Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2015

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2014 Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Personal

(First published by Bantam Press, Great Britain, 2014)

přeložila © 2015 Iva Harrisová

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Pro Andrewa Granta a Tashu Alexanderovou,

mého bratra a snachu,

skvělé spisovatele a skvělé lidi.

PRVNÍ KAPITOLA

JEŠTĚ PŘED OSMI DNY plynul můj život poměrně normálně. Většinou v pohodě. Došlo k pár malérům. Občas jsem nic nedělal a pak jsem se probral k činnosti. Přesně takhle to probíhá v armádě. A přesně tak si mě našli. Můžete odejít z armády, ale armáda vás nikdy nepustí ze spárů. Ne vždycky. Ne tak úplně.

Začali mě hledat dva dny poté, co kdosi vystřelil na francouzského prezidenta. Zahlédl jsem to v novinách. Výstřel z pušky na dlouhou vzdálenost. V Paříži. Se mnou to nemělo nic společného. Užíval jsem si tenkrát deset tisíc kilometrů daleko, v Kalifornii, s dívkou, se kterou jsem se seznámil v autobusu. Chtěla být herečka. Na rozdíl ode mě. Tak jsme se po čtyřiceti čtyřech hodinách v L. A. rozešli, ona šla jednou cestou a já druhou. Zpátky na autobus, nejdřív na několik dnů do San Franciska, pak na další tři dny do Portlandu v Oregonu a nakonec do Seattlu. Díky tomu jsem se dostal blízko k Fort Lewis, kde vystoupily z autobusu dvě ženy v uniformě. Nechaly po sobě ležet hned na sedadle přes uličku jeden den staré Army Times.

Army Times jsou zvláštní noviny. Začaly se vydávat před druhou světovou válkou a pořád se vydávají, jsou oblíbené, vycházejí pravidelně jednou týdně a jsou plné praktických článků na rozličná témata: Nová nařízení! Změny na odznacích a výložkách. K tomu se chystají další čtyři změny na uniformách! Říká se, že všechny tyto zprávy jsou z druhé ruky, protože je opisují z oficiálních zpráv americké tiskové agentury AP, ale když si je pořádně přečtete, najdete občas mezi řádky překvapivě cynický tón. Úvodníky jsou čas od času odvážné. Nekrology čas od času zajímavé.

Jedině proto jsem se po těch novinách natáhl. Úmrtí jiných lidí vás občas potěší. Nebo nepotěší. V každém případě je o nich dobré vědět. Nic zajímavého jsem se však nedozvěděl, protože než jsem se dostal k nekrologům, narazil jsem na osobní oznámení. Která se většinou týkají vzkazů veteránů veteránům. Bývají jich desítky, všechna stejná.

Jedno se týkalo i mě.

Stálo tam černé na bílém, uprostřed stránky namačkané mezi ostatní, pět slov vyvedených tiskacími písmeny: JACKU REACHERE, ZAVOLEJTE RICKU SHOEMAKEROVI.

Což musel být nápad Toma O’Daye. A nepřišel mi moc duchaplný. Ne že by byl O’Day pitomec. Jinak by nepřežil. Ne tak dlouhou dobu. Na scéně působil celou věčnost. Už před dvaceti lety vypadal na sto. Vysoký, hubený, vyzáblý, mrtvolně bledý chlap, který se pohyboval, jako by měl každým okamžikem omdlít, jako nalomený žebřík. Spíš jako profesor. Nebo antropolog. Rozhodně mu to ale myslelo. Reacher nezmizí z radaru, což znamená, že bude k nalezení v autobusech, vlacích, čekárnách a bistrech, kde se vyskytují vojáci v aktivní službě, kteří sáhnou ve vojenských obchodech jako po prvním po Army Times a nechávají po sobě jejich výtisky rozeseté jako ptáci uklovnuté bobule.

A muselo mu být jasné, že ty noviny najdu. Někde. Dříve či později. Nakonec. Protože mě pořád zajímají. Člověk opustí armádu, ale armáda neopustí jeho. Ne tak úplně. Myslel si, že jako prostředek k navázání komunikace bude stačit dvanáct osobních oznámení ve dvanácti vydáních jeden týden za druhým.

Ale podcenil svůj odhad. Oznámení zabralo hned v prvním vydání. Proto se mě tak dotklo. Zasáhlo mě do živého.

Dalo se přesně odhadnout, kde se pohybuji.

Rick Shoemaker pracoval pro Toma O’Daye. Teď je nejspíš jeho zástupce velitele. Na což by se dalo snadno vykašlat. Ale dlužil jsem Shoemakerovi službu. A O’Dayovi se o tom očividně doneslo. Proto použil Shoemakerovo jméno.

Protože si myslel, že se budu cítit povinován odpovědět.

Dalo se odhadnout, co dělám a kde se pohybuji, a to mě ranilo.

Když jsem vystoupil z autobusu, přivítal mě teplý Seattle. Bez deště. A civilizovaný v tom smyslu, že se v něm ve fantastickém množství pije káva, což se mi líbilo. Méně nadšený jsem byl z toho, že ta civilizace s sebou přináší i bezdrátovou komunikaci a na každém rohu wifi připojení, takže vymizely obchody, kde se dají koupit telefonní karty. Na jeden jsem ale narazil u rybího trhu, tak jsem zůstal stát ve slaném větříku, obklopený vůní od moře, a vytočil bezplatné číslo do Pentagonu. To číslo se nedá najít v telefonním seznamu. Člověk se ho musí naučit nazpaměť. Naučil jsem se ho před dávnými lety. Je určeno pro případy nouze. Ne pokaždé máte v kapse čtvrťák.

Ozval se spojovatel, já jsem požádal o Shoemakera a byl jsem přepojen, možná někam uvnitř budovy nebo někam v Americe nebo někam ve světě, ozvalo se pár cvaknutí, v telefonu zašumělo a po dlouhých minutách mrtvého ticha zazněl Shoemakerův hlas: „Prosím?“

„Tady je Jack Reacher,“ představil jsem se.

„Odkud voláte?“

„To nemáte chytré přístroje, které vám to prozradí?“

„To máme,“ přiznal Shoemaker. „Nacházíte se v Seattlu, v telefonní budce kousek od rybího trhu. Ale dáváme přednost tomu, když nám to volaný sám oznámí. Pak se lépe povídá. Volaný tím sdělí, že je ochotný ke spolupráci. Že má zájem.“

„O co?“

„O rozhovor.“

„Vedeme teď rozhovor?“

„Neřekl bych. Co vidíte přímo před sebou?“

Podíval jsem se.

„Ulici,“ odpověděl jsem.

„Co vidíte nalevo?“

„Stánky s rybami.“

„Napravo?“

„Kavárnu za semaforem.“

„Jak se jmenuje?“

Sdělil jsem jméno.

Shoemaker nařídil: „Běžte dovnitř a počkejte.“

„Na co?“

„Za třicet minut se to dozvíte,“ oznámil Shoemaker a zavěsil.

Nikdo pořádně neví, proč je káva v Seattlu tak vynikající. Seattle je přístav, tak možná dává smysl, že ji praží na místě, kde ji vykládají, a prodávají u místa, kde byla upražena, a tím se vytváří dobrý trh, který láká stále další prodejce. Podobně jako se všichni výrobci aut stáhli do Detroitu. Nebo je v Seattlu dobrá voda. Nebo souhlasí nadmořská výška, teplota či vlhkost vzduchu. Kavárny jsou každopádně v každé ulici a rozhodně neživoří. Kavárna naproti semaforu u telefonní budky byla zářným příkladem. Hnědě vymalovaná, s obnaženými cihlami, s poškrábaným dřevem a jídelníček napsaný křídou na tabuli neměl z devadesáti procent nic společného s kavárnou. Nabízel například mléčné výrobky nejrůznějších druhů a teploty, podivné produkty s příchutí ořechů a další nesmysly. Objednal jsem si obyčejnou černou kávu bez cukru v normálně velkém hrnečku, ne v kbelíku, které jsou v poslední době tak oblíbené, a k ní citronový koláč. Posadil jsem se na tvrdou dřevěnou židli k prázdnému stolu pro dva.

Citronový koláč mi zabral pět minut a káva dalších pět. Poté se po osmnácti minutách dostavil Shoemakerův muž. Což znamenalo, že je od námořnictva, protože dvacet osm minut je dobrý výkon a válečné námořnictvo sídlí přímo v Seattlu. A přijel tmavomodrým autem. Obyčejným sedanem domácí výroby, ani trochu luxusním, ale naleštěným do oslnivého lesku. Dotyčnému táhlo spíš na čtyřicítku než na dvacítku a vypadal, že je v nejlepší formě. Měl na sobě civilní oblečení. Modrý blejzr přes modrou polokošili a bavlněné kalhoty v barvě khaki. Blejzr byl obnošený a polokošile a kalhoty prošly už mnohokrát pračkou. Nejspíš nějaký vysoký důstojník od námořnictva. S největší pravděpodobností od speciální jednotky SEAL, bezpochyby součást nějaké zamlžené sdružené operace pod dohledem Toma O’Daye.

Vstoupil do kavárny a přejel jediným prázdným pohledem po místnosti, jako by měl pětinu vteřiny na to, aby určil přítele či nepřítele, než začne střílet. Očividně se mu dostalo pouze stručného slovního popisu přímo z nějaké staré osobní složky, ale věděl, že hledá sto devadesát pět centimetrů a sto deset kilo. Všichni ostatní v kavárně byli Asijci, většinou ženy, a to velice drobné. Nově příchozí zamířil přímo ke mně a pravil: „Major Reacher?“

Opáčil jsem: „To už neplatí.“

Muž odtušil: „V tom případě pan Reacher?“

Potvrdil jsem: „Ano.“

„Pane, generál Shoemaker žádá, abyste šel se mnou.“

Zeptal jsem se: „Kam?“

„Ne moc daleko.“

„Kolik hvězdiček?“

„Pane, nerozumím, o čem mluvíte.“

„Kolik má generál Shoemaker hvězdiček?“

„Jednu, pane. Brigádní generál Richard Shoemaker, pane.“

„Kdy?“

„Co kdy, pane?“

„Kdy byl povýšen?“

„Před dvěma lety.“

„Přijde vám to stejně zvláštní jako mně?“

Neznámý se na okamžik zarazil a sdělil: „Pane, na to nemám žádný názor.“

„A jak se daří generálu O’Dayovi?“

Muž se opět na okamžik zarazil a pravil: „Pane, neznám nikoho, kdo by se jmenoval O’Day.“

• • •

Z modrého auta se vyklubal Chevrolet Impala s policejními poklicemi a látkovými sedadly. Nejnovější na něm byla leštěnka. Muž v blejzru mě provezl centrem města, najel na I-5 a vydal se na jih. Stejnou cestou, odkud přijel autobus. Opět jsme minuli letiště Boeingu, letiště Sea-Tac a pokračovali směrem na Tacomu. Muž v blejzru nemluvil. Já také ne. Oba jsme jen beze slova seděli, jako bychom se přihlásili do soutěže v mlčení a byli odhodláni za každou cenu vyhrát. Já jsem se díval z okýnka. Ubíhala za ním zelená krajina, kopce, moře i stromy ve stejném odstínu.

Minuli jsme Tacomu a zpomalili před místem, kde z autobusu vystoupily ženy v uniformách, které po sobě zanechaly Army Times. Zvolili jsme stejný sjezd. Podle ukazatelů jsme před sebou neměli nic jiného než tři mrňavá městečka a jednu obrovskou vojenskou základnu. Proto bylo velice pravděpodobné, že naším cílem je Fort Lewis. Ukázalo se však, že není. Alespoň po formální stránce. Naše cesta vedla do bývalé základny vojenského letectva McChord, ze které se stala hliníková polovina sloučené základny Lewis-McChord. Reformy. Politici by udělali cokoliv, aby ušetřili pár dolarů.

Očekával jsem krátké popotahování na bráně, protože brána patřila společně armádě a vojenskému letectvu a řidič i auto byli od námořnictva a já nebyl odnikud. Chyběla už jen námořní pěchota a Organizace spojených národů. O’Day měl však takovou moc, že auto muselo jen mírně zpomalit. Vpluli jsme dovnitř, zabočili doleva, zabočili doprava, mávnutím rukou nás propustili další bránou a ocitli jsme se přímo na rozjezdové dráze, mrňaví vedle obřích dopravních letounů C-17, jako myši v lese. Podjeli jsme pod obrovským šedivým křídlem a zamířili přes otevřenou asfaltovou plochu k osamocenému bílému letadlu. Soukromému. Malému dopravnímu. Vypadalo jako lear, gulfstream, nebo co si to bohatí lidé v současné době kupují. Pableskovalo ve slunci. Nemělo na sobě žádný nápis, jen číslo na ocase. Žádné jméno, žádné logo. Jen bílá barva. Motory se pomalu otáčely a schůdky byly spuštěné.

Muž v blejzru opsal uvážený polokruh a zastavil dvířky na mé straně zhruba metr od úpatí spuštěných schůdků. Což jsem pochopil jako narážku. Vystoupil jsem a chvíli jsem zůstal stát na slunci. Vypuklo jaro a udělalo se hezky. Od boku se mi odlepilo auto, které mě přivezlo. Nad hlavou se mi zjevil stevard, v malém oválu ústí kabiny. Měl na sobě uniformu. Vyzval mě: „Pane, vystupte prosím nahoru.“

Schůdky se trochu zhouply pod mou vahou. Strčil jsem hlavu do kabiny. Stevard ustoupil po mé pravé straně dozadu. Z levé strany se vysoukal z kokpitu další muž v uniformě a oznámil: „Vítejte na palubě, pane. Budete mít dneska k dispozici posádku sestávající výlučně z příslušníků válečného letectva a než se nadějete, budete tam, kam se potřebujete dostat.“

Zeptal jsem se: „Kam se potřebuju dostat?“

„Na místo určení.“ Muž se nacpal zpátky na sedadlo vedle svého druhého pilota a oba se pustili do kontrolování budíků. Následoval jsem stevarda a ocitl se v kabině plné žlutohnědé kůže a ořechového dřeva. Cestoval jsem úplně sám. Vybral jsem si namátkou křeslo. Stevard vytáhl schůdky, zavřel dveře a posadil se na skládací sedadlo za ramena pilotů. O třicet vteřin později jsme byli ve vzduchu a prudce stoupali.

DRUHÁ KAPITOLA

USOUDIL JSEM, ŽE MÍŘÍME NA VÝCHOD od McChordu. Ne že bychom měli moc na výběr. Na západě leželo Rusko, Japonsko a Čína a nedokázal jsem si představit, že by mělo tak malé letadlo takový dolet. Zeptal jsem se stevarda, kam letíme, a dostalo se mi odpovědi, že neviděl letový plán. Což byla jednoznačně blbost. Netlačil jsem však na něj. Ve všech dalších ohledech to byl hovorný chlapík. Objasnil mi, že letadlo je gulfstream IV, zabavený při federálním řízení nepoctivému hedgeovému fondu a následovně přidělený vojenskému letectvu pro přepravu VIP osob. Usoudil jsem, že v tom případě mělo vojenské letectvo obrovskou kliku. To letadlo bylo úžasné. Tiché a spolehlivé, se skvělými křesly. Sedělo by se v nich pohodlně úplně každému. A v kuchyňce byla k dispozici káva. Z opravdového kávovaru. Požádal jsem stevarda, aby ho nechal zapnutý, ale ujistil jsem ho, že pro kávu si budu chodit sám. Což ocenil. Nejspíš to považoval za projev úcty. Jednoznačně to nebyl opravdový stevard. Dělal něco jako bezpečnostní doprovod, měl schopnosti, aby si tu funkci zasloužil, a cítil se poctěný, že jsem to pochopil.

Díval jsem se z okýnka, nejprve na Skalisté hory s tmavými stromy na úpatích a oslnivě bílým sněhem na vrcholcích. Potom se vynořily žlutohnědé plochy polí, mozaika mrňavých čtverečků, stále dokola oraných, osívaných a sklízených, neustále za značného nedostatku deště. Podle vzhledu krajiny jsem došel k závěru, že jsme přetnuli roh Jižní Dakoty, prohlédli si kousek Nebrasky a vydali se přes Iowu. Což vzhledem ke složité geometrii letů ve velkých výškách znamenalo, že patrně směřujeme na jih. Nejkratší vzdušná vzdálenost. Na papíře vypadá divně, ale funguje kolem kulové planety. Vypadalo to, že letíme do Kentucky, Tennessee nebo do jedné z Karolín. Možná dokonce do Georgie.

Ukrajovali jsme vzdálenost, za monotónního hučení motorů, a po několika hodinách a dvou hrncích kávy se zlehka přiblížila země. Nejdřív jsem si myslel, že je to Severní Karolína. Zahlédl jsem dvě města, která mohla být jedině Winston-Salem a Greensboro. Měl jsem je po levé straně a trochu se vzdalovala. Z toho jsem vyvodil, že letíme na jihovýchod. Až do Fayetteville před sebou nemáme žádné město. Pouze Fort Bragg těsně před ním. Hlavní stan speciálních jednotek. Přirozené ekonomické prostředí Toma O’Daye.

Opět chyba. Nebo po formální stránce správný odhad, ale jenom podle jména. Ve večerní temnotě jsme přistáli na bývalé Popeově letecké základně, která přešla do rukou armády. Nyní se jí říká jenom Pope Field a stal se z ní malý růžek přičleněný k obrovské základně Fort Bragg. Reformy. Politici by udělali cokoliv, aby ušetřili pár dolarů.

Dlouho jsme rolovali, malincí na ploše velké pro celé perutě. Nakonec jsme zastavili u malé správní budovy. Zahlédl jsem nápis Velitelství 47. skupiny logistické a taktické podpory. Motory zmlkly a stevard otevřel dveře a spustil schůdky.

„Který vchod?“ zeptal jsem se.

„Ty červené dveře,“ poradil stevard.

Sešel jsem ze schůdků a vykročil do temnoty. Budova měla jen jedny červené dveře. Otevřely se, když mě od nich dělily dva metry. Vyšla mladá žena v černém saku a sukni. V tmavých punčochách. V dobrých botách. Velice mladá žena. Nemohlo jí být ještě ani třicet. Měla blonďaté vlasy, zelené oči a srdcovitý obličej. Zářil na něm široký úsměv na uvítanou.

Představila se: „Já jsem Casey Niceová.“

Ujistil jsem se: „Casey jak dál?“

„Niceová.“

„Já jsem Jack Reacher.“

„Já vím. Pracuju pro ministerstvo zahraničí.“

„Ve Washingtonu?“

„Ne, tady,“ opravila mě Niceová.

Což dávalo poměrně smysl. Zvláštní síly jsou ozbrojená paže CIA, která je výkonnou paží ministerstva zahraničí, a některá rozhodnutí vyžadují všechny prsty zastrčené do jedné kaše. Proto je Niceová tady na základně, navzdory svému mládí. Možná je politický génius. Něco jako zázrak. Zeptal jsem se: „Je tady Shoemaker?“

Niceová mě vyzvala: „Pojďte dovnitř.“

Uvedla mě do malé místnosti s oknem z drátěného skla. Stála v ní tři křesla, každé úplně jiné a všechna poněkud prosezená a ošoupaná. Vybídla mě: „Posaďte se.“

Otázal jsem se: „Proč jsem tady?“

Niceová objasnila: „V první řadě vám musí být jasné, že všechno, co od tohoto okamžiku uslyšíte, podléhá přísnému utajení. Narušení bezpečnosti se přísně trestá.“

„Proč byste se mi měla svěřovat s tajemstvími? Nikdy jste se se mnou nesetkala. Nic o mně nevíte.“

„Prošli jsme vaši složku. Dostalo se vám povolení mít tajné informace. Nikdy vám ho neodebrali. Stále se jím musíte řídit.“

„A smím odejít?“

„Byli bychom radši, kdybyste zůstal.“

„Proč?“

„Chceme si s vámi promluvit.“

„Ministerstvo zahraničí?“

„Souhlasíte s tou částí o povolení mít tajné informace?“

Přikývl jsem. „Co ode mě ministerstvo zahraničí chce?“

„Máme jisté závazky.“

„V jakém ohledu?“

„Někdo vystřelil na francouzského prezidenta.“

„V Paříži.“

„Francouzi požádali o mezinárodní spolupráci. Aby byl nalezen pachatel.“

„Já jsem to nebyl. Nacházel jsem se tou dobou v L. A.“

„Víme, že jste to nebyl. Nestojíte na seznamu.“

„On existuje seznam?“

Na to Niceová neodpověděla, jen si zajela rukou mezi blůzu a sako, vytáhla složený list papíru a podala mi ho. Byl zahřátý jejím tělem a lehce zaoblený. Nebyl to ale seznam. Byla to souhrnná zpráva z našeho velvyslanectví v Paříži. Zřejmě od hlavního agenta CIA. Hlavy a duše veškerého dění.

