů, dokud se nevynořila osvětlená restaurace v tradičním stylu železničního vagonu.

Vineland přecházela směrem k ní jeho potenciální dcera.

Reacher zpomalil, nechal ji projít padesát metrů před sebou a pozoroval, jak vstupuje do objektu restaurace. U jednoho rohu postával bezcílně v nočním stínu hlouček osmi puberťáků, kluci i holky, a chichotal se, naparoval a nadýmal, jak už to puberťáci dělají. Dívka k nim zamířila. Možná se vůbec nejde najíst, napadlo Reachera. Třeba jedla doma. Něco z mrazáku ohřátého v mikrovlnce. A tohle je její společenský život. Možná se dostavila na pravidelnou schůzku, aby se pobavila na oblíbeném místě s kamarády, a bude tam s nimi celý večer stát a klábosit.

Což by bylo dobré. V počtu je bezpečnost.

Dívka přistoupila ke skupince, padlo několik suchých poznámek, zvedly se ruce k plácnutí a zazněl smích a pár žertíků. Reacherovi přestávala stačit silnice, tak zajel na parkoviště a zastavil u opačného rohu. Dívka stále hovořila. Z jejího držení těla vyzařovala uvolněnost. Byli to její přátelé. Měli ji rádi. To bylo jasné. Nikdo se netvářil rozpačitě.

O pár minut později však dívka odstoupila. Řečí těla sdělovala jdu dovnitř a nikdo se k ní nepřipojil. Dívka nevypadala zklamaně. Spíš naopak. Potěšilo ji, že se setkala s kamarády, ale teď jí nevadilo, že bude sama. Bylo to na ní jasně vidět.

„Je samotářka,“ konstatovala Turnerová.

Reacher doplnil: „A vysoká.“

„To ještě nemusí nic znamenat.“

„Já vím.“

„Nemůžeme tady zůstat.“

„Chci se jít podívat dovnitř.“

„Nikoho nepozdravíme, s nikým se nesetkáme. Zatím.“

„Neoslovím ji.“

„Upoutáš na ni pozornost.“

„Jenom jestli naši chlápci zahlédnou venku auto.“

Turnerová nic neřekla. Reacher pozoroval, jak dívka otvírá dveře a vstupuje dovnitř. Restaurace byla z nerez oceli, se záhyby, vráskami a nalepenými ozdobnými pruhy jako starý automobil, se zarámovanými okýnky, jaká mívaly staré železniční vagony, a s neonovými písmeny ve stylu Art Deco. Uvnitř vřela životem. Doba největšího provozu, mezi poledními nabídkami a pozdní večerní kávou. Reacher znal takové restaurace jako své boty. Znal jejich rytmus. Strávil v nich stovky hodin.

Turnerová zdůraznila: „Budeš se jenom dívat.“

Reacher přislíbil: „Ano, budu se jenom dívat.“

„Žádný kontakt.“

„Souhlas.“

„Dobře, tak běž. Schovám někde auto a počkám. Ne aby ses dostal do maléru.“

„To samé platí pro tebe.“

„Zavolej mi, až budeš hotový.“

„Děkuju,“ rozloučil se Reacher. Vystoupil a přešel parkoviště. Za zády mu hučela auta na Vinelandu a nad hlavou letadlo na obloze. Za rohem si povídala a žertovala mládež. Zaslechl, jak odjíždí range rover. Na okamžik se zastavil a nabral dech.

Pak otevřel dveře restaurace a vešel dovnitř.

Vnitřek byla také zařízený v tradičním stylu a odpovídal vnějšímu designu. Nalevo a napravo boxy, vzadu pult přes celou šířku, dva metry od zadní stěny s podávacím okýnkem z kuchyně, jinak ale celé ze zrcadlového skla. V boxech byly lavice potažené vinylem a u pultu dlouhá řada stoliček, pochromovaných a v pastelových barvách, jako by vystoupily z padesátých let minulého století. Podlahu pokrývalo linoleum a veškeré ostatní vertikální plochy laminát, růžový, modrý a světle žlutý, se vzorem připomínajícím drobné poznámky tužkou. Reacherovi se v onom dobovém kontextu vybavily tajemné rovnice týkající se zvukové bariéry a vodíkové bomby.

Za pultem stál nahrbený šedovlasý muž, levou stranu obsluhovala světlovlasá čtyřicátnice, pravou stranu tmavovlasá padesátnice a všichni měli plné ruce práce, protože restaurace byla ze tří čtvrtin plná. Boxy na levé straně byly všechny obsazené, někteří hosté jedli na konci pracovní doby, jiní před začátkem noční směny a jedna čtveřice hipsterů si vychutnávala dobovou atmosféru. Na pravé straně zbyly dva prázdné boxy a u pultu se rýsovalo šestnáct zad a pět mezer.

Dívka seděla úplně na kraji napravo u pultu na poslední stoličce, majetnicky, jako by ji vlastnila, jako by seděla na baru a patřila už padesát let k pravidelným hostům. Měla před sebou příbor, ubrousek a sklenici vody, ale ještě jí nepřinesli jídlo. Stolička vedle ní byla prázdná, na další se skláněl nad jídlem jakýsi muž, vedle něj další a další a příští volné místo se nabízelo až o devět stoliček dál. Reacher usoudil, že by na ni viděl lépe z jednoho z prázdných boxů, ale podobné restaurace mají svou vlastní etiketu a osamělý zákazník, který zabere celý prázdný box, by se setkal s nepochopením.

Tak zůstal stát nerozhodně ve dveřích. Slitovala se nad ním blonďatá servírka z levé strany. Zašla za ním, pokusila se o úsměv, ale byla tak unavená, že se jí moc nepovedl a vznikl z něj jen prázdný lhostejný pohled. „Sedněte si, kam chcete, a za chvilku je někdo u vás,“ poradila. Pak zase odspěchala a Reacher usoudil, že kam chcete zahrnuje i prázdný box pro čtyři, tak se obrátil doprava a vykročil.

Dívka ho sledovala v zrcadle.

A sledovala ho dost otevřeně. Dívala se mu v zrcadle do očí, za pomoci odrazu, lomu paprsků, úhlů dopadů a všech těch jevů, které se učí ve fyzice na střední škole. Neodvrátila pohled, ani když se na ni zpříma podíval.

Žádný kontakt, slíbil.

Prošel podél pravé strany restaurace a zasunul se do prázdného boxu ob jeden přímo za dívkou. Opřel se ramenem o okno, zády do místnosti, aby na ni lépe viděl, i když sedět zády do místnosti se mu moc nelíbilo, ale neměl jinou volbu. Přistoupila k němu tmavovlasá servírka s jídelníčkem, pokusila se stejně marně o úsměv jako blondýna a zeptala se: „Vodu?“

„Kávu,“ požádal Reacher.

Dívka se na něj stále dívala v zrcadle.

Neměl hlad, protože večeře, kterou jim koupil Lozano ve West Hollywoodu, byla přímo královská. Tak odsunul jídelníček stranou. Brunetu jeho nezájem moc nenadchl. Reacher nabyl dojmu, že ji jen tak neuvidí. Rozhodně mu nebude dolévat zadarmo kávu.

Dívka ho stále pozorovala.

Reacher ochutnal kávu. Docela ušla. Muž za pultem přinesl dívce talíř, dívka odtrhla na chvíli pohled, poděkovala a řekla cosi, čemu se muž usmál. Na uniformě měl výšivku s jmenovkou, která hlásala Arthur. Opáčil cosi v odpověď, dívka se také usmála a muž opět odstoupil.

Pak popadla dívka do jedné ruky příbor a ubrousek, do druhé talíř, sklouzla ze stoličky, přešla k Reacherovu boxu a požádala: „Můžu si přisednout?“

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DÍVKA ODLOŽILA PŘÍBOR, ubrousek a talíř a vrátila se k pultu, aby si přinesla sklenici s vodou. Mávla na muže jménem Arthur, ukázala k boxu, jako by říkala přesouvám se, a pak se vrátila s vodou, postavila ji vedle talíře, posunula se po vinylové lavici a usadila se přímo proti Reacherovi. Zblízka vypadala stejně jako z dálky, jenom víc vystoupily podrobnosti. Zejména její oči, které se hodily přesně k ústům. Zračil se v nich stejný ironicky posměšný výraz.

Reacher se zeptal: „Proč chceš sedět u mě?“

Dívka opáčila: „Je na tom snad něco špatného?“

„Vůbec mě neznáš.“

„Jste nebezpečný?“

„Mohl bych být.“

„Arthur má pod pultem schovaný colt python, přibližně naproti místu, kde sedíte. Další na konci pultu. Oba jsou nabité. Náboji .357 magnum. Ty revolvery mají dvacet centimetrů dlouhou hlaveň.“

„Jíš tady hodně často?“

„Chodím sem na snídaně, obědy a večeře, takže správné slovo zní často. Ale ne hodně. Slovo hodně se týká množství a já dávám přednost malým porcím.“

Reacher nic neřekl.

„Promiňte,“ omluvila se dívka. „Nemůžu si pomoct. Jsem od přírody pedant.“

Reacher se zeptal: „Proč sis ke mně chtěla přisednout?“

„Proč jsem dneska viděla třikrát vaše auto?“

„Kdy jsi ho viděla potřetí?“

„Přesněji řečeno to bylo poprvé. Byla jsem v právnické kanceláři.“

„Proč?“

„Ze zvědavosti.“

„Co tě tak zajímalo?“

„Zajímá mě, proč třikrát denně vídáme ta samá auta.“

„Kdo je vídá?“

„Všichni, kdo dávají pozor,“ odpověděla dívka. „Nehrajte si na hloupého, pane. V sousedství se cosi děje a my bychom se nesmírně rádi dozvěděli, co to je. A vy vypadáte, že byste nám to mohl prozradit. Když vás hezky požádám.“

„Proč si myslíš, že bych ti to mohl povědět?“

„Protože jste jeden z nich. Také kroužíte celý den okolo a čmucháte.“

Reacher se otázal: „Co si myslíš, že se děje?“

„Víme, že obléháte právnickou kancelář. A víme, že obléháte naši ulici. Tak jsme usoudili, že někdo v naší ulici je právníkův klient a jedou spolu v nějakém nekalém obchodě.“

„Kdo ve vaší ulici?“

„To je ta velká otázka, nemáte pocit? Záleží na tom, kolik falešných postavení jste v naší ulici zaujali. Myslíme si, že chcete být blízko cílové osoby, ale ne přímo před ní, protože to by bylo příliš do očí bijící. Ale jak blízko? To je to, co nevíme. Nabízí se několik různých domů, které byste mohli pozorovat. Nalevo, napravo, trochu nahoru, trochu dolů.“

Reacher se zeptal: „Jak se jmenuješ?“

„Nezapomněl jste na ten colt python?“

„Nabitý.“

„Jmenuju se Sam.“

„Sam jak dál?“

„Sam Daytonová. Jak se jmenujete vy?“

„To je opravdu všechno, co víš o té operaci ve vaší ulici?“

„Neshazujte náš výkon. Myslím, že jsme si dali všechno dost dobře dohromady. A vy jste velice tajnosnubný. To je hezký výraz, co říkáte? Tajnosnubný? Prozradili jste se tím, jak přesouváte auta mezi právnickou kanceláří a naší ulicí. Chápu, proč to děláte, ale neměli byste to dělat tak okatě.“

„Nikdo o tom s tebou nemluvil?“

„Proč by to dělali?“

„Neřekla nic ani tvoje máma?“

„Té je dění v naší ulici ukradené. Je strašně vystresovaná.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli všemu.“

„Co tvůj táta?“

„Žádného nemám. Jistě, nějakého biologického mít musím, ale nikdy jsem se s ním nesetkala.“

„Máš sourozence?“

„Nemám.“

Reacher se otázal: „Kdo si myslíš, že jsme?“

„Zcela jasně federální agenti. DEA, ATF nebo FBI. Tohle je Los Angeles. Drogy, zbraně či peníze jsou tady na denním pořádku.“

„Kolik ti je?“

„Skoro patnáct. Pořád jste mi neřekl, jak se jmenujete.“

Reacher sdělil: „Reacher,“ a pečlivě ji při tom pozoroval. Sam však nedala najevo nejmenší reakci. Žádné aha! Ani žádný modernější údiv mladší generace. Jeho jméno jí nic neříkalo. Vůbec nic. Nikdo se o něm před ní nezmínil.

Sam požádala: „Povíte mi tedy, co se děje?“

Reacher upozornil: „Chladne ti večeře. To je to, co se děje. Měla bys ji sníst.“

„Vy si nic nedáte?“

„Už jsem jedl.“

„Tak proč jste sem přišel?“

„Zaujalo mě, jak to tady vypadá.“

„Arthur je na tu výzdobu velice hrdý. Odkud jste?“

„Pohybuju se po celých Státech.“

„Takže jste federální agent,“ prohlásila Sam a pustila se do večeře, která musela být na jídelníčku inzerovaná jako Mom’s Amazing Meatloaf. Reacher rozeznával nezaměnitelnou vůni mletého hovězího a kečupu. V restauracích tohohle typu se vyznal. Strávil v nich stovky hodin a jedl většinu z toho, co nabízely.

Sam se otázala: „Mám tedy pravdu? Jedná se o právníka a jeho klienta?“

„Částečně,“ připustil Reacher. „Ale nejedou spolu v nekalém obchodě. Spíš jde o osobu, která by mohla jednoho z nich navštívit. Nebo oba.“

„Třetí strana? Nějaký násilník?“

„Něco na ten způsob.“

„Takže to má být past? Čekáte na toho chlapa, až se objeví? Zatknete ho v naší ulici? To by bylo skvělé. Pokud k tomu ovšem nedojde u právnické kanceláře. Můžete si vybrat? Pokud ano, nemohlo by se to odehrát u nás v ulici? U nás by to bylo stejně lepší. To malé nákupní středisko je moc rušné. Je ten chlap nebezpečný?“

„Neviděla jsi potulovat se někoho okolo?“

„Jenom vaše lidi. A ti sedí celý den v autech a pozorují. A pak znám vaši mobilní jednotku. Hodně jezdí ten chlápek ve stříbrném malibu.“

„Hodně?“

„Pardon, často. Nebo pravidelně. A viděla jsem dva chlapy v autě z půjčovny. A vás dva v range roveru. Ale neviděla jsem osamělého muže, který by vypadal nebezpečně.“

„Jaké chlapy v autě z půjčovny?“

„Jeden má podivně tvarovanou hlavu. A useknuté uši.“

„Useknuté uši?“

„Nejdřív jsem si z dálky myslela, že jsou malé. Zblízka je ale poznat, že jsou uříznuté. Vypadají jako mrňavé šestiúhelníky.“

„Kdy ses k němu dostala tak blízko?“

„Dneska odpoledne. Narazila jsem na něj u nás před domem na chodníku.“

„Řekl něco?“

„Ani slovo. Ale proč by to dělal? Nejsem právník ani klient a nechci si s nikým vyřizovat účty.“

Reacher pravil: „Nesmím ti toho moc prozradit, ale tihle chlapi nepatří k nám. Nemají s námi nic společného, chápeš? Naopak by mohli patřit ke třetí straně, po které paseme. Takže se k nim nepřibližuj. A pověz to svým přátelům.“

Sam si postěžovala: „Ale to je nuda.“

Pak zazvonil Reacherovi telefon. Reacher nebyl zvyklý nosit u sebe mobil, proto si nejdřív myslel, že zvoní někomu jinému. Sam ale upírala pohled na jeho kapsu, tak ho vytáhl. Na displeji svítilo číslo Turnerové.

Reacher se omluvil a přijal volání.

Turnerová ztěžka oddechovala.

Sdělila: „Vracím se zpátky a potřebuju, abys na mě hned teď počkal před restaurací.“

V hlase se jí chvělo zvláštní napětí.

Reacher tedy ukončil hovor, nechal Sam sedět samotnou v boxu, vyšel ven a vyrazil spěšně k ulici. Za minutu se zleva vynořily reflektory, umístěné vysoko a daleko od sebe, a rychle se k němu blížily. Starý range rover, směrem z jihu, ve velkém spěchu. Pak dopadla světla reflektorů na něj, range rover zprudka zastavil, Reacher otevřel s trhnutím dveře a naskočil dovnitř.

Zeptal se: „Co se děje?“

Turnerová sdělila: „Situace se trochu vymkla z ruky.“

„V jakém směru?“

„Právě jsem zastřelila člověka.“

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

TURNEROVÁ NAJELA na Ventura Freeway, směrem na západ, a objasnila: „Usoudila jsem, že právnická kancelář bude teď na noc zavřená, patrně i všechny okolní obchody, takže odtáhli i pozorovatelé, a rozhodla jsem se, že se tam trochu porozhlédnu, protože pár informací by se nám mohlo hodit do budoucna, například jaké mají zámky a jaký druh poplašného zařízení. Ty jsou jen tak mimochodem dost jednoduché. Kdybychom potřebovali, jsme během pěti minut uvnitř. A pak jsem se podívala do mapy a zjistila, jak se dostat co nejlépe na Mulholland Drive, protože jsem se po něm vždycky chtěla projet autem, jako tajný policajt ve filmech, a spočítala jsem si, že jestli je ta holka v restauraci na večeři s tebou, bude jí to trvat o třicet minut déle, takže mám čas na soukromý výlet, a vyrazila jsem.“

„A co dál?“ zeptal se Reacher jen proto, aby nepřestala mluvit. Zastřelit člověka je stresující zážitek a stres je složitý stav duše. Lidé na něj reagují nejrůznějšími způsoby. Někteří ho v sobě dusí a někteří se potřebují vymluvit. Reacher se domníval, že Turnerová patří k těm, kteří mluví.

Sdělila: „Někdo se na mě nalepil.“

„To byla pěkná hloupost,“ prohlásil Reacher pevně, jelikož věděl, že Turnerová nesnáší neslané nemastné odpovědi.

„Všimla jsem si ho dost brzy. Byl zezadu osvětlený a viděla jsem, že je to jenom jeden člověk. Osamělý řidič stejně jako já. Tak mi zpočátku nepřipadal podezřelý. Mulholland Drive miluje spousta lidí, tak mě nezneklidňovalo, že jede stejným směrem.“

„Co tedy vzbudilo tvou pozornost?“

„Jel stejnou rychlostí. Což není obvyklé. Rychlost je osobní záležitost. Já jezdím většinou hodně pomalu. Mívám za sebou zácpu nebo mě všichni předjíždějí. Tenhle člověk se ale držel za mnou. Jako bych ho táhla na laně. A věděla jsem, že to není sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie ani FBI, protože ti netuší, jaké máme auto, proto mě napadlo, že by to mohli být naši kamarádi, až na to, že v tom autě seděl jeden člověk, ne dva, takže to možná přece jenom nejsou oni, nebo se rozdělili a loví každý na vlastní pěst, každopádně mě to přestalo rychle bavit, a ve filmech se říká, že Mulholland je pěkně nebezpečný flastr, tak jsem usoudila, že nejlepší bude, když zastavím v prvním odstavném pruhu, na který narazím, abych vyslala něco jako zprávu, že jsem ho zaznamenala, a dala mu možnost, aby buď se ctí přijal porážku a pokračoval v jízdě, nebo zastavil, jestli neumí prohrávat, a začal mě otravovat osobně.“

„Zastavil?“

„To si piš. Byl to třetí z těch čtyř z promáčknutého auta. Ty mu říkáš řidič z prvního večera. Rozdělili se a operují teď každý zvlášť.“

„Jsem rád, že to byl on, a ne ten druhý.“

„I tenhle byl dost strašný.“

„Jak moc strašný?“

„Hrozný.“

„Blbost,“ namítl Reacher. „Byla ho škoda krmit. Uhodil jsem ho jako druhého. Takže je ještě horší než ten, který nám právě koupil večeři.“

„Je vyřízený,“ pravila Turnerová. „Bylo to jako vzít dítěti lízátko.“

„Co jsi mu vzala?“

„Měl zbraň.“

„Tím se trochu vyrovnaly šance.“

„To ano, ale jenom na tři čtvrtě vteřiny. Pak už tu zbraň neměl, protože jsem ji měla já, a hlas v mé hlavě křičel nebezpečí nebezpečí nebezpečí hrudník výstřel a já jsem mrkla a zjistila, že jsem to udělala, střelila ho rovnou do srdce. Byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.“

„A na co mě teď přesně potřebuješ?“

„Chceš tím říct, že mi neposkytneš profesionální psychologickou pomoc?“

„S tím nepočítej.“

„Naštěstí jsem voják z povolání a tvou psychologickou pomoc nepotřebuju.“

„Tak co pro tebe můžu udělat?“

„Potřebuju, abys mi pomohl odstranit tělo. Je na mě moc těžké a nezvednu ho.“

Mulholland vypadal přesně jako ve filmech, jenom menší. Jeli opatrně jako tajní policajti, připravení zastavit, pokud bude vzduch čistý, a odhodlaní pokračovat, kdyby už na místě blikala světla a praskaly vysílačky. Nic tam však neblikalo ani nepraskalo. Tak zastavili. Jezdilo jen málo aut. Pitoreskních, ale ne policejních.

V noci se otvíral z rozšířeného místa na silnici úchvatný výhled.

„Kocháš se nesprávným směrem,“ upozornila Turnerová.

Mrtvý muž dopadl na zem vedle předního rohu svého auta. Kolena měl vytočená do strany, jinak ale ležel natažený na zádech. Řidič z prvního večera. Bezpochyby. S dírou v hrudi.

Reacher se zeptal: „Co to bylo za zbraň?“

„Glock 17.“

„Kde je teď?“

„Otřený zpátky v jeho kapse. Prozatím. Musíme se dohodnout, jak budeme postupovat.“

„Existují jen dvě možnosti,“ usoudil Reacher. „Losangeleské policejní oddělení ho najde buď dřív, nebo později. Nejlepší by bylo hodit ho do rokle. Zůstal by tam týden. Sežrala by ho zvířata. Nebo by mu alespoň okousala prsty. Horší řešení by bylo nacpat ho do auta. Je jedno, jestli bychom to narafičili jako sebevraždu nebo vraždu, protože jako první by mu odebrali otisky prstů a od toho okamžiku by začali šílet ve Fort Bragg a celá záležitost by se začala rozmotávat z jejich konce.“

„A přesně to si nepřeješ. Chceš, aby se začala rozmotávat z našeho konce.“

„Ty snad ne?“

„Chci, aby se rozmotala. Je mi jedno, kdo to udělá.“

„V tom případě jsi nejméně brutální osoba, jakou jsem kdy poznal. Nejhorším možným způsobem tě očernili. Měla bys jim chtít uříznout hlavy nožem na máslo.“

„Neprovedli mi nic horšího než tobě s tím Velkým psem.“

„Přesně tak. Chystám se zastavit u obchodu a koupit si nůž na máslo. Tak mi poskytni férovou šanci. Pár dnů v rokli nikomu neublíží. Protože kdyby se nám tuhle záležitost nepodařilo dovést do konce osobně, udělá to losangeleské policejní oddělení a Fort Bragg, nejspíš příští týden, až toho chlapa nakonec najdou. V každém případě se to rozmotá.“

„Dobře.“

„A necháme si glock.“

Což také udělali. Nechali si ho společně s peněženkou a mobilním telefonem. Pak popadl Reacher mrtvého chlapa zepředu za kabát, zvedl ho do vzduchu a dopotácel se s ním k okraji, co nejblíž se odvážil. Hodit někoho do rokle není úplně jednoduché. Těla se většinou zachytí dva tři metry pod okrajem přímo na svahu. Je zapotřebí větší výška a vzdálenost. Tak se Reacher zatočil jako vrhač kladivem při olympijských hrách, opsal dvě plná kola, na jedné straně přikrčený jako skutečný sportovec, a pak vypustil pomyslné kladivo a odhodil chlapa do hlubiny. Ozvalo se praskání stromů, rachocení kamenů a pak se rozhostilo ticho rušené jen šuměním dna rokle.

Vyjeli z odstavného pruhu, otočili do protisměru a zamířili zpátky, přes Laurel Canyon k dálnici. Řídil Reacher. Turnerová rozebrala glock, zkontrolovala ho a pak ho zase složila a zastrčila si ho do kapsy, s jedním devítimilimetrovým nábojem v komoře a patnácti v zásobníku. Potom otevřela peněženku. Byl nacpaná jako obě předešlé. Tlustý svazek dvacetidolarovek, něco drobnějších bankovek, slušná zásoba platných nepropadlých kreditních karet a severokarolínský řidičský průkaz s fotografií mrtvého muže. Jmenoval se Jason Kenneth Rickard a svou pozemskou pouť zakončil měsíc před svými dvacátými devátými narozeninami. Nebyl dárce orgánů.