Vzdálenost byla mimořádná. Vyšetřování prokázalo, že střelec se schoval na balkon bytu ležícího přes kilometr daleko. Přesněji řečeno 1273 metry. Francouzský prezident stál na otevřeném pódiu za křídly silného neprůstřelného skla. Z jakéhosi nového vylepšeného materiálu. Až na samotného prezidenta ten výstřel nikdo neviděl. V nemožně velké dálce zahlédl malý zášleh z hlavně, vysoko a dost nalevo od něj, a pak se za celé tři jasně rozpoznatelné vteřiny udělala ve skle bílá hvězdička, jako by si na něj sedl světlý hmyz. Výstřel na dlouhou, hodně dlouhou vzdálenost. Sklo ale vydrželo a zvuk kulky, která na něj dopadla, vyvolal okamžitou reakci. Prezident zmizel pod mlýnem ochranky. Později bylo nalezeno natolik dostatečné množství úlomků náboje, že se podle nich dala určit protipancéřová střela ráže .50.

Pravil jsem: „Na tom seznamu nejsem proto, že nejsem dost dobrý. 1273 metry je hodně velká vzdálenost, když se míří na hlavu. Náboj je ve vzduchu celé tři vteřiny. Jako kdybyste hodila kámen do nesmírně hluboké studny.“

Casey Niceová přikývla a řekla: „Ten seznam je velmi krátký. Proto si ti Francouzi dělají starosti.“

Zpočátku si je nedělali. To bylo jasné. Podle souhrnné zprávy strávili prvních čtyřiadvacet hodin tím, že si gratulovali k šířce uzavřeného prostoru a kvalitě skla. Pak jim došla skutečnost a začali žhavit mezinárodní linky. Kdo zná takhle dobrého ostřelovače?

„Kravina,“ ulevil jsem si.

Casey Niceová se otázala: „Co z toho vám přijde jako kravina?“

„Nezáleží vám na Francouzích. Ne tolik. Normálně byste vyjádřili přiměřenou účast a dali pár praktikantům za úkol napsat semestrální práci. Ale tahle záležitost se objevila na stole Toma O’Daye. Alespoň na pět vteřin. A tím se stala důležitou. Pak vám trvalo jenom dvacet osm minut, abyste pro mě poslali SEAL, a potom jste mě přepravili soukromým letadlem přes celý kontinent. Jak SEAL, tak letadlo už stály samozřejmě připravené, ale stejně samozřejmě jste nemohli vědět, kde se pohybuju a kdy zavolám, takže jste museli mít připravenou celou řadu letadel a příslušníků SEAL, všude možně po celé zemi, ve dne v noci. Jen pro případ. A jestli jste se takhle připravili na mě, připravili jste se i na jiné. Rozjeli jste pěkně velkou akci.“

„Situace by se zkomplikovala, kdyby byl ten ostřelovač Američan.“

„Proč si myslíte, že by mohl být Američan?“

„Doufáme, že není.“

„Co pro vás můžu udělat, že jsem vám stál za soukromé letadlo?“

Niceové zazvonil telefon. Vytáhla ho z kapsy, otevřela, naslouchala a zastrčila ho zpátky. Sdělila: „To vám vysvětlí generál O’Day. Je připraven vás přijmout.“

TŘETÍ KAPITOLA

CASEY NICEOVÁ MĚ ODVEDLA DO MÍSTNOSTI a patro výš. Budova byla sešlá a zařízení působilo dočasně. A také určitě dočasné bylo. Muži jako O’Day zůstávají v pohybu. Jeden měsíc tady, jeden měsíc jinde, ubytováni v neurčitých domech za nicneříkajícími nápisy jako Velitelství 47. skupiny logistické a taktické podpory. Pro případ, že by se někdo díval. Proto, že se někdo dívá, řekl by O’Day. Někdo se vždycky dívá. Přežil dlouhou dobu.

Seděl za psacím stolem a Shoemaker na židli po straně, jak se na dobrého zástupce velitele sluší. Shoemaker zestárl o dvacet let, což se dalo čekat, protože jsem ho naposledy viděl před dvaceti lety. Přibral a jeho nazrzlé vlasy prokvetly stříbrem. Měl zarudlý obličej a váčky pod očima. Na bojové uniformě se mu hrdě skvěla hvězda.

O’Day vůbec nezestárl. Pořád vypadal na sto. Měl na sobě to samé, co vždycky, vybledlé černé sako, pod ním svetr s výstřihem do V, také černý a tak obnošený, že na sobě měl víc zalátaných míst než vlny. Usoudil jsem z toho, že paní O’Dayová je stále naživu a daří se jí dobře, jelikož jsem si nedokázal představit, že někdo jiný by byl kvůli němu ochotný vzít do ruky jehlu a přízi.

O’Day pohnul dlouhou úzkou čelistí, upřel na mě mrtvé oči pod převislým obočím a pravil: „Těší mě, že se s vámi zase potkávám, Reachere.“

Opáčil jsem: „Máte štěstí, že jsem neměl nic naléhavého na práci. Jinak bych si stěžoval.“

O’Day neodpověděl. Posadil jsem se na kovovou židli, která vypadala na inventář námořní pěchoty, a Casey Niceová se posadila na podobnou židli vedle mě.

O’Day se zeptal: „Řekla vám, že je všechno tajné?“

Potvrdil jsem, že ano, a Casey Niceová po mém boku dychtivě přikývla, jako by chtěla zdůraznit, že se přesně řídila rozkazy. O’Day takhle na lidi působil.

Zeptal se mě: „Viděl jste souhrnnou zprávu?“

Řekl jsem, že ano, a Casey Niceová opět přikývla.

O’Day se otázal: „Co si o ní myslíte?“

Odpověděl jsem: „Myslím, že ten ostřelovač je dobrý střelec.“

„Jsem stejného názoru,“ odsouhlasil O’Day. „Musí být, když prodává záruku, že se strefí na tisíc dvě stě sedmdesát tři metry.“

Což byl typický O’Day. Na škole by ho označili za sokratovského. Neustále přeskakoval sem a tam, aby ukázal pravdu známou všem rozumným bytostem. Namítl jsem: „Nešlo o zaručený zásah prvním výstřelem. Slíbil, že zasáhne napodruhé. První výstřel měl rozbít sklo. Druhý měl zabít prezidenta. Bylo jasné, že první náboj se roztříští. Nebo v nejlepším případě odchýlí. Byl připravený vystřelit ještě jednou, kdyby se to sklo rozbilo. Rozhodnutí ano-ne ve zlomku vteřiny. Vystřelit ještě jednou nebo odejít. Což je působivé. Byl to protipancéřový náboj?“

O’Day přikývl. „Úlomky dali do plynového chromatografu.“

„Máme takové sklo pro našeho prezidenta?“

„Do zítřka ho budeme mít.“

„Byla to ráže .50?“

„Posbírali tolik váhy, že je to pravděpodobné.“

„Tím pádem je celá ta záležitost ještě působivější. Musela to být velká, ohavná puška.“

„Ze které se dá strefit z kilometru a půl. Kdysi v Afghánistánu dokonce ze skoro dvou a půl kilometru. Takže tisíc dvě stě sedmdesát tři metry možná není zase až takový výkon.“

Sokratovské.

Namítl jsem: „Myslím, že trefit se dvakrát z tisíce dvě stě sedmdesáti tří metrů je obtížnější než zasáhnout jednou ze dvou tisíc či více metrů. Jde o opakovaný výkon. Řekl bych, že ten střelec má talent.“

„Jsem stejného názoru,“ potvrdil O’Day. „Myslíte, že někde sloužil?“

„Samozřejmě že sloužil. Jinak by nemohl být takhle dobrý.“

„Myslíte, že pořád slouží?“

„Nemyslím. Kdyby sloužil, neměl by volnost pohybu.“

„Souhlasím.“

Zeptal jsem se: „Jste si jistý, že si nechal zaplatit?“

„Jak moc je pravděpodobné, že rozhněvaný občan je zároveň i špičkový střelec? Mnohem pravděpodobnější je, že rozhněvaný občan utratí jistou částku na volném trhu. Nebo skupina rozhněvaných občanů. Jinými slovy řečeno frakce. Zvýšily by se tím finanční možnosti.“

„Co je nám do toho? Cíl byl Francouz.“

„Náboj byl americký.“

„Jak to víme?“

„Plynový chromatograf. Byla provedena jistá měření. Před pár lety. Moc se o nich nemluvilo. Vlastně se o nich vůbec nemluvilo. Každý výrobce míchá trochu jinak slitinu. Ten rozdíl je nepatrný. Ale stačí. Je to něco jako podpis.“

„Spousta lidí kupuje americké střelivo.“

„Tenhle chlap je nový na scéně, Reachere. Tenhle rukopis se ještě nikde neobjevil. Byla to jeho první zakázka. Dělá si jméno. A to je zatraceně těžký úkol. Musel zasáhnout dvakrát, rychle po sobě, z pušky ráže .50 z tisíce dvě stě sedmdesáti tří metrů. Kdyby to dokázal, ocitl by se do konce života v první lize. Kdyby se netrefil, skončil by navždy v poslední lize. Což je pěkně hazardní hra. Obrovské riziko. Ale přesto vystřelil. Což znamená, že věděl, že se trefí. Musel to vědět. S naprostou jistotou. Vůbec nezapochyboval, že se mu podaří dvakrát trefit z tisíce dvě stě sedmdesáti tří metrů. Kolik tak dobrých ostřelovačů existuje?“

To byla dobrá otázka. Odvětil jsem: „Upřímně? U nás? Tak dobrých? Tipoval bych, že při troše štěstí máme v každé generaci jednoho u SEALs, dva u námořní pěchoty a dva v armádě. Celkem pět najednou v aktivní službě.“

„Právě jste ale řekl, že si nemyslíte, že slouží.“

„Připočítejte pět z předešlé generace, kteří ještě nejsou v důchodu, jsou dostatečně staří, aby neměli nic na práci, a zároveň dostatečně mladí, aby jim šlo ještě střílení. Měl byste hledat v téhle skupině.“

„Tam bych našel naše kandidáty? V předešlé generaci?“

„Neumím si představit, kdo jiný by to dokázal.“

„Kolik zemí by v této oblasti připadalo v úvahu?“

„Asi tak pět.“

„Pět zemí násobeno pěti možnými kandidáty z každé z nich dává dohromady dvacet pět střelců na světě. Souhlasíte?“

„Přibližně by to mělo souhlasit.“

„Víc než přibližně. Rozvědky po celém světě mají na svých seznamech přesně dvacet pět vysloužilých elitních ostřelovačů. Myslíte, že si je jejich vlády hlídají?“

„Určitě.“

„Kolik jich tedy podle vás bude mít neotřesitelné alibi na jakýkoliv náhodně zvolený den?“

„Pokud je sledují hodně pečlivě, řekl bych dvacet.“

„Jednadvacet,“ upřesnil O’Day. „Zbyli nám čtyři chlapi. A v tom spočívá diplomatický problém. Je to, jako bychom seděli čtyři v jedné místnosti a zírali jeden na druhého. Vůbec by se mi nehodilo, kdyby ten ostřelovač byl Američan.“

„On by nějaký Američan připadal v úvahu?“

„Jeden nemá až tak úplně alibi.“

„Kdo?“

„Kolik znáte tak dobrých ostřelovačů?“

„Žádného,“ odpověděl jsem. „Nepohybuju se v jejich prostředí.“

„Kolik jste jich kdy poznal?“

„Jednoho,“ sdělil jsem. „Ten to ale nemůže být.“

„A to si myslíte proč?“

„Sedí ve vězení.“

„A to víte odkud?“

„Sám jsem ho tam poslal.“

„Dostal patnáct let, správně?“

„Pokud si pamatuju.“

„Kdy?“

Sokratovská metoda. Provedl jsem v hlavě výpočet. Spousta let. Uplynula spousta vody. Různá místa, různí lidé. Ulevil jsem si: „Doprčic.“

O’Day přikývl.

„Před šestnácti lety,“ potvrdil. „Čas utíká, když se člověk dobře baví, není-liž pravda?“

„On je venku?“

„Už rok.“

„Kde je?“

„Doma není.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

JOHN KOTT SE NARODIL JAKO PRVNÍ SYN českých emigrantů, kteří utekli před starým komunistickým režimem a usadili se v Arkansasu. Svou šlachovitou postavou a vzhledem člověka zpoza železné opony zapadl mezi místní nuzácké mladíky a vyrůstal jako jeden z nich. Až na jméno a lícní kosti mohl být bratrancem z linie staré stovky let. V šestnácti dokázal sestřelovat veverky ze stromů, které stály tak daleko, že je většina lidí neviděla. V sedmnácti zabil své rodiče. Nebo si to alespoň myslel okresní šerif. Neexistoval hmatatelný důkaz, ale vzniklo silné podezření. Což bylo srdečně jedno verbíři od armády, jenž ho o rok později přiměl k podpisu.

Na šlachovitého kluka byl nesmírně klidný a chladnokrevný. Uměl zpomalit tepovou frekvenci skoro až na třicítku a mnoho hodin nehybně ležet. Měl nadlidský zrak. Jinými slovy řečeno, byl rozený ostřelovač. To poznala dokonce i armáda. Poslala ho do řady odborných škol a pak rovnou do Delty. Tam spojil své nadání s nepolevující tvrdou prací a udělal ze sebe hvězdu stínových tajných operací.

Na rozdíl od většiny ostatních příslušníků speciálních jednotek však nedokázal v hlavě stoprocentně oddělovat vojenskou službu od soukromého života. K zastřelení člověka na tisíc metrů je zapotřebí víc než talent a fyzické schopnosti. Potřebujete k tomu ještě povolení z hloubi prastaré části mozku, kde sídlí fundamentální zábrany. Střelec musí opravdu, opravdu, skutečně věřit: To je v pořádku. Tohle je tvůj nepřítel. Jsi lepší než on. Jsi nejlepší na světě. Každý, kdo se ti postaví, si zaslouží umřít. Většina střelců má pojistku. Kott ji ale nedokázal tak úplně zapnout.

Setkal jsem se s ním tři týdny poté, co byl na udusaném plácku za dalekým barem v Kolumbii v Jižní Americe nalezen muž s proříznutým hrdlem. Mrtvý byl seržant Armády Spojených států od Rangers. Bar sloužil jako štamlokál speciální jednotky řízené CIA a jednotka v něm ubíjela prostoje mezi střílením členů kartelů v džungli. Okruh podezřelých byl tím pádem velice malý a naprosto mlčenlivý. Sloužil jsem tou dobou u devadesáté deváté jednotky vojenské policie a dostal jsem za úkol věc vyšetřit. Protože mrtvý byl americký voják. Kdyby se jednalo o místního civilistu, ušetřil by Pentagon za letenku.

Nikdo nemluvil, ale všichni toho spoustu řekli. Věděl jsem, kdo byl v baru, a nechal jsem si všechno popsat. Vytvořil jsem si obrázek. Jeden chlap dělal tohle, jiný tamto. Tenhle odešel v jedenáct, tamten o půlnoci. Támhleten seděl vedle toho, kdo nepil pivo, ale rum. A tak dále a tak dále. Naučil jsem se zpaměti celou choreografii a neustále jsem si ji omílal v hlavě, dokud hladce neběžela a nezapadala do sebe.

Až na Kotta, který nebyl ničím jiným než dírou ve vzduchu.

Nepadlo o něm skoro ani slovo. Nedozvěděl jsem se, kde seděl, co dělal, ani s kým si povídal. Zůstával více méně nepopsaný. Což mohlo mít mnoho důvodů a jedním z nich byla možnost, že ho nikdo z jeho jednotky sice nechce přímo prásknout, ale také se nikomu kvůli němu nechce nic vymýšlet. Kvůli jakémusi zákonu etiky. Nebo nedostatku představivosti. Lež má krátké nohy. Radši nic neříkat. Pro případ, jen hypoteticky a eventuálně, že by se z dlouhé, ohnivé hádky se zavražděným vyvinulo… naprosté nic. Jen díra ve vzduchu.

Neměl jsem v ruce žádné důkazy, jen nepřímou teorii a hvězdného hráče vystupujícího v utajené operaci, ale armádě sloužilo ke cti, že se nechtěla vzdát. A poměrně správně usoudila, že se nikam nedostaneme bez přiznání.

Tak jsem si nechal přivést Kotta.

Většina výslechů spočívá v naslouchání odpovědím, a já jsem poslouchal Kotta pěkně dlouho. Nakonec jsem došel k závěru, že v sobě má jistý sklon k nadutosti. Hluboce zakořeněný stejně jako sebevědomí a zarputilost. Nečinil rozdíl. Každý, kdo se ti postaví, si zaslouží umřít je bojové pořekadlo, ne způsob, jak žít.

Takové lidi jsem ale potkával celý život. Utvářeli mě. Dotyční vám chtějí všechno povědět. Chtějí, abyste rozuměli. Chtějí, abyste vyslovili souhlas. Dobře, nějaké pitomé dočasné malicherné nařízení říká, že se to nemá, ale my jsme přece důležitější. Že je to tak? Není-liž pravda?

Nechal jsem ho mluvit a pak jsem v něm vzbudil pocit souznění a v podstatě jsem ho dohnal k tomu, že přiznal ano, chvíli jsem si s mrtvým povídal. Potom šlo všechno jako po másle. Jako bych zažehl oheň pod kotlem nebo napumpoval kolo.

O dvě hodiny později ze sebe Kott vysypal dlouhé a podrobné přiznání. V podstatě šlo o to, že ho zavražděný nazval srabem. V tom spočíval zakopaný pes. Hospodské kecy se vymkly z rukou. Volaly po odplatě. Jisté věci se nedají prominout. Že je to tak? Není-liž pravda?

Vzhledem k tomu, že byl hvězdný hráč v utajené operaci, domluvili se s ním na dohodě. Na nějakém druhu vraždy, za kterou dostal patnáct let. Mně to nevadilo. Díky tomu, že nedošlo k řízení před vojenským soudem, jsem uhrál volný týden na Fidži, kde jsem se seznámil s Australankou, na kterou si dodnes pamatuji. Neměl jsem si na co stěžovat.