Jeho telefon byl stejný levný model, jaký si Reacher s Turnerovou koupili v lékárně. Určitě předplacený a nevystopovatelný, určený do akce. V adresáři vyskočila jen tři čísla, první dvě označená Pete L a Ronnie B, což znamenalo očividně Lozano a Baldacci, a třetí jen krátce Shrago. Telefon musel většinu času odpočívat. V seznamu nebylo ani jedno odešlé volání a jen tři příchozí, všechna od Shraga.

Turnerová konstatovala: „Shrago je určitě ten obr s malýma ušima. S největší pravděpodobností velitel komanda.“

„Ty uši nejsou malé,“ odvětil Reacher. „Jsou uříznuté.“

„Prosím?“

„Jsou uříznuté.“

„Odkud to víš?“

„Pověděla mi to ta holka. Viděla je zblízka.“

„Ty jsi s ní mluvil?“

„Sama mě oslovila, v té restauraci.“

„Proč to udělala?“

„Myslí si, že jsme federální agenti. Umírá zvědavostí, co se to děje u ní v ulici. Doufala, že se s ní podělím o podrobnosti.“

„Kde viděla toho chlapa s ušima?“

„Na konci příjezdové cesty.“

„Opravdu neví, co se děje?“

„Neví dokonce ani o té žalobě o uznání otcovství. Moje jméno jí vůbec nic neřeklo. Matka před ní to přísežné prohlášení očividně zatajila. Neví dokonce ani, že matka je klientkou toho právníka. Domnívá se, že je to někdo ze sousedů.“

„Neměl ses s ní bavit.“

„Nic jiného mi nezbylo. Sama si ke mně přisedla.“

„K naprosto neznámému chlapovi?“

„Připadá si v té restauraci v bezpečí. Zdá se, že muž za pultem na ni dává pozor.“

„Jaká je?“

„Sympatická holka.“

„Tvoje?“

„Zatím by to byla nejlepší kandidátka. Je stejný podivín jako já. Pořád si ale nepamatuju na ženu v Koreji. Ne, když jsem tam byl naposledy.“

Turnerová se ujistila: „Uříznuté uši?“

„Jako malé šestiúhelníky,“ potvrdil Reacher.

„O něčem takovém jsem ještě neslyšela.“

„Já také ne.“ Reacher vytáhl telefon a zavolal Edmondsové. Na západním pobřeží bylo devět hodin, což znamenalo, že na východním bude půlnoc, ale Reacher nepochyboval, že se ozve. Byla idealistka. Ozvala se po sedmém zazvonění, se ztěžklým jazykem jako poprvé, a Reacher se zeptal: „Máte tužku?“

Edmondsová odvětila: „A papír.“

„Potřebuju, abyste se na velení lidských zdrojů podívala na další dvě jména. Téměř jistě patří ke stejnému praporu logistické podpory ve Fort Bragg, ale potřeboval bych to potvrdit. První zní Jason Kenneth Rickard a druhé Shrago. Nevím, jestli je to křestní jméno nebo příjmení. Pokuste se o něm zjistit něco víc. Údajně má uříznuté uši.“

„Uši?“

„Ty věci po stranách hlavy.“

„Dneska odpoledne jsem mluvila s majorem Sullivanovou. Kancelář hlavy ministerstva armády tlačí na rychlé objasnění případu Rodriguez.“

„Odvolání žaloby bude pěkně rychlé.“

„K tomu tímhle způsobem nedojde.“

„Ach, nechte to na mně,“ opáčil Reacher. Ukončil hovor, zastrčil si telefon do kapsy a začal zase řídit oběma rukama. Ulice, po které jeli, se jmenovala Laurel Canyon Boulevard, což mu připadalo nepatřičné. Jistě, projížděli kaňonem Laurel, proplétali se mezi jeho úzkými stěnami kopcovitou, krásnou a velice malebnou krajinou, ale ne po bulváru. Bulvár je široká, rovná, reprezentativní třída, často osázená ušlechtilými stromy či jinak zahradnicky vylepšená. Slovo pochází z francouzského boullewerc, které znamená ochranné opevnění, protože to je jeho historický základ. Bulvár byl parkově upravený vršek hradeb, dlouhý, široký a plochý, stvořený pro procházení.

Pak vyjeli na Ventura Boulevard, což není stejná silnice jako Ventura Freeway, ale aspoň je široká a rovná. Ventura Freeway měli před sebou, po pravé straně Universal City a po levé Studio City.

Reacher vyhrkl: „Počkat.“

Turnerová se podivila: „Co se děje?“

„Právník Velkého psa měl kancelář v Studio City. Přímo na Ventura Boulevard. Pamatuju si to z toho přísežného prohlášení.“

„A co má být?“

„Možná má také nekvalitní zámky a poplašné zařízení.“

„To je velký krok, Reachere. Znamenalo by to celou řádku dalších zločinů, které si připíšeme na účet.“

„Pojďme se alespoň podívat.“

„Určitě tam úřaduje následník.“

„Máš právo veta,“ přislíbil Reacher. „Budeš držet dva prsty nad tlačítkem jako při odpalování atomové bomby.“

Reacher zabočil doleva a pustil se dolů ze svahu. Pak zazvonil telefon. Hlasitě, elektronicky pronikavě, jako pták, který zešílel. Ne jeho telefon, ne telefon Turnerové, ale telefon Rickarda na zadním sedadle vedle prázdné peněženky.

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

REACHER ZASTAVIL U KRAJNICE, natáhl se dozadu a popadl telefon. Hlasitě mu trylkoval a vibroval v ruce. Displej oznamoval příchozí volání, což byla vzhledem k tomu všemu trylkování a vibrování zcela zbytečná informace, ale také hlásil Shrago, což už tak zbytečné nebylo. Reacher telefon otevřel, přiložil si ho k uchu a pravil: „Haló?“

Hlas se zeptal: „Rickard?“

„Ne,“ sdělil Reacher. „To není Rickard.“

Ticho.

Reacher se otázal: „Co jste si mysleli? Parta skladníků proti sto desáté jednotce vojenské policie? Jsme stoprocentně úspěšní. Trefili jsme pokaždé, když jsme se rozmáchli pálkou. A vy jste zůstal poslední. Úplně sám. A jste další na řadě. Jaký z toho máte pocit?“

Ticho.

Reacher dodal: „Neměli vás sem ale posílat. To nebylo fér. To je mi jasné. Znám chytráky z Pentagonu. Soucítím s vámi. Jestli chcete, pomůžu vám z toho vybřednout.“

Ticho.

Reacher navrhl: „Prozraďte mi jejich jména, vraťte se rovnou do Braggu a já vás nechám na pokoji.“

Ticho. Pak rychlé píp-píp-píp v telefonu a hovor ukončen na displeji. Reacher odhodil telefon opět na zadní sedadlo a prohodil: „Požádal jsem dvakrát, ale nebudu prosit potřetí.“

Pokračovali v cestě a vjeli do Studio City, hustě zastavěného a nepřehledného. Bulvár lemovaly obchody, některé v samostatných budovách a některé namačkané v nákupních střediscích jako to v North Hollywoodu, některé se společnými přístupovými cestami a jiné s vlastními samostatnými parkovišti. Čísla šla špatně rozeznat, protože spousta průčelí nebyla osvětlená. Dvakrát předčasně zahnuli a zajeli na špatné parkoviště. Poměrně brzy však našli správné místo. Světle zelené nákupní středisko, dlouhé pět obchodů a kanceláří. Právník Velkého psa sídlil uprostřed.

Až na to, že tam nesídlil.

Prostřední kancelář patřila daňovému poradci. Se Habla Español plus stovka dalších jazyků.

Turnerová usoudila: „Věci se po šestnácti letech změní. Lidé odejdou do důchodu.“

Reacher nic neřekl.

Turnerová se zeptala: „Jsi si jistý, že je to správná adresa?“

„Myslíš, že jsem se zmýlil?“

„Klidně bych ti to prominula.“

„Děkuju, jsem si ale jistý.“ Reacher přistoupil blíž, aby lépe viděl. Kancelář zrovna nezářila novotou. Nápisy, vývěsky, oznámení a lákavé přísliby už poněkud zašly časem. Právník neodešel do důchodu nedávno.

Vzadu se svítilo.

„Časový spínač,“ dospěla k závěru Turnerová. „Z bezpečnostních důvodů. Nikdo tam není.“

„Je zima,“ pravil Reacher. „Končí daňové období. Ten poradce pilně pracuje.“

„A co má být?“

„Mohli bychom si s ním promluvit.“

„O čem? Máš dostat zpátky peníze?“

„Přinejmenším tomu právníkovi přeposílá poštu. Možná ho dokonce zná. Stařík je možná pořád jeho domácí.“

„Stařík možná před deseti lety zemřel. Nebo se přestěhoval do Wyomingu.“

„Dá se to zjistit jediným způsobem,“ prohlásil Reacher. Přistoupil k výloze a hlasitě zabušil na sklo. Řekl: „V tuhle noční dobu bude lepší, když převezmeš mluvení ty.“

Julie zavolala Romeovi, protože některé povinnosti měla na starosti ona, a oznámila: „Shrago tvrdí, že Reacher má Rickardův telefon. A tím pádem s největší pravděpodobností i jeho zbraň. A ví, že jsou skladníci z Fort Bragg.“

Romeo opáčil: „Kvůli té Zadranově složce. Nebylo nic těžkého dát si dvě a dvě dohromady.“

„Zbyl nám poslední muž. Jsme téměř bezbranní.“

„Shrago vydá za několik.“

„Proti nim? Přišli jsme o tři muže.“

„Bojíš se?“

„Samozřejmě že se bojím. Prohráváme.“

„Máš nějaký návrh?“

„Je načase,“ prohlásila Julie. „Víme, že cíl je Reacher. Měli bychom dát Shragovi svolení.“

Chvíli to vypadalo, že Turnerová měla pravdu, že vevnitř nikdo není a světlo rozsvítil jen časový spínač, ale Reacher pokračoval v bušení, a nakonec se vynořil jakýsi muž. Dělal uklidňující gesta rukou, na což odpověděl Reacher kýváním hlavou. Nastala patová situace. Muž za výlohou předváděl pantomimu v noci nepřijímám zákazníky a Reacher si připadal jako dítě ve filmu, které poslali uprostřed noci pro doktora se zprávou pospěšte si, starého Jeba zasypaly zaživa nukleární hlavice. Daňovému poradci povolily nervy jako prvnímu. Zoufale si povzdechl, prošel ke dveřím, odemkl a otevřel. Byl to mladý Asiat. Zhruba třicetiletý. Měl na sobě šedé kalhoty a červenou pletenou vestu.

Zeptal se: „Co chcete?“

Turnerová odpověděla: „Chtěli bychom se omluvit.“

„Za co?“

„Za to, že vás rušíme. Víme, že váš čas je drahocenný. Potřebujeme ale, abyste nám věnoval pět minut. S radostí vám za ně zaplatíme sto dolarů.“

„Kdo jste?“

„Po formální stránce pracujeme v tuhle chvíli pro vládu.“

„Smím vidět průkazy totožnosti?“

„Ne.“

„Chcete mi ale zaplatit sto dolarů?“

„Pouze pokud nám poskytnete podstatnou informaci.“

„O čem?“

„O právníkovi, který tady pracoval před vámi.“

„Co o něm chcete vědět?“

„Kongres nás pověřil, abychom minimálně pěti různými způsoby ověřili jistý typ informace, a čtyřikrát se nám to už podařilo, takže doufáme, že budete dneska v noci pátý, abychom to měli vyřízené a mohli se vrátit domů.“

„Jaký druh informace?“

„První otázka je čistá formalita, ale musíme se vás zeptat, jestli je vám známo, zda je předmět našeho šetření naživu či mrtvý.“

„Ano, to je mi známo.“

„A odpověď zní?“

„Je naživu.“

„Výborně,“ prohlásila Turnerová. „Tím jste zodpověděl základní otázku. Teď už jen potřebujeme znění plného jména a současnou adresu.“

„Neměli jste za mnou chodit jako k pátému, ale k prvnímu. Přeposílám mu poštu.“

„Začínáme radši tvrdšími oříšky. Den pak lépe ubíhá. Je lepší postupovat dolů ze svahu než se drápat nahoru do kopce.“

„Napíšu vám ji.“

„To bude od vás laskavé,“ poděkovala Turnerová.

„Musí být ale úplně přesná,“ upozornil Reacher. „Víte, jaký je Kongres. Když jeden člověk napíše avenue a druhý jenom zkratku ave, hned hrozí, že to neprojde.“

„Nebojte,“ ujistil ho daňový poradce.

Právník se jmenoval plným jménem Martin Mitchell Ballantyne a neodstěhoval se do Wyomingu. Žil stále v Studio City v Los Angeles v Kalifornii. V podstatě nedaleko. Turnerová našla na mapě, že bydlí blízko u konce Ventury a Coldwater Canyon Drive. Možná se tam narodil.

Jak to vypadalo, nebyl to moc dobrý právník. Na dané adrese našli nízký domek z třicátých let minulého století, který měl za sebou osmdesát let chátrání. Už před dlouhou dobou se musel nacházet v neutěšeném stavu. Teď skýtal víc než tristní pohled. Tmavozelené stěny připomínající sliz a žluté světlo v oknech.

Turnerová připomněla: „Nekoj se falešnými nadějemi. Třeba nám vůbec neotevře. Na návštěvu je víc než pozdě.“

Reacher namítl: „Ještě se u něj svítí.“

„A možná si na nic nepamatuje. Odehrálo se to před šestnácti lety.“

„V tom případě na tom budeme stejně jako předtím.“

„Pokud nebude naši návštěvu považovat za ovlivňování svědka obžaloby.“

„Měl by se na ni dívat jako na výpověď.“

„Jenom nebuď překvapený, když nás vyhodí.“

„Je to osamělý stařík. Nic ho nepotěší víc než dva návštěvníci.“

Ballantyne je ani nevyhodil, ani se netvářil potěšeně, že je vidí. Jen stál pasivně ve dveřích, jako by valnou část života nedělal nic jiného, než otvíral pozdě večer klientům s naléhavými požadavky. Byl středně velký, nebylo mu moc přes šedesát a vypadal poměrně zdravě. Ale také unaveně. A sálala z něj truchlivost. Působil jako muž, který se pokusil opanovat svět a prohrál. Měl jizvu na rtu, která podle Reachera nevypadala na chirurgický zásah. A za zády se mu vynořila žena, která musela být podle všeho jeho manželka. Působila stejně neradostně, ale méně pasivně a chovala se otevřeně nepřátelsky.

Reacher oznámil: „Rádi bychom si koupili patnáct minut vašeho času, pane Ballantyne. Bude vám stačit sto dolarů?“

Právník odpověděl: „Přestal jsem vykonávat právnickou praxi. Už nemám oprávnění.“

„Odešel jste do důchodu?“

„Vyškrtli mě ze seznamu advokátů.“

„Kdy?“

„Před čtyřmi lety.“

„Chtěli bychom si s vámi promluvit o jednom starém případu.“

„Proč vás zajímá?“

„Natáčíme film.“

„Jak starý je ten případ?“

„Šestnáct let.“

„Za sto dolarů?“

„Jsou vaše, jestli chcete.“

„Pojďte dál,“ vyzval je právník. „Uvidíme, jestli budu chtít.“

Všichni čtyři se protlačili úzkou chodbou do úzkého obývacího pokoje, který byl zařízený lépe, než Reacher čekal. Jako by se Ballantyneovi přestěhovali z většího, lepšího domu. Nejspíš před čtyřmi lety. Vyškrtnut ze seznamu advokátů, možná pokuta, možná žaloba, možná bankrot.

Ballantyne se otázal: „Co když si nevzpomenu?“

„Pořád dostanete zaplaceno,“ ujistil ho Reacher. „Když projevíte upřímnou snahu.“

„O jaký případ se jedná?“

„Před šestnácti lety jste sepsal přísežné prohlášení pro klienta jménem Juan Rodriguez, kterému se také říkalo Velký pes.“

Ballantyne se začal naklánět dopředu, celý dychtivý získat sto dolarů, v upřímné snaze, ale pak se zarazil.

Zase se opřel.

Pravil: „Ta věc s armádou?“

Poznání v hlase. A náznak zoufalství. Jako by se cosi pohnulo a povstalo z mrtvých. Jako by mu ta věc s armádou nepřinesla nic jiného než trápení.

„Ano,“ potvrdil Reacher. „Ta věc s armádou.“

„Co přesně vás na ní zajímá?“

„Použil jste moje jméno, když jste musel vyplnit prázdná místa.“

„Vy jste ten chlap?“ vyrazil ze sebe Ballantyne. „V mém domě? Nevytrpěl jsem si toho už dost?“

A jeho manželka zaječela: „Táhněte k čertu, okamžitě!“ Což myslela vážně, protože to opakovala stále dokola, hlasitě, jasně a zlostně, znovu a znovu, s obrovským důrazem na okamžitě. Reacher to pochopil jako jasné znamení, že skončilo povolení k návštěvě a začíná nedovolený pobyt na cizím pozemku. A slíbil Turnerové dva prsty nad tlačítkem atomové bomby a potřeboval si promyslet, jak přesně to bylo s tím svědkem obžaloby. Tak táhl k čertu a Turnerová se mu držela v patách. Došli k autu, opřeli se o něj a Turnerová prohlásila: „Takže jenom zmanipulovali složku.“

Reacher přikývl.

„Drž mi palce,“ požádal.

„Obrátíš se na Sullivanovou?“

„Udělala bys to?“

„Rozhodně. Má vyšší šarži a pracuje pro prokuraturu, ne pro lidské zdroje.“

„Souhlas,“ potvrdil Reacher.

Vytáhl telefon a zavolal Edmondsové.

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

EDMONDSOVÁ SE OZVALA, rozespalá a trochu netrpělivá, a Reacher pravil: „Dneska večer jste mi řekla, že major Sullivanová vám pověděla, že hlava ministerstva armády tlačí na rychlé objasnění případu Rodriguez.“

„To jste mě vzbudil uprostřed noci, abyste mi to připomněl?“

„Ne, potřebuju, abyste zjistila, kdo přesně tu zprávu majoru Sullivanové předal, nebo alespoň jakým přišla kanálem.“

„Děkuju, že jste si na mě vzpomněl, ale neměl byste se spojit přímo s majorem Sullivanovou?“

„Bude mít spoustu práce s něčím jiným. Tohle je velice důležité, kapitáne. A velice naléhavé. Musí se to vyřídit hned ráno. Tak zburcujte každého, koho znáte. Co nejdřív budete moct. Dokud budou ještě na běžeckém pásu, nebo co to lidé po ránu dělají.“

Reacher prohledal kapsy a našel číslo na soukromý mobil Sullivanové, na půlce stránky vytržené z bloku, kterou mu dala Leachová. Vytočil ho a počítal zvonění. Sullivanová se ozvala po šestém, což Reacher považoval za dobrý výkon. Patrně měla lehký spánek.

Pravila: „Haló?“

„Tady je Jack Reacher. Pamatujete si na mě?“

„Jak bych mohla zapomenout? Musíme si promluvit.“

„To právě děláme.“

„O vaší situaci.“

„Později, ano? Teď máme něco jiného na práci.“

„Teď? Je uprostřed noci.“

„Buď teď, nebo co možná nejdřív. Záleží na tom, jaký máte přístup.“

„K čemu?“

„Právě jsem mluvil s právníkem, který sepsal to přísežné prohlášení Velkého psa.“

„Po telefonu?“

„Tváří v tvář.“

„To bylo naprosto nevhodné.“

„Byl to jen krátký rozhovor. Odešli jsme, když nás vyzvali.“

„Nás?“

„Je se mnou major Turnerová. Důstojník stejné hodnosti a stejných schopností. Nezávislý svědek. Také to slyšela. Měla možnost vytvořit si svůj vlastní názor.“

„Co slyšela?“

„Má váš právní archiv počítačovou funkci vyhledávání?“

„Samozřejmě.“

„Takže když zadám Reacher, žaloba proti, co najdu?“

„V podstatě to, co máme. Přísežné prohlášení Velkého psa nebo něco podobného.“

„Je to vyhledávání rychlé a spolehlivé?“

„To jste mě opravdu probudil uprostřed noci, abyste se se mnou bavil o počítačích?“

„Potřebuju to vědět.“

„Ten systém je poměrně rychlý. Není to zrovna intuitivní způsob vyhledávání, ale zavede vás přímo k požadovanému dokumentu.“

„Zmínil jsem se o tom případu právníkovi a hned si na něj vzpomněl. Říká mu ta věc s armádou. Pak se zeptal, co mě na něm zajímá, já jsem mu to pověděl a on si postěžoval, nevytrpěl jsem si toho už dost?“

„Jak to myslel?“

„Měla jste tam být, abyste to slyšela. Tón jeho hlasu. Přísežné prohlášení Velkého psa nebyla jenom žaloba, kterou poslal a na kterou zapomněl. Nebyla to rutina. Byla to věc. Celý příběh se začátkem, prostředkem a koncem. A vsadím se, že ten konec nedopadl dobře. Slyšeli jsme to na vlastní uši. Mluví o té záležitosti jako o nepříjemné epizodě ve svém životě. Vzpomíná na ni s lítostí.“

„Reachere, jsem právník, ne psycholog. Potřebuju fakta, ne pocity, jakým tónem někdo mluvil.“

„A já jsem zase vyšetřovatel a vyšetřovatelé umí vyvodit závěry z toho, že naslouchají. Zeptal se, co mě na tom případu zajímá, jako by se divil, že o něj může mít ještě někdo zájem. Nevyčerpal se veškerý zájem před mnoha lety?“

„Reachere, je uprostřed noci. Chcete mi sdělit něco konkrétního?“

„Vydržte. Tohle je důležité. Stejně se už nevrátíte do postele. Jde o to, že řekl: Nevytrpěl jsem si toho už dost? A jeho manželka začala ve stejný okamžik ječet a vyhodila nás z domu. Žijí hůř než dřív a jsou z toho hodně nešťastní. A Velký pes je klíčové slovo. Jako konkrétní událost v minulosti s negativními následky. Jedině tak se dá jejich chování vysvětlit. Proto mě napadlo, jestli se ten případ nedostal k soudu už před těmi dlouhými lety. A ten právník dostal možná nakládačku. A možná se poprvé dostal do rozporu s etikou. Což mohl být první krok po kamenité cestě, která skončila před čtyřmi lety tím, že ho vyškrtli ze seznamu advokátů. A ani on, ani jeho manželka teď nemůžou o tom případu ani slyšet, protože odstartoval jejich problémy. Nevytrpěl jsem si toho už dost? Ve významu prožil jsem si šestnáct let pekla a vy ten případ teď zase vytahujete na světlo boží?“

„Reachere, co teď právě kouříte? Nepamatujete si na ten případ. Tudíž se nedostal k soudu. Jinak byste si na něj pamatoval. A kdyby se stal před šestnácti lety předmětem natolik vehementního sporu, že právník dostal nakládačku, proč by se teď zase chtěli soudit?“

„Chtějí se soudit?“

„Ještě chvíli a zavěsím.“

„Co by se stalo, kdyby někdo vyhledal Reacher, žaloba proti, našel si přísežné prohlášení Velkého psa a uložil ho do systému na úrovni jednotky? Za velkého mlžení a báchorek, jak je to prohlášení závažné?“

Žádná odpověď.

Reacher dodal: „Působilo by přesně jako právní případ, není-liž pravda? A my bychom začali shromažďovat materiál a připravovat strategii, čekali bychom na setkání s prokurátorem a doufali, že naše strategie obstojí.“

Žádná odpověď.

Reacher se zeptal: „Setkala jste se už s prokurátorem?“

Sullivanová odpověděla: „Ne.“

„Možná se s vámi žádný prokurátor ani setkat nechce. Možná je tohle všechno jednostranná iluze, která měla působit jen minutu. Měl jsem se podívat do vaší složky a vzít nohy na ramena.“

„Nemůže to být iluze. Tlačí na mě z kanceláře hlavy ministerstva armády.“

„To tvrdí kdo? Dostáváte zprávy, ale nevíte přesně, odkud přicházejí. Víte vůbec, jestli je Velký pes mrtvý? Viděla jste úmrtní list?“

„Mluvíte nesmysly.“

„Možná. Uvažujte ale se mnou. Dejme tomu, že se ten případ skutečně dostal před šestnácti lety k soudu. Bez mého vědomí. Jako jeden ze sta, v rámci ukázkového řízení, které se týkalo někoho jiného, ale já jsem vystupoval jako druhý hlavní herec. V rámci skupinové žaloby. Možná zahájili novou agresivní politiku proti právníkům vydělávajícím na obětech nehod. Což by vysvětlovalo, proč dostal právník nakládačku. Kolik papírů by vzniklo?“

„Kdyby se ten případ skutečně dostal k soudu? Moře papírů. Nedokážete si představit, jak velké.“

„Takže kdybych zadal Reacher, obhajoba proti obžalobě, co bych našel?“

„Předpokládám, že všechno, co bylo použito na vaši obhajobu. Patrně stovky stránek, kdyby se jednalo o velký případ.“

„Je to jako s nakupováním na webových stránkách? Dají se jednotlivé položky propojit?“

„Ne, už jsem vám to říkala. To vyhledávání je zastaralé a neohrabané. Programovali ho lidé, kterým bylo přes třicet. A nezapomínejte, že se bavíme o armádě.“

„Dobře, takže kdyby si někdo dělal hlavu kvůli chlápkovi jménem Reacher, chtěl ho zastrašit a byl ve spěchu, mohl si vyhledat v archivu Reacher, žaloba proti, najít místopřísežné prohlášení Velkého psa, vrátit ho do oběhu a nevšimnout si při tom, že je to jenom malá část mnohem větší složky. Protože vyhledávací funkce to jinak neumí. Mám pravdu?“

„Hypoteticky.“

„Což je vaše práce, do které se musíte okamžitě pustit. Musíte tu hypotézu ověřit. Podívejte se, jestli nenajdete stopy po větší složce. Pátrejte po všech heslech, která vás napadnou.“

Nastoupili do auta a zamířili po dálnici na východ, zpátky na Vineland Avenue, a pak na jih kolem čtvrti, kde bydlela Sam, k restauraci ve vagonu. Sam už samozřejmě odešla, stejně jako blonďatá servírka a většina hostů z doby večeře. Rozhodně skončila špička. Začal noční provoz. Ve třech různých boxech seděli tři muži a popíjeli kávu a jedna žena jedla koláč. Tmavovlasá servírka si povídala s mužem za pultem. Reacher s Turnerovou stanuli ve dveřích a tmavovlasá servírka ukončila hovor a přivítala je. Reacher pravil: „Omlouvám se, ale musel jsem rychle odejít. Vynořila se nepředvídaná událost. Nezaplatil jsem za kávu.“

Servírka odvětila: „Už je zaplacená.“

„Kdo ji zaplatil? Doufám, že ne ta holka. To by bylo nespravedlivé.“

„Už je zaplacená,“ zopakovala pouze servírka.

„To je v pořádku,“ ozval se muž jménem Arthur. Utíral pult.

„Kolik u vás stojí káva?“ zeptal se ho Reacher.

„Dva dolary jeden cent,“ sdělil Arthur. „Včetně daně.“

„To je dobré vědět,“ opáčil Reacher. Vylovil dva dolary a osamocený cent, položil je na pult a řekl: „Vracím dluh, i když nevím komu. Vyřiďte mé poděkování. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“

„Dobře,“ odpověděl Arthur. Peníze nechal ležet na pultu.

„Řekla mi, že sem často chodí.“

„Kdo vám to řekl?“

„Samantha. Ta holka.“

Arthur přikývl. „Chodí sem pravidelně.“

„Povězte jí, že se omlouvám, že jsem musel tak rychle pryč. Nechci, aby si myslela, že jsem hulvát.“

„Je to dítě. Proč vám na tom záleží?“

„Domnívá se, že pracuju pro vládu. Nechci v ní zanechat špatný dojem. Je to chytrá holka. Služba veřejnosti je něco, o čem by mohla uvažovat.“

„Pro koho pracujete ve skutečnosti?“

„Pro vládu,“ sdělil Reacher. „Ale pro jinou část, než si myslí.“

„Vyřídím jí to.“

„Jak dlouho ji znáte?“

„Déle než vás. Takže kdybych si měl vybrat mezi jejím soukromím a vašimi otázkami, dal bych přednost jejímu soukromí.“

„Chápu,“ opáčil Reacher. „Nečekal bych nic jiného. Mohl byste jí ale vyřídit ještě jednu věc?“

„Jakou?“

„Povězte jí, aby si pamatovala, co jsem jí řekl o šestiúhelnících.“

„O šestiúhelnících?“

„O malých šestiúhelnících,“ upřesnil Reacher. „Povězte jí, že je to důležité.“

Vrátili se k autu, nastartovali, ale nikam se nerozjeli. Zůstali sedět na parkovišti u restaurace, obličeje růžovomodře osvětlené neonem ve stylu Art Deco, a Turnerová se zeptala: „Myslíš, že je v bezpečí?“

Reacher pravil: „Na okno její ložnice bude celou noc upírat zrak sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie a FBI, se zvláštní pozorností zaměřenou na vetřelce, protože čekají, že se dostavím, což neudělám, stejně jako to neudělá Shrago, jelikož ví to samé co já. Ani jeden z nás by se dneska v noci do toho domu nedostal. Takže ano, myslím, že je v bezpečí. Téměř náhodou.“

„V tom případě bychom si měli najít útočiště. Máš nějaké zvláštní přání?“

„Ty jsi velící důstojník.“

„Nejradši bych do Four Seasons. Ale alespoň přes noc bychom neměli vysílat signály kreditními kartami. Tudíž nám nezbývá nic jiného než hotovost, což znamená jedině motel, a nenapadá mě jiný než ten hodinový, kde jsme se setkali s prostitutkou Emily. Alespoň budeme mít autentický zážitek.“

„Jako projížďka po Mulholland Drive.“

„Nebo zastřelení člověka na Mulholland Drive. To také bývá ve filmech.“

„Jsi v pořádku?“

Turnerová odvětila: „Byl bys první, kdo by se dozvěděl, kdybych nebyla.“

Motel byl rozhodně autentický. Okno recepce zakrývala drátěná mříž a brali jedině hotovost. Pokoj vypadal, že bude studený a vlhký, ale nacházeli se v Los Angeles, kde není nic studené ani vlhké. Takže spíš vzbuzoval dojem, že se při prvním doteku rozdrolí a rozpadne, jako by se příliš dlouho pekl na sluníčku. Ale dalo se v něm spát, a to poměrně pohodlně.

Auto zaparkovali o pět pokojů dál. Jinam se schovat nedalo. Což bylo poměrně bezpečné, i kdyby si ho všiml Shrago. Pozoroval by pokoj před autem, pak by pronikl dovnitř, narazil na nesprávné hosty, usoudil, že auto stojí o jeden vchod stranou, než by mělo stát, ale napravo nebo nalevo? Šance padesát na padesát. Když se zmýlí, bude se muset vloupat potřetí, a co když auto stojí o dva vchody dál? Kolik je to pokojů? Než by se dostal k pátému vchodu, explodovala by mu hlava. Mrňavé uši by mu odlétly jako šrapnely.

Reacher usoudil, že mají čtyři hodiny spánku. Edmondsová se určitě činí ve Virginii na východním pobřeží, shromažďuje informace a zavolá hodně brzy a probudí je.

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

EDMONDSOVÁ ZAVOLALA ve dvě v noci místního času, což bylo v pět ráno na východním pobřeží. Reacher i Turnerová se probudili. Reacher položil otevřený telefon mezi jejich polštáře a oba se k němu překulili čely, aby slyšeli. Edmondsová pravila: „Ptal jste se mě na Jasona Kennetha Rickarda a muže jménem Shrago. Máte tužku?“

Reacher odvětil: „Ne.“

„Tak dobře poslouchejte. Jsou stejní jako ti první dva. Slouží u stejného praporu ve Fort Bragg. Tři týmy tvoří družstvo a ti čtyři jsou tým. Netuším, co to přesně znamená. Patrně mají každý jinou specializaci a spoléhají jeden na druhého.“

„A zachovávají vzájemná tajemství,“ doplnil Reacher. „Povězte mi o Shragovi.“

„Ezra-bez prostředního jména-Shrago, štábní seržant, velitel týmu. Věk třicet šest. Prarodiče maďarského původu. V jednotce je od začátku války. Pět let se pohyboval mezi Amerikou a Afghánistánem a od té doby je umístěn výhradně doma.“

„Co se mu stalo s ušima?“

„Zajali ho.“

„V Severní Karolíně, nebo v Afghánistánu?“

„Zajal ho Tálibán. Zmizel na tři dny.“

„Proč mu neuřízli hlavu?“

„Patrně ze stejného důvodu, jako jsme nezastřelili Emala Zadrana. Mají také politiky.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Před pěti lety. Pak mu přidělili trvalý kvartýr doma. A do Afghánistánu se od té doby už nepodíval.“

Reacher zavřel telefon a Turnerová si postěžovala: „Vůbec se mi to nelíbí. Proč by prodával zbraně lidem, kteří mu uřízli uši?“

„Neuzavírá obchody. Je jenom kolečko ve stroji. Jeho chlebodárce nezajímá, co si myslí. Potřebují jeho svaly, ne názory.“

„Mohli bychom mu nabídnout imunitu. Když obrátí.“

„Málem ubil Moorcrofta.“

„Řekla jsem nabídnout. Pak mu můžeme vrazit nůž do zad.“

„Tak mu zavolej a vznes nabídku. Pořád je v seznamu rychlé volby, v Rickardově telefonu.“

Turnerová vstala, našla správný mobil, vrátila se do postele, zavolala, ale telefonní společnost jí sdělila, že volané číslo nepřijímá její hovory.

„To šlo ale rychle,“ poznamenala. „Uklízejí za pochodu, minutu po minutě. Pan Rickard přestal existovat. Stejně jako Baldacci a Lozano. Všichni patří minulosti.“

„Obejdeme se i bez informací od Shraga,“ ujistil ji Reacher. „Přijdeme na to sami. Třeba za pět minut ve snu.“

Turnerová se usmála a popřála: „Dobře, tak ještě jednou dobrou noc.“

Julie zavolala Romeovi, protože jisté záležitosti měla na starosti ona, a oznámila: „Shrago našel jejich auto. Stojí u motelu jižně od letiště Burbank.“

Romeo se otázal: „Ale?“

„Shrago má pocit, že z bezpečnostních důvodů patrně nestojí přímo před jejich pokojem. Musel by jich prohledat nejméně deset a obává se, že to by mu neprošlo. Jeden dva možná, ale víc ne. A nemá cenu, aby to auto ničil, protože by si jedině půjčili jiné, na jednu z našich vlastních kreditních karet.“

„Nemůže se dostat k té holce?“

„Ne předtím, než zase odejde z domu. Je neprodyšně střežený.“

Romeo sdělil: „Někdo se napojil do právnického archivu. Osamělý uživatel s přístupem vojenské prokuratury. Cosi hledá. Což je v tuhle dobu neobvyklé.“

„Kapitán Edmondsová?“

„Ne, ta pracuje na velitelství lidských zdrojů. Před hodinou si posvítila na Rickarda a Shraga. Utahují smyčku.“

„Možná kolem Shragova krku. Ale ne kolem našich. Neexistuje přímé napojení.“

„To napojení existuje přes Zadrana. Svítí jako neon. Tak pověz Shragovi, aby vypadl z Burbanku. Nařiď mu, aby si počíhal na tu holku. Řekni mu, že na něj spoléháme a že tahle záležitost musí být hned ráno smetená ze stolu, ať to stojí, co to stojí.“

Edmondsová zavolala podruhé v pět ráno místního času, což bylo v osm na východním pobřeží. Reacher s Turnerovou se zase překulili čely k sobě a Edmondsová pravila: „Tak pro vás mám nejnovější informace. Skončila rozcvička na běžících pásech, ale ještě nezačaly úřední hodiny, tak ty informace nejsou ověřené, ale i neověřené informace bývají ve Washingtonu přesnější než kdekoliv jinde.“

Reacher se zeptal: „Co jste zjistila?“

„Mluvila jsem s osmi lidmi, kteří jsou ve styku s kanceláří hlavy ministerstva nebo v ní přímo pracují.“

„Co vám pověděli?“

„Rodriguez či Juan Rodriguez či Velký pes jim nic neříká. Nikdo to jméno nezná, nikdo neví, že by byl takový případ otevřen, nikdo nepředal zprávu majoru Sullivanové a nikdo si není vědom toho, že by to udělal nějaký služebně starší důstojník.“

„Zajímavé.“

„Ale ne stoprocentní. Osm lidí je malý vzorek a zastávají názor, že šestnáct let stará ostuda by se nevysílala do éteru. Za hodinu budeme vědět víc, až všichni zasednou v kancelářích.“

„Děkuju, kapitáne.“

„Spí se vám dobře?“

„Jsme v motelu, kde se platí za hodinu. Snažíme se využít každou, za kterou jsme zaplatili. Nabídli Ezrovi Shragovi po té příhodě s ušima v Afghánistánu terapeutickou pomoc?“

„Psychiatrické záznamy jsou přísně důvěrné.“

„Určitě jste si je ale přečetla.“

„Nabídli mu pomoc a on ji přijal, což bylo považováno za neobvyklé. Většina lidí řeší podobná traumata vojenským způsobem. Dusí je v sobě tak dlouho, dokud se nervově nezhroutí. Ale Shrago byl poslušný pacient.“

„S jakým výsledkem?“

„Ani tři roky po té příhodě ho neopustily silné pocity hněvu, zášti, ponížení a nenávisti. Na domácí základnu ho umístili nejen z terapeutických důvodů, ale i preventivně. Báli se ho vypustit mezi tamější obyvatelstvo, aby nespáchal nějaké zvěrstvo. Nenávidí Tálibán tělem i duší.“

Potom Turnerová prohlásila: „Teď se mi to opravdu nelíbí. Proč by prodával zbraně lidem, které nenávidí?“

„Je kolečko,“ zopakoval Reacher. „Žije v Severní Karolíně. Šátkaře neviděl pět let. Platí mu spoustu peněz.“

„Podílí se ale na tom.“

„Distancoval se. Sejde z očí, sejde z mysli.“

Reacher nechal ležet telefon mezi polštáři a opět usnuli.

Ale ne na dlouho. O čtyřicet minut později zavolala potřetí Edmondsová, ve tři čtvrtě na šest místního času. Sdělila: „Jen tak pro zábavu jsem prošla umístění ve Fort Bragg, protože jsem chtěla zjistit, jak dlouho spolu slouží jako čtveřice. Shrago tam byl od začátku, jak jsem už řekla, pak přišel Rickard, pak Lozano, jako poslední před čtyřmi lety Baldacci a od té doby se nerozdělili. Což z nich dělá s velkým odstupem nejstarší tým v jednotce. Měli spoustu času, aby se navzájem poznali.“

„Dobře,“ pravil Reacher.

„O to ale nejde. Mnohem zajímavější je, že před čtyřmi lety měla jednotka dočasného velitele. Toho předchozího skolila mrtvice. Právě ten dočasný velitel dal dohromady Shragův tým. A hádejte, kdo to byl.“

„Morgan,“ dovtípil se Reacher.

„Přesně tak. Tenkrát byl major. Krátce nato ho povýšili, ze žádného zřejmého důvodu. Jeho složka je pěkně tenká. Dala by se číst jako lék proti nespavosti.“

„Budu si to pamatovat. Právě teď se mi ale spí dobře, až na to, že mě pořád někdo budí telefonem.“

„Nápodobně,“ opáčila Edmondsová.

Reacher se zeptal: „Kdo poslal Morgana před čtyřmi lety do Braggu? Kdo určuje, kam má takový major jít?“

„Právě na tom pracuji.“

Reacher nechal telefon na svém místě a opět s Turnerovou usnuli.

Dostalo se jim poslední půl hodiny a pak zazvonil telefon počtvrté, ve čtvrt na sedm místního času. Tentokrát volala přímo major Sullivanová z vojenské prokuratury. Oznámila: „Strávila jsem tři hodiny v archivu a obávám se, že se vaše teorie nepotvrdila. Ta žaloba s Velkým psem se nedostala k soudu ani před šestnácti lety, ani kdykoliv jindy.“

Reacher se na okamžik zarazil.

„Dobře,“ řekl. „Chápu. Děkuju, že jste se pokusila.“

„Nechcete slyšet tu dobrou zprávu?“

„Jakou?“

„Nedostala se k soudu, ale byla důkladně prošetřena.“

„A k čemu dospěli?“

„Je to podvod, od začátku do konce.“

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

SULLIVANOVÁ PROHLÁSILA: „Někdo se o vás skutečně zasadil. Museli si vás velice vážit, majore. Nešlo o hromadnou žalobu. Nešlo o novou politiku vůči právníkům vydělávajícím na obětech nehod. Šlo pouze a jedině o vás. Někdo chtěl očistit vaše jméno.“

„Kdo?“

„Těžkou práci odvedl kapitán ze sto třicáté páté jednotky vojenské policie jménem Granger.“

„Muž nebo žena?“

„Muž ze základny na západním pobřeží. Don Granger.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Všechny jeho poznámky dostával do ruky dvouhvězdičkový generál vojenské policie Garber.“

„Leon Garber,“ pravil Reacher. „To byl víceméně můj guru. Spoustu mu toho dlužím. Jak je vidět, víc, než jsem si myslel.“

„Vypadá to tak. Musel to celé řídit. A vy jste musel být jeho oblíbenec, protože kvůli vám vyvinul obrovské úsilí. Hodně ale dlužíte i Grangerovi. Pracoval do roztrhání těla a všiml si čehosi, co všem ostatním ušlo.“

„Jak to přesně bylo?“

„Vy kluci od vojenské policie plodíte spoustu žalob. Vyznáváte heslo nebudeme si jich všímat a ono se na ně nějak zapomene, což také mnohokrát vyšlo, a když se na ně nezapomnělo, začala se vést obhajoba, s historicky smíšenými výsledky. Takhle to chodilo mnoho let. Pak začaly ironií osudu působit problémy právě ty, na které se zapomnělo. Všichni jste měli ve složkách stará neprokázaná obvinění. Většinou zcela jasně nesmyslná, takže se na ně zapomnělo právem, ale některá stála za zmínku. A viděla je povyšovací komise. A začala si říkat, že není kouře bez ohně, nikoho nepovyšovala a stal se z toho problém. A žaloba týkající se Velkého psa byla horší než většina ostatních. Generál Garber patrně usoudil, že je příliš nebezpečná, než aby se dala ignorovat, i když by se na ni možná časem zapomnělo. Nechtěl, aby zůstala jen tak ve složce. Na to příliš doutnala.“

„Mohl se mě přímo zeptat.“

„Granger se ho ptal, proč to neudělal.“

„A jak zněla odpověď?“

„Garber si myslel, že jste to možná udělal. Nechtěl to ale slyšet přímo.“

„Vážně?“

„Myslel si, že jste se možná naštval při představě lehkých kulometů v ulicích Los Angeles.“

„To byl problém losangeleského policejního oddělení, ne můj. Nechtěl jsem nic jiného než jméno.“

„To jste také získal, a Garber si nedokázal představit, jak jinak byste toho dosáhl.“

„Pak už se se mnou o tom nebavil.“

„Bál se, že byste zašel za tím právníkem a prohnal mu kulku hlavou.“

„To bych býval možná udělal.“

„V tom případě byl Garber moudrý muž. Zvolil dokonalou strategii. Nasadil na ten případ Grangera, a první věc, která se Grangerovi nelíbila, byl Velký pes, a druhá, která se mu nelíbila, byl ten právník. Nenašel ale žádnou skulinku, věděl, že jste byl u Velkého psa krátce před tím, než dostal nakládačku, existovalo to přísežné prohlášení, a tak se ocitl ve slepé uličce. Přišel se stejným vysvětlením jako vy, totiž že to udělal jiný pachatel či pachatelé, možná delegace vyslaná nespokojeným zákazníkem, což by v tom kontextu znamenalo gang, buď latinskoamerický, jako byl Rodriguez, nebo černošský, ale nepodařilo se mu vlastními silami nic vypátrat. Tak se obrátil na losangeleské policejní oddělení, ale ani to mu nemělo co nabídnout. Což Granger nepovažoval za až tak směrodatné, protože policajti tenkrát vězeli až po uši v rasově citlivých otázkách a nabízelo se, že si nechtějí povídat o ganzích s neznámým člověkem, protože by to mohl být novinář, jenž si myslí, že slovo gang je heslo pro rasovou nesnášenlivost. Tak se Granger té myšlenky s gangy chopil sám a prošel záznamy, aby zjistil, kdo byl tou dobou ozbrojený a nebezpečný, a dozvěděl se, že nikdo nebyl ozbrojený a nebezpečný. Uplynulo dvaasedmdesát hodin, aniž by byl kdekoliv nahlášen zločin spáchaný gangem. Granger tudíž usoudil, že gangy jsou v LA na ústupu a bude lepší poohlédnout se jinde, ale neměl štěstí ani jinde, a Garber se ho chystal stáhnout. Pak si Granger uvědomil, co mu uchází.“

Turnerová z polštáře pravila: „Ta dvaasedmdesátihodinová mezera vznikla tím, že losangeleské policejní oddělení zničilo všechny zprávy o zločinech spáchaných gangy. Patrně na radu vlastních lidí pro styk s veřejností. Ne proto, že se nic nedělo.“

„Správně, majore,“ potvrdila Sullivanová. „Ale v blocích policistů z hlídkových vozů pořád zůstaly poznámky. Garber zahnal do kouta jednoho nadporučíka a vyšla najevo pravda, která je dost bizarní. Dvacet minut poté, co Reacher odešel, se zjevilo pět černochů z El Segundo a začali Velkého psa mlátit na jeho vlastním dvoře. Jeden ze sousedů to ohlásil, dostavilo se losangeleské policejní oddělení, minutu přihlíželo a pak se dalo do práce. Zatkli černochy z El Segundo a odvezli Velkého psa osobně do nemocnice. Při zatýkání však byla vyvinuta jistá přehnaná síla a došlo k několika závažným zraněním, a tak poupravili zprávu. Pak přišlo nařízení seshora zničit všechno, co není košer, a kapitán okrsku se přiklonil na stranu opatrnosti a nechal zmizet všechno. Nebo to možná neudělal z opatrnosti. Třeba nebylo košer vůbec nic.“

Reacher se ujistil: „Takže figuruju jako pachatel v přísežném prohlášení o ublížení na zdraví, i když losangeleské oddělení na vlastní oči vidělo, že to udělal někdo jiný?“

„Granger získal fotokopie těch poznámkových bloků. Všechny jsou ve vaší složce v archivu.“

„To si našel Velký pes opravdu skvělého právníka.“

„Horšího, než si myslíte. Plán A zněl vytáhnout s pompou do boje a zažalovat samotné losangeleské policejní oddělení. Proč ne? Dělal to každý. Granger pronikl jednou v noci do právníkovy kanceláře na Ventura Boulevard a našel tam koncept úplně stejného přísežného prohlášení, jako bylo to vaše, jenom tam stálo místo vašeho jména losangeleské policejní oddělení. Bylo ironií osudu, že ho nemohli použít, protože policejní oddělení mohlo dokázat, že se ten den vůbec nepohybovalo v blízkosti místa činu, jelikož nechalo zmizet veškeré zprávy. Právník tedy dostal jiný nápad a přešel na plán B, který zněl armáda. Což je samozřejmě podvod a zločinné jednání, ale odůvodnění znělo dobře. Policejní oddělení už nemohlo nikdy přiznat, že z politické opatrnosti stopilo zprávy o trestném činu, a tak měl právník jistotu, že z téhle strany nepadne ani slovo. A Velký pes se chtěl obohatit, klukům z El Segundo se nedalo prokázat, že vlastní nějaký majetek, a volba proto padla na strýčka Sama.“

„Jak si s tím Granger poradil?“

„Musel sáhnout po kompromisu, protože nechtěl znemožnit policejní oddělení na veřejnosti. Měl ale na vojenské prokuratuře kamaráda, který měl kamaráda v advokátní komoře, a společně s tím kamarádem z advokátní komory si toho právníka podali. Granger ho přinutil sepsat další přísežné prohlášení, ve kterém musel odpřisáhnout, že to první bylo falešné, a osobně ho svědecky potvrdil. To prohlášení je jen tak mimochodem pořád v archivu, hned za mezerou, kde bylo to falešné. A pak Granger rozrazil tomu právníkovi ret.“

„Dal to také do archivu?“

„Údajně se bránil před nevyprovokovaným útokem.“

„To se stává. Jak se daří plukovníku Moorcroftovi?“

„Je mimo ohrožení života, ale ne moc dobře.“

„Vyřiďte mu mé pozdravy, když k tomu budete mít příležitost. A děkuju za všechno, co jste pro mě dneska v noci udělala.“

Sullivanová pravila: „Dlužím vám omluvu, majore.“

Reacher odpověděl: „Ne, nedlužíte.“

„Děkuju. Ale vy mi pořád dlužíte třicet dolarů.“

Reacher si vybavil Turnerovou v Berryville ve Virginii po nákupu v železářství, v nových kalhotách a jeho obrovské košili, která jí visela až ke kolenům. Prohlásil: „Bylo to nejskvělejších třicet dolarů, jaké jsem kdy měl.“

Oslavili to nejlepším způsobem, jaký znali, a pak už bylo příliš pozdě na spaní, a tak vstali, osprchovali se a Turnerová se zeptala: „Jaký z toho máš pocit?“

„Úplně stejný jako předtím,“ odpověděl Reacher.