O’Day pravil: „Musíme si dát pozor, abychom nevycházeli z neověřených předpokladů. Neexistuje důkaz, že se od té doby byť jen podíval na zbraň.“

„Stojí ale na seznamu?“

„Museli ho tam dát.“

„Jak vysoká je šance?“

„Zcela jasně jedna ku čtyřem.“

„Vsadil byste na něj?“

„Neříkám, že je to náš muž. Jenom upozorňuju, že se musíme smířit s pravděpodobností jedna ku čtyřem, že by to mohl být on.“

„Kdo další stojí na tom seznamu?“

„Jeden Rus, jeden Izraelec a jeden Brit.“

Řekl jsem: „Kott strávil patnáct let ve vězení.“

O’Day přikývl a navrhl: „Začněme tím, jak se na něm podepsalo.“

Což byla další dobrá otázka. Jak přesně se podepíše patnáct let vězení na ostřelovači? Na dobrou střelbu má vliv spousta faktorů. Mohlo utrpět ovládání svalů. Při dobrém střílení musíte být zároveň uvolnění i napjatí. Uvolnění natolik, abyste se nechvěli, a napjatí natolik, abyste zvládli mocnou explozi. Mohla utrpět i celková tělesná kondice, což je také důležité, protože ke střílení patří i nízká tepová frekvence a dobré dýchání.

Nakonec jsem ale řekl: „Schopnost vidění.“

O’Day se otázal: „Proč?“

„Všechno, co v posledních patnácti letech viděl, měl těsně před očima. V podstatě se díval jenom do zdi. Dokonce i při procházkách na dvoře. Nezaostřil do dálky od té doby, co byl mladý.“ Což se mi všechno líbilo. Těšila mě představa ochablého Kotta, možná trochu roztřeseného, s brýlemi na nose, shrbeného, i když není moc vysoký.

Pak přečetl O’Day propouštěcí zprávu z vězení.

Kott měl kořeny v Československu nebo v Arkansasu nebo na obou místech, ale patnáct let ve vězení strávil jako východní mudrc. Věnoval se józe a meditaci. Jednou denně zlehka cvičil, aby si uchoval pevnost a pružnost svalů, a hodiny se nehýbal a sotva dýchal, pohled upřený do tisícimetrové dálky. Tvrdil, že to musí trénovat.

O’Day sdělil: „Trochu jsem se poptal. Většinou dívek, které tady pracují. Tvrdí, že při tomhle druhu jógy jde o klid a uvolněnou sílu. Vytrácíte se, vytrácíte a vytrácíte a najednou bum, přejdete do jiné pozice. To samé platí pro meditaci. Vyprázdněte mysl. Vyvolejte si v duchu obraz svého úspěchu.“

„Chcete tím říct, že se z vězení vrátil v lepší formě, než když do něj šel?“

„Patnáct let usilovně trénoval. Ve všech směrech. A puška je koneckonců jen kovový nástroj. Úspěch spočívá ve stavu mysli a těla.“

„Jak by se dostal do Paříže? Vlastní pas?“

„Vezměte v potaz politické frakce. Zamyslete se nad jejich platební silou. Pas je poslední z jejich problémů.“

„Když jsem ho viděl naposledy, podepisoval protokol. Před víc než šestnácti lety. Nechápu, jak bych vám mohl pomoct.“

„Musím se připravit na všechny možnosti.“

„Co to má společného se mnou?“

„Jednou jste ho chytil,“ prohlásil O’Day. „Když bude zapotřebí, dokážete ho chytit podruhé.“

PÁTÁ KAPITOLA

V  TOMTO BODĚ SE ZAPOJIL SHOEMAKER, jako by skončil stručný přehled a nadešel čas na podrobnosti. Hodně záleželo na motivu útoku. Jisté frakce by nikdy nenajali Izraelce, čímž by se poměr zvýšil na tři ku jedné, až na to, že ten Izraelec vypadá na Ira a používá neutrální krycí jméno. Frakcím možná nedošlo, odkud pochází. Čímž by se celá záležitost zamotala. Nakonec však bylo od motivu upuštěno. Na Francouze byla podle ministerstva zahraničí naštvaná spousta lidí. Proto bylo rozhodnuto, že se ke všem čtyřem podezřelým bude přistupovat stejně. Profilování nebylo povoleno.

Obrátil jsem se ke Casey Niceové: „Pořád je to kravina.“

Casey Niceová se opět otázala: „Co z toho vám přijde jako kravina?“

„Pořád to samé. Rozpoutala se přehnaná mela. Na Francouze byste se nevymočili, ani kdyby hořeli. Přesto jste tady. Reagujete, jako by šlo o Pearl Harbor. Proč? Co by vám mohla Francie udělat? Přerušit dodávky sýru?“

„Nemůžeme si dovolit přešlapování na místě.“

„Nikdo na vás nevidí. Přesouváte se z místa na místo a schováváte se za vymyšlenými označeními. Což je dobře. Žádnému pozorovateli z velvyslanectví by nedošlo, kdo jste nebo co provádíte. Dokonce ani z francouzského velvyslanectví. Nemůžou vědět, jestli pomáháte či ne. Tak proč se snažíte?“

„Jde o otázku dobré pověsti.“

„Existuje šance čtyři ku jedné, že se někde ve světě nechává najímat odsouzený americký zločinec. Nebyl by první ani poslední. Naše pověst by takovou nepatrnou ránu ustála. Zejména, když to ten Francouz přežil. Nikdo neutrpěl újmu, tak není co řešit.“

O’Day se zavrtěl a pravil: „Nestanovujeme politická pravidla.“

„Naposledy, když jste uposlechli Kongres, běhal Abraham Lincoln ještě v krátkých kalhotách.“

„Koho posloucháte vy?“

Odpověděl jsem: „Prezidenta,“ a zarazil jsem se.

O’Day řekl: „Všichni jsou naštvaní na Francouze, což je v podstatě to samé, jako kdyby na ně nebyl naštvaný nikdo. Nikdo neměl konkrétní důvod, aby vystřelil na jejich prezidenta. Ne tenhle rok. Ne větší než obvykle. Ze zasvěcených míst proto zazněly obavy, že by se mohlo jednat o zkoušku. Náš střelec si dělá jméno a připravuje se na větší zakázku. Což by mohl být kdo? Všichni jsou přesvědčení, že jsou nejdůležitější osoba na světě. Blíží se setkání hlav států Evropské unie a pak přijde G8 a G20. Tam se sejde dvacet světových vůdců. Včetně našeho. Všichni budou pózovat na skupinovou fotografii. Znehybní a nasadí úsměv. S největší pravděpodobností na schodech před veřejnou budovou. Nepřejí si, aby se okolo pohyboval střelec, který dokáže zasáhnout z více než tisíce metrů.“

„Takže ve hře jsou politici, kteří si kryjí záda?“

„Doslova. Z celého světa.“

„Včetně našeho?“

„Je jedno, co si myslí osobně. Vyšiluje tajná služba.“

„Proto to soukromé letadlo.“

„Na penězích nezáleží.“

„Nejsem to ale, doufám, jenom já. Řekněte mi prosím, že nespoléháte na jednoho člověka.“

O’Day prohlásil: „Dostalo se nám veškeré pomoci, kterou potřebujeme.“

Podotkl jsem: „Nejspíš to není Kott.“

„Rozhodně to nejsou tři z nich. Chcete to risknout a vykašlat se na to, nebo se pustíte do práce?“

Na to jsem neodpověděl. Shoemaker mi objasnil, že budu bydlet na nedaleké ubytovně a budu se smět pohybovat jenom po téhle části základny. Kdyby se mě někdo oficiálně nebo jen náhodně zeptal, mám říct, že jsem civilní dodavatel specializovaný na přepravu palet. Kdyby na mě tlačili, mám upřesnit, že pracuji pro 47. skupinu logistiky a pomáhám řešit problém v Turecku. Což dávalo poměrně smysl. Jakmile řeknu Turecko, tazatel si představí řízené střely, nevinná osoba vycouvá a osobě s postranními úmysly se dostane zavádějící informace. O’Day usoudil, že přesně takový výsledek si vroucně přejeme.

Zeptal jsem se: „Kdo hledá ty zbývající tři?“

O’Day odvětil: „Jejich vlastní lidé v jejich vlastních zemích.“

„Ne Francouzi ve Francii?“

„Předpokládáme, že si odjel odpočinout domů.“

„Možná to je emigrant. Rus žijící ve Francii. Nebo Izraelec nebo ten chlap z Velké Británie. Na starém statku nebo ve vile u moře.“

„To je možná nenapadlo.“

„Přesídlil Kott do Francie?“

O’Day zavrtěl hlavou a objasnil: „Vrátil se do Arkansasu.“

„A co bylo dál?“

„Během prvního měsíce jsme nad jeho dům několikrát nasadili dron. Nezjistili jsme nic znepokojujícího. Pak jsme ten dron potřebovali jinde a odsunuli Kotta na vedlejší kolej.“

„Jak vypadá situace nyní?“

„Opět jsme nasadili dron. Dům je prázdný. Ani známka života.“

Casey Niceová mě doprovodila k ubytovně, o které se zmínil Shoemaker. Vyšlo najevo, že je to spíš malá improvizovaná vesnice sestávající ze samostatných prefabrikovaných mobilních buněk vytvořených z ocelových šestnáctimetrových lodních kontejnerů. Dva metry čtyřicet vysokých, dva metry čtyřicet širokých, s vyříznutými okny a dveřmi, s klimatizací a se zavěšeným vodovodním a elektrickým vedením. Můj byl natřený na pískově žlutou a patrně ho přivezli zpátky z Iráku. Už jsem bydlel v horších podmínkách. Byla příjemná noc. Jaro v Severní Karolíně. Ještě příliš brzy na to, aby se udělalo vedro, a příliš pozdě na to, aby byla zima. Na obloze zářily hvězdy a putovaly po ní tajuplné cáry mraků.

Zastavili jsme se u mých kovových dveří a já jsem se zeptal: „Bydlíte také tady?“

Casey Niceová ukázala na vedlejší řadu. „V tom bílém,“ upřesnila. Pokud bydlela v První ulici, pak jsem bydlel v Druhé. „Kvůli tomuhle jste se přihlásila?“

„Ocitla jsem se v ohnisku dění,“ odvětila Niceová. „A to mi plně vyhovuje.“

„Nejspíš to není Kott,“ zopakoval jsem. „Nejvíc nejlepších ostřelovačů produkují podle statistik Rusové. A Izraelci milují ráži .50. Pravděpodobně to bude jeden z nich.“

„Znepokojuje nás ta jóga. Kott měl očividně životní cíl. Chystal se po propuštění začít tam, kde skončil.“ Pak Niceová sama pro sebe přikývla, jako by vykonala zadanou práci, odkráčela a nechala mě samotného. Otevřel jsem svoje dveře a vešel dovnitř.

Vnitřek vypadal přesně jako šestnáctimetrový lodní kontejner, celý z vlnité oceli natřené kolem dokola lesklou bílou barvou, s obývacím prostorem, kuchyní, koupelnou a ložnicí v jedné řadě za sebou. Jako ve starém železničním vagonu. Okna měla cosi jako sklápěcí okenice, ze kterých se dala vytvořit pracovní plocha. Podlaha byla z překližky. Vybalil jsem, což sestávalo z toho, že jsem vyndal z kapsy skládací kartáček na zuby, rozložil ho a zastrčil do skleničky v koupelně. Zvažoval jsem, jestli se nemám osprchovat, ale nedostal jsem se k tomu, protože se ozvalo zaklepání na dveře. Protáhl jsem se těsným prostorem zpátky ke dveřím a otevřel jsem.

Stála tam další žena v černé sukni a saku, v tmavých nylonkách a dobrých botách. Tahle blíž mému věku. Vyzařovala z ní velitelská autorita. Měla černé vlasy protkané stříbrem, úhledně zastřižené, ale nevyfoukané a nenabarvené. V obličeji musela být kdysi krásná a pořád jí to slušelo. Pravila: „Pan Reacher? Já jsem Joan Scarangellová.“

Podala mi ruku. Přijal jsem ji a potřásl jí. Měla ji štíhlou, ale pevnou. S nehty ostříhanými krátce do hranata a nalakovanými průhledným lakem. Bez prstýnků. Otázal jsem se: „CIA?“

Joan Scarangellová se usmála a namítla: „Nemělo by to být vidět na první pohled.“

„Už jsem se setkal s ministerstvem zahraničí a speciálními jednotkami. Počítal jsem s tím, že se velice brzy přikutálí i třetí kolo.“

„Můžu dovnitř?“

Můj obývací pokoj měl dva metry čtyřicet na výšku, dva metry čtyřicet na šířku a zhruba čtyři metry na délku. Vešli se do něj dva lidé, ale jen tak tak. Nábytek byl přišroubovaný k podlaze, krátká pohovka a dvě křesílka, vše sestavené do sevřené skupinky. Jako v karavanu nebo ve studiu, kde se vystavují nové kabiny pro gulfstreamy. Posadil jsem se na pohovku, Joan Scarangellová do křesílka a natáčeli jsme se tak dlouho, dokud jsme si neviděli do obličeje.

Scarangellová řekla: „Velice oceňujeme vaši pomoc.“

Namítl jsem: „Zatím jsem nic neudělal.“

„Jsem si ale jistá, že v případě nutnosti pomůžete.“

„Ukončila FBI činnost? Není hledání amerických občanů v Americe normálně její úkol?“

„Kott možná pobývá mimo Ameriku. V současné době.“

„Takže je to váš úkol.“

„A chopili jsme se ho. Což také zahrnuje sehnání nejlepší dostupné pomoci. Kdybychom to neudělali, dopustili bychom se nedbalosti. Znáte toho chlapa.“

„Před šestnácti lety jsem ho poslal za mříže. Jinak o něm nic nevím.“

„EU, pak G8 a potom G20,“ řekla Scarangellová. „Evropská unie, pak osm nejsilnějších světových ekonomií a potom dvacet nejsilnějších ekonomií. Hlavy státu, všechny najednou na jednom místě. A priori všichni až na jednoho na neznámé půdě. Kdyby jeden z nich padl, byla by to pohroma. Kdyby jich padlo víc než jeden, byla by to katastrofa. A slyšela jsem, že jste došel k závěru, že pařížský střelec chtěl vystřelit dvakrát. A co by mu bránilo v tom, aby skončil u dvou? Představte si, že by si to odnesli tři nebo čtyři. Došlo by k ochromení. Zhroutily by se trhy a navrátili bychom se do recese. Lidé by hladověli. Možná by se rozpoutaly války. Mohl by se rozpadnout celý svět.“

„Co kdyby zrušili ta setkání?“

„Stejný výsledek. Světu se musí vládnout. Nejde to dělat po telefonu.“

„Jeden dva měsíce by to šlo.“

„Kdo to má ale navrhnout? Kdo mrkne jako první? My před Rusy? Rusové před námi? Číňané před všemi ostatními?“

„Takže je to testosteronová záležitost?“

Joan Scarangellová opáčila: „Kdy není?“

Upozornil jsem: „Když už mluvíme o vládnutí světu, nemám dokonce ani telefon.“

Scarangellová se otázala: „Přejete si ho?“

„Chci tím jenom říct, že jsem s Johnem Kottem strávil jeden den před šestnácti lety. Nemám zdroje, komunikační prostředky, databáze, systémy, vůbec nic.“

„My tohle všechno máme. Poskytneme vám všechna vodítka, která máme.“

„A pak mě pošlete, abych ho dostal?“

Scarangellová neodpověděla.

Prohlásil jsem: „Jde o následující, paní Scarangellová. Vím, že jsem právě přiletěl, ale nejsem včerejší. Nejsem padlý na hlavu. Jestli je Kott náš muž, chcete, abych se za ním vypravil a motal se okolo, protože ten, kdo ho platí, mě bude chtít zastavit. Ať už je to jakákoliv frakce, jak říká O’Day. Mám ji vylákat na denní světlo. Víc nic. Mám posloužit jako prachobyčejná návnada.“

Scarangellová neodpověděla.

Pravil jsem: „Nebo chcete, aby na mě Kott zaútočil. Má na mě koneckonců pěkný vztek. Poslal jsem ho na patnáct let do vězení. Určitě figuruju v jeho životních plánech. S největší pravděpodobností proti mně hýčká přiměřeně velkou zášť. Všechna ta jóga byla myšlena pro mě osobně, ne pro udržení celkového zdraví.“

„Nikdo se na vás nedívá jako na návnadu.“

„Blbost. Tom O’Day bere v potaz úplně všechno a vybírá nejsnazší a nejúčinnější cesty.“

„Máte strach?“

„Znáte nějaké pěšáky?“

„Tahle základna se jimi jen hemží.“

„Promluvte si s nimi. Pěšáci se potýkají s peklem. Žijí v dírách v zemi, zmrzlí, mokří, obalení blátem a hladoví, střílí na ně z minometů a tanků, padají na ně rakety, bomby a plyn, útočí na ně ze vzduchu a řízenými střelami, nemají před sebou nic jiného než ostnatý drát a kulometná hnízda, ale víte, co nenávidí ze všeho nejvíc?“

„Ostřelovače,“ usoudila Scarangellová.

„Správně,“ potvrdil jsem. „Náhodná smrt, zčista jasna, kdykoliv, kdekoliv, bez upozornění, bez varování. Každou minutu každý den. Bez ustání. Ten stres se stane časem nesnesitelný. Někteří z nich se doslova zblázní. A chápu proč. Právě teď sedím v malé kovové krabici a už se mi to líbí víc, než by mělo.“

„Jednou jsem se setkala s vaším bratrem,“ podotkla Scarangellová.

„Vážně?“

Scarangellová přikývla. „Joe Reacher. Byla jsem tenkrát mladá agentka a on pracoval pro vojenskou rozvědku. Dělali jsme spolu na jednom případu.“

„A teď se mi chystáte sdělit, že o mně dobře mluvil a tvrdil, že mám pro strach uděláno, protože jsem takový mizera, že se mi nemůže nic stát. Chystáte se vylepšit památku na zesnulého.“

„Je mi líto, že umřel. Ale nemluvil o vás dobře.“

„Kdyby byl Joe tady, řekl by mi, abych vzal nohy na ramena a co nejrychleji od téhle záležitosti utekl. Ve vojenské rozvědce nepracují hlupáci. Znal také Toma O’Daye.“

„Vy nemáte O’Daye moc rád, že je to tak?“

„Myslím, že by měl dostat medaili, kulku do hlavy a někdo by pak po něm měl pojmenovat most.“

„To patrně není dobrý nápad.“

„Překvapuje mě, že je pořád u válu.“

„U válu ho drží takovéhle záležitosti. Nyní víc než kdykoliv jindy. Hraje první housle.“

Nic jsem neřekl.

Scarangellová sdělila: „Nemůžeme vás přinutit, abyste zůstal.“

Pokrčil jsem rameny.

„Dlužím službu Ricku Shoemakerovi,“ pravil jsem. „Zůstanu.“

Dalo se odhadnout, jak se zachovám.

ŠESTÁ KAPITOLA

SCARANGELLOVÁ POTÉ ODEŠLA a zanechala po sobě ve vzduchu jemnou vůni parfému. Já jsem se osprchoval a šel si lehnout. O’Day začínal rád každý den ranní konferencí a chtěl jsem se na ni dostavit hned po snídani. Tu se mi však nepodařilo najít. Svítání odhalilo, že trčíme v odlehlém koutu Pope Fieldu, který je obrovský. Odhadoval jsem, že do nejbližší kantýny to budou dva kilometry. Možná deset. A měl jsem omezenou možnost pohybu. Procházet se bez povolení po Fort Braggu není zrovna nejchytřejší věc na světě. Ne za současných podmínek. Vlastně za žádných podmínek.

Tak jsem se vydal zpátky k červeným dveřím a našel v místnosti se stolem Casey Niceovou. Stůl se prohýbal pod tácy s muffiny a máslovými taštičkami a velkými krabicemi s hotovou kávou. Káva byla od Dunkin’ Donuts, ne z armádní kuchyně. Soukromá donáška. Reformy. Cokoliv, aby se ušetřilo pár dolarů.

Casey Niceová se otázala: „Jste spokojený s ubytováním?“

Opáčil jsem: „Lepší než spát pod širákem.“

„Děláte to často?“

„Nemyslel jsem to doslova,“ odvětil jsem.