„Jak to?“

„Věděl jsem, že jsem to neudělal, tak jsem se nedozvěděl nic nového a nepřineslo mi to úlevu, protože mě to nevzrušovalo, jelikož je mi jedno, co si o mně lidé myslí.“

„I já?“

„Věděla jsi, že jsem to neudělal. Stejně jako já jsem věděl, že jsi nepřijala sto tisíc.“

„Jsem ráda, že se omluvila. Bylo od tebe velice galantní, že jsi řekl, že to není nutné.“

„Nebylo to galantní,“ řekl Reacher. „Bylo to konstatování faktu. Opravdu se nemusí omlouvat. Protože byla zaujatá oprávněně. A neměl jsem říkat, že jsem to neudělal, protože jsem to málem udělal. Chyběla minuta, a všechna ta slova v přísežném prohlášení by se zakládala na pravdě. Ne kvůli lehkým kulometům SAW v ulicích Los Angeles. Ty není snadné ovládat. Je k tomu zapotřebí hodně síly a tréninku. A správná údržba. Tyhle kulomety dostávají nejlepší střelci v družstvu, ne ti nejhorší, a najdou se takoví muži v ulicích LA? Neřekl bych. Usoudil jsem, že majitel jednou vystřelí a kulomet skončí jako kotva do člunu. Na nich mě nic nedráždilo. Do varu mě dostávala ta ostatní výzbroj. Směrové protipěchotní miny a ruční granáty. S těmi umí zacházet každý. Ale v městském prostředí by způsobily obrovské vedlejší ztráty. Odnesli by to nevinní kolemjdoucí a děti. A ta bečka sádla vydělávala jmění a utrácela ho za drogy, děvky a dvacet Big Maců denně.“

Turnerová navrhla: „Pojďme si dát snídani. A pak se sem už nevrátíme. Kolorit začíná ztrácet na půvabu.“

Zastrčili si do kapes zubní kartáčky, oblékli si bundy a zamířili na parkoviště. Pouliční osvětlení bylo stále jasnější než obloha. Auto stálo, kde ho nechali, o pět pokojů dál.

Bylo na něm cosi napsáno.

Ve špíně na předním okénku spolujezdce. Širokou špičkou prstu, čtyři slova, celkem dvanáct písmen, tiskacích, úhledných, bez pravopisné chyby: KDE JE TA HOLKA?

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

SAMANTHA DAYTONOVÁ se probudila brzy, což dělala často, sešla po úzkých schodech z podkroví a podívala se oknem v obývacím pokoji. Hummer odjel, patrně uprostřed noci, aby zaujal postavení u právnické kanceláře. Na jeho místě stál nachový dodge charger. Na policejní auto příliš extravagantní, ale přesto policejní auto. Alespoň všeobecně vzato. Přesněji řečeno auto federálního agenta. DEA, ATF nebo FBI. Samantha poznala řidiče. Už se jí podařilo rozšifrovat, jak se střídají. Dál v ulici parkovalo na svém obvyklém místě bílé autíčko. A to představovalo opravdu záhadu. Protože nebylo policejní. S největší pravděpodobností pocházelo z půjčovny. Z Hertzu nebo Avisu na LAXu, dospěla k závěru Samantha. Ale DEA, ATF a FBI mají v Los Angeles pobočky se spoustou zaměstnanců a vlastních aut. Řidič v bílém autíčku tedy musí patřit k organizaci, která je natolik důležitá, že se smí účastnit, ale na druhou stranu tak malá a specializovaná, že nemá místní pobočku. Řidič přiletěl odněkud odjinud. Patrně z Washingtonu, kde se skrývají veškerá tajemství.

Samantha se osprchovala, oblékla si své oblíbené černé kalhoty a džínovou bundu, ale vzala si čisté modré tričko, a proto i modré boty. Učesala se a podívala se ještě jednou z okna. Nadcházela doba, které říkala hodina nula. Bílé autíčko dvakrát denně odjelo, patrně aby se řidič najedl a zašel si na toaletu, a hummer s chargerem se čtyřikrát denně vyměnily, ale úřady neměly odjezdy zkoordinované, protože jednou za den, vždycky brzy ráno, všechna ta auta na zhruba dvacet minut zmizela a ulice se navrátila k normálu. Nulový počet aut, proto hodina nula. Jako úloha z logiky nebo jednoduchý matematický příklad ve škole, usoudila Samantha. Počet aut je x, postavení y a z počet hodin, které je potřeba pokrýt. Někde musí vzniknout záporná hodnota.

Vyhlédla a zjistila, že bílé autíčko už zmizelo, a charger se dal do pohybu, zatímco se dívala. Nastartoval, odlepil se od chodníku a odjel. Na ulici zavládl klid. Navrátila se k normálu. Hodina nula.

Reacher si ještě jednou přehrál v hlavě původní argumentaci: její dům střeží sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie a FBI a obzvláštní pozornost věnují vetřelcům. Shrago ví to samé. Ani jeden z nás by se do toho domu nedostal.

Prohlásil: „Je to bluf. Snaží se nám dostat do hlavy. Chce nás vylákat. To je všechno. Nemůže se k té holce přiblížit.“

Turnerová se otázala: „Jsi si naprosto jistý?“

„Ne.“

„Nemůžeme se tam rozjet. Sullivanová ještě neučinila oficiální prohlášení, tak jsi pořád na černé listině. A já na ní patrně zůstanu napořád.“

„Jednou bychom se tam podívat mohli.“

„Nemohli. Tohle auto už včera jednou viděli. Možná dvakrát. A ničemu by nepomohlo, kdyby nás zatkli.“

„Můžeme si půjčit jiné auto. Na letišti Burbank. Shrago by se o tom sice za hodinu dozvěděl, ale mohli bychom tu hodinu využít.“

Snídaně představovala vždycky problém. Doma nikdy nic nebylo a máma spala dlouho, unavená a vystresovaná, a nelíbilo by se jí bouchání a rachocení v kuchyni. Snídaně byla proto vždycky expedice, slovo, které měla Samantha opravdu ráda. Pocházelo podle ní z latiny, ex znamenalo ven a ped noha, podobně jako pedál nebo pedikúra, takže z jeho významu vyplývalo, že půjde pěšky, což obvykle dělala, jelikož jí bylo čtrnáct a nemohla ještě řídit, i když jí brzy bude patnáct.

Na řízení se těšila. Bude to velké dobrodružství, protože se jí tím rozšíří obzory. Autem si bude moct zajet na snídani do Burbanku, Glendale, Pasadeny nebo dokonce do Beverly Hills. Bude to něco jiného než teď, když jsou její možnosti omezeny na restauraci ve vagonu v jižní části Vinelandu nebo bufet u právnické kanceláře severně na Vinelandu. Ostatní podniky podávají tacos, quesadilly nebo vietnamská jídla a nemají otevřeno na snídani. Což je otrava.

Obvykle.

To ráno jí to však nevadilo, protože federální agenti budou stát před stejně omezenou volbou, takže nebude těžké je najít. Šance padesát na padesát, jako kdyby si hodila mincí. A Samantha doufala, že padne správná strana, protože ten velký muž jménem Reacher vypadal, že by byl ochoten hovořit, a dozvěděla by se od něj patrně zajímavé věci, protože očividně stojí ve středu dění a vykonává velitelskou funkci, když musel po tom zavolání tak rychle pryč a varoval ji před obrem s uříznutýma ušima.

„Takže hlava, nebo orel?“

Samantha za sebou zavřela modré dveře a vykročila.

Postavili starý range rover na zakázané místo před půjčovnou a zařadili se za bělovlasý pár u přepážky, který právě přiletěl z Phoenixu. Když na ně přišla řada, použili Baldacciho řidičský průkaz a kreditní kartu, půjčili si středně velký sedan a po podepsání všech potřebných papírů obdrželi klíč.

Zapůjčené auto byl bílý ford, ze kterého ještě kapala voda z myčky, zaparkovaný pod střechou, bez příkras, anonymní, a tudíž vyhovující, až na to, že měl zelená moderní okna, velice slabounká v porovnání s okny range roveru potaženými neprůhlednou fólií. Bude se jím jezdit úplně jinak. Pohledu dovnitř bude bránit pouze sluneční jas a zrcadlení. Nebo také ne.

Turnerová si s sebou vzala plán města a naplánovala trasu tak, aby až k poslednímu možnému bloku zůstali mimo Vineland Avenue. Den se probouzel do jasného svěžího rána a nejezdilo moc aut. Stále bylo hodně brzy. Vypletli se po úzkých silnicích z Burbanku, většinou mezi kancelářskými budovami obklopenými trávníky, projeli North Hollywoodem, dálnici překřížili východně od Vinelandu a zahnuli ke čtvrti, kde bydlela Samantha, zranitelní a skoro nazí za tenkým zeleným sklem.

„Jenom jednou okolo,“ upozornila Turnerová. „Projedeš pomalu ulicí, jako každý jiný řidič, nenápadně kolem vládních aut, v žádném případě nezastavíš, a kdyby se nám něco nelíbilo, začneme to řešit až na konci ulice. V žádném případě se nesmíme před domem nechat nalákat do pasti. Jasné?“

„Souhlas,“ potvrdil Reacher.

Zabočili do první ulice, minuli obchod s potravinami a auto na špalcích, zahnuli doleva, pak doprava a vynořili se v ulici, kde bydlela Samantha. Ležela před nimi jako obyčejná rovná, dlouhá, úzká, kovově lesklá linka s auty zaparkovanými těsně jedno za druhým po obou stranách a pableskujícími v ranním slunci.

Turnerová upozornila: „FBI vepředu na pravé straně. Nachový dodge charger.“

„Vidím,“ potvrdil Reacher.

„Dům vypadá normálně.“

Což také vypadal. Tichý a ponořený do nehybné strnulosti, jako by v něm všichni spali. Přední dveře byly zavřené, stejně jako všechna okna. Staré červené kupé stálo nezměněně na příjezdové cestě.

Pokračovali dál.

Turnerová pravila: „Všechna auta zatím prázdná. Ani stopa po Shragovi. Byl to skutečně bluf.“

Pokračovali dál, pomalu a stálou rychlostí, až na konec ulice, a nezahlédli nic, co by je znepokojilo.

„Pojďme si dát snídani,“ navrhl Reacher.

Romeo zavolal Julii a sdělil: „Pronajali si jiné auto. Bílý ford, na letišti Burbank.“

Julie se podivila: „Proč? Vědí přece, že se před námi neschovají.“

„Schovávají se před FBI a vojenskou policií. Výměna aut je rozumná taktika.“

„Bílý ford? Okamžitě to sdělím Shragovi.“

„Dosáhl už nějakého úspěchu?“

„Neozval se mi.“

Romeo požádal: „Malý moment.“

„Co se děje?“

„Další pohyb na Baldacciho kartě. Ten džentlmen v Long Beach si právě naúčtoval druhý den za pronajmutí range roveru. Což znamená, že nevyměnili auto. Jenom jedno přibrali. Takže se rozdělili a operují odděleně. To je chytrý tah. Jsou dva proti jednomu. Využívají výhody. Postarej se, aby se o tom dozvěděl Shrago.“

Vydali se na jih, opsali oblouk a vynořili se ze severu na Vinelandu u restaurace ve vagonu. Bílý ford plnil svou funkci. Nikdo se za ním neotáčel. Byl všední, anonymní a neviditelný jako díra ve vzduchu. Ideální, až na průhledná okna.

Restaurace se už zaplnila hosty, v tu časnou hodinu vážnými a zachmuřenými. Většinou se posilovali před dlouhým pracovním dnem a chyběli povznešení hipsteři. Chyběla i Samantha. Což Reachera moc nepřekvapilo, protože i když sem docházela pravidelně, skoro na každé jídlo, bylo pořád hodně brzy. Moc toho o čtrnáctiletých dívkách nevěděl, ale dokázal si představit, že brzké vstávání nepatří k jejich životnímu stylu. Za pultem stál opět Arthur a obsluhovala tmavovlasá servírka. Patrně si spojila směny, noční a hned zase ranní. Světlovlasá servírka ještě nedorazila. Možná vypomáhala jenom ve špičce, začínala těsně před obědem a končila po večeři.

Zvolili poslední box napravo hned za Samantinou prázdnou stoličkou. Sběrač nádobí jim přinesl vodu a tmavovláska kávu. Turnerová si objednala omeletu, Reacher palačinky. Jedli, pochutnávali si, otáleli a čekali. Samantha se neukázala. Hosté se průběhem času měnili, dělníky nahradili úředníci a obchodníci, kteří si dávali o trochu vybranější a méně kalorická jídla a neházeli je do sebe jako uhlí lopatou. Reacher si nechal počtvrté dolít kávu. Turnerová požádala o toast. Samantha se neukázala.

Reacher se zvedl, přešel k pultu a posadil se na její prázdnou stoličku. Arthur zaznamenal jeho přesun a jako každá správná obsluha za pultem kývnutím hlavou naznačil hned jsem u vás. Reacher počkal, Arthur se postaral o kávu, o pomerančový džus, převzal talíř, přijal objednávku a pak přistoupil k Reacherovi. Reacher se zeptal: „Chodí sem Samantha na snídani?“

Arthur odpověděl: „Většinou ano.“

„V kolik hodin?“

Arthur odvětil: „Nezlobte se, jestli se mýlím, ale řekl bych, že už vám táhne na čtyřicítku.“

„Klidně můžete přidat, máte pravdu.“

„Někteří lidé říkají, že je to dobou, ve které žijeme, ale já osobně bych řekl, že to bylo vždycky stejné. Když se čtyřicátník začne podezřele moc vyptávat na čtrnáctiletou holku, ostatní si toho všimnou a někteří se začnou také ptát.“

„Což je jedině správné,“ odsouhlasil Reacher. „Kdo ale umřel a udělal z vás ředitele vesmíru?“

„Začal jste se mě vyptávat.“

„Hezky se mi s ní povídalo a rád bych to zopakoval.“

„Tím jste mě nepřesvědčil.“

„Je zvědavá, co se děje, a to by se jí mohlo vymstít.“

„To dění u ní v ulici?“

„Myslel jsem, že jí nabídnu pár informací za slib, že se bude držet zpátky.“

„Pracujete pro vládu?“

„Ne, jsem tady na dovolené. Měl jsem možnost buď tady, nebo na Tahiti.“

„Není ještě dost stará na fakta.“

„Myslím, že je.“

„Máte oprávnění poskytovat podobné informace?“

„Připadá vám, že nemám?“

„Vstává hodně brzy. Už by tady dávno byla. Patrně dneska nepřijde.“

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

REACHER ZAPLATIL Baldacciho penězi, nastoupili zpátky do fordu a Turnerová usoudila: „Buď se dneska nasnídala doma, nebo snídani úplně vynechala. Je to čtrnáctiletá holka. Nečekej důslednost.“

„Řekla, že sem chodí skoro na každé jídlo.“

„Což není to samé jako na každé jídlo.“

„Ten chlápek za pultem řekl, že téměř každý den.“

„Což není to samé jako každý den.“

„Proč by tu snídani ale vynechávala zrovna dneska? Je zvědavá a považuje mě za zdroj informací.“

„Proč by si měla myslet, že tady budeš?“

„Policejní síly se musí také někde najíst.“

„Úplně stejně se nabízí ten bufet u právníkovy kanceláře. Ví, že existují dvě možnosti.“

„Měli bychom se tam podívat.“

„To by nebylo tak snadné. Z ulice bychom nic neviděli a nemůžeme jít pěšky. Kromě toho vstává brzy. Už by tam nebyla.“

„Měli bychom ještě jednou projet kolem jejího domu.“

„Tím bychom nic nezjistili. Jsou zavřené dveře. Nemáme rentgenové vidění.“

„Shrago se potuluje po okolí.“

Turnerová navrhla: „Pojďme se vrátit na ten nájezd.“

Reacher se podivil: „Ve dne v bílém autě?“

„Jenom na deset minut. Abychom se trochu uklidnili.“

Za denního světla sloužil starý dalekohled naprosto skvěle. Zvětšený obraz byl ostrý a naprosto zřetelný. Reacher rozeznával každý detail – ulice, bílého autíčka, nachového dodge, modrých předních dveří. Nic se však nedělo. Všude panoval klid. Prostě další slunečné ráno, další sledování, nudné a nekonečné, jak sledování bývají. Nikde ani stopa po Shragovi. Některá auta měla hodně zabarvená okna a odráželo se od nich slunce, ale nebyla natolik obyčejná, aby pocházela z půjčovny. A v těch, která byla natolik neosobní, že by mohla pocházet z půjčovny, nikdo neseděl.

„Shrago tam není,“ pravila Turnerová.

„Kéž bychom s jistotou věděli, že je tam ona,“ odvětil Reacher.

Pak mu zazvonil telefon. Volala kapitán Edmondsová z Virginie. Sdělila: „Našla jsem další Shragovu složku, pět let starou. Rozhodnutí nepouštět ho na Střední východ bylo sporné. Vedli jsme dvě války, chyběli nám lidi, stovky vojáků byly proti své vůli znovu povolány do služby, celou Národní gardu přesunuli do zámoří, a představa, že bude dostávat plat neřízená střela, která nemůže do Iráku ani Afghánistánu, byla absurdní. Nejdřív se uvažovalo o nedobrovolném propuštění, ale Shrago postavil svůj případ na soucitných důvodech, tak musel být vyslyšen a jeho žádost vystoupala po žebříčku velení lidských zdrojů až k asistentovi zástupce šéfa štábu pro personál, který rozhodl ve Shragův prospěch.“

„A dál?“ zeptal se Reacher.

„Ten samý asistent zástupce měl také na starosti dočasná velení. Byl to právě on, kdo poslal o rok později Morgana do Braggu.“

„Zajímavé.“

„To si také myslím. Proto vám volám. Shrago mu toho spoustu dluží a Morgan je jeho šachová figurka.“

„Jak se jmenuje?“

„Crew Scully.“

„Co je to za jméno?“

„Modrá krev z Nové Anglie.“

„Kde je teď?“

„Povýšili ho. Teď je zástupce šéfa štábu.“

„Co má na starosti?“

„Personál,“ sdělila Edmondsová. „Dohlíží na velení lidských zdrojů. Po formální stránce je můj šéf.“

„Kdo povolal Morgana tenhle týden do sto desáté jednotky?“

„Předpokládám, že Scullyho zástupce. Pokud se věci nezměnily.“

„Zjistila byste to pro mě? A zjistila byste, jestli má Scully přístup do zpravodajského systému Home Security?“

„Nemyslím, že by ho měl.“

„Já si to také nemyslím,“ odvětil Reacher. Ukončil hovor a začal opět sledovat ulici.

Julie zavolala Romeovi, protože jisté pravomoci měla ona, a oznámila: „Shrago mi pověděl, že se nepohybují odděleně. Zajel se podívat k té půjčovně a dorazil právě v okamžiku, kdy odtahovali ten range rover.“

„Tak jsou hloupější, než jsem se domníval. Jedno auto je omezuje. Což je naše výhoda.“

„O to nejde. Ten range rover jde na Baldacciho kartu. Budeme muset zaplatit poplatek za odtažení a další den v půjčovně. Je to další políček do tváře.“

„Co ještě Shrago viděl?“

„Dostal se na dosah. Holka opustila dům. Prochází se úplně sama ulicemi. Shrago vybírá vhodné místo.“

„A jak jim předá zprávu?“

„Nechá ji v restauraci. Už tam dvakrát byli. Za pultem obsluhuje džentlmen jménem Arthur, který jim tu zprávu rád vyřídí.“

Deset minut naplánovaných Turnerovou se protáhlo téměř na čtyřicet, nic se však neudálo, ani za jejich zády na nájezdu, ani v ulici před nimi. Turnerová upozornila: „Musíme se přemístit.“

Reacher se zeptal: „Kam?“

„Budeme jezdit. Bezcílně. V rozsahu kilometr a půl od jejího domu, protože jestli je venku, jde pěšky. Jenom po vedlejších silnicích, ze stejného důvodu. Shrago určitě přišel na to samé.“

Tak nastartovali ford, najeli na stotřicetčtyřku, hned ji zase opustili a zahájili pátrání na Vinelandu, blok po bloku, náhodně, až na to, že se vyhýbali Samantině ulici, protože se rozhodli, že nebudou riskovat. Většina bloků byla tři sta metrů dlouhá a šedesát metrů široká, což znamenalo, že na dva a půl čtverečního kilometru jich stálo zhruba sto dvacet, což dělalo téměř čtyři sta v okruhu s tříkilometrovým průměrem, a to představovalo přes sto čtyřicet kilometrů ulic. Ale ne tak úplně, protože některé bloky byly dvojnásobně široké, kus prostoru ukrajovala dálnice, krajnice a nájezdy a některé plochy zůstaly nezastavěné. Takže spíš necelých sto kilometrů. Tři hodiny při bezpečné třicítce. Ne že by se ježděním po okolí zvyšovala šance na náhodné setkání. Prostor a čas takhle nefungují. Ale pohyb jim dodával lepší pocit.

Během první hodiny nic nezahlédli, jenom chodníky, sloupy, stromy, domy, obchody a stovky zaparkovaných aut. Narazili jen na pár chodců, všechny si pečlivě prohlédli, ale ani jeden z nich nebyl Shrago ani Samantha. Nepotkali žádné auto, které by se plížilo stejně jako oni. Většina směřovala z bodu A do bodu B, nevinná a obyčejná, normální rychlostí a někdy i rychleji. Což se stalo jediným zdrojem zábavy během druhé hodiny. Těžkopádné černé BMW projelo sto metrů před nimi na červenou a z boku do něj narazilo staré porsche, které vyjelo z příčné ulice. Vyvalila se pára, shromáždil se hlouček čumilů, Reacher zahnul doleva, nehoda zmizela z dohledu, ale po další náhodné odbočce kolem ní zase projeli a to už tam stálo policejní auto s blikajícími světly a po dalších třech odbočeních potkali další policejní auto a sanitku.

Kromě toho se však nic nestalo. Vůbec nic. Turnerová o třicet minut později navrhla: „Pojďme si dát brzký oběd. Protože to možná také udělá, jestli brzy snídala. Nebo jestli vůbec nesnídala.“

„Ve vagonu?“ ujistil se Reacher.

„Řekla bych, že ano. Jestli tam jí skoro každé jídlo, mohla vynechat snídani, ale na oběd už třeba přijde.“

Tak se propletli labyrintem, najeli ze severu na Vineland a pokračovali na jih, až se na levé straně vynořil starý vagon, zářící a lesknoucí se ve slunci.

A směrem k němu přecházela přes Vineland Samantha.

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

JULIE ZAVOLALA ROMEOVI a oznámila: „Obávám se, že to nevyšlo. Měli jsme smůlu. Shrago se jí potřeboval zmocnit poblíž svého auta. V nejlepším případě hned vedle něho. Nemohl ji vláčet ječící po ulici, rozhodně ne moc daleko. Tak ji předjel, zaparkoval, oběhl ji a vynořil se jí za zády. Všechno šlo jako po másle, chystal se ji minout na úrovni svého auta, zbývalo mu dvacet metrů, ale pak projel nějaký blbec na červenou, narazil do něj jiný blbec z vedlejší ulice a najednou tam stál hlouček lidí, přijelo policejní auto, pak další a Shrago nemohl před tolika svědky a zraky losangeleského policejního oddělení nic udělat. Holka se na tu zábavu minutu dívala a potom pokračovala dál. Shrago ji musel nechat jít, protože jeho auto stálo uprostřed té skrumáže, a když se konečně vymotal, zmizela mu holka z dohledu a nepodařilo se mu ji už najít.“

Romeo se otázal: „Tak co podnikneme?“

„Shrago to zkusí znovu. Na všech místech, kde by se mohla vyskytovat. Doma, u právnické kanceláře, v restauraci. Někde ji už najde.“

„S touhle záležitostí musíme skoncovat v Kalifornii. Nemůžeme si dovolit, aby se vrátili domů.“

Reacher zpomalil, Samantha přešla padesát metrů před ním, Reacher otočil volantem a vjel za ní na parkoviště. Samantha prošla rovnou do restaurace, Reacher zaparkoval a Turnerová se zeptala: „Chceš, abych šla s tebou?“

Reacher opáčil: „Ano, výslovně bych si to přál.“

Tak vešli dovnitř a zůstali stát hned za dveřmi, kde čekali poprvé. Restaurace skýtala úplně stejný pohled jako předešlý večer. Blonďatá servírka se vrátila do služby a obsluhovala levou stranu, na pravé straně se činila upachtěná tmavovláska, za pultem stál Arthur a Samantha seděla na stoličce u konce pultu. Blonďatá servírka k nim opět přikročila, opět se bezúspěšně pokusila o úsměv, Reacher ukázal k boxu na pravé straně, ob jeden za Samanthou, a blondýna je bez jakékoliv lítosti předala brunetě. Reacher s Turnerovou zamířili k boxu a usadili se. Reacher zase zády do místnosti a Turnerová naproti němu obličejem k laminátu z dob vodíkové bomby. Dívka seděla zády k nim oběma, zhruba dva metry daleko.