„Spalo se vám ale dobře?“

„Skvěle.“

„Přišel vás včera v noci někdo navštívit?“

„Žena, která přišla, se jmenuje Joan Scarangellová.“

„Výborně.“

„Kdo to přesně je?“

„Zástupkyně zástupce ředitele operací.“

Což znělo jako bezvýznamná funkce, ale ta funkce není bezvýznamná. Zástupce zástupce ředitele operací patří u CIA do malého okruhu na samém vrcholku. Je to jeden ze tří či čtyř nejlépe informovaných lidí na naší planetě. Přirozené prostředí Scarangellové je kancelář v Langley, osmkrát tak velká jako můj lodní kontejner a s více telefony, než jsem za celý život viděl. Podotkl jsem: „Oni to opravdu berou vážně, nemáte pocit?“

„Nic jiného jim nezbývá, není-liž pravda?“

Na to jsem nic neodpověděl a pak se zjevila sama Scarangellová. Kývla na pozdrav a vzala si muffin a šálek kávy. Pak opět zmizela. Já jsem si vzal dva muffiny, prázdný hrnek a celou krabici kávy. Představoval jsem si, že si ji postavím na konferenční stůl kohoutkem k sobě. Abych si mohl, kdykoliv se mi zachce, dolévat. Jako alkoholik za barem.

Ranní konference se konala v místnosti vedle horní kanceláře O’Daye. Ta místnost nebyla nějak zvlášť luxusní. Jen čtyři obyčejné stoly přisunuté k sobě do čtverce a osm židlí pro nás pět. Shoemaker, O’Day a Scarangellová už seděli na svých místech. Casey Niceová se posadila vedle Scarangellové a já jsem si vybral místo s volnými židlemi po stranách. Postavil jsem před sebe kávu a ukousl vršek muffinu.

Slova se chopil Shoemaker. Měl na sobě opět bojovou uniformu se svou hvězdou, což nebylo překvapující, ale jeho úvodní analýza byla natolik zasvěcená, že si ji přece jen možná zasloužil. Shoemaker oznámil: „Jak to vypadá, polská vláda se chystá vyhlásit předčasné volby a podobná situace panuje i v Řecku. Což zní jako praktický příklad demokracie, když se ale začtete do ústavy Evropské unie, narazíte na ustanovení, že když ve dvou či více členských státech probíhají volby, musí se odložit rokování. Jinými slovy řečeno, zdrhají, co jim síly stačí. K tomu setkání Evropské unie nedojde. Tím pádem se přesouváme na G8 za tři týdny. To se má pořád konat. Čímž získáváme čas a cíl.“

Nadechl jsem se, abych promluvil, ale O’Day napřáhl paži, dlaní směrem ke mně, jako by říkal psu, že má zůstat na místě, a pravil: „Chcete mě varovat, že nesmíme dělat ukvapené závěry a že cíl může být kdokoliv. Což je správné, pochopte ale prosím, že jiné cíle jsou nám ukradené. Pokud dostane zásah někdo jiný, budeme tančit radostí. Do té doby budeme z operačních důvodů předpokládat, že atentát na světového vůdce je dokázaný fakt.“

Upřesnil jsem: „Chtěl jsem se zeptat, kdo se té G8 účastní.“

Což musela být hloupá otázka, protože všichni sebou začali šít a nikdo neodpověděl. Nakonec Casey Niceová objasnila: „My, Kanada, Velká Británie, Francie, Německo, Itálie, Japonsko a Rusko.“

Namítl jsem: „To není osm nejsilnějších ekonomií.“

„Kdysi bývaly,“ pravila Joan Scarangellová. „Některé věci se nemění.“

„Takže jestli je ve hře osobní nebo národnostní motiv, může to být kdokoliv z nich. Jestli se ale jedná o teroristickou akci, nebude to patrně při vší úctě Itálie, protože kdo by si toho všimnul? Jejich vůdci se mění každé tři týdny. Stejně jako Kanada. Jejich vůdce byste nepoznali, ani kdybyste ho potkali v obchodě. To samé platí pro Japonsko. A Francii. Také pro Velkou Británii. Když zařve nějaký afektovaný fešák, nezhroutí se svět. Německo by mohlo představovat lehký problém.“

Scarangellová přikývla. „Nejsilnější evropská ekonomie, jediný fiskální růst v celé oblasti a nová psychologie, která je zcela postavená na nestřílení politiků. Mohla by se strhnout lavina. A jádro problému by leželo v dalekém Německu.“

„Takže jsme to my, Rusko nebo Německo. Což je hračka. Mějte ty chlapy prostě pod dohledem. Dávejte pozor, aby se nedostali na čerstvý vzduch. Ať se prochází ostatních pět. Nebo pošlete také viceprezidenty, aby zapózovali na té fotografii. To by se dalo zosnovat. Jsme tak stateční, že posíláme oba dva.“

O’Day přikývl. „To je plán B a je už hrubě načrtnutý. Plán A zní najít Johna Kotta. A doufat, že Londýn, Moskva a Tel Aviv budou stejně úspěšní.“

„Víme něco o jejich střelcích?“

„Víme o nich všechno. Brit je bývalý člen SAS a jmenuje se Carson. V uniformě zastřelil víc než padesát lidí, i když to by nikdo nepřiznal, a je zdokumentováno a potvrzeno, že jednoho člověka z dvou tisíc metrů. Rus se jmenuje Datsev. Jeho první instruktor bojoval u Stalingradu, což byla drsná škola. Izraelec se jmenuje Rozan. Nejlepší s barrettou .50, jakého Izraelské obranné síly kdy měly, což už je co říct.“

„Připadá mi, že všichni jsou lepší než Kott.“

„Ne, jsou přibližně stejně dobří. Tisíc čtyři sta metrů bylo pro Kotta úplné nic. Běžná rutina. Tedy alespoň do té doby, než jste ho zatknul.“

„Povídáte to, jako byste mi vyčítal, že jsem to udělal.“

„Měl pro nás větší cenu než ten bačkorák, kterého zabil.“

Zeptal jsem se: „Kde se ta G8 koná?“

„V Londýně,“ objasnil O’Day. „Přesněji řečeno, kousek za Londýnem. V nějakém zámku nebo starém hradu. Něco na ten způsob.“

„Má ten hrad vodní příkop?“

„Tím si nejsem jistý.“

„Možná by ho mohli začít kopat.“

„Náš plán je založený na tom, že se nechceme dostat tak daleko.“

„Stejně vám nemůžu pomoct. Mám propadlý pas.“

O’Day poradil: „O tom byste si měl promluvit s ministerstvem zahraničí.“ Pak vzhlédl a Casey Niceová si opět zajela rukou pod sako, stejně jako když mi ukazovala zprávu z velvyslanectví, vytáhla tenounkou modrou knížku a poslala mi ji po stole. Stejně jako předtím byla ještě teplá.

Byl to pas, na mé jméno a s mou fotografií, vydaný předešlý den a platný deset let.

SEDMÁ KAPITOLA

PO SKONČENÍ KONFERENCE jsem byl požádán, abych šel do kanceláře Ricka Shoemakera, kde jsem byl požádán, abych zahájil taktické plánování cesty do Arkansasu. Což bylo absurdní. Cesta do Arkansasu nepotřebuje taktické plánování. A Arkansas ležel špatným směrem. Namítl jsem: „Určitě zůstal v Evropě. Nejspíš už je v Londýně. Jestli je to vůbec on.“

Shoemaker pravil: „Joan Scarangellová nám pověděla, že jste plně pochopil svou roli.“

Nejsem nic jiného než návnada.

Podivil jsem se: „To myslíte vážně?“

Shoemaker mě ujistil: „Není to žádný těžký úkol. Jak už jste řekl, jestli je Kott střelec, kterého hledáme, nebude patrně doma. Jestli je to ale náš střelec, možná tam někoho umístili, aby sledoval, jak postupujeme. Je to první krok, který se nabízí. Krok, který bychom měli v každém případě udělat. Potřebujeme potvrdit, že zase začal se střílením. Jestli to neudělal, máme po starostech. Jóga a meditace nejsou lék na všechno. Člověk musí také trochu trénovat. Možná čekají, že se přijedeme podívat. Nebudou to žádná esa. Lehce byste si s nimi poradil. Mohli bychom od nich ale získat nějaké informace.“

„Jestli je to on.“

„A jestli to není on, máme o problém méně.“

„Proč já? Po světě se pohybuje spousta federálních agentů. Byla by z nich krásná návnada. Patrně lepší než já. Mohli by se dostavit se zapnutými majáčky a sirénami.“

„Víte, kolik Američanů má v současné době povolení sdílet tajné informace?“

„Netuším.“

„Skoro milion a půl z nich jsou civilisti. Výkonní ředitelé, obchodníci, dodavatelé a subdodavatelé. A v nejlepším případě je z každého milionu několik stovek zkorumpovaných.“

„Teď mluvíte jako O’Day.“

„O’Day mívá obvykle pravdu.“

„A je to chronický paranoik.“

„Dobře, snižme ten počet na polovinu. Dobereme se stovky zrádců s povolením mít přísně tajné informace. Národní bezpečnost se úplně vymkla z ruky. Trvá to už deset let. Z tohoto důvodu držíme tenhle projekt pod pokličkou. Moc se o něm nešíříme. Generál O’Day si pro něj vybral lidi, kterým důvěřuje.“

„Nemůžu si ani půjčit auto. Nemám řidičák ani kreditní kartu.“

„Přidělíme vám Casey Niceovou,“ oznámil Shoemaker. „Je dost stará na to, aby řídila.“

„V tom případě se z ní také stane návnada.“

„Ví, k čemu se přihlásila. A je odolnější, než vypadá.“

Podrobný taktický plán nakonec spočíval v tom, že jsem si vzal z koupelny zubní kartáček a opsal si adresu Kottova posledního bydliště, což byl pronajatý domek uprostřed pustiny kdesi v levém dolním cípu státu, kde Arkansas přechází buď v Oklahomu, nebo Texas, či Louisianu. Casey Niceová vešla do svého bílého kontejneru, oblečená v černém kostýmu, a vynořila se v džínách a hnědé kožené bundě. V duchu jsem s ní souhlasil, že takový model je pro levý dolní cíp Arkansasu vhodnější.

Přidělili nám stejné letadlo. Stejnou posádku. Nechal jsem Casey Niceovou vystoupat před sebou po schůdkách. Což je jediný možný způsob, když jeden z vás je dívka něco přes dvacet a druhý není. Posadil jsem se do stejného křesla a Niceová se posadila naproti mně. Stevard tentokrát věděl, kam letíme. Naším cílem byla Texarkana. Civilní letiště s půjčovnou aut. Tentokrát jsme nepotřebovali žádnou složitou geometrii. Naše trasa vedla přes Georgii, Alabamu a Mississippi. Usoudil jsem, že bude stačit jeden šálek kávy, pokud si nedá také Niceová.

Prohodil jsem k ní: „Shoemaker mi řekl, že víte, k čemu jste se přihlásila.“

Niceová opáčila: „Myslím, že vím.“

„Což spočívá v čem?“

„Mají teorii. Zažíváte ji v praxi. Všichni spolupracujeme. Ta teorie zní, že v budoucnosti úplně splyneme. Alespoň v zákulisí. Tak někdo musí vystoupit na veřejnost. Což je v pořádku. Většina mé kariéry leží v budoucnosti.“

„Jak moc jste se zatím pohybovala na veřejnosti?“

„Nenahání mi to strach, jestli se ptáte na tohle.“

„To je dobré vědět,“ podotkl jsem.

„Měla bych mít strach?“

„Už jste někdy byla v hotelu s těmi obrovskými postelemi? Dva metry dlouhými? Přesně tak daleko byste se ode mě měla držet, jestli se tam ocitneme ve volném prostoru. Protože v nejlepším případě nemá Kott s touhle záležitostí nic společného a byl na rybách, když nad jeho domem lítal váš dron, a teď je zase doma, má dlouhou příjezdovou cestu a na kuchyňském okně nabitou zbraň. Kdyby byl hodně vzrušený, mine při prvním výstřelu o metr a půl. Nemine ale o dva metry.“

„Nemyslím, že by byl doma. Domnívám se, že je v Londýně.“

„Proč právě on? Ti ostatní mi připadají lepší.“

„Datsev sloužil jako hodně mladý kluk u Rudé armády a pak u ruské armády. Skončil před pěti lety. Odešel ze státních služeb. Rozan sloužil ještě déle u Izraelských obranných sil. Brit Carson ještě déle u SAS. Ale ta akce v Paříži má úplně nový profil. Proč by Datsev nebo Rozan nebo Carson čekali tak dlouho, než by se dali do podnikání? Ten útok vypadá na chlapa, který rok ladil formu a pak vyvěsil firemní tabulku. Na chlapa, který právě odešel do důchodu.“

„Přesto se držte dva metry ode mě. Datsev, Rozan nebo Carson byli možná zaměstnaní jinde. U soukromé armády či bezpečnostní služby nebo vedli ekologicky zaměřené knihkupectví, ale udeřily na ně zlé časy. Nebo jim došly příjmy z penze. Nebo právě vyšli z vězení, kam je poslali za nějaký úplně jiný přečin. Kott je možná na volném trhu déle než všichni ostatní, i když jenom rok.“

„V tom případě si ho vybrali jako prvního, protože má nejvíc zkušeností. Je v Londýně. Jsem si tím jistá. Arkansas mi vůbec nenahání strach.“

Mně zpočátku také nenaháněl strach.

OSMÁ KAPITOLA

PŘISTÁLI JSME V TEXARKANĚ a našli půjčovnu aut, na konci dlouhé řady obchodů bezvýhradně spojených s leteckou dopravou. Casey Niceová se prokázala naprosto standardním marylandským řidičským průkazem a já jsem zahlédl datum jejího narození a spočítal si, že je jí dvacet osm let. K řidičskému průkazu přidala Visa kartu marylandské banky. Výměnou obdržela stoh formulářů na podepsání a klíč od pick-upu Ford F-150, který se zdál být mezi zákazníky na texarkanském letišti nejoblíbenější.

Pick-up byl červený a měl navigaci, která se napojovala do otvoru na zapalovač. Niceová zadala adresu. Navigace se zatvářila, že shromažďuje veškeré obrovské množství místních informací, a pak sdělila, že nás čeká osmdesát kilometrů. Když jsme odjížděli, ohlédl jsem se na letiště. Spatřil jsem naše letadlo. Před sebou jsme měli úzké klikaté cesty a nové listy na stromech.

Navrhl jsem: „Měli bychom zastavit na oběd.“

Niceová namítla: „Neměli bychom nejdřív splnit náš úkol?“

„Najezte se, když můžete. Tak zní zlaté pravidlo.“

„Kde?“

„V prvním podniku, na který narazíme.“

Doufal jsem, že to bude levná venkovská restaurace u silnice. Místo toho jsme však projeli úhledným městečkem při křižovatce a vynořili se v malé, zbrusu nové průmyslové zóně s benzinovou pumpou Shell na jednom konci a rodinnou restaurací na druhém. Mezi benzinkou a restaurací se táhly levné obchody nabízející nejrůznější životní nezbytnosti, včetně lékárny a obchodu s oblečením. Restaurace měla holé dřevěné stoly a talíře, které se k nim vůbec nehodily, ale jídelníček nabízel slušnou stravu. Dohnal jsem snídani kávou, palačinkami, vajíčky a slaninou. Niceová si dala salát a vodu bez bublinek. Zaplatila, nejspíš na účet O’Daye.

Pak jsem se vrátil k obchodu s oblečením, zaměřil se na khaki odstíny ve spodní cenové kategorii a vybral si spodní prádlo, ponožky, kalhoty, košili a bundu, která byla nejspíš určená na hraní golfu za deště. Neobjevil jsem lepší boty, než jsem měl na noze. Jako obvykle jsem se převlékl v kabince a zahodil staré oblečení do odpadkového koše. Casey Niceovou ten postup zaujal, jako obvykle každého. Pravila: „Na poradě jsem slyšela, že to tak děláte, ale nebyla jsem si jistá, jestli tomu mám věřit.“

Podivil jsem se: „Vy jste kvůli mně měli poradu?“

„Generál O’Day vám říká Sherlock Homeless, Sherlock Bezdomovec.“

„Měl by se zamyslet nad tím, že sám potřebuje nový svetr.“

Nastoupili jsme zpátky do červeného pick-upu a pokračovali v cestě, na severozápad podél cípu Texasu, směrem k hranici s Oklahomou. Navigace ukazovala místo našeho určení jako černobíle kostkovanou vlajku, jakou se mává v cíli závodu, a zdálo se, že se tyčí uprostřed naprosté prázdnoty. Doufal jsem, že až se přiblížíme, objeví se na obrazovce cesty.

Za hodinu se skutečně objevily, úzké, šedivé a zakroucené. Přidala se k nim i jezera, potoky a řeky, rozmístěné tak, že se dalo předpokládat, že krajina je rozbrázděná roklemi. Což potvrdil pohled na reálný svět. Vlnily se před námi nízké zalesněné pahorky, jeden za druhým, a ubíhaly jako valcha zleva doprava. Niceová zastavila dva kilometry před kostkovanou vlajkou a vytáhla mobilní telefon, neměla však signál, ať už ho potřebovala na cokoliv. Nejspíš na pohled ze satelitu. Tak jsme vzali zavděk navigací. Kostkovaná vlajka stála asi osm set metrů severně od silnice, po které jsme jeli, zcela opuštěná v moři zeleně.

„Dlouhá příjezdová cesta,“ podotkl jsem.

„Doufejme, že není rovná,“ odtušila Niceová.

O něco pomaleji jsme pokračovali dál, dokud jsme vpředu po pravé straně nezahlédli ústí příjezdové cesty. Byly to jen kamenité koleje mezi stromy. Začínaly symbolickou bránou označenou dvěma mohylami z navršených kamenů a rychle se ztrácely za první zatáčkou za zástěnou z čerstvě zeleného listí. Na krajnici stála poštovní schránka, celá zrezivělá a beze jména. A přímo naproti na levé straně od cesty byl jasně vidět dům. Pravděpodobně nejbližší Kottův soused.

Sousední dům nebyl nějak zvlášť výstavný, ale jak to vypadalo, dalo se v něm bydlet. Byl dlouhý, nízký a postavený z hnědých prken. Vepředu měl štěrkový plácek, na kterém parkoval pick-up. Vzadu se rýsovalo cosi jako zahrádka. Na jedné straně se tyčila televizní anténa velikosti rodinného auta a na druhé straně rezivěla pračka se svěšenými hadicemi, vyšisovaná a odepsaná.

Stiskl jsem kloubem na ruce zvonek a za dveřmi se ozvalo konvenční zazvonění. Nikdo neotevřel. Pak jsme zaslechli kroky a zpoza domu vyšel jakýsi muž, ze strany s pračkou. Bylo mu přibližně čtyřicet, měl nakrátko ostříhané vlasy a stejně krátký plnovous, mohutnou šíji, skeptické oči a obličej zajímavý pouze tím, že mu nalevo od středu horní čelisti chyběly dva zuby.

Neutrálním tónem se zeptal: „Můžu nějak pomoct?“

Což je otázka, která podle mé zkušenosti může vést jak k nadšené, upřímně míněné spolupráci, tak i ke kulce do tváře. Sdělil jsem: „Hledáme Johna Kotta.“

Chlap opáčil: „To nejsem já.“

„Víte, kde bydlí?“

Chlap ukázal skrz svůj řídký živý plot, přes silnici k ústí příjezdové cesty.

Otázal jsem se: „Je doma?“

„Kdo to chce vědět?“

„Je to můj kámoš.“

„Odkud?“

„Z vězení,“ objasnil jsem.

„Proč za ním sám nezajedete a nepřesvědčíte se na vlastní oči?“

„Máme auto z půjčovny. Asi by po nás chtěli zaplatit, kdybychom píchli. A ta cesta nevypadá moc sjízdně.“

Kottův soused sdělil: „Nevím, jestli je doma.“

„Jak dlouho tady bydlí?“

„Zhruba rok.“

„Pracuje?“

„Neřekl bych.“

„Tak jak platí nájem?“

„Nemám tušení.“

„Vídáte ho přijíždět a odjíždět?“

„Když zrovna dávám pozor.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Tím si nejsem jistý.“

„Dneska? Včera?“

„Nevím. Nemám čas, abych se pořád díval.“

„Před měsícem? Před dvěma měsíci?“

„Nevím.“

Zeptal jsem se: „Čím jezdí?“

„Starým modrým pick-upem,“ dostalo se mi odpovědi. „Skoro starožitným fordem.“

„Slyšel jste tady někdy střelbu?“

„Kde?“

„V lese. Nebo na kopcích.“

„Tohle je Arkansas,“ upozornil soused.

„Jezdí za panem Kottem návštěvy?“

„To nevím.“

„Nepotulují se tady zvláštní lidé?“

„Jací zvláštní lidé?“

„Třeba divní cizinci.“

„Vy jste první, koho po dlouhé době vidím.“

Opáčil jsem: „Nejsem divný ani cizinec. Nejsem ani jedno z toho.“

Soused se zeptal: „Kde jste se narodil?“

Což byla otázka, na kterou jsem neměl dobrou odpověď. Ten chlap musel podle mého přízvuku poznat, že nepocházím z jihu. A New York a Los Angeles by pro něj znamenaly to samé. Tak jsem mu pověděl pravdu. Přiznal jsem: „V Západním Berlíně.“

Muž na to nic neřekl.

„Otec sloužil u námořní pěchoty,“ objasnil jsem.

„Já jsem sloužil u vojenského letectva,“ oznámil soused. „Mariňáky nemám rád. Je to podle mě banda komediantů, kteří se honí za slávou.“

„Necítím se uražený,“ odvětil jsem.

Chlap se otočil a podíval se na Casey Niceovou. Pomalu si ji prohlédl od hlavy k patě a usoudil: „Vy jste ve vězení nikdy nebyla.“

Niceová odpověděla: „Jen proto, že nejsou natolik chytří, aby mě chytili.“

Soused se usmál a vystrčil mezerou mezi zuby jazyk. „Při čem by vás mohli chytit, slečinko?“ prohodil.

Casey Niceová mu poradila: „Měl byste si nechat spravit zuby. Máte hezký úsměv. A měl byste odvézt ze dvora tu pračku. Myslím, že už vám k ničemu není.“

„Děláte si ze mě legraci?“ Soused udělal krok dopředu, probodl Niceovou očima, pak se podíval na mě a já jsem mu odpověděl prázdným pohledem, jako bych měl pětinu vteřiny na to, abych se rozhodl, jestli ho mám nechat celý týden kulhat, nebo ho poslat do konce života na invalidní vozík. Soused se zarazil a řekl: „Přeju vám hezkou návštěvu u kámoše,“ a odkráčel, tentokrát kolem televizní antény. My jsme zůstali chvíli stát ve slabém jarním slunci a potom jsme nastoupili zpátky do pronajatého pick-upu, přehoupli jsme se přes vyvýšený prostředek dvouproudé silnice a vjeli na kamenité koleje mířící ke Kottovu domu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

KOLEJEMI SE NEJELO O MOC LÉPE než vyschlým řečištěm, ale alespoň nebyly rovné. Ne v prvním úseku. Vedly v tupém úhlu z dvouproudé silnice, pak se stáčely prudce doprava nahoru do svahu a potom zase uhýbaly doleva podél okraje rokle, kterou kopírovaly. Pak následovala vlásenka doprava. A za tu už nebylo vidět. Casey Niceová se předkláněla dopředu a bojovala s volantem, který se jí svíjel a poskakoval v ruce.

Poradil jsem: „Musíte se opřít. Nejlepší by bylo, kdybyste si posunula sedadlo dozadu.“

„Proč?“

„Protože když začne střílet, musíte se vrhnout na podlahu. Nevím, jestli má tohle auto motor ze železa nebo hliníku, ale ani jedno by vás moc neochránilo. Pokud byste nebyla na místě mrtvá.“

„Je v Londýně.“

„Jeden z nich je v Londýně. Ostatní tři nejsou.“

„Nejvíc se nabízí on.“

„Strávil patnáct let ve vězení.“

„S plánem v hlavě. Buď mu vyšel, nebo nevyšel. Pokud mu vyšel, je stejně dobrý jako dřív. Dost dobrý na to, aby zvládl ten výkon v Paříži. Nebo je možná ještě lepší, než býval. Uvažoval jste o tom? V podstatě by to znamenalo, že má nadlidské schopnosti.“

„Zní takhle oficiální interní analýza ministerstva zahraničí? Měli byste se starat o pasy a víza.“

Šinuli jsme se nahoru k slepému místu ve vlásence. Nezahlédli jsme, že by nás někdo pozoroval. Nikdo nesledoval, jak se blížíme. Rokle, podél které jsme jeli, musela vypadat z ptačí perspektivy malá, jako škrábanec na milencových zádech, ale zblízka a osobně v lidském měřítku byla pěkně působivá. Přibližně deset metrů hluboká, jako rána po zahnutém drápu, a dno pokrývaly balvany a kamenná drť, takže tam živořilo jen pár houževnatých keřů a šlahounů. Stromy rostly až nahoře na svazích, s ještě zavinutými a polovičními listy, ale natolik hustými, že zakrývaly výhled.

Usoudil jsem: „Možná bychom měli pokračovat pěšky.“

„Dva metry od sebe?“

„Přinejmenším.“

Niceová ještě víc zpomalila a se zhoupnutím zastavila. Nedalo se sjet ke straně. Koleje byly jen pro jedno auto. Což se mi líbilo. Řekl jsem: „Pokud jel na nákup, uslyšíme, až se bude vracet. Začne troubit, když zjistí, že mu blokujeme cestu.“

„Je v Londýně.“

„Jestli chcete, zůstaňte v autě.“

„Nechci zůstat v autě.“

„Tak jděte jako první. Jako byste prodávala encyklopedie. Nezastřelí vás.“

„Jste si jistý?“

„Ještě jste mu nic neprovedla.“

„Vidíte? Přece jenom o něm něco víte.“

„Budu se držet dvacet metrů za vámi. Zakřičte, kdyby se vyskytl problém.“

Sledoval jsem, jak se vzdaluje. Opatrně šlapala uprostřed koleje z kamene na kámen, jako by kolej zaplavila voda a ona si nechtěla namočit boty. Já jsem šel dvacet metrů za ní, dělal delší, ale pomalejší kroky a došlapoval, jako bych stoupal do kopce, i když terén byl rovný. Niceová se zastavila před vlásenkou a ohlédla se. Pokrčil jsem rameny a Niceová zmizela z dohledu. Na chvíli jsem se zastavil a usilovně naslouchal, nezaslechl jsem však nic jiného než křupání kamínků pod jejíma nohama. Tak jsem se vydal za ní, o něco rychleji, abych zkrátil vzdálenost na původní délku.

Za vlásenkou následoval rovný úsek podél úbočí rokle a pak se mezi stromy otvíral náznak mýtiny a možná i domu ze stejných tmavých prken jako dům souseda. A zpoza vzdálených listů prosvítala nalevo matná modrá barva. Možná tam parkoval pradávný pick-up. Celkem mě od toho místa dělilo asi sto metrů.

Casey Niceová se přede mnou přesunula k okraji koleje. Šlo se jí hůř, ale měla při tom lepší pocit. Stejně jako já. Uhnul jsem také stranou a pokračoval po opačném okraji. Bylo by bývalo zbytečné poskytnout cíl ležící v jedné přímce. Byla by škoda nechat zastřelit Niceovou ranou, která by minula mě, a byla by škoda nechat se zastřelit ranou, která by minula ji.

Pokračovali jsme v diagonálně sevřeném útvaru vpřed, dokud Niceová nedošla na začátek mýtiny, kde se zastavila a ohlédla. Ukázal jsem jí, aby zůstala stát, pradávným primitivním gestem, jaké používá pěchota, ale Niceová ho pochopila a stáhla se o krok dozadu mezi stromy. Já jsem překročil třemi dlouhými kroky koleje a přidal se k ní. Niceová se zeptala: „Chcete, abych zaklepala na dveře?“

„Asi budete muset,“ potvrdil jsem.

„Má psa?“

„Už by štěkal.“

Niceová přikývla, nadechla se a opustila kryt stromů. Slyšel jsem, jak se změnil zvuk jejích kroků. Vrzání kamínků přešlo v křupání štěrku. Zaslechl jsem zaklepání na dveře. Bez zazvonění zvonku. Jen ťuk-ťuk-ťuk kloubů o dřevo, což by ve městě vyznělo jako naléhavé bušení, ale na venkově působilo normálně, protože lidé často pracují daleko od domu.

Nikdo neotevřel.

Žádné kroky, žádné zapraskání, žádné šoupání, žádné vrznutí uvnitř.

Vůbec nic.

Niceová ještě jednou zaklepala.

Ťuk-ťuk-ťuk.

Ticho. Žádná odpověď. Nikdo v domě, žádní pozorovatelé, žádný dohled.

Vykročil jsem, zdolal poslední kus cesty a postavil se vedle Niceové. Většina oken měla zatažené záclony, kterými prosvítalo jen pár místností s levným, několik let starým nábytkem. Dům byl dlouhý bungalov velice podobný domu souseda dole u silnice. Možná ho postavili stejní lidé ve stejnou dobu. Působil důkladně. Mýtina, na které stál, byl kus udusané země nedbale posypané štěrkem. Prorůstal jím plevel z předešlého roku, řidší u předních dveří, jak se po něm chodilo, a podobně ušlapaný u zadních dveří a na živelně vzniklých chodníčcích stáčejících se od obou dveří k zaparkovanému modrému pick-upu.

Modrý pick-up byl opravdu prastarý ford. Musel přijít na sto dolarů. Dokonalý pro chlapa, který právě vyšel z Leavenworthu. Byl ledově studený a vypadal, že tam stojí už dost dlouho, jak to ale u tak starého auta poznat?

Casey Niceová hledala místo, kde by mohl být schovaný klíč. Moc se jich nenabízelo. U dveří nestály květináče, sochy ani kamenní lvi. Zeptala se: „Vloupáme se dovnitř?“

Všiml jsem si třetího vyšlapaného chodníčku, dlouhé, sotva patrné jizvy, kde ještě nestačil dorůst tmavší plevel s pomačkanými lístky. Vedl za pick-up nahoru k další strži.

Rozhodl jsem: „Pojďme se nejdřív podívat na támhleten chodníček.“

Niceová mě následovala v těsném závěsu do lesa. Zahnuli jsme doprava, pak doleva a ocitli se u východního konce další strže. Velice se podobala té první, zhruba deset metrů hluboká rýha v zemi, tvarovaná jako děsuplně dlouhá vana. Před milionem let zde patrně došlo k nějaké geologické události. Nejspíš ji způsobily obrovské ostré balvany zapuštěné do bilionu tun postupujícího ledu, které zapracovaly jako pomalý obří pluh. Dno také pokrývaly úlomky kamenů a skoro nic tam nerostlo. Hloubku a délku rokle zdůrazňovaly vysoké stromy po stranách.

Tři stromy vyvrátila vichřice. Přímo na východním konci rokle. Tři vysoké ztepilé borovice. Dvě padly souběžně tři metry vedle sebe jako oblouky přes vnější okraj mostu. Třetí rozřezal kdosi motorovou pilou na třímetrové kusy, naskládal je přes mezeru mezi kmeny a udělal z nich bytelnou plošinu. Horní plochu plošiny tvořily standardní překližkové desky do venkovního prostředí přibité hřebíky.

Casey Niceová se zeptala: „Na co to je?“

Vylezli jsme na plošinu, chytili se větví a popošli za jejich pomoci kousek dopředu, bojovali jsme vteřinu o rovnováhu a pak jsme se zastavili a rozhlédli okolo. Za sebou jsme měli stromy. Napravo a nalevo také stromy. Vepředu ubíhala do dálky na západ strž, rovná a úzká. To málo, co v ní rostlo, jsme měli hluboko pod sebou. Na vzdálený konec se nedalo téměř dohlédnout. Ohraničovala ho šedivá čmouha, jako by strži před dávnými lety zabránila v rozletu náhodná kamenná lavina.

Podíval jsem se na plošinu a všiml si dvou nejasných oválných tvarů, těsně vedle sebe, každý z nich velikosti pštrosího vejce nebo čtvrtinového fotbalového míče, jeden vedle druhého jako otisky nohou nehybně stojícího člověka. Ty tvary byly šedivé až lehce stříbřité, jak se o překližku třel kov, a nesly také stopy grafitu z mazací vazelíny a utkvěly na nich nečistoty ze vzduchu, protože vazelína zůstane hluboko na mikroskopické úrovni vždycky lepivá.

Přidřepl jsem a přejel po těch tvarech prsty. Řekl jsem: „Při střelbě z tak velké pušky se používá dvounožka pod pažbu. Dá se sklápět a vyklápět. Jako každý správný střelec mazal panty, aby se neopotřebovaly, zbytek vazelíny stíral hadříkem a hadřík otíral o dvounožku, zejména o dolní části, které se jako jediné dotýkají země, aby nezrezivěly, a pak sem chodil střílet tak často a z tolika lehce odlišných pozic, že po sobě zanechal takhle velké stopy.“

„Sherlock Homeless,“ utrousila Niceová.

Zadíval jsem se na konec strže. Nadhodil jsem: „Co kdyby ty kameny sloužily něco jako police nebo stoly? Co když na ně stavěl terče?“

Casey Niceová se zeptala: „Jaké kameny?“

• • •

Pustili jsme se do krokování vzdálenosti, přesně souběžně lesem, udržovali jsme přímý směr, odčítali každý strom, který jsme obešli, já jsem ukrajoval každým krokem pohodlný metr a Niceová počítala, nejprve v duchu, a pak nahlas, když jsme se dostali na tisíc sto, zpočátku monotónně a automaticky a potom stále jasněji a s větším nadšením, jak se číslo stále zvyšovalo, jen na konci poklesla nevěřícně hlasem, když jsem se zastavil v přesném zákrytu s posledním sesunutým kamenem, a oznámila: „Tisíc dvě stě sedmdesát tři.“

DESÁTÁ KAPITOLA

TY KAMENY SKUTEČNĚ VYPADALY, že je strhla nějaká dávná lavina, a skutečně tvořily cosi jako stůl či polici. Jen třicet centimetrů hlubokou a na nejplošším místě metr dvacet širokou. Musela ale stačit na spoustu plechovek od piva a lahví. Všude se povalovaly úlomky kovu a recyklovaného skla. Nechyběly ani útržky papíru, jako by čas od času používal i papírové terče. Kameny za policí byly oštípané a rozvrtané. Utrpěly obrovskou škodu. Musely dostat stovky a stovky zásahů. Možná dokonce tisíce.

Oznámil jsem: „Potřebujeme nějakou nádobu.“

Casey Niceová se zeptala: „Jakou nádobu?“

„Stačilo by něco malého,“ odpověděl jsem a ukázal na oštípané a rozryté kameny. „Musíme odebrat nějaké vzorky. Na plynovou chromatografii. Potřebujeme zjistit, jestli jsou to stejné náboje.“

Niceová si ohmatala kapsy. Zahlédl jsem, jak ji cosi napadlo, pak ten nápad zavrhla a zase se k němu vrátila, když nepřišla na jinou možnost. Podívala se na mě, malinko zahanbeně.

Otázal jsem se: „Co se děje?“

Niceová sdělila: „Mám lahvičku na léky.“

„Ta by měla stačit.“

Niceová zastrčila ruku do kapsy a vytáhla oranžovou lahvičku s nálepkou. Odšroubovala víčko a vysypala si do dlaně několik prášků. Uložila prášky volně zpátky do kapsy, zašroubovala prázdnou lahvičku a podala mi ji.

„Děkuju,“ vyjádřil jsem vděčnost. Shrnul jsem na hromádky prach, jemné úlomky a zeminu a palcem a ukazováčkem jsem je začal nabírat a dávat do lahvičky, pracně jednu po druhé. Netušil jsem, jak přesně ten plynový chromatograf funguje, až na to, že to bude něco velice složitého, co pracuje jen s velice nepatrnými vzorky, potřebovali jsme však najít částečky olova a chtěl jsem zvýšit šanci. Tak jsem nabíral a pouštěl, dokud nebyla lahvička do půlky plná, a pak jsem ji zašrouboval, zasunul si ji do kapsy a prohlásil: „Dobrá, teď se vloupáme do jeho domu.“

Což jsme provedli tak, že jsme vykopli dveře. Nedalo nám to moc práce. Při vykopávání dveří je samozřejmě zapotřebí energie, která je výsledkem hmotnosti znásobené rychlostí na druhou, a ta druhá mocnina klade důraz na rychlost, ne na hmotnost. Vypracovat si v tělocvičně o deset kilo svalů navíc není špatné, protože tím se do kombinace dostane větší hmotnost, lepší je ale rozmáchnout se nohou o dvacet procent rychleji. Získáte tím 400 procent. Protože rychlost se umocní na druhou. Znásobí se sama sebou. Peníze za nic. Jako při baseballu. Můžete se ohnat pomalu těžkou pálkou nebo rychle lehkou, úder těžkou pálkou pošle míček vysoko do vzduchu k plotu kolem hřiště a rychlý úder lehkou pálkou na místa k sezení. Na tenhle princip se příliš často zapomíná. Lidé se staví ke dveřím s příliš velkým respektem. Dlouho je ostražitě pozorují, pak se trochu přisunou a neudělají nic víc, než že zlehka pohladí podrážkou dřevo.

Já na to jdu jinak. Dali jsme přednost zadním dveřím před předními, protože zvítězily hned v několika kategoriích. Přesvědčila nás tenkost dřeva, méně kvalitní závěsy a zámek a skutečnost, že tam budu mít delší rozběh. Ale nepředvedl jsem nic dramatického. Neběžel jsem, spíš jsem jenom vyrazil na procházku. Potřeboval jsem tři energické kroky. Věděl jsem, že když pohybuji horní půlkou těla, pohybuje se moje stehno o něco rychleji, lýtko ještě rychleji, nejrychleji se pohybuje chodidlo a pata pak vyrazí zámek, jako by tam vůbec nebyl.

A přesně tak to také dopadlo. Zachytil jsem odražené dveře a Casey Niceová vešla přede mnou. Do kuchyně. Vstoupil jsem za ní a spatřil pulty, skříňky, kovový dřez, ledničku v barvě avokáda a sporák z lisovaného kovu, zaoblený a impozantní jako auta z padesátých let minulého století. Pulty byly matné a skříňky natřené mizernou barvou, která se pohybovala mezi zašlou zelenou a zašlou hnědou.

V nehybném suchém vzduchu nebyly cítit typické kuchyňské pachy. Ani cibule, ani odpadky. Jen neutrální, anorganický pach.

A ten pach byl starý.

Casey Niceová popošla ke dveřím do chodby a zeptala se: „Jste připravený?“

„Počkejte,“ zarazil jsem ji. Chtěl jsem chvíli poslouchat, jestli nezachytím vibrace, které vydávají všechna živoucí stvoření. Žádné jsem však nezachytil. Dům byl tichý a prázdný. Dokonce opuštěný, jako by byl prázdný už hodně dlouhou dobu.