Ale pozorovala je v zrcadle.

Reacher zamával na její odraz. Napůl ji pozdravil a napůl ji vyzval, aby si k nim přisedla. Samantha se rozzářila, jako by nastaly Vánoce, sklouzla ze stoličky, zachytila Arthurův pohled, ukázala palcem za sebe, aby sdělila, že se přesouvá, a přešla k boxu. Turnerová jí udělala místo, Samantha si přisedla vedle ní a vytvořili malý spiklenecký trojúhelník.

Reacher je představil: „Samantha Daytonová, Susan Turnerová.“

Samantha se otočila na vinylu, potřásla Turnerové rukou a zeptala se: „Vy jste jeho asistentka?“

Turnerová upřesnila: „Ne, jsem jeho velící důstojník.“

„Páni, to je tedy něco. Z jakého úřadu?“

„Vojenská policie.“

„Úžasné. Kdo jsou ti ostatní?“

„Jsme to jenom my a FBI.“

„Řídíte akci nebo ji řídí oni?“

„My, samozřejmě.“

„Takže ten chlap v tom malém bílém autě je od vás?“

„Ano, ten je od nás.“

„Kde seskočil padákem?“

„Klidně bych ti to prozradila, ale pak bych tě musela zastřelit.“

Samantha se zasmála, šťastná jako blecha. Přibrali ji do party, velící důstojník byla žena a ještě s ní žertovala. Otázala se: „Takže ten chlap, co se má objevit, je voják? Opustil nedovoleně posádku, aby se rozloučil s rodinou, protože se chystá navždycky zmizet? Proč ale jeho rodina najala právníka? Nebo je to jeho právník? Je špion nebo něco podobného? Hodně zasloužilý důstojník, starý a důstojný, ale hořce rozčarovaný? Prodává tajemství?“

Reacher se zeptal: „Viděla jsi dneska někoho?“

„Stejné lidi jako včera.“

„Žádné osamělé muže?“

„Ten chlap s uříznutýma ušima je dneska sám. V autě z půjčovny. Jeho partner možná onemocněl.“

„Kdy jsi ho viděla?“

„Projel po Vinelandu. Byla jsem na snídani v bufetu. U právníkovy kanceláře. Musíme ale přehodnotit, jakou kdo hraje roli. Jedná se o trojúhelník, není-liž pravda? A nevíme, pro koho ten právník pracuje. Mohl by pracovat pro souseda, mohl by pracovat pro toho vojáka. Nebo pro oba, ale nedokážu si představit, jak by to mělo fungovat. Nebo proč.“

Reacher se zeptal: „Kdy jsi byla na snídani?“

„Brzy. Hned poté, co odjeli agenti.“

„Oni odjeli?“

„Jenom na dvacet minut. Dělají to tak každé ráno. Měli byste se lépe zkoordinovat. Všichni odjíždějí najednou, takže pak vznikne hluchá doba.“

„To není dobře.“

„Mně to nevadí. Můžu odejít, aniž by o tom věděli. A když se pak vrátím, jsou všichni překvapení, protože si myslí, že jsem pořád doma.“

„Takhle jsi proklouzla i dneska ráno?“

„Proklouzávám takhle každé ráno.“

„Viděl ten chlap s uříznutýma ušima, jak odcházíš?“

„Neřekla bych.“

„Viděl tě kdekoliv jinde?“

„Neřekla bych. Snažila jsem se být neviditelná. Kvůli vašim lidem, ne kvůli němu. Nepotkala jsem ho. Ale o něco později jsem zase viděla jeho auto. Stálo zaparkované u místa bouračky.“

Reacher nařídil: „Musíš si od něj udržovat odstup.“

„Já vím. To jste mi řekl už včera. Nemůžu ale zůstat celý den zavřená v domě.“

Turnerová se na okamžik zarazila a pak se otázala: „Jak dlouho v tom domě bydlíš?“

„Mám pocit, že odjakživa. Na žádný jiný si nepamatuju. Jsem si dost jistá, že jsem se tam narodila. Nebo jak se to alespoň říká. Přestože jsem se nenarodila přímo tam. Musela jsem přijít na svět v nemocnici. Ale rovnou z nemocnice mě přinesli do toho domu. Což znamená ta fráze, že jsem se tam narodila, i když v dnešní době se děti už doma nerodí.“

Turnerová se zeptala: „Žila jsi někdy v autě?“

„To je divná otázka.“

„Můžeš nám to prozradit. Známe lidi, kteří by byli rádi, kdyby se vypracovali tak vysoko.“

„Kdo?“

„Spousta lidí. Chci tím jenom říct, že nic neodsuzujeme.“

„Jsem v průšvihu?“

Reacher Samanthu ujistil: „Ne, nejsi v průšvihu. Jenom si ověřujeme fakta. Jak se jmenuje tvoje máma?“

„Je v průšvihu ona?“

„Ne, nikdo není v průšvihu. Rozhodně ne ve vaší ulici. Jde o toho jiného chlapa.“

„Zná mou mámu? Ach, panebože, to pozorujete nás? Čekáte, že přijde navštívit mámu?“

„Jedno po druhém,“ prohlásil Reacher. „Jak se jmenuje tvoje máma? A ano, vím o tom coltu pythonu.“

„Moje máma se jmenuje Candice Daytonová.“

„V tom případě bych se s ní rád setkal.“

„Proč? Je podezřelá?“

„Ne, bylo by to osobní setkání.“

„Jak to?“

„Jsem ten chlap, kterého hledají. Domnívají se, že znám tvou mámu.“

„Vy?“

„Ano, já.“

„Neznáte mou mámu.“

„Myslí si, že při osobním setkání bych ji mohl poznat nebo ona by mohla poznat mě.“

„Nepoznala by vás. A vy byste nepoznal ji.“

„To se nedá tak jednoduše říct, dokud to nezkusíme.“

„Věřte mi.“

„Rád bych.“

„Pane, můžu vám zcela kategoricky sdělit, že neznáte mou mámu a ona nezná vás.“

„Protože jsi mě nikdy předtím nepotkala? Bavíme se o dávných časech, ještě než ses narodila.“

„Jak dobře jste ji měl znát?“

„Natolik dobře, abychom se poznali.“

„V tom případě ji neznáte.“

„Jak to myslíš?“

„Proč si myslíte, že sem pořád chodím na jídlo?“

„Protože ti tady chutná?“

„Protože ho dostávám zadarmo. Protože moje máma tady pracuje. Právě teď. Je to ta blonďatá servírka. Dvakrát jste kolem ní prošel a ani jste nemrkl. A ona také ne. Vy dva se vůbec neznáte.“

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

REACHER SE POSUNUL PO LAVICI, otočil hlavu a podíval se. Blonďatá servírka měla plné ruce práce, pobíhala zleva doprava, odfoukávala si z očí pramen vlasů, otírala si dlaň o bok, usmívala se a přijímala objednávky.

Reacher ji neznal.

Zeptal se: „Byla někdy v Koreji?“

Samantha si postěžovala: „To je další divná otázka.“

„Proč je divná?“

„Dokazuje, že ji neznáte.“

„Proč?“

„Ten celý její stres a aura trpitelky pocházejí z toho, že se jenom jednou za život dostala z okresu Los Angeles, s přítelem, který ji vzal do Vegas, ale neměl na hotel. Dokonce ani nevlastní pas.“

„Jsi si tím jistá?“

„Proto si odbarvila vlasy. Tohle je jižní Kalifornie. Nemá papíry.“

„Nepotřebuje papíry.“

„Je tady ilegálně. To by bylo dlouhé vysvětlování.“

„Daří se jí dobře?“

„Představovala si život jinak.“

„Daří se dobře tobě?“

„Jsem v pořádku,“ odvětila Samantha. „Nedělejte si o mě starosti.“

Reacher nic neřekl a zpoza místa za jeho ramenem, kam neviděl, se vynořil Arthur, sklonil se, zašeptal Samantě cosi do ucha, ale tvrdé souhlásky v jeho hlase prozradily, co říká: Tahle dáma a džentlmen budou mít poradu s jiným džentlmenem. Samantha vyskočila, celá zapálená a nadšená, že na její místo usedne ještě důležitější agent stojící ještě víc v centru dění. Arthur se opět vytratil, Samantha vyrazila za ním a na její prázdné místo v boxu se okamžitě jediným plynulým kočičím pohybem zasunula malá vypracovaná postava a opřela se lokty o stůl, ve tváři výraz triumfu.

Důstojnický zástupce Pete Espin.

Reacher pohlédl na Turnerovou a Turnerová zavrtěla hlavou, což znamenalo, že Espin má v restauraci své muže, přinejmenším dva, pravděpodobně ozbrojené a pravděpodobně blízko. Espin si udělal pohodlí na lavici, sevřel dlaně, jako by shrabával rozsypaný balíček karet, a prohlásil: „Nejste její táta.“

Reacher odvětil: „Už to tak vypadá.“

„Jenom tak z legrace jsem si to ověřil. Ministerstvo zahraničí tvrdí, že nikdy nevlastnila pas. Podle ministerstva obrany nevycestovala nikdy na žádný jiný doklad do Koreje. Tak jsem začal pátrat dál a zjistil jsem, že ten právník prodává po internetu papíry. Obstará vám jakýkoliv dokument s jakýmkoliv obsahem. Má dvě cenové kategorie, nižší za pouhé papíry a vyšší za papíry, které jsou věrohodné. Věrohodné v tomto případě znamená skutečné ženy, skutečné děti a skutečné fotokopie opravdových rodných listů. A ten právník není sám. Tenhle obchod přímo vzkvétá. A má téměř neomezené hranice. Chcete, aby se dítě narodilo v určitý den? Stačí si vybrat.“

„Kdo koupil to přísežné prohlášení?“

„Udal jméno Romeo a velice dobře zaplatil. Z Kajmanských ostrovů.“

„Kdy ho ten Romeo koupil?“

„Stejné ráno, kdy zatkli majora Turnerovou. Ta služba probíhá okamžitě. Sdělíte jméno, místo a datum a kancelář vám vypracuje vatu. Můžete dodat vlastní text. Ty dokumenty se zpracovávají přes počítač, posílají se e-mailem a vypadají jako fotokopie. Na Candice Daytonovou padla volba kvůli datu narození jejího dítěte. Právník sem chodí na jídlo a zná ji jako servírku. Dostala sto dolarů za podpis. To datum narození není ale šťastně zvolené. Všiml jste si toho? K početí by muselo dojít uprostřed vašeho pobytu v Red Cloud. Přesně uprostřed. Což vypadá na chlapa, který vzal v potaz kalendář, ne přirozenou biologii.“

„Dobrý postřeh,“ vyslovil pochvalu Reacher.

„Takže jste z toho venku.“

„Proč to na mě ale vůbec ušili? To je velká otázka. Znáte na ni odpověď? Proč koupil Romeo to přísežné prohlášení?“

Espin nic neřekl.

„A kdo je Romeo ve skutečnosti?“ zeptal se Reacher.

Žádná odpověď.

Turnerová se otázala: „Jak to bude probíhat dál?“

Espin prohlásil: „Jste zatčeni.“

„Reacher taky?“

„Reacher taky.“

„Musíte zavolat majoru Sullivanové z vojenské prokuratury.“

„Zavolala mi jako první. Záležitost s Velkým psem je ze stolu, ale od okamžiku, kdy Reacher vstoupil do té cely v Dyeru, až do téhle chvíle spáchal sto zločinů, o kterých víme, a patrně ještě spoustu dalších, od nezákonného uvěznění osoby při podpoře těžkého zločinu až po podvodné zacházení s kreditními kartami.“

Reacher se otázal: „Vyřídila vám seržantka Leachová náš vzkaz?“

„Zněl tak, jako byste mě také chtěli získat na svou stranu.“

„Ptal jsem se, jestli byste udělal něco jinak.“

„Vložil bych důvěru do systému.“

„Kravina.“

„Zejména kdybych byl nevinný.“

„Byl jsem nevinný?“

Espin opáčil: „Původně ano.“

Reacher upozornil: „Neodpověděl jste na mou otázku. Proč koupil Romeo to přísežné prohlášení?“

„Nevím.“

„A mohl to být také Romeo, kdo vytáhl znovu na světlo boží Velkého psa?“

„Patrně.“

„Proč by to dělal? A co to druhé přísežné prohlášení? K čemu měla obě sloužit?“

„Nevím.“

„Ale víte. Jste chytrý chlap.“

„Romeo chtěl, abyste vzal nohy na ramena.“

„Proč chtěl Romeo, abych vzal nohy na ramena?“

„Protože jste se pletl do záležitostí majora Turnerové.“

„A co to vypovídá o záležitostech majora Turnerové? Kdyby byla vinna, Romeo by mě chtěl jako svědka. Chtěl, abych usedl na svědeckou lavici a potvrdil před porotou všechny hrozné podrobnosti.“

Espin se na okamžik odmlčel. Pak prohlásil. „Mám rozkaz odvézt vás zpátky, majorové. Oba dva. Zbytek přesahuje mou platovou třídu.“

„Musí vám být jasná kostra celého příběhu,“ pravil Reacher. „Právě jste mi sdělil, že Romeo má peníze na Kajmanských ostrovech. Takže osobně otevřel účet na jméno majora Turnerové. To není žádná raketová věda. Zažil jsem už rafinovanější podvody. Tohle je jako příručka pro blbé. Proto se celá ta habaďůra brzy rozpadne. Nejsme s Turnerovou žádní pitomci. Podpálíme jim dům. Čímž pro vás vzniká volba. Buď jste tupec, který nás odveze v poutech domů pár dnů před naším slavným vítězstvím, nebo zapojíte mozek a začnete si představovat, kde si přejete být, až se usadí prach.“

„K čemuž dojde kde?“

„Ne tady.“

Espin zavrtěl hlavou. „Víte, jak to chodí. Musím se vrátit s nějakým výsledkem.“

„Výsledek vám můžeme dodat.“

„Jakého druhu?“

„Vlastnoruční zatčení, medaile za to, že jste obrátil každý kámen, a třešnička na hodně velkém dortu. A třešnička na velkém dortu je vždycky nejsladší a nejvíc viditelná.“

„To bych potřeboval víc než jenom prodejní brožury.“

„Někdo zmlátil plukovníka Moorcrofta a myslím, že jsme všichni dospěli k závěru, že jsem to nebyl já. Ale kdo to udělal? Dopadnete dlouhodobého účastníka velkého spiknutí a předáte ho politické elitě převázaného mašlí. Bude jenom stačit naklonit bodové světlo.“

„Kde bych takového dlouhodobého účastníka našel?“

„Budete hledat někoho, kdo na zbytečně dlouhou dobu opustil postavení.“

„A co zjistím?“

„Zjistíte, že někdo sledoval Moorcrofta po snídani a buď ho nalákal, nebo přinutil nasednout do auta. Přijdete na to, že jinak by to nešlo provést. A že to neudělal prostý voják. Protože snídaně se konala v důstojnickém klubu. Takže to musel být důstojník.“

„Znáte jméno?“

„Morgan. Zařídil, aby Moorcrofta zmlátili. Dodal ho. Podívejte se do jeho koše na špinavé prádlo. Pochybuju, že by se toho mlácení aktivně zúčastnil, ale vsadím se, že stál dostatečně blízko, aby dobře viděl.“

„Opustil v té době postavení?“

„Tvrdil, že jede do Pentagonu. Jeho nepřítomnost je dobře zdokumentovaná. Způsobila dost velký poprask. A Pentagon si vede záznamy. Je to spousta papírování, ale vsadím se, že se vám podaří dokázat, že tam nebyl.“

„Jak moc jste si jistý?“

„Morgan je součástí malé a různorodé skupiny, kterou tvoří na jednom konci, pokud zatím víme, čtyři vojáci z praporu logistické podpory z Fort Bragg a na druhém konci dva zástupci šéfů štábu.“

„Ošklivě by se nám to vymstilo, kdybyste neměl pravdu.“

„Já vím.“

„Dva zástupci?“

„Jeden je napojený na Homeland Security a druhý není.“

„To by se nám velice ošklivě vymstilo, kdybyste neměl pravdu.“

„Myslíte, že se mýlím?“

Espin neodpověděl.

Reacher dodal: „Vždycky je to padesát na padesát. Jako když si hodíte mincí. Buď mám pravdu, nebo se mýlím, buď nás odvezete zpátky, nebo neodvezete, buď skrývají zástupci šéfů svou pravou tvář, nebo neskrývají. Vždycky padesát na padesát. Jedno, nebo druhé je vždycky pravda.“

„Jste nepředpojatý soudce?“

„Ne, nejsem nepředpojatý. Nejradši bych jim ve spánku urval hlavu. Ale jenom to, že vidím rudě, ještě neznamená, že to neudělali.“

„Znáte jména?“

„Zatím jenom jedno. Crew Scully.“

„Co je to za jméno?“

„Údajně modrá krev z Nové Anglie.“

„Vsadím se, že je to absolvent West Pointu.“

„Já jsem také absolvent West Pointu a nemám stupidní jméno.“

„Vsadím se, že je bohatý.“

„Vězení jsou plná bohatých lidí.“

„Kdo je ten druhý?“

„Nevíme.“

„Patrně nejlepší kamarád ze soukromé střední školy. Tihle hošíci drží při sobě.“

Reacher odtušil: „Možná.“

Espin navrhl: „Já dostanu Morgana a major Turnerová tyhle chlapy?“

„Bude se o vás psát ve všech novinách, a to velice jímavě.“

„V čem podle vás jedou?“

Turnerová podala stručné objasnění. Peníze získané na sekundárním trhu, staré rozhrkané pick-upy s podivnými poznávacími značkami, korby plné hotovosti, pak hotovost v armádních kontejnerech a obsah kontejnerů na cestě do hor, zatímco hotovost se tajně nakládá, aby byla vyložena čtveřicí v Severní Karolíně. Vše umožněno rodilým Afgháncem, který dříve prodával armádní výzbroj, a koordinováno dvěma zástupci šéfů, kteří se na tom obohacují a možná také připravují hrubý náčrt strategie.

Espin prohlásil: „Domníval jsem se, že to myslíte vážně.“

ŠEDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

ESPIN UPOZORNIL: „Tohle, co popisujete, se neodehrává. Armáda Spojených států amerických se poučila, majore. Před dlouhou dobou. Počítáme teď i zápalky. Všechno má čárkový kód. Všechno je uloženo v počítači zabezpečeném před pumovým útokem. Na všech důležitých místech jsou umístěny jednotky vojenské policie. Provádíme víc kontrol, než kolik má pes blech. Už nepřicházíme o materiál. Věřte mi. Ten starodávný chaos dávno pominul. Stačí, aby se udělala díra v ponožce, a okamžitě ji pošlou domů. Kdyby se ztratil byť jediný náboj, rozpoutala by se taková bouře, že bychom i odtud viděli černou oblohu. Prostě k tomu nedochází, paní.“

Turnerová nic neřekla.

Reacher namítl: „Ale něco se děje. To víte.“

„Poslouchám. Povězte mi, co se děje.“

„Promluvte si s detektivem Podolským od městské policie. Morgan byl v kritickou dobu mimo své postavení.“

„Pořád se mi snažíte vnutit Morgana?“

„Stojí za to. Použil proti mně dvě vykonstruované žaloby.“

„Připadá mi, že Morganova cena právě klesla, z pohledu na účast ve věrohodném komplotu.“

„Něco se děje,“ zopakoval Reacher. „Falešné bankovní účty, falešné právnické dokumenty, mlácení, čtyři chlapi, kteří nás na každém kroku pronásledují. Všechno tohle bude vypadat věrohodně, když se na to podíváte ze správného úhlu. Pohled zpět je úžasná věc. Přesně tak to dělají chytří chlapi. Nejdřív se podívají zpátky.“

„Pěkně riskantní hra,“ poznamenal Espin.

„Je to vždycky padesát na padesát, Pete. Jako když si hodíte mincí. Morgan má buď vysokou hodnotu, nebo nízkou, buď se něco děje, nebo neděje, a vy jste buď nudný pitomec, nebo inteligentní člověk, který se dívá za zatáčku a chystá se připnout si na hruď další stužku.“

Espin nic neřekl.

Reacher ho vybídl: „Nadešel čas, abyste se rozhodl, Pete. Hlava, nebo orel.“

„Máte nějaký plán?“

„Vracíme se do Washingtonu. Nemusíte nás dopravovat domů. Máme tam stejně namířeno.“

„Kdy?“

„Teď.“

„Sedí tam také Morgan.“

„Sedí tam všichni.“

Espin navrhl: „Co kdybychom letěli společně?“

Reacher přijal: „To nám plně vyhovuje. Poletíte ale jenom vy. Nikdo jiný.“

„Proč?“

„Chtěl bych, abyste nechal své muže ještě jeden den tady. Poslední z výtečníků z Fort Bragg se pořád potuluje po okolí. Pořád si myslí, že ta dívka je návnada. Tak chci, aby se jí dostalo ochrany. Sice není moje, ale je to fajn holka. Nebo možná proto, že není moje.“

„Řekl bych, že jeden den můžou obětovat.“

„Chci, aby ji z těsné blízkosti střežili, ale ne příliš nápadně. Aby ji nevyděsili. Ať se na to dívají jako na cvičení. Protože teoreticky by se stejně nemělo nic stát. Ten chlap chce nás. Dozví se, do jakého letadla jsme nasedli, protože mu to poví Romeo. Takže se nám bude držet v patách. Možná nastoupí do stejného letadla.“

Espin nic neřekl.

Reacher ho vyzval: „Rozhodněte se, vojáku.“

Espin opáčil: „Nemusím se rozhodnout okamžitě. To, co navrhujete, mi dává šest hodin na rozmyšlenou.“

„Musíte ale něco podniknout.“

„Delta z LAXu odteď za devadesát minut,“ prohlásil Espin. Standardním pěchotním signálem rukou stáhl své muže, na které Reacher neviděl, vyklouzl do uličky, postavil se a odkráčel.

Reacher s Turnerovou odešli minutu po něm. Samantha seděla na stoličce v půlce, kterou obsluhovala její matka, říkala cosi Arthurovi a Arthur se tomu usmíval. Samá ruka, samá noha, vytáhlá a hubená, džínová bunda, plandavé kalhoty, čerstvé modré tričko, a proto i modré tenisky, bez ponožek a tkaniček, vlasy jako letní sláma, do poloviny zad, oči, úsměv. Otcovství. Vždycky nepravděpodobné. Jako získat Nobelovu cenu či zahrát si ve Světové sérii. Nic pro Reachera.

Turnerová se v autě zeptala: „Jak se cítíš?“

„Stejně jako dřív. Neměl jsem dítě předtím a nemám ho ani teď.“

„Co bys býval udělal?“

„To je teď jedno.“

„Jsi v pořádku?“

„Patrně jsem si na tu představu začal zvykat. A Samantha mi přišla sympatická. Možná máme hodně společného. Což je zvláštní. Stejní lidé se možná najdou po celém světě. I když nejsou příbuzní.“

„Myslíš, že se bude bát vyjícího vlka?“

„Řekl bych, že mu už teď závidí.“

„V tom případě jste možná příbuzní. Někdy dávno z minulosti.“

Reacher se ještě jednou naposledy podíval zarámovaným okýnkem restaurace, a pak se Turnerová rozjela, na jih po Vinelandu, a Samantha zmizela z dohledu.

Na LAX se dalo nejlépe dojet po stojedničce, pak po stodesítce a poslední kousek mimo dálnici po El Segundo Boulevard. Vypadalo to, že jim to bude trvat celých devadesát minut, které jim Espin dal, protože auta se sunula po dálnici jen krokem. Když byli pořád ještě severně od Hollywood Bowl, zavolala z Virginie opět Edmondsová a sdělila: „Crew Scully přesunul Morgana ke sto desáté jednotce osobně. Nenechal to na svém pomocníkovi, jak se to při přechodných umístěních obvykle dělá. A nemá přístup do zpravodajského systému Homeland Security.“

Reacher požádal: „Zjistěte, jestli nemá kamaráda, který ten přístup má.“

„Už na tom pracuju.“

„Dejte mi vědět.“

„Stojíme pořád na správné straně historie?“

„To si pište,“ odvětil Reacher a zavěsil.