Rozhodl jsem: „Podívám se do obývacího pokoje. Vy se podívejte do ložnic.“

Niceová šla jako první, do chodby obložené překližkou namořenou do odstínu bahna, rozhlédla se a zamířila doleva, tak jsem se vydal doprava a našel obývací pokoj s jídelním koutem do tvaru L. Byla to dobře postavená místnost, elegantní ve svých proporcích, ale pochmurná, protože veškeré plochy pokrývalo tmavé dřevo a neurčité vinylové tapety jako v hotelu střední třídy. Nábytek sestával z pohovky, otomanu a dvou křesel, všechny kusy potažené hnědým manšestrem a dost ošoupané. K tomu ještě dva stolky, ale žádná televize. Ani noviny nebo časopisy. Ani knihy. Chyběl i telefon. Přes opěradlo křesla nevisel žádný starý svetr, na stolku nestála neumytá sklenice od piva a nevysypaný popelník. Nenarazil jsem na nic osobního. Na žádnou známku života, kromě natrvalo prosezené, otrhané a propadlé pohovky.

Z druhého konce domu na mě zavolala Casey Niceová: „Reachere?“

Křikl jsem v odpověď: „Co se děje?“

„Na tohle se opravdu musíte podívat.“

Cosi v jejím hlase.

Zeptal jsem se: „Co to je?“

„Musíte se podívat.“

Tak jsem se vykročil za jejím hlasem, vstoupil do místnosti a setkal se tváří v tvář sám se sebou.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

SAMOZŘEJMĚ TO BYLA FOTOGRAFIE. Černobílá fotografie mého obličeje. Ale zvětšená do životní velikosti. Patrně na obyčejné kancelářské kopírce. Až po samé okraje papíru formátu A4. Který byl připevněný připínáčky na zdi. Sto devadesát pět centimetrů nad zemí. Pod ním visely další papíry poskládané jako dlaždičky přes sebe, krk, ramena, trup, paže a nohy. Zbytek mé osoby byl dokreslený rukou, černým nesmyvatelným fixem, který ladil se sazovým tónem mého oxeroxovaného obličeje. Lidská bytost přímo přede mnou, strnulá, se vztyčenou hlavou, vytočenými palci, rozkročená v botách vyvedených do posledního detailu včetně tkaniček.

Celkově velice věrná podoba. Neošálila by sice mou matku, ale neměla k tomu daleko.

V hrudi mi trčel nůž. Zhruba v místě, kde se nachází srdce. Velká kuchyňská kudla, asi třicet centimetrů dlouhá, zaražená třináct centimetrů do zdi.

Niceová upozornila: „To ještě není všechno.“

Stála ve výklenku míněném možná pro postel. Přešel jsem k ní a zjistil, že celou zadní stěnu pokrývají papíry. Všechny se týkaly mě. Nahoře visela stejná fotografie v životní velikosti. Pod ní zdroj, ze kterého pocházela. Což byla úvodní stránka se základními informacemi z mé armádní složky, s miniaturním portrétem v pravém horním rohu, jasně oxeroxovaná. Pod úvodní stránkou visely další zřetelně okopírované stránky, všechny připevněné špendlíkem, seřazené podle jakéhosi vzoru.

Na základě čehosi vybrané.

Vypočítávaly mé chyby. Většinou to byly zprávy sepsané po ukončení akce, kde jsem se přiznával k přehlédnutým vodítkům, k neodhaleným souvislostem a k rizikům, která se zvrtla. Celých třicet stránek bylo o Dominique Kohlové.

Moje chyby.

Casey Niceová se otázala: „Kdo to byl?“

Odpověděl jsem: „Pracovala pro mě. Poslal jsem ji, aby zatkla jednoho chlápka. Zmocnil se jí, zohavil ji a zabil. Měl jsem ho jít zatknout sám.“

„To je mi líto.“

„Mně taky.“

Casey Niceová si minutu prohlížela vystavené stránky a pak pravila: „Nemohl jste to vědět.“

Opáčil jsem: „Byla úplně stejně stará jako vy.“

Niceová sdělila: „Bohužel ani tohle není všechno.“

Dovedla mě do další místnosti, kde trůnil na stole podomácku vyrobený stojan, na který se daly přišpendlit terče a který se dal postavit na kamennou polici tisíc dvě stě sedmdesát tři metry od střelnice. Úžasná práce, až na to, že ty terče tvořil můj obličej. Stejná fotografie v životní velikosti jako v předchozí místnosti. Terče ležely na dvou hromádkách. Roztříděné na použité a nepoužité. Nepoužité vzorky jsem už znal. Hleděl z nich na mě můj oxeroxovaný, od sazí umazaný obličej, zvětšený až po okraje papíru. Použité se mi líbily o dost méně. Hodně z nich bylo na cucky, zničené zásahem ráží .50 nebo odraženými úlomky kamene v pozadí nebo obojím. Ale některé dopadly lépe. Jeden zůstal neporušený až na úhlednou centimetrovou dírku pod mou pravou lícní kostí. Další měl dírku pod pravým koutkem mých úst.

Z tisíce dvě stě sedmdesáti tří metrů. Trochu moc doleva a dolů, ale pořád dobré zásahy.

Čím dál tím hlouběji ke spodku hraničky ležely další naprosto zničené terče, ale přibývalo zatraceně dobrých výsledků. Třikrát jsem dokonce dostal zásah mezi oči, jednou malinko moc nalevo, jednou malinko moc napravo a jednou přesně doprostřed.

Z tisíce dvě stě sedmdesáti tří metrů.

Z víc než kilometru.

Casey Niceová se otázala: „Jak stará je ta fotografie?“

Usoudil jsem: „Asi tak dvacet let.“

„Takže se mu ta složka možná dostala do ruky ještě před tím, než šel do vězení.“

Zavrtěl jsem hlavou. „K některým z těchhle nešťastných událostí došlo poté, co ho zavřeli. Zmocnil se té složky, když ho propustili.“

„Jak to vypadá, má na vás opravdu vztek.“

„Myslíte?“

„Je v Londýně.“

„Možná není,“ opáčil jsem. „Co by tam hledal? Jestli na mě má vztek, proč ztrácet čas v zámoří?“

„Z mnoha důvodů. V první řadě kvůli penězům, protože na téhle zakázce si vydělá obrovský balík. A pak se nabízí ještě další důvod. Nejste tak snadno k nalezení. Mohl by vás hledat celou věčnost. To ho předtím nenapadlo.“

„Možná. V tuhle chvíli mě ale nemusí hledat. Zjevil jsem se u jeho dveří. A s pravděpodobností tři ku čtyřem je doma.“

„Mohl nás nejméně desetkrát zastřelit. Ale neudělal to. Protože tady není.“

„Bydlel tady někdy? Kde má věci?“

„Řekla bych, že toho moc nevlastní. Možná svinutou pokrývku a batoh. Žije jako mnich, jako spousta lidí, kteří meditují. Zabalil si svých pár švestek a odvezl si je do Paříže. A pak do Londýna.“

Což dávalo poměrně smysl. Přikývl jsem. Kott patnáct let nic nevlastnil. Třeba si na to zvykl. Zadíval jsem se pozorně na terč s průstřelem přesně mezi očima a pak jsem Niceovou vybídl: „Pojďme.“

Při chůzi zpátky k červenému pick-upu jsem se cítil lépe, než jsem si myslel. Kvůli stromům. Zasáhnout někoho z velké dálky skrz les je geometricky nemožné. Vždycky stojí v cestě strom, který zastaví nebo nekontrolovatelně odchýlí náboj. Nic nám v podstatě nehrozilo.

Koleje nebyly natolik široké, aby se na nich dalo otočit, a nechtělo se nám couvat až k silnici, a tak jsme dojeli k domu, otočili se na plácku vysypaném štěrkem a vrátili se popředu. Nikoho jsme nezahlédli, ani v lese, ani na silnici. Nakázali jsme navigaci, aby nás dovedla zpátky na letiště, a navigace uposlechla. Ukázala nám stejných osmdesát kilometrů jako předtím, jen v opačném pořadí.

„Omlouvám se,“ prohodil jsem.

„Za co?“ podivila se Casey Niceová.

„Zaměnil jsem kategorie. Považoval jsem vás za pracovnici ministerstva zahraničí zapůjčenou CIA kvůli zkušenostem a znalostem, a proto trochu nekompetentní. Ale ono je to naopak, není-liž pravda? Jste agentka CIA, kterou zapůjčili ministerstvu zahraničí. Kvůli zkušenostem a znalostem. S pasy, vízy a nejrůznějšími formuláři. Proto velice kompetentní.“

„Co mě prozradilo?“

„Pár maličkostí. To znamení rukou, které používá pěchota. Znáte ho.“

Niceová přikývla. „Spousta času ve Fort Benningu.“

„A dokázala jste si poradit.“

„Neřekl vám Shoemaker, že jsem odolnější, než vypadám?“

„Myslel jsem si, že se jenom snaží ospravedlnit šílené riziko.“

„A jen tak mimochodem, ministerstvo zahraničí nemá na starosti jen pasy a víza. Dělá spoustu nejrůznějších věcí. Včetně toho, že dohlíží na operace, jako je tahle.“

„Jak? V téhle operaci figuruje O’Day a dva lidé od CIA. Vy a Scarangellová. Ministerstvo zahraničí s ní nemá nic společného.“

„Ministerstvo zahraničí jsem já. Jak jste řekl. Dočasně. A teoreticky.“

„Udržujete svého dočasného a teoretického šéfa informovaného?“

„Ne úplně.“

„Proč?“

„Protože tahle záležitost je pro ministerstvo zahraničí příliš důležitá. Pokud se zjistí, že je to ten Brit, Rus nebo Izraelec, necháme samozřejmě ministerstvo zahraničí zatančit vítězný tanec. Dokud si však nejsme jistí, zůstává tenhle projekt uzavřený pod pokličkou.“

„Takhle se tomu teď říká?“

„Přísně tajné se zprofanovalo.“

„O tom atentátu se psalo na prvních stránkách, tak jak moc může být přísně tajný?“

„Zítra už ty zprávy nebudou aktuální. Francouzi provedou zatčení. Tím by se měla uklidnit situace.“

„Koho se chystají zatknout?“

„Nějakého obětního beránka. Najdou člověka, který bude ochotný hrát tři týdny zběsilého teroristu. Výměnou za nějaký ústupek. Tipovala bych, že už probíhá konkurz. Díky čemuž získáme čas a prostor na práci.“

„Je to přes tisíc dvě stě sedmdesát metrů,“ zdůraznil jsem. „Na tom záleží. Ne na tom, kdo střílel. Potřebují uzavřený prostor. S alespoň kilometrovým poloměrem.“

„Nebo můžou zalézt do děr. Což budou muset možná dříve či později udělat. Do té doby však budeme jednat vstřícně. Potřebujeme vzít do vazby Johna Kotta. Nechceme být jediní, komu se nepodaří dostat svého vlastního chlapa.“

„Jak si vedou ostatní?“

„Slyšel jste, co řekl dneska ráno O’Day. Mají fotografie, jména a životopisy.“

„Víc nic?“

„Mají to samé co my. Zatím hrajeme všichni za stejných podmínek.“

Dojeli jsme na letiště, vrátili pick-up, došli k drátěné brance v drátěném plotu a pak pro nás přijel golfový vozík a dovezl nás k letadlu. O dvě hodiny později jsme byli zase na Pope Fieldu, kde jsme se dozvěděli, že už nehrajeme všichni za stejných podmínek.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

PODMÍNKY HRY SE ZMĚNILY, protože Izraelci našli svého střelce. Zjistili, kde se zdržuje pan Rozan. Byl na dovolené. U Rudého moře. Pozorovatelé propásli jeho odjezd. Teď se ale vrátil. Byly ověřeny všechny jeho kroky a nejrůznější barmani a číšníci potvrdili jeho výpověď. Byla nenapadnutelná. Pan Rozan nezavítal do Paříže. Neměl k tomu příležitost. Vypadl ze seznamu.

„Čímž náš úkol nabyl poněkud na naléhavosti,“ oznámil O’Day. Miloval i odpolední porady. Seděli ve stejné místnosti v prvním patře u sražených stolů, O’Day, Shoemaker a Scarangellová. Všichni připravení, jen my s Niceovou jsme dorazili se zpožděním, v uších stále kvílení leteckých motorů. Podali jsme hlášení, co jsme zjistili v Arkansasu, a předali prach a úlomky v sáčku na důkazy, ne v lahvičce od léků. Shoemakera zklamalo, že jsme nenarazili na pozorovatele nasazené pro případ, že by někdo přišel čmuchat po okolí. Chtěl, aby zafungoval jeho fígl s návnadou. A pak O’Day řekl, že chápe, proč na mě má Kott tak spadeno.

Opáčil jsem: „Zajímalo by mě, jak získal mou složku.“

O’Day usoudil. „Asi má kamaráda mezi úředníky. Je to běžná složka uložená v běžném skladu v Missouri.“

„Nemá kamarády mezi úředníky. Neměl je dokonce ani ve vlastní jednotce. Nikomu se kvůli němu nechtělo lhát.“

„Tak si tu složku koupil.“

„Za co? Právě ho propustili z Leavenworthu. A pak začal chodit k propasti a vystřílel tisíc nábojů ráže .50, které stojí pět dolarů za kus. Dokonce i v Arkansasu. Kde sehnal všechny ty peníze?“

„Podíváme se na to.“

„Jak? Nejste na to vybavení. Tady končí všechny nesmysly s národní bezpečností. Tohle je teď policejní vyšetřování. Měl k dispozici tisíc dvě stě sedmdesát tři metry dlouhou střelnici na cvičení a peníze, aby si koupil náležitou munici. Je to náhoda? Nebo padla volba na ten balkon v Paříži už před delší dobou? Trénoval speciálně na něj? V tom případě by se jednalo o spolčení, které trvá už skoro jeden rok. Potřebujeme údaje. Pro začátek například informaci, komu patří ten byt v Paříži.“

„Hlásíte se dobrovolně jako náš vyšetřovatel?“

„Myslel jsem, že jsem návnada.“

„Můžete být obojí.“

„Nikdy jsem se k ničemu nepřihlásil dobrovolně. To je základní pravidlo každého vojáka.“

„Možná byste to měl udělat. Bude se vám špatně spát. Po tom, co jste viděl.“

„Na světě existuje nejméně deset lidí, kteří na mě pořád mají příšerný vztek. Proč bych se měl vzrušovat? Ani jednomu z nich se mě nepodaří najít.“

„My jsme vás našli.“

„To je něco jiného. Myslíte, že bych odpověděl na inzerát od Kotta?“

„Nechal byste ho na pokoji v Arkansasu?“

Sokratovská metoda.

Opáčil jsem: „Nejsem jeho sociální kurátor.“

O’Day pravil: „Jste na svůj věk ve velice dobré fyzické kondici, Reachere. Díky životnímu stylu, který jste si vybral, se vám bezpochyby dostane spousta příležitostí k cvičení. Předpokládám, že většinou je to chození pěšky. Dozvěděl jsem se, že chůze je jako cvičení nejlepší. Ale řekl bych, že se do něj nemusíte nutit. Spíš vás láká. Nekonečné silnice, slunečné dny a daleké horizonty. Nebo města se svým hlukem a světly, s hemžením a shonem a s blázny na každém rohu. Máte chození rád. Dodává vám pocit svobody.“

Zeptal jsem se: „Kam tím míříte?“

„Už by se vám tak nelíbilo, kdyby se kolem vás ochomýtal ostřelovač.“

Joan Scarangellová mě vyzvala pohledem, abych nesouhlasil.

O’Day dodal: „Zejména když na vás má ten ostřelovač tak nepříčetný vztek, že cvičí patnáct let jógu a pak si namaluje váš obraz na stěnu v ložnici.“

Nic jsem neřekl.

O’Day se otázal: „Jaký druh policejního vyšetřování byste provedl?“

„Nechal doma pick-up. Což znamená, že ho někdo vyzvedl. Nikoliv taxislužba, protože nemá telefon a není u něj signál na mobilní telefon. Bylo to dopředu domluvené. Jako všechno ostatní. Tak k němu musely po celé měsíce jezdit návštěvy. Někdo si musel něčeho všimnout.“

„Soused si ničeho nevšiml.“

„Jenom to říká. Dostal zaplaceno. A dostal pokyny.“

„Myslíte?“

Přikývl jsem. „Musel přiznat, že svého souseda zná. V Arkansasu by bylo hodně divné, kdyby ho neznal. Ale nařídili mu, aby zamlčel ty návštěvy. Jakmile jsem se zeptal, jestli nezahlédl v okolí nějaké cizí lidi, změnil téma. Urazil námořní pěchotu a začal slintat nad paní Niceovou.“

O’Day se obrátil ke Casey Niceové a zeptal se: „Opravdu vás obtěžoval?“

Casey Niceová odvětila: „Poradila jsem si s ním.“

„Co řekl o námořní pěchotě?“

„Jsou to komedianti, kteří se honí za slávou.“

„Sloužil u námořnictva?“

„U letectva.“

O’Day pokýval moudře hlavou a otočil se zpátky ke mně. Vyzval mě: „Závěr?“

Opáčil jsem: „Ten soused má ve skříni schovaný pytel peněz.“

„Nemůžeme dokázat, odkud pochází.“

„Možná můžeme, možná nemůžeme. Ví ale, kdo mu ho dal. A část stejných peněz je v pokladně nějakého obchodníka s municí. Který si bude pamatovat, že prodal tisíc nábojů ráže .50. To je velká objednávka.“

„Možná se obrátil na různé obchodníky.“

„Přesně tak. A nákup možná uskutečnili různí zákazníci, aby se zahladila stopa. A čím víc lidí, tím víc příletů do Little Rock a Texarkany, tím víc zapůjčených aut a benzinu zakoupeného u místních pump, tím víc případných pokut za překročenou rychlost a nesprávné parkování a videonahrávek v kamerách policejních aut, tím víc snídaní, obědů a večeří objednaných v místních restauracích a tím víc nocí strávených v místních motelech. Všechno tohle by se mělo prověřit. Včetně toho, co ví ten soused.“

O’Day několikrát otevřel a zavřel ústa, jako by si nacvičoval různé otázky, nakonec však jen prohlásil: „Dobře.“

Namítl jsem: „Nemůžu to udělat. Nemám žádné postavení. Nikdo by se se mnou nebavil.“

„S FBI by se bavili.“

„Myslel jsem, že tahle záležitost je přísně tajná. Nebo že ji držíte pod pokličkou.“

„Rozděluj a panuj,“ pravil O’Day. „Každému se může dostat kousku informace. Ale jen tak malý, aby si nedokázali sestavit celkový obraz.“

„V tom případě jste měli začít už včera.“

„Dřív než zítra to nestihneme.“ O’Day si udělal poznámku na papírek. Sdělil: „Rusům se nedaří pohnout z místa. Soudruh Datsev zmizel ze zemského povrchu. Britové se domnívají, že Carson cestuje na čerstvě vystavený a zfalšovaný pas. Tak hledají lidi se zbrusu novými pasy, kteří v dané době odcestovali do Paříže. Vlakem, letadlem, autem či lodí. Podařilo se jim získat skoro tisíc jmen.“

„Kde Carsona viděli naposledy?“

„U něj doma, před měsícem. Tvrdí to speciální policejní jednotka, která to zjistila při rutinní objížďce okolo.“

„Co Datsev?“

„Obdobná situace v Moskvě. Zhruba před měsícem. Rozdíl spočívá v tom, že ani u jednoho nenašli tisíc dvě stě sedmdesát tři metry dlouhou cvičnou střelnici. Mám nepříjemné tušení, že tohle spadne do klína nám.“

„Carson či Datsev možná trénovali v zámoří. Nepotřebovali by tolik času jako Kott. Kott toho musel spoustu dohnat. Možná se všichni někde sešli. Možná došlo ke konkurzu před konkurzem. Možná proběhla soutěž pro tři účastníky a vítěz získal zakázku.“

O’Day opáčil: „Možná je spousta věcí.“

Zeptal jsem se: „Máme fotografie?“

O’Day otevřel červenou složku a vytáhl čtyři barevné portréty. Jeden vyřadil a odložil stranou. Opáleného kudrnatého chlapa s bezelstným úsměvem. Patrně Rozana, Izraelce, který už nebyl podezřelý. Zbývající tři fotografie mi poslal po stole. Na jedné byl padesátník s oholenou hlavou, s obličejem prázdným jako nepopsaná tabule a s lehce sešikmenýma tmavýma očima. V žilách mu kolovaly stopy mongolské krve.