Auta se pohybovala, ale zvláštně pomalu, jako by každý řidič natáčel zpomalenou scénu ve filmu. Turnerová upozornila: „Bude to, jako bychom zatýkali sami sebe. Vystoupíme ve Washingtonu z letadla a Espin nám nejspíš ještě v příletové hale nasadí želízka.“

„Na něco přijdeme,“ ujistil ji Reacher optimisticky. „Šest hodin je dlouhá doba.“

„Máš nějaký nápad?“

„Zatím ne.“

„Jsou to profesionální obchodníci se zbraněmi. Nic jiného nedělají.“

„Padesát na padesát, Susan. Buď obchodují se zbraněmi, nebo neobchodují.“

„Co jiného by mohli dělat?“

„Máme šest hodin, abychom na to přišli.“

„Co když na to nepřijdeme?“

Reacher pravil: „Espin uslyšel jméno Crew Scully a usoudil, že je bohatý. Co když je skutečně bohatý? Co když jsou bohatí oba dva?“

„Víme, že jsou bohatí.“

„Ale uvažujme, jakým způsobem zbohatli. Pojďme si představit, že byli bohatí odjakživa. Patří ke staré aristokracii východního pobřeží.“

„Dobře, budu dávat pozor na vybledlé růžové kalhoty.“

„Změnila by se tím rovnováha. Až doteď jsme se domnívali, že hlavním motivem je obrovský zisk. Možná budeme muset tenhle předpoklad poupravit. Třeba ukrajují z vlastních zdrojů. Těch sto tisíc šlo možná z jejich kapsy.“

„Tady nejde o soukromý koníček, Reachere. Ne když jsou ve hře falešné bankovní účty, falešné právnické dokumenty, starý chlap, který byl málem umlácen k smrti, a čtyři individua, která nám jdou po krku.“

„Souhlasím, jedná se o víc než o pouhý koníček.“

„O co se tedy jedná?“

„Nevím. Jenom uvažuju nahlas. Připravuju se na těch šest hodin.“

Nechali ford na zastřešeném parkovišti u terminálu Delty a klíč odhodili do odpadkového koše. Se škodolibou radostí, protože Romeo se tak nedoplatí za půjčovné a náhradu škody. Turnerová rozebrala Rickardův glock a zahodila jednotlivé části do čtyř různých popelnic. Pak vešli nesprávnými dveřmi dovnitř a obešli celý terminál. K přepážce s prodejem letenek se dostali zezadu. Espin tam už čekal. Musel přijet po čtyřistapětce. A jak to vypadalo, přijel sám. Nikdo ho nedoprovázel. Nikdo se neschovával ve stínu. Espin tam jen nehybně stál, obličejem k hlavnímu vchodu. Reacher s Turnerovou se mu vynořili za zády, Espin se zprudka otočil, Reacher koupil tři letenky do první třídy a zaplatil za ně Baldacciho kartou.

ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

K PŘÍCHODU K LETADLŮM se dostavili dvacet minut před nástupem, usadili se do křesel s širokým zorným polem, ale Shraga nikde nezahlédli. Reacher s tím ani nepočítal. LA je velké město, těžko se jím projíždí, pohyb na kartě se ukáže až po chvíli, a Shrago by se teprve potom vypravil na letiště. Prostě to nemohl stihnout. Tak se Reacher uvolnil, popíjel kávu, pak začal nástup a potom mu zazvonil telefon. Reacher se usadil do sedadla, obdobně jako ostatní cestující, a přijal hovor.

Byla to Edmondsová z Virginie. Oznámila: „Sedmdesátá pátá jednotka vojenské policie mě právě informovala o situaci s Candice Daytonovou.“

„Říkal jsem vám, že se na ni nepamatuju.“

„Omlouvám se. Měla jsem být méně skeptická.“

„Nedělejte si kvůli tomu hlavu. Sám jsem tomu málem uvěřil.“

„Poptala jsem se na přátele Crewa Scullyho.“

„A co jste zjistila?“

„Ve West Pointu měl kamaráda, se kterým pak i nadále udržoval těsné kontakty. Vyletěli nahoru jako rakety. Zeptala jsem se pěti rozdílných lidí a všichni mi jmenovali stejného člověka.“

„Kdo to je?“

„V současnosti armádní zástupce šéfa štábu pro zpravodajskou službu.“

„To by odpovídalo.“

„Pocházejí z podobného prostředí, bydlí kousek od sebe v Georgetownu a jsou členy stejných klubů, z nichž jsou některé velice exkluzivní.“

„Jsou bohatí?“

„Ne jako někteří lidé. Ale nežijí si špatně, viděno ve starodávném měřítku. Víte, jak to s takovými lidmi chodí. Pohodlný život pro ně znamená pár milionů.“

„Jak se ten zástupce jmenuje?“

„Gabriel Montague.“

„S tím podobným prostředím máte pravdu. Gabe a Crew. To zní jako bar u Harvardu. Nebo obchod, kde se prodávají odrbané džíny za tři sta dolarů.“

„Jsou to obří cíle, Reachere. Giganti chodící po zemi. A nemáte proti nim jediný důkaz.“

„Uvažujete jako právník. A ten by se mi teď jen tak mimochodem hodil. Jsem nevinný. Nechci žádné mlžení kolem toho, co se stalo poté, co mě zavřeli kvůli dvěma věcem, které jsem neudělal. Utekl jsem, protože jsem na to měl nárok.“

„Major Sullivanová na tom pracuje. Chce, aby se na všechno zapomnělo. Na plody otráveného stromu.“

„Povězte jí, aby si pospíšila. Vracíme se právě domů a máme polooficiální doprovod. Nechci, aby se na Reaganově národním letišti rozpoutaly nějaké hrátky. Má na to šest hodin.“

„Vyřídím jí to.“

Pak se ohlásil mikrofonem stevard a oznámil, že se zavírají dveře kabiny a musí se vypnout všechny přístroje. Tak Reacher poprvé v životě uposlechl pokynu posádky, zasunul telefon do kapsy a letadlo se pohnulo a začalo rolovat. Zvedlo se nad oceán, opsalo širokých sto osmdesát stupňů doprava, obrátilo opět na východ, přetnulo nad Santa Monicou ještě jednou pobřeží a začalo stoupat nad vnitrozemím. North Hollywood, Ventura Freeway, Vineland Avenue, restaurace ve vagonu a malý dům s modrými dveřmi se ocitly na levé straně, hluboko a daleko, sotva viditelné.

Rozhovor ve třech není v první třídě snadný. Ztěžují ho široká sedadla a vzdálenost mezi místem u okna a u uličky. A z kuchyňky neustále chodí personál s nekonečnými zásobami jídla a pití. Reacherovi to sice pomohlo, aby pochopil, proč se říká, že bohatí lidé vedou pohodlný život, ale na povídání to moc nebylo. Espin nakonec vstal, posadil se na opěradlo sedadla Turnerové, Turnerová se přimáčkla na Reachera u okýnka a konečně na sebe navzájem viděli a slyšeli se. Espin pravil: „Pokud mám proti Morganovi jakýmkoliv způsobem zakročit, je jasné, že se mě začnou vyptávat na tu domnělou konspiraci. Tak koukejte, abyste mi ještě do přistání poskytli nějakou věrohodnou historku. Pokud na žádnou nepřijdete, budu muset přehodnotit váš zvláštní status.“

Reacher se rozhořčil: „Na to zapomeňte, Pete. Tohle není konkurz. Nesnažíme se proniknout do filmu. A vy tady nemáte hlasovací právo. Na Reaganově národním letišti se naše cesty rozdělí, ať s historkou, nebo bez historky, ať se vám to líbí, či nelíbí, a vy nám s radostným úsměvem ve tváři zamáváte na rozloučenou, buď vestoje u dveří, nebo usazený se zlomenou nohou ve vozíčku. Tak zní základní pravidla. Rozumíme si?“

Espin se ujistil: „Ale budeme se dělit o informace?“

„Rozhodně. Například jsem se od kapitána Edmondsové právě dozvěděl, že Crew Scully má blízkého kamaráda, který se jmenuje Gabriel Montague.“

„To mě nepřekvapuje. Chodili spolu na soukromou střední školu?“

„Víceméně. Rozhodně spolu absolvovali West Point.“

„Kdo to je?“

„Armádní zástupce šéfa štábu pro zpravodajskou službu.“

„Výš už se snad ani nedá dostat.“

„Téměř.“

„Máte nějaký důkaz?“

„Moje právnička se domnívá, že nulový. Co se týče plného odhalení.“

„Ale domníváte se, že jsou to ti dva?“

„Teď jsem si tím jistý.“

„Proč právě teď?“

„William Shakespeare. Napsal hru Romeo a Julie. Je o dvou vážených rodinách. A dvou milencích narozených na nešťastné planetě, protože Julie je z rodiny Capuletů a Romeo z rodiny Montagueů. Jako Žraloci a Tryskáči ve West Side Story. Můžete si půjčit film.“

„Vy si myslíte, že Montague si říká Romeo? Byl by tak pitomý?“

„Patrně to považuje za šmrncovní. Jako vybledlé růžové kalhoty. Nejspíš si myslí, že lidé jako my nikdy neslyšeli o Williamu Shakespearovi.“

„Vaše právnička má pravdu. Nulové důkazy.“

„Je právnička. Na rozdíl od vás. Vy držíte v ruce minci. Montague je buď Romeo, nebo není. Je to přesně padesát na padesát.“

„To je jako odjet do Vegas a vsadit hypotéku na červenou.“

„Stejná šance je nádherná věc.“

„Jsou to zástupci šéfů štábu, Reachere. Musíte si být hodně jistý. Musíte zabít prvním výstřelem.“

Romeo zavolal Julii a sdělil: „Jsou na cestě domů. Tři letenky do první třídy. Což je další políček do tváře. Třetí letenka je pro Espina ze sedmdesáté páté jednotky vojenské policie. Nejdřív jsem si myslel, že je zatkl, ale proč by pak kupoval letenky Reacher? Vpadli nám do boku. To je to, co se stalo. Espin přešel na jejich stranu.“

Julie si postěžovala: „Shrago je nejméně hodinu od letiště.“

„Pověz mu, aby sebou hodil. Má zamluvené místo na příští let na palubě American.“

„Jaké bude mít zpoždění za Reacherem?“

„Dvě hodiny.“

„To je moc dlouhá doba. Zbyl nám jeden muž a není ani po ruce. Myslím, že jsme prohráli.“

„Vždycky to tak mohlo dopadnout. Věděli jsme, do čeho se pouštíme. Věděli jsme, co budeme možná muset udělat.“

„Přežili jsme pěkně dlouho.“

„A přežijeme i dvouhodinové zpoždění. Nic se nestane. Major Turnerová se bude potřebovat osprchovat. Cestování s ženskou se vždycky protáhne. A Shrago se tím dostane na lepší výchozí pozici. Budou nás muset hledat. My je hledat nemusíme.“

Espin přecházel uličkou, zneklidněný předchozí konverzací a aby se protáhl. Dřepět na opěradle mezi sedadly nebyl způsob cestování, který mu Baldacci zaplatil. Zaobíral se svými vlastními myšlenkami. Stejně jako Turnerová a Reacher. Bez nějakého pozoruhodného výsledku. Pak povolala Turnerová Espina zpátky k sobě, a když se usadil na bidýlko, pravila: „Máme jeden jasný bod a to je logistický řetězec. Funguje jako obousměrný dopravní pás. Právě teď odesílá prázdné krabice a přiváží plné. A ty plné krabice obsahují pouze správné předměty. Děravé ponožky s čárovým kódem. To uznávám. Takže se nic neděje. Až na to, že víme, že se něco děje. Tak co když ty prázdné krabice nejsou prázdné? Víme, že domorodé kmeny nekupují zásoby s čárovým kódem, ale co když kupují dodávky, které se posílají výlučně jim? Jako kdyby si objednávali v zásilkovém domě? V tom případě by ti čtyři muži ve Fort Bragg hráli důležitou roli.“

Espin namítl: „Kontrolní systémy fungují na obou koncích.“

„Stejně paranoidně?“

„Nemyslím, že by to bylo možné.“

„Takže by k tomu mohlo docházet?“

„Možná.“

„Ale Reacher se domnívá, že hnací silou nemusí být nutně touha vydělat. Tím pádem by to mohl být osobní projekt. Třeba protežují své miláčky. Vyzbrojují jednu frakci proti druhé. Protože se považují za velké odborníky na Afghánistán. Tihle Novoangličané si vždycky mysleli, že jsou napůl Britové. Třeba si pamatují staré časy v Severozápadní pohraniční provincii. Možná si namlouvají, že jsou jedineční znalci.“

„Možná.“

„Ale ten dopravní pás je obousměrný. Na to nesmíme zapomínat. Možná dopravují cosi domů, ne ven, a schovávají to mezi navracející se výzbroj. I v tomhle případě by byli ti kluci ve Fort Bragg důležití. Vybalovali by potajmu zásilky a předávali by je dál.“

„Jaký druh zásilek?“

„Zisk není nejdůležitější, tak by to mohla být nějaká osobní záliba. Například umění, jako sochy nebo plastiky. Umělecká díla, která Tálibán vyhazuje. Kdybyste byl oduševnělý džentlmen, možná by vás takové předměty oslovily. Až na to, že zareagovali tak přehnaně, že se nemůže jednat o umění. Kvůli starým sochám se nenechávají mlátit lidi.“

„Tak co by to mohlo být za předměty?“

„Máme před sebou dva staré džentlmeny se stejným zájmem, který je nutno držet ve velké tajnosti. Protože ten zájem je ilegální a také by mohl způsobit ostudu. Je ale i lukrativní, svým džentlmenským způsobem. Takový pocit z toho začínám mít.“

„Mladé dívky? Mladí chlapci? Sirotci?“

„Podívejte se na to z pohledu Emala Zadrana. Považovali ho za zkrachovalce a beznadějný případ, podařilo se mu ale rehabilitovat. Získal si úctu ve vesnici. Jak? Někdo mu přidělil roli. S největší pravděpodobností se z něj zase stal podnikatel. Kdosi chce prodávat či kupovat a Zadran vystupuje jako zprostředkovatel. Protože zná správné lidi. Má už zavedené konexe. Možná se jedná o klíčové vztahy nebo jenom o náhodné.“

Espin se zeptal: „Co prodává nebo kupuje?“

Reacher prohlásil: „To zjistíme ve Washingtonu. Hned poté, co nám zamáváte na rozloučenou, buď vestoje ode dveří, nebo vsedě z vozíku.“

Zbytek letu prospali. V kabině bylo teplo, sedadla byla pohodlná a kolébání letadla uklidňující. Reacherovi se zdálo o Samantě, když byla mnohem mladší, přibližně tříletá, baculatá, ne vytáhlá, na sobě stejné oblečení, ale v miniaturní podobě, v mrňavých teniskách bez tkaniček. Šli spolu kamsi po ulici, svíral ve své obrovské pracce její malou ručku, teplou a hebkou, Samantha jako zběsilá kmitala nožičkama, snažila se mu stačit a Reacher se neustále ohlížel neklidně přes rameno, protože ho cosi znepokojovalo a dělal si starosti, jak by se Samantha dala v případě nutnosti v těch teniskách bez tkaniček do běhu. Pak ho však napadlo, že ji může vzít do náručí a utíkat i za ni, možná navěky, protože její lehoučké tělíčko by nic nevážilo. Při tom pomyšlení ho zaplavila úleva a sen se rozplynul, jako by splnil důležitý úkol.

Potom se změnil tlak a stevard začal vykládat o opěradlech, podložkách pod tácky a vzpřímených polohách. Espin pohlédl přes uličku a Turnerová s Reacherem opětovali jeho pohled. Mince se vznášela ve vzduchu. Espin se rozhodoval. Je trouba, nebo se dívá za zatáčku?

Pak začali přistávat, letadlo opět ztěžklo a zchromlo, posádka zaujala místa na sedadlech a všichni jako na pokyn zapnuli mobilní telefony. Reacher zjistil, že má hlasovou zprávu od majora Sullivanové, hodinu starou. Vyvolal ji, chvíli naslouchal praskání statické elektřiny a pak se ozvalo: „Potvrzuji, že proti vám nebudou podniknuty žádné kroky kvůli čemukoliv, co by vyplynulo z obou falešných přísežných prohlášení. Máte od téhle chvíle čistý štít. Ale major Turnerová je stále považována za uprchlíka před zákonem. Její situace se vůbec nezměnila. Takže v okamžiku, kdy se letadlo dotkne země, začnou opět odtikávat hodiny. Bude na vás pohlíženo jako na napomahače a podněcovatele. Jako na spoluviníka těžkého zločinu. Pokud se od ní hned na letišti neodpojíte. Což bych vám jako vaše právnička důrazně radila.“

Reacher vymazal zprávu a zavolal Edmondsové. Edmondsová se ozvala a Reacher se zeptal: „Co dělali Scully a Montague před sedmi lety?“

Edmondsová přislíbila: „Zkusím to zjistit.“

A pak se letadlo dotklo země a začaly odtikávat hodiny.

ŠEDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

PRVNÍ NA PALUBU znamená také první z letadla, takže když došli na konec výstupního mostu, narazili na zavřené dveře. Na východním pobřeží bylo už hodně pozdě, kvůli přesunu přes časové zóny. U brány se zdržoval jen řídký hlouček lidí. Rozhodně se nedal srovnávat s davem v Long Beach. Na prvních deseti metrech se mohlo skrývat jen deset vojenských policistů a deset agentů FBI v přestrojení. Reacher podržel dveře, nechal Espina projít jako prvního a pozorně ho sledoval. Espin se však po nikom nerozhlížel, nenavázal s nikým kontakt očima ani nedělal kradmá gesta a nevysílal tajné signály. Procházel mezi ostatními lidmi jako zcela normální pasažér. Reacher a Turnerová se mu drželi v patách a po minutě se společně zastavili v chodbě pod označením výdeje zavazadel. Reacher Espina vyzval: „Běžte napřed. My zůstaneme tady.“

Espin se podivil: „Proč?“

„Pro případ, že byste své muže postavil na druhou stranu bezpečnostní kontroly.“

„Nikoho jsem tam nepostavil.“

„Přesto tady zůstaneme.“

„Proč?“

„Taktické důvody.“

„Dávám vám dvacet čtyři hodiny.“

„Nenajdete nás.“

„Našel jsem vás v LA. A i tady existuje návnada. Vím, kde hledat.“

„Měl byste se zaměřit na Morgana.“

„Dvacet čtyři hodiny,“ zopakoval Espin a pak odkráčel.

Reacher s Turnerovou pozorovali, jak se vzdaluje, a potom Reacher navrhl: „Pojďme si dát kávu.“

Turnerová se zeptala: „Zůstáváme tady?“

Reacher se podíval na tabuli s přílety a pravil: „Mělo by to smysl. Jako další přiletí za dvě hodiny American. Shrago bude skoro jistě na palubě. A mezi letadlem a bezpečnostní kontrolou bude muset zůstat neozbrojený. Takže tohle místo je ideální, kdybychom ho chtěli dostat.“

„Uděláme to?“

„Ne, ale chtěl jsem, aby na ten nápad přišel Espin. Pro případ, že by ho za hodinu opustila odvaha. Bude si myslet, že jsme pořád tady. Což ale nebudeme. Dáme si kávu a vypadneme. Budeme pár kroků za ním.“

Reacher věděl, že všechny úspěšné podniky ve Washingtonu mají jeden společný rys, a to je přiměřená základna. Na takových místech se však nedá platit hotovostí. Každý trochu slušný hotel požaduje kreditní kartu. Což znamenalo, že buď zaplatí Margaret Vega, nebo prozradí Gabrielu Montagueovi, kde se ubytovali. Turnerová byla pro, aby mu to prozradili. Ukázal by se Shrago a poradili by si s ním. Reacher však nesouhlasil.

Turnerová se ho zeptala: „Proč?“

„Kdyby za námi poslal Shraga a Shrago zmizel, věděli by, co se mu stalo.“

„To je jasné.“

„Nechci, aby věděli, co se mu stalo. Chci je udržovat v nejistotě. Co nejdéle to bude v lidských silách. Chci, aby tápali. Upírali pohled do prázdna a doufali, že se zjeví znamení.“

„Proto potřebujeme víc žen na důstojnických postech. Ženám stačí vyhrávat. Muži musí dát svému protivníkovi najevo, že prohrál.“

„Chci, aby nechali zapnuté mobilní telefony. O víc mi nejde. Možná to bude jediná možnost, jak tohle všechno dokázat. Jediná možnost, jak je v první řadě vůbec najít. Shrago musí zmizet na neznámém místě a my musíme získat čísla z jeho mobilu. Seržantka Leachová pak bude muset zapojit nejrůznější kamarády a budeme doufat, že se jim ty telefony podaří vystopovat dřív, než Shraga odepíšou a telefony vypnou.“

Margaret Vega tudíž zaplatila noc ve dvanáctém patře velice hezkého hotelu s výhledem na Bílý dům, v pokoji, který nabízel všechno, co potřebovali, a navíc ještě spoustu zbytečností. Turnerová si chtěla koupit oblečení, ale byla půlnoc a nikde neměli otevřeno. Tak si dali dlouhou a pomalou sprchu, zabalili se do pět centimetrů tlustých županů, posadili se, nechali odtikávat čas a počkali dvacet minut do okamžiku, kdy se nad řekou vysune podvozek Shragova letadla. Pak se zase oblékli a vyšli na ulici.

Romeo zavolal Julii a oznámil: „Nechal jsem hlídat kartu Margaret Vega pro případ, že by Turnerová šla sama na nákup. Tou kartu byla právě zaplacena jedna noc v hotelu tady ve městě.“

Julie pravila: „Shrago bude za dvacet minut zase na telefonu.“

„Pověz mu, aby nejezdil taxíkem přímo tam.“

Viděli, jak Shrago vychází z příletové haly. Seděli v taxíku, dvacet metrů daleko. Taxík byl pět metrů dlouhý a skoro dva metry široký, ale neviditelný. Prostě jenom obyčejný taxík na letišti. Shrago si ho nevšiml. Počkal ve frontě za další osobou a nasedl do svého vlastního.

„To je ten chlap,“ sdělil Reacher.

„Vidím ho,“ potvrdil řidič. Měl pořád zapnutý taxametr, od chvíle, kdy vyrazil od hotelu. A slíbili mu sto dolarů spropitného. Plus dalších sto dolarů navíc. Uzavřeli ten obchod s lehkým srdcem. Nebyly to jejich peníze.

Řidič se odlepil od chodníku a držel se padesát metrů za Shragovým taxíkem, který mířil do centra města, přes most, přímo na Čtrnáctou ulici a dál přes Mall a přes Federal Triangle. Pak překřížil New York Avenue a zastavil.

Shrago vystoupil.

Taxík odjel.

Nacházeli se přibližně na úrovni Lafayette Square, které je přímo před Bílým domem, ale dva bloky východně, stále na Čtrnácté ulici. Turnerová se otázala: „Co je tady?“

„Patrně nic,“ odvětil Reacher, protože Shrago vykročil, na sever po Čtrnácté ulici k rohu s ulicí H Street.

Zabočil doleva.

Reacher zaplatil řidiči penězi Billyho Boba, dal mu tři sta dolarů s tím, že si může nechat zbytek, a vystoupili a vyrazili ke stejnému rohu. Shrago už došel k druhému bloku. Pohyboval se rychle. Dostal se na dosah rohu Lafayette Square, což znamenalo, že neuvidí nic nalevo. Ne ve tmě. A na pravé straně měl jedinou věc, kterou uvidí.

„Míří k našemu hotelu,“ pochopila Turnerová. „Pěšky, aby si ho nepamatoval řidič taxíku. Montague sleduje i kartu paní Vega.“

„Od prvního letu. Chytrý počin. Nechal ji v systému.“

„Tím se trochu mění tvoje strategie.“

„Každý plán vydrží jen do prvního střetu s nepřítelem.“

Stáhli se do pozadí, ale Shrago to neudělal. Přistoupil za plné chůze ke dveřím. Jako spěchající úspěšný manažer s hlavou plnou důležitých úkolů. Krásně se do té role vžil.

Turnerová se zeptala: „Máš nový plán?“

Reacher pravil: „Nejsme na pokoji. Po čase to odhalí. A vyjde zase ven.“

„A dál?“

„Líbil se ti původní plán s mobilními telefony?“

„Ten byl zatraceně dobrý.“

„Shrago ho možná zachrání. Jakmile zjistí, že nejsme v hotelu, zavolá okamžitě svému šéfovi. Poskytne mu aktuální informaci ve skutečném čase. Jeho šéf to možná požaduje. Pokud to udělá, nebudou mít následující události nic společného s námi. Nenašel nás v hotelu. Nahlásí to. Budou opět tápat v nejistotě.“

„Jestli zavolá.“

„Padesát na padesát. Buď zavolá, nebo nezavolá.“

„Pokud budeme vědět, jestli zavolal.“

„Možná bude telefonovat, až bude vycházet ven.“

„Může zavolat z našeho prázdného pokoje.“

„Padesát na padesát. Buď to uvidíme, nebo neuvidíme. Buď to budeme vědět, nebo se budeme jenom dohadovat.“

Postávali ve stínu na okraji parku a čekali. Byly skoro dvě hodiny v noci. Počasí se nezměnilo, chladné a vlhké. Reacher si vzpomněl na Samantiny tenisky bez tkaniček. V padesátém státě by se jí v nich moc dobře nechodilo. Pak si představil ochranku v hotelu, noční službu, kontrolu nepravého průkazu totožnosti, otvírání seznamu hostů a cestu nahoru s univerzálním klíčem. Přibližně deset minut.