„Fjodor Datsev,“ oznámil O’Day. „Věk padesát dva. Narozen na Sibiři.“

Pak následoval chlap, který se patrně narodil se světlou pokožkou, ale opálilo mu ji a rozbrázdilo slunce a vítr. Krátké hnědé vlasy, ostražité oči, zlomený nos a nepatrný úsměv, který působil jak ironicky, tak i hrozivě, podle toho, jak jste se na něj rozhodli dívat.

„William Carson,“ sdělil O’Day. „Narozen v Londýně, věk čtyřicet osm.“

Jako poslední přišel John Kott. Někteří lidé se věkem zvětší, nakynou a ztěstovatí, jako například Shoemaker, ale Kott se zmenšil, zhubl a zbyly z něj jen svaly a šlachy. Ve tváři mu výrazně vystupovaly slovanské lícní kosti a ústa měl sevřená do tenké linky. Zvětšily se pouze jeho oči. Dívaly se na mě a plály hněvem.

O’Day objasnil: „Tohle je propouštěcí fotografie z vězení. Nejnovější, jakou máme.“

Nechutná trojice. Shrnul jsem fotografie do hraničky a vrátil je po stole.

Zeptal jsem se: „Jak jsou Britové daleko s tím vodním příkopem?“

Scarangellová řekla: „Nechystají se uzavřít přilehlý prostor. Víte, jak je Velká Británie hustě osídlená. Bylo by to jako evakuace celého Manhattanu. K tomu nedojde.“

„Tak co bude dál?“

O’Day prohlásil: „Odletíte do Paříže.“

„Kdy?“

„Teď.“

„Jako návnada, nebo jako policajt?“

„Jako obojí. Nejvíc ale potřebujeme, abyste si prohlédl místo činu. Pro případ, že něco přehlédli.“

„Proč by mi chtěli cokoliv ukázat? Jsem pro ně úplná nula.“

„Vaše jméno vám otevře všechny dveře. Už jsem je informoval. Ukážou vám všechno, co by ukázali i mně. O’Day má obrovskou moc. Zejména za současné situace.“

Nic jsem neřekl.

Shoemaker pravil: „Pokud se nemýlím, tak mluvíte francouzsky.“

Potvrdil jsem: „Ano.“

„A britskou angličtinou.“

„Trochu.“

„Jak jste na tom s ruštinou?“

„Proč?“

„Britové a Rusové také posílají své lidi. Setkáte se s nimi. Vytáhněte z nich, co půjde, ale nic jim neprozraďte.“

„Patrně dostali stejný pokyn.“

O’Day oznámil: „Potřebuju, aby se akce zúčastnila také CIA,“ a Casey Niceová se předklonila na židli.

Joan Scarangellová se nabídla: „Pojedu já.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

PŘIDĚLILI NÁM STEJNÉ LETADLO, ale čerstvou posádku. Dva nové piloty a tentokrát ne stevarda, ale stevardku. Všichni na sobě měli pracovní uniformy vojenského letectva. Já jsem nastoupil na palubu přímo ze sprchy v novém oblečení z Arkansasu a Scarangellová se dostavila pět minut po mně, také osprchovaná a v dalším černém kostýmu. V ruce držela kabelku a za sebou táhla kufr na kolečkách. Čekal nás noční let, celkem sedm hodin ve vzduchu plus šest časových zón, což znamenalo, že dorazíme v devět. Francouzského času. Moje oblíbené křeslo už čekalo sklopené, přiražené koncem ke konci protějšího křesla. Také sklopeného, aby vzniklo lehátko. Stejně připravená byla dvě křesla na opačné straně kabiny. Včetně polštářů a pokrývek. Měli jsme k dispozici dvě úzké postele oddělené úzkou uličkou. Což mi vyhovovalo. Scarangellová se tvářila nejistě. Byla to žena jistého věku a jistého typu. Odhadoval jsem, že by dala přednost trochu víc soukromí.

Nejdřív jsme si ale museli sednout do normálních křesel u stolu, abychom směli vzlétnout, a pak jsme u nich zůstali sedět, protože nám stevardka sdělila, že se bude podávat večeře. Ta večeře se kulinářsky moc nehodila k žlutohnědé kůži a ořechovému dřevu. Nepocházela však ani z armádní kuchyně. Nebo z kuchyně vzdušných sil. Dostali jsme burgery v papírových krabicích ve tvaru lastury, ohřáté na palubě v mikrovlnce, bez firemního loga, patrně zakoupené ve stánku u hlavní brány základny Pope Field. Možná hned vedle Dunkin’ Donuts.

Snědl jsem svůj burger a pak polovinu, kterou nechala Scarangellová. Potom jsme začali pracovat na tom, jak se uložit ke spánku, aniž bychom se uvedli do moc velkých rozpaků. Scarangellová propadla neklidu. Přistihl jsem ji, jak vrhá pohledy, kontroluje úhly, zjišťuje osvětlení a odhaduje, kde se budu nacházet a kolik toho uvidím.

Navrhl jsem: „Začnu jako první.“

Koupelna se nacházela až vzadu za kuchyňkou před policí na zavazadla, kam si Scarangellová uložila tašku. Zašel jsem si na záchod, vyčistil si zuby, vrátil se do prostoru na spaní a vybral si postel na pravé straně. Zul jsem si boty a sundal ponožky, protože se mi tak lépe spí, lehl jsem si na pokrývku a překulil se na bok obličejem ke stěně.

Scarangellová pochopila narážku. Zaslechl jsem, jak odchází, za svistotu vlny a nylonu, a pak jsem uslyšel, jak se mnohem tišeji vrací, patrně v bavlně, ukládá se ke spánku a rovná si deku. Potom vydala neurčitý zvuk, něco mezi zamumláním a zakašláním, což jsem pochopil jako sdělení všechno v pořádku, děkuju, teď jsem hotová. Tak jsem se přetočil na záda a zadíval se na přepážku nad sebou.

Scarangellová se zeptala: „To spíte vždycky na pokrývce?“

Odpověděl jsem: „Když je teplo.“

„A spíte vždycky oblečený?“

„Za dané situace nemám jinou možnost.“

„Protože nevlastníte pyžamo. Nemáte domov, nemáte zavazadla, nemáte žádný majetek. Uspořádali kvůli vám poradu.“

Odvětil jsem: „Pověděla mi o ní Casey Niceová.“ Pootočil jsem se zpátky ke stěně, trochu se zavrtěl, aby se mi pohodlně leželo, a cosi mě zatlačilo do boku. Něco v kapse. Ne kartáček na zuby, protože ten jsem měl na druhé straně. Nadzvedl jsem se a podíval.

Lahvička od léků. Vzal jsem ji do dlaně a přečetl si v tlumeném světle nálepku, z čiré zvědavosti. Očekával jsem prášky pro případ alergie na pyly v jarních lesích Arkansasu nebo prášky proti bolesti, kdyby opět rozbolely čerstvě spravené zuby nebo nedávno natažený sval. Na nálepce však stálo Zoloft, což mi něco říkalo. Byl jsem si dost jistý, že není proti alergii ani proti bolesti. Byl jsem si dost jistý, že zoloft je proti stresu. Nebo proti úzkosti. Nebo proti depresi nebo záchvatům paniky nebo posttraumatické stresové poruše nebo obsedantně-kompulzivní poruše. Rozhodně to není žádný nevinný lék a vydává se pouze na předpis.

Ten předpis však nebyl vystaven na jméno Casey Niceová. Jméno na nálepce nebylo její. Stálo tam mužské jméno: Antonio Luna.

Scarangellová se otázala: „Co si myslíte o naší paní Niceové?“

Zastrčil jsem lahvičku do kapsy.

Odvětil jsem: „Je milá nejen podle jména, ale i milá od přírody.“

„Příliš milá?“

„Děláte si kvůli tomu starosti?“

„Ještě ne tak zcela.“

„V Arkansasu si vedla dobře. Ten soused s ní ani nehnul.“

„Jak by se zachovala, kdybyste u toho nebyl?“

„Patrně stejně. Rozdílná dynamika, obdobný výsledek.“

„To je dobré vědět.“

„Je to vaše chráněnkyně?“

Scarangellová sdělila: „Nikdy předtím jsem se s ní nesetkala. A je dost dobře možné, že bych si ji nevybrala. Ale byl to jediný člověk, kterého jsme měli na ministerstvu zahraničí, tak splňovala požadavky.“

Upozornil jsem: „Tihle světoví vůdcové neustále riskují, že je někdo zastřelí. Je to daň, kterou platí za své povolání. A dostává se jim lepší ochrany než dřív. Nechápu, proč vznikla tak velká panika.“

„Na poradě jsme se dozvěděli, že jste schopný matematik.“

„Dostalo se vám nesprávné informace. Dotáhl jsem to pouze na úroveň středoškolské aritmetiky.“

„Plocha kruhu s poloměrem tisíc dvě stě sedmdesát tři metry?“

Usmál jsem se v temnotě. Pí krát poloměr na druhou. Sdělil jsem: „Zhruba pět čtverečních kilometrů.“

„Jaká je průměrná hustota obyvatel v západních městech?“

Což nebyla otázka z matematiky, ale základní vědomost. Usoudil jsem: „Patnáct tisíc lidí na čtvereční kilometr?“

„Nejdete s dobou. Teď je to spíš dvacet tisíc. Plus minus. V některých částech Londýna a Paříže se ten počet dokonce blíží ke třiceti tisícům. Museli by mít pod kontrolou desítky tisíc střech a oken a sto tisíc lidí. To je neproveditelné. Nadaný ostřelovač na dlouhou vzdálenost je jejich nejhorší noční můra.“

„Až na to neprůstřelné sklo.“

Scarangellová přikývla v temnotě. Zaslechl jsem, jak pohnula hlavou na polštáři. Pravila: „To sklo chrání z boku, ale ne zepředu a zezadu. A politici ho nemají rádi. Vypadají s ním, jako by se báli. Což se také bojí. Nechtějí ale, aby se o tom dozvěděla veřejnost.“

Chození by se vám už tak nelíbilo, kdyby se kolem vás ochomýtal ostřelovač.

Zeptal jsem se: „Ví někdo s určitostí, že by to sklo fungovalo?“

Scarangellová řekla: „Výrobce tvrdí, že ano. Někteří odborníci jsou skeptičtí.“

Tentokrát jsem přikývl v temnotě já. Já bych byl také skeptický. Ráže .50 má obrovskou sílu. Byla vyvinuta pro kulomet Browning, kterým se dají kosit stromy. Popřál jsem: „Hezky se vyspěte.“

Scarangellová odvětila: „To mi, myslím, nehrozí.“

V jasném slunečním svitu jsme přistáli na jarním Le Bourget. Stevardka nám objasnila, že je to nejvíc frekventované soukromé letiště v Evropě. Letadlo dorolovalo k dvěma o samotě čekajícím autům. Vypadala francouzsky. Na citroëny. Ne vyloženě limuzíny, ale dostatečně dlouhá, nízká a nablýskaná. Stálo u nich pět mužů. Poněkud pocuchaní větrem, schoulení a natočení proti hluku. Dva jasní řidiči, dva uniformovaní četníci a jeden stříbrovlasý džentlmen v drahém obleku. Letadlo zastavilo, zmlkly motory, a všech pět mužů se napřímilo a udělalo nedočkavý krok dopředu. Stevardka začala spouštět schůdky a Scarangellová se narovnala v uličce a podala mi mobilní telefon.

„Zavolejte mi, kdybyste potřeboval,“ řekla.

„Na jaké číslo?“ zeptal jsem se.

„Je uložené.“

„Budeme bydlet každý jinde?“

„Samozřejmě,“ potvrdila Scarangellová. „Vy si prohlédnete místo činu a já si popovídám s DGSE.“

Přikývl jsem. Direction Générale de la Sécurité Extérieure. Francouzská verze CIA. Ani lepší, ani horší, prostě stejná. Kompetentní organizace. Scarangellovou nejspíš čekala zdvořilostní návštěva a výměna informací na nejvyšší úrovni. Nebo ani jedno z toho.

„Kromě toho jsem návnada,“ podotkl jsem.

„Jenom shodou okolností.“

„Do Arkansasu se mnou jela Casey Niceová.“

„Držela se dva metry od vás.“

Opět jsem přikývl. „To je při vstupu dveřmi do bytu těžko proveditelné.“

„Je v Londýně,“ prohlásila Scarangellová. „Ať už je to kterýkoliv z nich.“

Otevřela se dvířka letadla a do kabiny pronikl chladný čerstvý vzduch promísený s pachem paliva. Stevardka ustoupila stranou, Scarangellová vyšla jako první, zastavila se na vteřinu na horním schůdku a zapózovala jako vážená oficiální návštěva. Pak sestoupala dolů a já jsem ji následoval. Stříbrovlasý muž v obleku jí vyšel v ústrety. Očividně se znali. Možná zastávali stejnou funkci. Možná to nebyla jejich první pracovní schůzka. Nasedli dozadu do prvního citroënu a jeden z řidičů nasedl dopředu a odvezl je. Pak přede mě předstoupili četníci v uniformách a nasadili zdvořilý, vyčkávavý výraz. Zalovil jsem v kapse a podal jim svůj zbrusu nový pas. Jeden z četníků ho palcem otevřel, oba se podívali na vytištěné jméno a fotografii, porovnali ji s mým obličejem a první četník mi vrátil pas. Oběma rukama, jako by prováděl nábožný rituál. Ani jeden z četníků se neuklonil ani nesecvakl paty, ale náhodnému pozorovateli by to tak připadalo. Takovou moc měl O’Day.

Zbylý řidič mi otevřel dvířka a já jsem se zasunul na zadní sedadlo druhého citroënu. Řidič se rozjel, černými drátěnými branami, kolem budovy terminálu a ven na veřejnou silnici.

• • •

Le Bourget je blíž u centra, ale o kus dál leží u stejné silnice severozápadně od města obří letiště Charles de Gaulle, a tak panoval hustý provoz. Auta se mačkala jedno na druhé, taxíky i soukromá vozidla, a všechna se snažila probojovat do centra. Většina taxíkářů vypadala na Vietnamce, spousta z nich ženského pohlaví, někteří s osamělými cestujícími na zadních sedadlech a jiní se skupinkami stále rozjařenými po přivítání u příletu. Silnici lemovaly elektronické tabule varující před zácpou a radící attention aux vents en rafales, což znamenalo, že řidiči si mají dávat pozor na nějaký vítr, jen jsem si nepamatoval, co přesně to rafales znamená. Došlo mi to, až když se pár aut zhouplo a zatřepotaly se vlajky na budovách. Rafales znamená prudké poryvy.

Můj řidič se zeptal: „Pane, máte všechno, co potřebujete?“

Což byla v existenciálním smyslu zásadní otázka, ale v danou chvíli jsem neměl žádné požadavky, tak jsem jen němě přikývl do zrcátka. Ve skutečnosti jsem měl hlad a obrovskou chuť na kávu, ale usoudil jsem, že tyhle problémy se brzy vyřeší samy od sebe. Spočítal jsem si, že ranní letadlo z Londýna přistane chvíli po mně, ranní letadlo z Moskvy ještě o něco později, pařížští policajti nemají čas na tři separátní veledůležité obhlídky místa činu, tak se na něj půjdeme podívat všichni společně, což znamená, že si stačím dát slušnou snídani, než se dostaví mé ruské a britské protějšky. Určitě mě odvezou čekat do hotelu na úrovni rozpočtu policejního oddělení a v okolí se bude nacházet spousta útulných kaváren. Vždycky jsem zastával názor, že Paříž je příjemné město. Těšil jsem se na nadcházející den.

A ten den pak nadešel.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PŘETNULI JSME PÉRIPHÉRIQUE, pařížskou verzi Beltway ve Washingtonu, kde se město mění z evropské laciné všehochuti v obrovské živoucí muzeum s třídami lemovanými stromy a zachovalými výstavnými budovami s ozdobným kováním. Projeli jsme po rue de Flandre a zamířili ke skulině mezi nádražími Gare du Nord a Gare de l’Est. Řidič přešel do velkoměstského modu, proplétal se postranními ulicemi a nakonec zastavil u zelených dveří v úzké uličce kousek od rue Monsigny, která podle mě musela vést zhruba mezi zadním koncem muzea Louvre a předkem Opery. Vedle zelených dveří visela mosazná tabulka hlásající Pension Pelletier. Penzion je skromný hotel, něco mezi ubytovnou a noclehárnou. Přesně v rámci rozpočtu policejního oddělení.

Můj taxíkář oznámil: „Jste očekáván, monsieure.“

Odvětil jsem: „Děkuju,“ otevřel dvířka a vystoupil na chodník. Do slabého slunečního světla a počasí, které nebylo ani teplé, ani studené. Taxíkář odjel. Nechal jsem zelené dveře bez povšimnutí a prošel uličkou na rue Monsigny. Přímo naproti mně se v sevřeném úhlu vynořila další ulička. Přebytečný trojúhelník zabírala jako každý volný prostor v Paříži kavárna se stolky a křesílky chráněnými deštníky, a jako každá pařížská kavárna tou ranní dobou do jedné třetiny obsazená stálými hosty, většinou neviditelnými za rozloženými novinami, prázdnými šálky a talířky s drobky od croissantů. Přešel jsem přes ulici, posadil se k prázdnému stolku a o minutu později ke mně přikročil postarší číšník v bílé košili s černým motýlkem a v dlouhé bílé zástěře. Objednal jsem si opulentní snídani korunovanou velkou konvicí kávy, toastem se šunkou, sýrem a volským okem zvaným croque madame a dvěma pains au chocolat, obdélníkovými croissanty s tyčinkami hořké čokolády. Těžká práce, ale někdo ji musel vykonat.

Host dva stoly ode mě četl rozložené noviny. Z přední stránky jsem se dozvěděl, že skutečně pominula panika kvůli atentátu, přesně jak předpověděla Casey Niceová. Zítra už ta zpráva nebude aktuální. Bylo provedeno zatčení, pachatel sedí ve vazbě, záležitost byla vyřešena, svět si může oddechnout. Seděl jsem moc daleko a nedokázal rozluštit drobné písmo, ale nepochyboval jsem, že příběh je o osamělém šílenci s neznámým severoafrickým jménem, o amatérovi, o bláznovi bez jakýchkoliv konexí, kvůli kterému si není třeba dělat starosti. Tím by se měla uklidnit situace. Díky čemuž získáme čas a prostor na práci.

Jedl jsem snídani, upíjel kávu a pozoroval ústí uličky. Vents en rafales pokračovaly v činnosti, v pravidelných intervalech se zuřivě opíraly do deštníků a pak zase utichaly. Míjela mě spousta chodců, na cestě do práce či z obchodu, s dlouhými chleby v podpaží, s malými psíky, s poštou a s balíčky. Číšník odklidil talíře a přinesl mi další kávu. Pak vjel konečně do uličky černý citroën podobný tomu, jakým jsem přijel, a zastavil u zelených dveří. Pasažér na zadním sedadle znehybněl, bezpochyby si vyslechl pokyn jste očekáván, monsieure a pak vystoupil a zůstal stát na chodníku. Byl průměrně velký, přibližně padesátiletý, čerstvě oholený, měl krátké ulíznuté prošedivělé hnědé vlasy a na sobě jednobarevnou šálu a světle hnědý trenčkot z kolekce Burberry, zpod kterého vykukovaly nohavice z kvalitní šedé látky, patrně od obleku z krejčovství Savile Row, doplněné anglickými botami v barvě koňského kaštanu, vyleštěnými do oslnivého jasu.