Trvalo to devět minut.

Shrago vyšel na ulici.

Nedržel v ruce telefon.

Turnerová prohlásila: „Hlava, nebo orel, Reachere.“

Reacher vystoupil ze stínu a nařídil: „Seržante Shrago, potřebuju s vámi mluvit. Mám pro vás naléhavou zprávu.“

ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

SHRAGO K NĚMU NEPŘEŠEL. Zůstal nehybně stát, na chodníku u H Street. Reachera měl přímo naproti sobě, na opačném chodníku. Panovalo ticho a klid. Byly dvě hodiny v noci. Washington žije pouze během úředních hodin. Reacher prohlásil: „Seržante Shrago, ta zpráva zní, že jste se ocitl v situaci, které se říká zatracená smůla. Protože nemůžete vyhrát. Jsme moc blízko. Pokud byste nás ovšem přímo tady na místě nezlikvidoval. Na téhle ulici. Což se vám nepodaří. Protože nemůžete. Protože nejste dost dobrý. Takže si dneska neodnesete domů cenu. Můžete jenom omezit škodu. To by se vám mohlo podařit. Stačí jenom, když všechno sepíšete.“

Shrago neodpověděl.

Reacher doplnil: „Nebo to můžete namluvit na diktafon, pokud psaní není vaše parketa. Ale ať tak či onak, odvyprávíte celý příběh. Bude to obrovský skandál. Otázky nebude klást pouze armáda. Do vyptávání se zapojí i senátní výbory. Potřebujete být první. Prvního nechají vždycky jít. Přesně tohle musíte udělat, Shrago.“

Shrago nic neřekl.

„Můžete prohlásit, že neznáte hlavní iniciátory. Ušetříte si tím stres. Uvěří vám. Zaměřte se místo toho na Morgana. Vyličte, jak dodal Moorcrofta, aby dostal nakládačku. Spolknou to i s navijákem.“

Žádná odpověď.

„Máte dvě možnosti, seržante. Buď utéct, nebo přejít přes ulici. A útěkem byste nic nezískal. Jestli vás nedostaneme dneska v noci, dostaneme vás zítra. Takže přejít na druhou stranu je lepší volba. Stejně to budete muset udělat, buď abyste nám potřásl rukou, nebo nás dostal.“

Shrago přešel přes ulici. Vstoupil z chodníku do vozovky a vykročil přes jízdní pruhy, které se zdají v autě úzké, ale pro chodce jsou nekonečně široké. Reacher ho pozorně sledoval, jeho oči, ramena a ruce, a viděl představení hodné malé divadelní scény, muže, který zahlédl světlo, muže, který konečně pochopil, kde leží jeho povinnost, a byl to velice dobrý herecký výkon, až na to, že jeho cílem bylo obejít ho a vyřadit z akce Turnerovou, čímž by se vyrovnaly šance na jeden proti jednomu. Reacher mu to viděl v očích, ve kterých se zračilo šílenství, v držení ramen, která měl napjatá a vystrčená vlivem adrenalinu, a na rukách, které nepatrně svíral a rozevíral, jako by se nemohl dočkat.

Vstoupil na chodník, kde stál Reacher.

Reacher nic neřekl. Nepokusil se ho rozdráždit. Neměl to zapotřebí. Shrago si v každém případě promluví s Espinem. Buď až vystoupí z auta, nebo až se probere z kómatu. Volba záležela na něm. Narodil se jako svobodný občan.

Ale ne jako chytrý občan. Minul zaparkované auto a rozhodl se pro kóma. Což Reacher chápal. Okamžitá akce je vždycky nejlepší tah. Shrago zaujal postavení. Reacher stál po jeho pravé straně a Turnerová na vnější straně za Reacherovým ramenem. Reacher usoudil, že se ho chystá udeřit bekhendem levým loktem do krku, aby se prodral dopředu, jako při odpíchnutí veslem, a pak využít získaný čas a zaútočit okamžitě na Turnerovou, volnou pravičkou hodně zprudka přímo do obličeje. Cílem je zlomený nos, možná zlomené lícní kosti, očnice, bezvědomí, otřes mozku. Možná dokonce i prasklá lebka nebo sražený vaz.

K čemuž nemělo dojít.

„Základní pravidla,“ prohlásil Reacher. „Žádné kousání do uší.“

Zblízka vypadal Shrago pozoruhodně. V pouličním osvětlení se mu leskla hlava, oči měl zasazené hluboko do důlků a ostré těžké kosti v jeho obličeji vypadaly, že by si o ně člověk při prvním úderu zlomil ruku. Kalhoty měl v pase stažené páskem, pod ním se vydouvala obrovská stehna a nad nimi mohutný hrudník. Byl o patnáct let mladší než Reacher, mladý býk, neochvějná skála, a agrese z něj vycházela jako zápach. Dírky uší zůstaly neporušené, ale někdo mu ustřihl boltce, patrně nůžkami, až těsně k dírkám, takže to, co zbylo, vypadalo jako těstoviny, jako neuvařené tortellini, lesklé, barvy lidského masa. Ne přesně šestiúhelníky. Šestiúhelník má pravidelný tvar, se šesti stejnými stranami, a Shragovi upravili uši tak, aby byly co nejmenší, ne co nejvíc pravidelné. Přesněji řečeno to byly jen nepravidelné mnohoúhelníky. Reacher usoudil, že kdyby byla Samantha skutečně jeho, došlo by k diskusi. Pedanti musí mít vždycky přesně pravdu.

Upozornil: „Poslední šance, seržante. Čas velkého rozhodnutí. Víme o Scullym, Montagueovi a Morganovi. Můžete se zachránit jedině tím, že začnete hovořit. Nejlepší vojákovou zbraní je jeho mozek. Nadešel čas, abyste ho použil. V každém jiném případě vám zlomím ruku. Dojde k plnému odhalení. Protože jste ublížil té dívce v restauraci v Berryville. Což si nezasloužila. Vadí vám ženy? Byly to ženy, kdo vám uřízl uši?“

Shrago se rozkročil, otočil se zprudka doprava v pase a trochu připosedl, tak rychle, že už měl daleko za sebou levičku, a tak daleko, že ukázal v pouličním osvětlení záda. Následovat měla stejná otočka zpátky, ještě rychlejší, tentokrát s pečlivě namířenou levičkou, loktem na odvrácenou stranu Reacherova krku, s rozmachem, aby dodal ráně na údernosti a zároveň se odrazil před útokem proti Turnerové.

Měl to dobře rozmyšlené.

Reacher však věděl, co přijde, tak se dal do pohybu o zlomek vteřiny za ním, napodobil jeho otočku v pase, jako by dva tanečníci cvičili synchronizovanou sestavu, počkal, až Shrago odhalí ledviny, a celou tu krátkou dobu rozebíral svoje pocity, snažil se odhadnout, do jaké míry hrály roli uši a do jaké míry Scully s Montaguem, protože když bráníte svou věc, rozhoduje hloubka vášní, a došel k závěru, že nejdůležitější byly uši, ale že Shrago hájí i sladký, pohodlný a lukrativní život.

Pak se Shrago dostal na samou hranici rovnováhy, celý natažený jako pružina, a začal se otáčet opačným směrem, loket nasměrovaný na požadovaný cíl, ale ještě než se k němu stačil byť na centimetr přiblížit, dopadla Reacherova pravá pěst, dokonale přesně, s ochromující silou na ledviny, vyvolala oslepující, rychle se šířící bolest, Shrago se zapotácel, ztratil koordinaci, zůstal nekrytý a Reacher dokončil svou vlastní otočku, ničím nerušený, čehož náležitě využil. Rozmáchl se zezdola nahoru levou pěstí, udeřil Shraga ze strany do krku, pod roh dolní čelisti, dvakrát rychle za sebou, jedna, dva, doprava, doleva, ledviny, krk, odhodil Shraga na opačnou stranu, stále vzpřímeného, ale vyřízeného na odpočítání do osmi, což neplatilo, protože boj v temnotě na okraji Lafayette Square nezná civilizovaná sportovní pravidla. Tak si ho Reacher ve slabém světle prohlédl, došel k závěru, že má na těle jediné místo tvrdší než kosti ve Shragově obličeji, předklonil se a zaútočil čelem, přímo na kořen jeho nosu, jako by vrhal kulečníkovou koulí, jako by na konci dráhy ležela hlava, kterou je třeba skolit. Pak uskočil, Shrago zůstal dlouhou vteřinu na nohou, ke kolenům se za okamžik donesla zpráva, že zhasla světla v prvním patře, a Shrago se sesunul svisle k zemi, jako by seskočil ze zídky. Reacher ho obrátil podrážkou boty na břicho, sklonil se, popadl ho za zápěstí, vykroutil mu dozadu rameno a stejnou botou mu ho zlomil. Prohledal mu kapsy, našel peněženku a telefon, ale žádnou zbraň, protože Shrago cestoval přímo z letiště.

Pak se narovnal, nadechl se, pohlédl na Turnerovou a požádal. „Zavolej Espinovi a pověz mu, aby si pro něj přijel. Vyřiď mu, že má všechno potřebné a může zažádat o zatykač.“

Počkali ve stínu na rohu parku. Shrago vlastnil stejný levný telefon jako Rickard, předplacený za účelem plnění mise, stejně nastavený, ale se čtyřmi uloženými čísly, ne se třemi, první tři označená Lozano, Baldacci, Rickard a čtvrté prostě domů.

Seznam odchozích volání ukázal, že Shrago zavolal dvě minuty před tím, než vyšel z hotelu.

„Z našeho prázdného pokoje,“ usoudila Turnerová. „Měl jsi pravdu. Tvůj plán přežil setkání s nepřítelem.“

Reacher přikývl. Řekl: „Pravděpodobně ho poslali hledat jinam. Takže nečekají, že by se ozval, dokud nebude mít novinky. A do rána ho nechají v klidu. Ale nezvedneme to, ani kdyby zavolali. Musíme je nechat trochu v nejistotě a zmatené. Tipoval bych, že máme dvanáct hodin, než ho odepíšou.“

„Radši Espinovi poradíme, aby se o tom zatčení moc nešířil. Jinak se o něm dozví Montague. Určitě monitoruje sedmdesátou pátou jednotku.“ Turnerová to udělala, zavolala podruhé Espinovi a pak vytočila číslo seržantky Leachové. Zahájila stejnou oficiální předmluvou jako poprvé, že doporučuje, aby Leachová okamžitě zavěsila a ohlásila ten telefonát Morganovi, ale Leachová to i podruhé odmítla udělat, tak jí Turnerová dala číslo, na které Shrago nedávno zavolal, a požádala, aby se spojila se všemi, kteří by byli ochotni podniknout ve svém volném čase pátrání po telefonním signálu. Z tónu hlasu Turnerové se dalo poznat, že Leachová neslibuje stoprocentně úspěšný výsledek. Reacher se usmál v temnotě. Seržanti Armády Spojených států amerických. Neexistuje nic, co by nedokázali.

Pak zastavilo na druhém konci parku auto, otlučený sedan podobný tomu, který vysadil Reachera první večer u motelu, vystoupili dva velcí chlapi ve vojenských botách a bojových uniformách, vytáhli z křoví Shraga a uložili ho na zadní sedadlo. Ne bez obtíží. Shrago nebyl zrovna lehká váha.

Pak nastoupili zase do auta a odjeli. Reacher s Turnerovou chvíli počkali, pietně jako při pohřbu, a potom přešli ulici, vrátili se do hotelu a vyjeli výtahem ke svému pokoji.

ŠEDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

OPĚT SE OSPRCHOVALI, aby se symbolicky očistili, a použili další ručníky, kterých leželo v koupelně asi čtyřicet, některé tak velké a tlusté, že by se pod nimi dalo spát. Pak čekali, jestli zavolá zpátky Leachová. Usoudili, že se to stane buď hodně brzy, nebo k tomu nikdy nedojde. Záleželo na tom, zda zná síť správných lidí, nebo nezná. Nejdřív však zazvonil telefon Reacherovi. Volala Edmondsová. Podělila se o nejnovější zprávy. „Crew Scully se stal před sedmi lety čerstvě asistentem zástupce šéfa štábu pro personál. Bydlí od té doby pořád na stejném místě mimo kasárna. Byl tenkrát umístěný v Alexandrii. Teď působí celé velení lidských zdrojů ve Fort Knox v Kentucky. Až na kancelář zástupce šéfa, která zůstala v Pentagonu. Proto se Scully nemusel odstěhovat z Georgetownu.“

Reacher podotkl: „Vypadá na pěkně nudného patrona.“

„Montague ale nudný není. Před sedmi lety sloužil v Afghánistánu. Velel naší tamější rozvědce. Úplně celé. Nejenom armádní.“

„Obrovský úkol.“

„To si pište.“

„Co dál?“

„Nemůžu nic dokázat. Nedochovala se dokumentace.“

„Ale?“

„Musel omilostnit Zadrana. Bez souhlasu rozvědky by se nemohl žádný domorodec podezřelý z pašování granátů vrátit do hor. Takže ta otázka, kterou jste mi položil: proč jsme ho prostě nezastřelili? V podstatě jsme to neudělali proto, že k tomu nedal souhlas Montague. Takže Zadran je jeho obrovským dlužníkem.“

„Nebo na něj Zadran něco měl, něco hodně velkého.“

„V každém případě se znají už sedm let.“

Reacher zalitoval: „Měl jsem vás požádat, abyste také zjistila, co dělal před sedmi lety Morgan.“

Edmondsová odvětila: „Překvapilo mě, že jste mě o to nepožádal. Tak jsem převzala iniciativu sama. Morgan byl prakticky úplně všude. Dělal holku pro všechno, která zaskočila, kde bylo zapotřebí. Náš vesmír je ale náhodný a on sloužil ve více praporech logistické podpory, než by odpovídalo principu náhodnosti. Žádný z nich nezásoboval Irák a všechny zásobovaly Afghánistán. Což rozhodně také není náhodné.“

„Přemísťoval ho vždycky Scully?“

„Naprosto pokaždé.“

„Děkuju, kapitáne.“

„Na jaké straně historie stojíme právě v tuhle chvíli?“

Reacher však zavěsil, aniž by odpověděl, protože zvonil další telefon. Ne telefon Turnerové, ale Shragův. Stejně jako Rickardův vydával zvuky šíleného ptáka. Byl to stejný model. Ležel na hotelovém toaletním stolku, hlasitě a pronikavě trylkoval a poskakoval jako mechanická hračka. Okýnko vepředu hlásalo: příchozí volání. Což byla zbytečná informace. Ale přímo pod ní stálo: domů.

Telefon osmkrát zazvonil a pak zmlkl.

Reacher nic neřekl.

Turnerová usoudila: „Dělají si jenom starosti. Nic víc. Neutratili jsme žádné peníze, tak jsme také nevytvořili žádná nová vodítka. Nemají mu co říct.“

„Zajímalo by mě, jak dlouho si budou dělat starosti. Jak dlouho bude trvat, než jim dojde, že se něco děje.“

„Popírání skutečnosti je báječná věc.“ Turnerová přešla k oknu a podívala se skulinou mezi závěsy. „Budu muset nechat svou kancelář vyčistit párou. Nechci, aby v ní zůstala jediná stopa po Morganovi.“

„Proč dovolil Montague Zadranovi, aby se vrátil do hor?“

„Nabízely by se buď politické, nebo právnické důvody.“

„Což by bylo obojí možné. Co když to ale bylo něco úplně jiného?“

„Nenapadá mě, co by to ještě mohlo být. Táhlo mu tou dobou už skoro na čtyřicítku a má čtyři starší bratry, což jsou v přísně hierarchické kultuře dva minusové body, a byl považován za ztroskotance a nešiku, což je třetí minusový bod, takže neměl žádné postavení ani hodnotu a očividně ani nadání. Takže by si ho nikdo nevybral jako prvního. Nešlo o získání užitečné osoby, ať už na nádenickou práci, nebo z osobního zájmu.“

Potom zazvonil Shragovi opět telefon. Stejné trylkování, stejné poskakování, stejná slova na displeji. Zazvonil osmkrát a ustal.

Julie se vrátila do místnosti a posadila se na pohovku. Romeo se jí z druhé, tři metry vzdálené pohovky zeptal: „Tak co?“

Julie sdělila: „Dva marné pokusy.“

„Co ti napovídá instinkt?“

„Možná má moc práce. Jestli se k nim přiblížil na třicet metrů, je jasné, že vypnul mobil.“

„Jak dlouho se bude držet v jejich těsné blízkosti?“

„Teoreticky klidně i hodiny.“

„Tak prostě počkáme, až zavolá?“

„Asi to bude nejlepší.“

„Co když se nedostaví?“

„Tak jsme vyřízení.“

Romeo dlouze a pomalu vydechl. Pravil: „Ať už vyhrajeme, nebo prohrajeme, krásně jsme si to užili.“

Telefon Turnerové zazvonil minutu poté, co se odmlčel Shragův. Turnerová ho nastavila na hlasitý poslech a ozval se hlas Leachové: „Je to předplacený mobil zakoupený pravděpodobně ve Wal-Martu. Jestli za něj zaplatili hotovostí, je stejně nevystopovatelný jako bývalý manžel mé sestry.“

Turnerová se zeptala: „Podařilo se vám zjistit alespoň nějaké podrobnosti?“

„Spoustu. Nevíme pouze to, kdo ten telefon vlastní. Všechno ostatní vidíme. Za dobu existence tohoto telefonu z něj odešla volání jen na dvě čísla a pouze ta dvě samá čísla na něj volala.“

„Ve vyváženém poměru?“

„V nevyváženém.“

„Ve prospěch koho?“

Leachová přečetla číslo a to číslo nebylo Shragovo.

„To musí být Romeo,“ usoudil Reacher. „Seržantko, potřebujeme, abyste to číslo ověřila.“

„Už jsem si to dovolila udělat. Je to úplně to samé. Předplacený mobil z Wal-Martu, ale ještě opuštěnější. Volalo na něj jediné číslo a bavil se jen s jediným číslem, se svým kolegou. Tohle je velice rozškatulkovaná komunikační síť. Přijde mi, že mají výborné špionážní schopnosti a disciplínu. Máte proti sobě hodně chytré lidi. Smím otevřeně vyjádřit svůj názor?“

Turnerová potvrdila: „Samozřejmě.“

„Měli byste postupovat s krajní obezřetností, majorové. A začít trochu utahovat smyčku.“

„Jak to myslíte?“

„To druhé číslo, na které zavolal ten první chlap, je číslo telefonu, který je v současné chvíli nehybný dva bloky severně od Bílého domu. Tipuju, že jste v nějakém hezkém hotelu, a hotel buď střeží nepřítel, nebo jste mu ten telefon už vzali a leží u vás na pokoji. Pokud je tomu tak, musíte mít na paměti, že když to vidím já, vidí to i oni. Dokud ho nevypnete. Což byste podle mě měli udělat.“

„Vy ho vidíte?“

„Divy moderní technologie.“

„Vidíte také ty dva druhé telefony?“

„Jasně. Mám je přímo před očima.“

„Kde se nalézají?“

„Společně na adrese v Georgetownu.“

„Teď? Ve skutečném čase?“

„Zatímco s vámi mluvím. Údaje se každých patnáct vteřin aktualizují.“

„Je uprostřed noci. Většina lidí tvrdě spí.“

„To máte pravdu.“

„Scullyho adresa, nebo Montagueova?“

„Ani jednoho z nich. Nevím, co je to za budovu.“

ŠEDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

LEACHOVÁ ŘEKLA, že s triangulací, wifi a GPS to není zase až tak stoprocentně přesné a nikdo nedokáže říct, jestli se telefon nachází v levé kapse kabátu nebo v pravé kapse kalhot, ale většinou se dá s obstojnou jistotou určit, v jaké je budově. A čím je ta budova větší, tím je to jistější. A Leachová se dívala na hodně velkou budovu. Podařilo se jí separovat adresu, našla ji na počítači a sdělila, že na panoramatickém snímku je to značně výstavný městský dům. Dokázala ho i popsat, červené cihly, čtyři podlaží, dvě vysunovací okna po obou stranách parádních vstupních dveří natřených lesklou černí a nad nimi mosazná lucerna. Na dveřích byl dokonce vidět podélný otvor na poštu, domovní číslo a mosazná tabulka s nápisem, který vypadal jako Dove Cottage.

Turnerová zůstala na telefonu s Leachovou a Reacher zavolal ze svého telefonu Edmondsové. Sdělil jí zjištěnou adresu a požádal ji, aby hledala všude, kde jen může. V daňové evidenci, katastru nemovitostí, nebo také v žádostech o změnu územního plánu. Edmondsová slíbila, že se pokusí, Turnerová ukončila hovor s Leachovou a upozornila: „Nemáme auto.“

Reacher prohlásil: „Nepotřebujeme auto. Uděláme to jako Shrago. Pojedeme taxíkem a přiblížíme se pěšky.“

„Shragovi to moc nevyšlo.“

„Nejsme Shrago. A jsou teď bezbranní. Zástupci šéfů štábu žijí v bublině. Je už hrozně dávno, co pro sebe sami něco udělali.“

„Chystáš se jim uříznout hlavu nožem na máslo?“

„Chybí mi nůž na máslo. Možná bych si ho mohl objednat s jídlem na pokoj.“

„Jsem pořád velící důstojník?“

„Proč se ptáš?“

„Chci, aby došlo k řádnému zatčení. Chci, aby skončili v celách v Dyeru a stanuli před řádným vojenským soudem. Chci, aby to proběhlo přesně podle pravidel, Reachere. Chci být veřejně očištěna. Chci, aby si všechno vyslechla porota, a chci, aby soudce nahlas přečetl rozsudek.“

„K řádnému zatčení potřebuješ pravděpodobný důvod.“

„Ten potřebuješ i k řezání hlav nožem na máslo.“

„Proč nechal Montague odejít Zadrana zpátky do hor?“

„Kvůli jeho historii.“

„Kéž bychom o něm věděli víc.“

„Víme všechno, co se nám mohlo podařit zjistit.“

Reacher přikývl. Bezvýznamný zemědělec, dvaačtyřicetiletý, nejmladší z pěti bratrů, černá ovce rodiny se špatnou pověstí, vyzkoušel spoustu věcí a ani v jedné neuspěl. Usoudil: „Ten nůž na máslo by byl snazší.“

Pak mu zazvonil telefon. Volala Edmondsová. Reacher ji pochválil: „To bylo rychlé.“

Edmondsová odtušila: „Napadlo mě, že se mi třeba podaří jít si na hodinu lehnout, když si pospíším.“

„S tím nepočítejte. Co jste zjistila?“

„Dove Cottage je soukromý klub. Otevřel před čtyřmi lety. Seznam členů je přísně důvěrný.“

„Před čtyřmi lety?“

„Nemáme žádný důkaz.“

„Před čtyřmi lety působil Morgan v Braggu a formoval tým kolem Shraga.“

„Nemůžeme dokázat souvislost.“

„Jsou Scully a Montague členy?“

„Nerozuměl jste, co jsem řekla? Seznam členů je přísně důvěrný.“

„Nějaké fámy?“

„Členové jsou údajně výhradně mužského pohlaví. Patří k nim i politici, ale není to politický salon, a vojáci, zástupci médií a obchodníci, ale nezdá se, že by uzavírali obchody. Kluci se tam prostě chodí pobavit. Někdy zůstanou i přes noc.“

„Čím se baví?“

„To nikdo neví.“

„Jak se člověk může stát členem?“

„Já bych se jím stát nemohla, protože jsem ženská.“

„Jak bych se jím mohl stát já?“

„Patrně na doporučení. Musel byste znát správného člena, který zná správného člena.“

„A nikdo neví, co tam vyvádějí?“

„Ve Washingtonu existují stovky soukromých klubů. Není možné udržovat přehled, co se ve všech odehrává.“

Reacher pravil: „Děkuju, kapitáne. Za všechno. Odvedla jste dobrou práci.“

„To zní jako rozloučení.“

„Možná to je rozloučení, možná není. Jako byste si hodila mincí.“

Vzhledem k zeměpisné šířce a roční době jim zbývalo devadesát minut do rozednění. Tak posbírali, co potřebovali, a sjeli do přízemí, kde jim muž v klobouku obstaral taxík. Taxík se rozjel po Šestnácté ulici na sever ke Scott Circle, vydal se po Mass Avenue do Dupontu, přetnul po P Street park a vjel do Georgetownu. Nechali se dovézt až k rohu s Wisconsin Avenue a tam vystoupili a taxík odjel. Obešli pěšky dva bloky, zpátky, odkud přijeli, zahnuli doleva a vydali se ke svému cíli, který ležel další dva bloky severně, na pravé straně, ve čtvrti, která vypadala jako nejdražší od doby, kdy byly vynalezeny peníze. Nalevo se rozprostíraly pozemky jakéhosi obrovského panského sídla. Na pravé straně vystupovaly ze tmy městské domy, třpytivé, nablýskané, sebevědomé a hrdě rozkročené na svých místech v řadě.

Cílový dům přesně zapadal.

„Myslela jsem, že cottage znamená domek,“ podotkla Turnerová.

Tohle však nebyl domek, ale vysoký krásný dům, dokonale symetrický, zdrženlivý, diskrétní a v ničem přehnaně okázalý, přesto však úctyhodný a dokonale udržovaný. Mosazná destička se na něm téměř ztrácela. V některých oknech se svítilo. Většina z nich měla pořád tabulky ze starého zvlněného skla, které dodávaly světlu teplý zlatavý nádech svíček. Dveře se natíraly každý volební rok, počínaje Jamesem Madisonem. Byly velké, bytelné a pořádně zasazené. Dveře, přes které se nedalo dostat, jen když by je někdo dobrovolně otevřel.

Žádná zřejmá cesta dovnitř nevedla.

Nečekali však zázraky a počítali s tím, že budou pozorovat a čekat. Čemuž trochu napomohl pozemek kolem obrovského panského sídla. Ohraničoval ho železný plot zasazený do čtyřicet centimetrů vysoké kamenné zídky, široké natolik, aby si na ni mohla sednout malá osoba, a Turnerová byla malá a Reacher byl zvyklý na nepohodlí. Nad hlavou měli husté krajkoví holých větví. Bez listí, proto je úplně nezakrývaly, ale poskytovaly cosi jako kamufláž. Lámalo se v nich pouliční osvětlení a vytvářelo skvrny, které připomínaly nové digitální vzory na pyžamech.

Čekali, napůl schovaní, a Turnerová pravila: „Ani nevíme, jak vypadají. Můžou vyjít a těsně nás minout.“ Tak zavolala znovu Leachové a požádala, aby jim dala vědět, kdyby se hnuly telefony. Což zatím neudělaly. Vysílací věže stále ukazovaly, že se nacházejí přímo v tom velkém domě. Reacher pozoroval okna a dveře. Kluci se tam chodí prostě pobavit. Někdy zůstanou i přes noc. Takže musí začít brzy odcházet. Politici, vojáci, zástupci médií a obchodníci mají svá zaměstnání. Budou klopýtat ven, aby si zajeli domů a připravili se na nadcházející den.

První muž však nevyklopýtal. Zhruba hodinu před svítáním se otevřely dveře a vyšel muž v obleku, dokonale upravený, osprchovaný, učesaný a v botách, které se blyštěly stejně jako černé dveře. Zahnul doprava, vydal se po chodníku, ani rychle, ani pomalu, uvolněný a na první pohled velice vyrovnaný a spokojený se svým životem. Měl už za sebou střední věk. Mířil k P Street a po padesáti metrech se ztratil v temnotě.

Reacher podvědomě očekával zhýralost a nepořádek, pohled na rozcuchané vlasy, červené oči a rozvázanou kravatu, možná rtěnku na límci a hrdlo lahve vykukující zpod rozepnuté manžety. Ale tenhle muž byl pravý opak. V domě možná sídlily lázně. Možná ho celou noc masírovali na horkých kamenech nebo se mu dostalo nějaké celkové tělesné péče. Pokud ano, dokonale zabrala. Chlap zářil zdravím, celý uvolněný.

„Zvláštní,“ utrousila Turnerová. „Čekala jsem něco jiného.“

„Možná se tam schází literární společnost,“ navrhl Reacher. „Nebo klub přátel poezie. V původní Dove Cottage žil William Wordsworth. Anglický básník. Putoval jsem osamělý jako mrak, tančil se zlatými narcisy a podobné nesmysly. Bydlel v malém, vápnem nabíleném domku v Anglii. V Jezerní oblasti, která je nádherná.“

Turnerová namítla: „Kdo by zůstal celou noc vzhůru, aby si četl básně?“

„Spousta lidí. I když uznávám, že většinou mladších než ten chlap.“

„Pro pobavení?“

„Poezie může přinášet hluboké uspokojení. Ten narcisový básník ho v ní rozhodně nalézal. Mluvil o tom, jak leží na zádech, pozoruje oblohu a vidí na ní spoustu krásných věcí.“

Turnerová nic neřekla.

„Lepší než Tennyson,“ dodal Reacher. „To musíš uznat.“

Pozorovali a čekali, dalších dvacet minut. Obloha za domem dostávala šedavý nádech. Velice lehký. Další svítání, další den. Pak vyšel druhý muž. Podobal se prvnímu. Upravený, růžolící, v obleku, vyrovnaný a hluboce spokojený. Žádná známka po stresu, žádná známka po spěchu. Žádný strach, žádný stud. Zahnul stejným směrem jako jeho předchůdce, na P Street, a vzdálil se uvolněným lehkým krokem, se vztyčenou hlavou a úsměvem na rtech, obklopený aurou spokojenosti, jako vládce vesmíru, ve kterém je všechno v pořádku.

Reacher vyhrkl: „Počkat.“

Turnerová se zeptala: „Co se děje?“

Reacher prohlásil: „Montague.“

„To byl on? Nezavolala Leachová.“

„Ne, tohle je Montagueův klub. Patří mu. Nebo ho vlastní společně se Scullym.“

„Odkud to víš?“

„Kvůli tomu jménu. Dove Cottage je něco jako Romeo. Montague je v hloubi duše obyčejný zpravodajský důstojník. Přesvědčený o vlastní úžasné inteligenci. Nedokázal prostě odolat.“

„Odolat čemu?“

„Proč poslal Zadrana domů do hor?“

„Kvůli jeho historii.“

„Ne, navzdory jeho historii. Kvůli tomu, kdo to byl. Kvůli tomu, kdo byli jeho bratři. Jeho bratři mu odpustili a přijali ho zpátky. Zadran se nerehabilitoval a nenašel novou roli. Rehabilitovali ho bratři a přidělili mu roli. Patřilo to k dohodě s Montaguem. Byla to obousměrná ulice.“

„K jaké dohodě?“

„Lidé si pamatují, že William Wordsworth žil se svou sestrou Dorothy, ale zapomněli, že s nimi žila jeho manželka, švagrová a houf dětí. Tuším, že za čtyři roky se jim narodily hned tři.“

„Kdy to bylo?“

„Před více než dvě stě lety.“

„Tak proč se o tom vůbec bavíme?“

„Původní Dove Cottage byl mrňavý domek nabílený vápnem. Moc malý pro sedm lidí. Našli si větší. Nastěhoval se nový nájemník.“

„Kdo?“

„Další spisovatel. Thomas De Quincey. Literáty se to tam tou dobou jenom hemžilo. Byli všichni přátelé. Wordsworth tam ale bydlel šest let. De Quincey jedenáct. Takže Dove Cottage byla spíš jeho než Wordswortha, z pohledu na to, kolik času tam strávili. I když Wordsworth utkvěl víc v paměti. Patrně proto, že byl lepší básník.“

„A co má být?“

„Počkej,“ řekl Reacher. „Dávej pozor.“

Opět se otevřely dveře a vyšel třetí muž. S hustými, pečlivě upravenými šedivými vlasy. A růžolícím obličejem, umytým a oholeným. Na sobě oblek za tři sta dolarů a košili bílou jako padlý sníh. A krásně zavázanou kravatu. Patrně politik. Na vteřinu se zastavil, zhluboka se nadechl ranního vzduchu a pak vykročil, stejně jako předchozí dva, uvolněný a bezstarostný. Na hony daleko z něj sálala vyrovnanost. Vydal se stejným směrem k P Street a po chvíli zmizel z dohledu.

Reacher se zeptal: „Závěr?“

Turnerová odvětila: „To samé, na co jsme už přišli. Je to útočiště pro kultivované džentlmeny s osobními zájmy.“

„Co přichází domů společně s vojenským materiálem?“

„Nevím.“

„Čím se živí Zadranovi bratři?“

„Obhospodařují rodinnou farmu.“

„Co pěstují?“

Turnerová pravila: „Mák.“

„Přesně tak. A přidělili Zadranovi roli. Udělali z něho prodejce. Protože už měl kontakty. Jak jsi řekla. Co psal Thomas De Quincey?“

„Básně?“

„Jeho nejznámější dílo je autobiografická kniha Zpověď anglického poživače opia. Právě tomu se těch celých jedenáct let v Dove Cottage věnoval. Uvolňoval se po napětí uplynulého dne. Napsal o tom memoáry.“

Turnerová prohlásila: „Škoda že se nemůžeme dostat dovnitř.“

Reacher se byl na původní Dove Cottage v Anglii podívat. Navštívil ji. Zaplatil u vchodu vstupné, sehnul hlavu a protáhl se dovnitř. Nebylo na tom nic těžkého. Podívat se do nové Dove Cottage bude daleko obtížnější. Pronikání do budov je něco, co po celou svou kariéru trénuje Delta a jednotky SEAL vojenského námořnictva. Není to jednoduchý úkol.

Reacher se otázal: „Vidíš kamery?“

Turnerová odpověděla: „Nevidím, ale nějaké tam určitě budou.“

„Je tam zvonek?“

„Není tam tlačítko. Jenom klepátko. Což samozřejmě vypadá autentičtěji. Třeba se řídí územními zákony o nenarušování prostředí.“

„Musí mít kamery. V takovém domě není možné otevřít po prvním zaklepání. Aniž by věděli, kdo stojí za dveřmi.“

„V tom případě budou mít operační místnost s obrazovkami a dálkovým otvíráním dveří. Bude ji obsluhovat jeden muž. Mají také ochranku?“

„Určitě mají služebnictvo. Diskrétní mužíky v tmavých oblecích. Něco na způsob komorníků nebo číšníků. A ti budou zároveň vykonávat funkci ochranky. Řekl bych, že ty kamery budou malé. Možná jenom optická vlákna s vestavěnou čočkou, která vykukuje ze zdi. Můžou jich mít desítky. Což by dávalo smysl. V takovém domě je třeba hlídat, co se děje.“

„Potřebujeme, aby někdo vešel dovnitř. Potřebujeme vidět, jak ten systém funguje.“

Nikdo ale nevešel. Ani nevyšel. Dům se tam jen nabubřele, blazeovaně tyčil. Svítila pořád stejná světla. Šeď na obloze se rozšířila nad střechu.

Turnerová pravila: „Nikdy jsme je nepotkali.“

Reacher odvětil: „Viděli naše fotografie.“

„Ukázali ty fotografie hlídači v operační místnosti?“

„Upřímně doufám. Protože se bavíme o nejdůležitějším chlapovi, který má na starosti zpravodajskou službu Armády Spojených států amerických.“

„V tom případě zůstanou ty dveře zavřené,“ usoudila Turnerová. „Víc nezmůžeme. Nebude nás to nic stát.“

„Neznepokojuje je to? Nebo jsou už znepokojení?“

„Víš, že jsou znepokojení. Dívají se do prázdna.“

„Možná nepouštějí dovnitř ženy.“

„Museli by poslat někoho dolů, aby to objasnil. Pokud nás nepoznají, můžeme se vydávat za kohokoliv. Třeba za pracovníky městské správy. Museli by se s námi bavit.“

„Dobře,“ řekl Reacher. „Zaklepání na dveře je jedna z možností. Jak vysoko na seznam ji chceš zařadit?“

„Doprostředka,“ oznámila Turnerová.

Reacher se za pět minut zeptal: „Pod co?“

„Myslím, že bychom měli zavolat DEA. Nebo sedmdesátou pátou jednotku a Espina. Nebo městskou policii. Nebo všechny dohromady. Patrně i FBI. Můžou se začít věnovat finanční stránce věci.“

„Ty jsi velící důstojník.“

„Chci řádné zatčení.“

„Já taky.“

„Vážně?“

„Protože ho chceš ty.“

„To je jediný důvod?“

„Řádným zatčením jsem vždycky dával přednost. Pokaždé, když to bylo trochu možné. Nejsem barbar.“

„Nemůžeme tady zůstat věčně. Už se rozednívá.“

A skutečně se rozednívalo. Nad obzor se vyhouplo slunce, vysílalo nízké paprsky, svítilo zezadu na dům a vrhalo neskutečně dlouhé stíny. Obloha se již zbarvila domodra. Rodil se krásný den.

„Zavolej,“ poradil Reacher.

„Komu nejdřív?“

„Leachové,“ rozhodl Reacher. „Bude lepší, když se chopí koordinace. Jinak to tady bude vypadat jako v grotesce Keystoneští strážníci.“

Turnerová vytáhla z kapsy dva telefony, svůj a Shragův, zkontrolovala, jestli drží ten správný, otevřela ho a odvrátila se od ulice, připravená vytočit číslo. Slunce jí svítilo do zad a zalévalo ji teplým zlatavým světlem nového dne.

A pak se ozval Shragův telefon. Ležel na kamenné zídce pod plotem. Měl vypnuté trylkování zběsilého ptáka, ale vibroval a chrčel. Vyváděl jako šílený. Divoce poskakoval, jako by si sám chtěl vybrat směr. Obrazovka svítila a stálo na ní příchozí volání a domů.

Zachrčel celkem osmkrát a pak zmlkl.

„Úsvit,“ pravila Turnerová. „Něco jako konečný termín. Buď předem dohodnutý, nebo v jejich představách. Musí si teď dělat pěkné starosti. Brzy ho odepíšou.“

Minutu ještě pozorovali dům, a když se právě odvraceli, rozsvítilo se okno v prvním patře, jen krátce se v něm zablesklo, jako by tam někdo udělal fotografii starým fotoaparátem, zazněly dva tlumené výstřely, téměř zároveň, ale ne zcela, v krátkém odstupu a příliš rychle za sebou, než aby se jednalo o dvojitý výstřel z jedné zbraně, ale načasované přesně tak, jako by dva staří džentlmeni odpočítali do tří a pak zmáčkli kohoutky.

ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

DLOUHOU, DĚSIVOU MINUTU se nic nedělo. Pak se rozletěly černé dveře a vyvalil se z nich proud mužů v nejrůznějším stadiu upravenosti. Někteří umytí, oblečení a nachystaní k odchodu, někteří jen napůl, jiní stále rozcuchaní a pomačkaní, všichni bělovlasí a staří, celkem osm až devět, a mezi nimi šest mladíků v uniformách připomínajících hotelové sluhy a mládenec v černém roláku, kterého si Turnerová zařadila jako hlídače z operační místnosti. Na chodníku všichni zpomalili, usebrali se a začali se volným procházkovým krokem rozcházet, jako by neměli s ničím nic společného. Jeden prošel těsně kolem Reachera, ve tváři výraz: Kdo, já?

Pak Reacher s Turnerovou vyrazili proti prchajícímu proudu, směrem ke dveřím, srazili se se dvěma opozdilci a pronikli dovnitř, do široké chladné haly zařízené v koloniálním stylu, celé světle žluté s tmavým mahagonem, s měděnými svícny, hodinami a olejovým portrétem George Washingtona.

Vyšli po schodech potažených tlustým kobercem a nahlédli do prázdné místnosti se dvěma elegantními pohovkami u elegantních nízkých stolků. Na stolcích se skvěly vybrané potřeby kuřáka opia. Lampy, mísy a dlouhé, velice dlouhé dýmky nastavené tak, aby na ně pohodlně dosáhl muž odpočívající na boku. Tu a tam se povalovaly polštáře a ve vzduchu visela teplá mdlá tíha.

Scullyho a Montaguea našli ve vedlejší místnosti. Bylo jim přibližně šedesát, oba měli šedivé, pečlivě zastřižené vlasy, ale chyběla jim ocelová tvrdost, kterou jistý druh generálů dává lidem najevo, že pochází od pěchoty. Tihle s radostí sdělovali, že přišli ze zákulisí. Měli na sobě tmavé kalhoty a saténové domácí kabátky. Jejich dýmky byly ze stříbra a kosti. Oběma zely otvory ve spáncích, na obou stranách, jak jimi prolétly plášťové střely. Devítimilimetrové, ze služebních berett, které dopadly na podlahu. Střely vlétly z pravé strany. Reacher si je oba představil. Telefonát za úsvitu, na základě předcházející dohody, ale žádná odpověď, pak možná potřesení rukou, a potom ústí přitištěná na kůži a vytočené lokty, jeden, dva, tři.

Pak najednou na ulici houkaly sirény a z aut vyskákalo nejméně sto lidí.

Agent z DEA jim v salonku u široké chladné haly pověděl, jak to probíhalo. Shrago přiznal Espinovi během vteřiny a půl barvu, což znamenalo, že Morgan seděl o třicet minut později ve vazbě, během vteřiny a půl všechno vyklopil, načež Espin zavolal třem různým úřadům a byl naplánován zátah. A proveden. Ale pět minut po všem.

„Nedorazili jste pozdě,“ řekl Reacher. „Udělali by to samé, i kdybyste se zjevili včera. Nezáleželo na tom, kdo vystoupá po schodech. Ať vy, my či kdokoliv jiný, byli odhodlaní odejít jako džentlmeni.“

Agent sdělil, že opiová doupata jako Dove Cottage existují všude po celém světě. Slouží civilizovaným mužům, kteří dávají přednost vínu před pivem. Opium je ryzí výrobek, zahřívá se, aby se odpařovalo, pára se vdechuje a džentlmeni ho vychutnávají jako sladký med z ekologického chovu včel. Je to opravdová věc. Nefalšovaný zdroj. Nekrájí se, neupravuje ani neextrahuje. Není nečisté, neprodává se na ulici a po tisíc let zůstává nezměněné. Archeologové by potvrdili, že ho znala i doba kamenná.

A stejně jako u vína je pěstování spojeno se spoustou vrtochů. Za důležitý se považuje terén. Nejlepší je údajně v Afghánistánu. Byly prozkoumány nejrůznější svahy. Jako se to dělá na vinicích. Montague uzavřel smlouvu s bratry Zadranovými. Přisoudil jejich výpěstkům vysokou kvalitu. Nechal je označit písmenem Z, rozšířil jejich slávu a do Dove Cottage se brzy valily obrovské členské příspěvky. Takhle to fungovalo čtyři roky. Pak byla jejich tamější spojka viděna, jak putuje na sever na obřadní rokování, a všechno prasklo, i když se tomu snažili zabránit. Dorazil Espin a potvrdil, že se snažili opravdu hodně. Sdělil, že se dostal do poloviny finančních operací a podařilo se mu už zjistit, že těch sto tisíc přišlo přímo z Montagueova osobního účtu.

K davu v domě se nakonec připojil i plukovník John James Temple, který byl pořád náhradním právníkem Turnerové, a jak major Helen Sullivanová, tak i kapitán Tracy Edmondsová, které stále zastupovaly Reachera. Templeovi se už podařilo natrvalo zastavit řízení proti Turnerové, ale Sullivanová s Edmondsovou stály ještě před problémem. Vzhledem k Morganovu aktuálnímu statusu se nedalo říct, zda je Reacher stále v armádě. Taková otázka by se normálně řešila až na nejvyšším místě u zástupce šéfa štábu pro personál, ale ten ležel mrtvý nahoře.

Turnerová jim oběma vyprosila svezení, s plukovníkem Templem, který se netvářil dvakrát potěšeně, když mu Reacher vracel průkaz totožnosti. V autě panovala napjatá atmosféra. Reacher byl ale rád, že se vrací s Turnerovou do hotelu, a sedanem plukovníka Templea to bylo pohodlnější než pěšky. Až na to, že se nevrátili do hotelu. Turnerová musela udat jako cílovou stanici Rock Creek, protože Temple přejel přes řeku do Virginie. Stará kamenná budova. Její velitelské stanoviště. Její základna. Její domovská základna. Její domov. Až se vrátím, nechám svou kancelář vyčistit párou. Nechci, aby tam zůstala jediná stopa po Morganovi.

V tom okamžiku bylo Reacherovi všechno jasné. Milovala táborový oheň. Stejně jako kdysi on, ale jenom krátce a jenom oheň, který hořel ve sto desáté zvláštní jednotce. A ta teď patřila jí.

Když dorazili, bylo poměrně pozdě ráno a všichni se už dostavili. Noční služba zůstala na svém stanovišti. Espin je průběžně informoval, takže byli v obraze. Denní služba přišla k hotovému, když už bylo všechno vyřízené. Nechyběla ani Leachová a ten tvořivý službu konající kapitán. Reachera napadlo, jestli se Turnerová někdy zmíní o jeho malůvkách. Patrně to neudělá. Spíš ho přesune na nějakou jinou, zajímavější pozici.

Její první hodina probíhala slavnostně, pleskaly dlaně, padaly výkřiky a poklepávalo se po zádech. Kolečko po budově zakončila u sebe v kanceláři. Začala tam, kde skončila. Znovu prošla všechny informace a překontrolovala všechny dispozice. Reacher chvíli klábosil s Leachovou a pak se šel projít kolem kamenné budovy. Opsal dlouhou osmičku podél nudných bloků u tříproudové ulice, a když se vrátil, zjistil, že Turnerová má pořád spoustu práce, tak si ještě nějakou dobu povídal s Leachovou. Potom se setmělo a Turnerová sešla ze schodů, v ruce klíče od auta.

Navrhla: „Pojď se se mou projet.“

Červené autíčko několik dnů nehybně stálo, ale motor bez problémů naskočil a poslušně předl, i když za poměrně hlasitého brumlání, což ovšem Reacher připsal na vrub konstruktérovi výfuku, který si to asi tak přál. Turnerová pustila naplno topení, vyhákla stahovací střechu a spustila ji za sedadla.

„Jako rock-and-roll v rádiu,“ podotkla.

Vycouvala z místa na parkovišti, projela bránou, zabočila doleva a rozjela se po trase autobusu, kolem motelu k nákupní zóně, kde zastavila před řeckou restaurací.

„Můžu tě pozvat na večeři?“ zeptala se.

V restauraci seděli nejrůznější hosté. Dvojice i rodiny s dětmi. Některé děti byly dívky a některým mohlo být zhruba tak čtrnáct. Turnerová vybrala box u předního okna a společně se dívali, jak okolo projíždí autobus. Pak Reacher pravil: „Jsem detektiv, a tak vím, co se chystáš říct.“

Turnerová opáčila: „Opravdu?“

„Vždycky to bylo padesát na padesát. Jako hodit si mincí.“

„Tak jednoduché?“

„Nemáš vůbec žádné závazky. To všechno byl můj nápad, ne tvůj. Nepřijela jsi za mnou do Jižní Dakoty.“

„To je pravda. Tak to začalo. Nebyla jsem si jistá. Ale to se změnilo. Na čas. Začalo to v té cele ve věznici v Dyeru. Odváděl jsi Templea, podíval ses přes rameno a řekl mi, abych tam počkala. A já jsem uposlechla.“

„Nic jiného ti nezbývalo. Byla jsi ve věznici.“

„A teď nejsem.“

„Chápu,“ odtušil Reacher. „Sto desátá jednotka je lepší.“

„A já jsem ji získala zpátky. Nemůžu ji jen tak opustit.“

„Chápu,“ zopakoval Reacher. „A já nemůžu zůstat. Ne tady. Ani kdekoliv jinde. Takže to nejsi jenom ty. Oba říkáme ne.“

„Sto desátá jednotka je tvůj výtvor. Jestli ti to pozvedne náladu.“

„Chtěl jsem se s tebou sejít,“ pravil Reacher. „To bylo všechno. A podařilo se mi to. Mise splněna.“

Najedli se, zaplatili a vyprázdnili na stůl kapsy. Turnerová si vzala peněženky, kreditní karty a Shragův telefon pro pozdější soudní řízení a Reacher si nechal hotovost jako zásobu na příští týdny, minus třicet dolarů, které Turnerová slíbila vrátit Sullivanové. Vyšli ven na parkoviště. Byla zima a trochu vlhko. Prostředek večera uprostřed zimy v severovýchodním cípu Virginie. Nedaleko plynul líný Potomac. Za ním se odrážela v mracích světla Washingtonu. Hlavního města Ameriky, kde se dějí nejrůznější věci. Naposledy se políbili, objali, popřáli si navzájem hodně štěstí a pak Turnerová nastoupila do svého červeného autíčka a odjela. Reacher se za ní díval, dokud nezmizela z dohledu. Pak zahodil do odpadkového koše svůj mobilní telefon, přešel přes ulici a kráčel tak dlouho, dokud nenašel lavičku u autobusové zastávky. Směrem na sever, ne na jih. Směrem z města, ne do centra. Ven a pryč. Posadil se, úplně sám.

Lee Child

Nevracej se

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2014

Bořivojova 75, Praha 3

Z anglického originálu Never Go Back

(First published by Bantam Press, Great Britain, 2013)

Přeložila: Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Mirka Jarotková
Rok vydání: 2014

Počet stran: 368

Rozměr: 237 x 162 mm

Vydání: 1. vyd. v českém jazyce

Vazba: Vázaný

ISBN 978-80-7461-485-9