Podle toho jsem usoudil, že je to Rus. Britský agent by se takhle nikdy neoblékl, leda že by zkoušel na roli ve filmu o Jamesi Bondovi. A nová Moskva nabízí spoustu obchodů s luxusním oblečením. Aparátčíkům se nikdy nežilo lépe. Jeho auto vycouvalo a odjelo. Muž se zadíval na zelené dveře a pak se stejně jako já otočil a zamířil ke kavárně. Za chůze si prohlížel její osazenstvo, střílel očima doprava a doleva, každému návštěvníkovi věnoval zlomek vteřiny a pak pokračoval dál. Byla to jen rychlá zběžná kontrola, setkala se však s úspěchem. Muž došel přímo k mému stolku a anglicky se zeptal. „Vy jste ten Američan?“

Přikývl jsem a opáčil: „Domníval jsem se, že Brit dorazí před vámi.“

„To by nestihl,“ pravil muž. „Protože jsem odletěl uprostřed nejhlubší noci.“ Pak napřáhl ruku a oznámil: „Jevgenij Chenkin. Těší mě, že se s vámi potkávám, pane. Můžete mi říkat Eugene. Což je anglická varianta. Nebo jenom krátce Gene.“

Potřásl jsem mu rukou a představil se: „Jack Reacher.“

Jevgenij Chenkin se posadil a prohodil: „Tak co si o tom všem myslíte?“

Měl dobrou dikci a neutrální přízvuk. Ani britský, ani americký. Používal univerzální mezinárodní jazyk. Velice plynule. Prohlásil jsem: „Jeden z nás má vážný problém, buď vy, nebo já, nebo ten Brit.“

„Jste od CIA?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Voják ve výslužbě. Jednou jsem zatkl našeho muže. Jste od FSB nebo od SVR?“

„Od SVR,“ odvětil Chenkin. SVR znamená Služba vněšněj razvědki, což je ruská zpravodajská služba. Něco jako CIA nebo DGSE nebo MI6 ve Velké Británii. Potom řekl: „Ve skutečnosti jsme ale pořád KGB. Staré víno v nových lahvích.“

„Znáte vašeho muže Datseva?“

„To si pište.“

„Jak dobře?“

„Byl jsem jeho instruktor.“

„On pracoval pro KGB? Bylo mi řečeno, že sloužil v armádě. Nejdřív v Rudé a pak v ruské.“

„To je po formální stránce pravda. Možná to tak stálo na jeho výplatní pásce. Při vzácných příležitostech, když se nějaká výplatní páska vyskytla. Ale takhle dobrého střelce je lepší zaměstnat jinde.“

„Co měl za úkol?“

„Střílet lidi, které jsme potřebovali zastřelit.“

„Už se tomu nevěnuje?“

Chenkin odpověděl otázkou: „Zajímáte se o fotbal?“

„Trochu,“ odvětil jsem.

„Nejlepší hráči dostávají velké nabídky. Jeden týden živoří na hranici minima v nějaké zapadlé vísce a další týden si užívají jako milionáři v Barceloně, Madridu, Londýně nebo Manchesteru.“

„Dostal Datsev takovou nabídku?“

„Tvrdil, že jich má plné kapsy. Naštval se na mě, když jsem mu nechtěl nabídnout něco podobného. A pak zmizel. A teď se setkáváme tady.“

„Jak moc je dobrý?“

„Nadpřirozeně dobrý.“

„Má rád ráži .50?“

„Účel světí prostředky. Na tuhle vzdálenost byla nejvhodnější.“

Nic jsem na to neřekl.

Chenkin upozornil: „Nemyslím si ale, že je to on.“

„Proč?“

„Nepřistoupil by na konkurz. Nemusí nic dokazovat.“

„Tak kdo to podle vás je?“

„Myslím, že váš muž. Musí si něco dokázat. Seděl patnáct let ve vězení.“

Zaslechl jsem zvonit mobilní telefon a čekal jsem, že ho Chenkin vytáhne z kapsy a přijme volání, ale neudělal to, a já jsem si uvědomil, že zvonění vychází z mé kapsy. Zvonil mobil, který mi dala Scarangellová. Vyndal jsem ho a podíval se na obrazovku. Neznámé číslo, hlásala. Stiskl jsem zelené tlačítko a pravil: „Ano?“

Byla to Scarangellová. Zeptala se: „Jste sám?“

Odpověděl jsem: „Ne.“

„Slyší nás někdo?“

„Patrně vlády tří různých zemí.“

„Ne na tomhle telefonu,“ ujistila mě Scarangellová. „Toho se nemusíte bát.“

„Co pro vás můžu udělat?“

„Právě jsem mluvila s O’Dayem. Obdržel výsledky chromatografické analýzy těch úlomků, které jste přivezl z Arkansasu.“

„Jak dopadla?“

„Nejsou to stejné střely. Nejsou protipancéřové. Jedná se o munici v kvalitě Match Grade, jaká se používá do střeleckých soutěží. S nulovou tolerancí výrobních nepřesností.“

„Amerického původu?“

„Bohužel ano.“

„Tyhle věcičky stojí šest dolarů za kus. Pátrá O’Day po těch penězích?“

„Chopila se toho FBI. Tohle je ale dobrá zpráva, nemáte pocit? Po všech stránkách?“

„Mohla by být horší,“ odvětil jsem, ukončil hovor a zastrčil telefon zpátky do kapsy.

Chenkin se zeptal: „Co je americké výroby a stojí šest dolarů za kus?“

Prohodil jsem: „To zní jako začátek vtipu.“

„Jak zní pointa?“

Neodpověděl jsem a pak se dostavil stejný postarší číšník a Chenkin si objednal kávu a bílé rohlíky s máslem a meruňkovým džemem. Požádal o ně francouzsky, opět plynule, ale s přízvukem, který se nedal zařadit do žádné části světa. Když číšník odešel, otočil se zpátky ke mně a zeptal se: „A jak se daří generálu O’Dayovi?“

Podivil jsem se: „Vy ho znáte?“

„Ne osobně. Ale učili jsme se o něm. Do posledních podrobností. Máme ho dokonale nastudovaného. Doslova. Strávili jsme kvůli němu spoustu hodin v učebně. KGB ho používala jako ukázkový příklad.“

„To mě nepřekvapuje. Daří se mu dobře. Vůbec se nezměnil.“

„Jsem rád, že se vrátil na scénu. A vás to musí také těšit.“

„On někdy slezl ze scény?“

Chenkin udělal neutrální obličej, ani ano, ani ne. Řekl: „Nabyli jsme dojmu, že jeho hvězda začala poněkud pohasínat. Období relativní stability nejsou pro takové staré harcovníky moc dobrá. Tahle záležitost ho zase vynese na výsluní. Všechno zlé je pro něco dobré.“

Pak se mezi davy chodců vynořil další černý citroën a zabočil do uličky. Vepředu řidič, vzadu pasažér. Zastavil u zelených dveří a na okamžik počkal. Jste očekáván, monsieure. Pasažér vystoupil. Byl to mohutný čtyřicátník až pětačtyřicátník, zlehka opálený, s krátkými světlými vlasy a strohým hranatým obličejem. Měl na sobě modré džíny, svetr a krátkou plátěnou bundu. Na nohách světlehnědé boty z jemné kůže. Britská armáda je možná fasuje do pouště. Jeho citroën odjel, muž pohlédl na zelené dveře, otočil se, podíval se dopředu, doleva a doprava, přešel přes rue Monsigny a přistoupil přímo k nám.

Ujistil se: „Reacher a Chenkin, není-liž pravda?“

„Jste dobře informovaný,“ pochválil ho Chenkin. „Znáte už naše jména.“

„Děláme, co je v našich silách,“ opáčil nově příchozí. Přišlo mi, že musí mít velšské předky. Trochu zpíval. Napřáhl ruku a sdělil: „Bennett. Těší mě. Nemá cenu, abyste zkoušeli moje křestní jméno. Nepodařilo by se vám ho vyslovit.“

„Jak zní?“ otázal jsem se.

Bennett vydal hrdelní zachrčení připomínající horníka trpícího plicní chorobou. Řekl jsem: „Dobře, Bennett bude stačit. Jste od MI6?“

„Můžu být, jestli chcete. Zaplatili mi letenku. V současné době jsme ale hodně propojení.“

„Znáte vašeho muže Carsona?“

„Mnohokrát jsme se sešli.“

„Kde?“

„Na různých místech. Jak jsem řekl, jsme teď hodně propojení.“

„Myslíte si, že je to on?“

„Neřekl bych.“

„Proč?“

„Protože ten Francouz je pořád naživu. Myslím, že je to váš muž.“

Bennett se posadil, napravo ode mě, obličejem k Chenkinovi po mé levici. Objevil se číšník s Chenkinovou objednávkou a Bennett ho požádal o to samé. Já jsem poprosil o další kávu. Starý číšník vypadal potěšeně. Plnila se mu účtenka. Doufal jsem, že buď Chenkin, nebo Bennett mají ruličku domácí měny. Já jsem ji neměl.

Chenkin pohlédl přes stůl na Bennetta a zeptal se. „Máte informace o tom zasedání skupiny G8?“

Bennett přikývl: „Z hlediska konvenčních požadavků by mělo být dostatečně bezpečné. Možná o něco méně, jestli se okolo potuluje Kott.“

Namítl jsem: „Možná to není Kott. Musíte zůstat otevřený všem možnostem. Předem učiněné úsudky jsou náš největší nepřítel.“

„Má mysl je otevřená natolik, že hrozí, že mi vypadne mozek. Přesto si myslím, že to není Carson. Mohl by to být Datsev.“

Chenkin upozornil: „V tom případě se nejednalo o zkoušku a jenom marníme čas teoretickými bláboly. Datsev by se nikdy nepřihlásil do konkurzu. Je na to příliš namyšlený. Jestli střílel Datsev, jednalo se o to, o co se jednalo, o atentát na francouzského prezidenta, který nevyšel kvůli tomu sklu, což znamená, že také plýtváme časem, protože stopa vychladla už před několika dny.“

Vrátil se číšník s Bennettovou kávou a pečivem a se třetí konvicí kávy pro mě. Na druhé straně ulice zajela do uličky dodávka v barvách policejního oddělení a zastavila u zelených dveří. Vystoupil osamocený policista v modré uniformě a s képi na hlavě, zaklepal na zelené dveře a čekal. O minutu později otevřela žena v domácích šatech a následovala krátká zmatená konverzace. Patrně v duchu přijel jsem vyzvednout ty tři chlapy s odpovědí ještě se nedostavili. Policista ustoupil dozadu, rozhlédl se nahoru dolů uličkou, podíval se přes rue Monsigny, stáhl si do čela čapku, poškrábal se na zátylku, zabloudil očima zpátky k nám, předvedl hodně opožděnou reakci, poděkoval ženě v domácích šatech a vykročil k nám. Viděl jsem, jak dochází k závěru, že na sobě nedá znát překvapení, a bude doufat, že jsme ti, za které nás považuje. „Musíme nejdřív na policejní stanici,“ oznámil, když přistoupil k našemu stolu. Řekl to francouzsky, se silným akcentem pařížské ulice, který je obdobou brooklynského akcentu ve starém New Yorku nebo obdobou cockney v Londýně, ale bez jakéhokoliv půvabu. Spíš na nás jen plačtivě zakňučel, jako by na svých bedrech nesl celou tíhu světa, pronásledovaný nespravedlivým osudem.

Bennett přeložil: „Říká, že musíme nejdřív na policejní stanici.“

„Já vím,“ řekl Chenkin.

Já jsem neřekl nic.

Účet nakonec zaplatil Chenkin, z ruličky nových šustivých eurobankovek, které byly možná pravé, ale možná také ne. Všichni jsme se postavili, protáhli jsme se, oklepali jsme si drobky z oblečení a pak jsme vykročili za policistou k dodávce. Ranní slunce šplhalo po obloze, která byla modrá jako drozdí vejce. Ucítil jsem závan tepla, ale pak se opět zvedl poryv větru a vrazil mi ledovou herdu do zad. Chenkinovi se kolem kolen zatřepotal drahý kabát a pak opět nastalo bezvětří a až do vstupu do uličky jsme se koupali v teple.

Nastoupili jsme do dodávky, nejdřív Bennett, pak Chenkin a pak já, v tu chvíli s lehkým srdcem, jako bychom nasedali do auta, které nás odveze ze základny do baru či klubu, kde na nás čekají ochotné ženy.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

POLICEJNÍ STANICE, kam nás odvezli, nebyla ve skutečnosti žádná policejní stanice. Rozhodně ne takového druhu, kam chodí občané oznamovat, že postrádají kočku nebo ztratili peněženku. Připomínala spíš bunkr zpravodajské služby. Vstupovalo se do ní anonymními šedými dveřmi zasazenými v řadě vládních budov na levém nábřeží, kousek od Assemblée, což je francouzská verze Kapitolu nebo Parlamentu v Londýně. Šedé dveře vedly ke schodišti směřujícímu dvě podlaží pod zem do bludiště s nízkými stropy, šedivými stěnami a šedivým linoleem na zemi. Usoudil jsem, že zařízení patří DGSE, a doufal, že peníze ušetřené za výzdobu byly investovány do výsledků.

Uvedli nás do jakési konferenční místnosti. Byly z ní odstraněny židle a stůl se prohýbal pod dlouhou řadou dvanácti laptopů. Všechny stály otevřené v přesně stejném úhlu a na všech obrazovkách se pomalu a důležitě pohyboval stejný spořič Police nationale, který se jako při prastaré počítačové hře ping-pongu strnule odrážel od okrajů. Za námi vešla drobná, ale dobře stavěná žena, přibližně pětačtyřicetiletá, s měkkými tmavými vlasy a moudrýma tmavýma očima. Za jiných okolností bych ji možná pozval na oběd. Žena mě však naprosto přehlédla a k nikomu určitému pravila: „Všechny naše složky jsou teď elektronické. Začněte vlevo, postupujte doprava a dozvíte se všechno, co víme my.“

Tak jsme se s Bennettem a Chenkinem namáčkli před první obrazovku, Chenkin klepl pěstěným nehtem na tlačítko, zmizel spořič a na obrazovce se začalo odvíjet video. Patrně se jednalo o záznam francouzské televize, která přenášela prezidentský projev. Událost se odehrávala večer. Prezident stál celý osvětlený na pódiu před jakýmisi mramorovými schody. Za zády mu vlály francouzské vlajky. Ochranné sklo po jeho bocích se téměř ztrácelo. Z pultu na pódiu trčely malé černé mikrofony na labutích krcích. Zaměřené přesně na hruď, krk a ústa, aby přenášely pouze prezidenta. Televizní technici však přimíchali z nějakých jiných mikrofonů vedlejší zvuk, protože se ozývalo tiché hučení davu a šumění ulice. Prezident žvanil, jak ještě není pozdě dosáhnout pokroku, a vychloubal se, že jednadvacáté století se může pořád stát stoletím Francie, pokud jí budou vládnout správní politici, ke kterým patří shodou okolností právě on. V jednom okamžiku se zakoktal, podíval se vysoko doleva, otočil se a stáhl se dozadu. O tři vteřiny později pohlédl opět doleva, tentokrát na cosi mnohem bližšího, opět se zakoktal a za dvě vteřiny už ležel na zemi, pohřbený pod mlýnem mužů v tmavých oblecích se sluchátky, kteří ho jako obrovská zrychlená želva nenápadně odnášeli podél pódia.

Chenkin použil opět nehet a vrátil nahrávku k místu, kde se prezident poprvé zakoktal a podíval se vysoko doleva. Pravil: „Zášleh na ústí. Nic jiného to být nemůže.“ A pak o tři vteřiny později při druhém pohledu řekl: „A tady zasáhla střela sklo.“

Nepodařilo se nám zachytit zvuk výstřelu. Nějaký špičkový digitální odborník by možná uměl izolovat ve zvukovém záznamu zapraskání, ale k ničemu by nám to nebylo. Všichni jsme už věděli, že bylo vystřeleno.

„Stačí vám to?“ zeptal se Chenkin.

Bennett přikývl, já jsem nic neřekl, Chenkin klikl myší a na obrazovce se zjevila mapa Paříže. Měla malou červenou šipku označenou A na horních schodech Invalidovny a další červenou šipku označenou B o dost velký kus dál, uprostřed husté spleti uliček u Boulevard Saint-Germain. Červené šipky spojovala tenká červená linka s nápisem 1273 metry. Potvrzení našeho výpočtu.

Bennett podotkl: „Invalidovna je stará vojenská nemocnice.“

„Já vím,“ opáčil Chenkin. „Teď je to národní kulturní památka. Dost působivá.“

A logicky místo, kde se konají velké politické akce. Emociálně významná lokalita s otevřeným prostorem vepředu, kam se vejde slušný počet lidí, natolik malým, že to nevypadá trapně, když se jich dostaví jen hrstka, a dostatečně rozlehlým, aby se tam vtěsnaly velké přenosové vozy a satelitní antény. Druhá šipka označovala obytný dům v oblasti Boulevard Saint-Germain. Výstřel na dlouhou, velice dlouhou vzdálenost, víceméně na západ přes nízké budovy a spoustu otevřeného prostoru, téměř rovnoběžně s řekou a necelých tisíc metrů od místa, kde jsme se nacházeli. Hodně blízko domova pro každého, kdo má co do činění s vládou.

Chenkin klikl na symbol a objevil se další obraz, fotografie prezidentského pódia a neprůstřelného skla po atentátu. Pódium bylo masivní, patrně určené pro rychlou montáž, demontáž a uskladnění mezi jednotlivými akcemi, a skleněnou záštitu tvořily téměř neviditelné, přes deset centimetrů silné panely, postavené rovnoběžně na pódiu v diskrétní vzdálenosti jeden od druhého jako prostorná telefonní budka.

„Stačí?“ otázal se Chenkin.

Bennett přikývl, já jsem nic neřekl a Chenkin opět klikl a předvedl zvětšeninu místa, kde střela trefila sklo. Bylo to jen mrňavé bílé kolečko s tenounkými, dva a půl centimetru dlouhými prasklinami připomínajícími pavoučí nohy. Chenkin se proklikal řadou stále podrobnějších zvětšenin až k záběru přes elektronový mikroskop, na kterém vypadalo odštípnuté místo jako Velký kaňon, i když doplňující data říkala, že je necelé dva milimetry hluboké. Poslední snímek byl opět v normálním měřítku jako první fotografie, ale oživený za pomoci technologie, jaká se používá v televizi při sportovních přenosech, když se záběr zastaví a pak se začne otáčet, aby si ho divák mohl prohlédnout z různých úhlů. Naše fotografie se natočila tak, abychom na sklo viděli víceméně přímo ze strany, a potom se poněkud zvýšil úhel pohledu, abychom se na něj dívali trochu seshora. Usoudil jsem, že přesně takhle ho viděl ostřelovač teleskopem z balkonu 1273 metry vzdáleného bytu.

V normálním měřítku bylo odštípnuté místo sotva viditelné, ale pak ho označila červená tečka. Z tečky hned vzápětí vystřelily tenké červené linky a odměřily vzdálenost k obvodu zástěny. Tečka se nacházela něco přes pět set milimetrů od levého okraje a něco přes sedm set milimetrů od vrchního okraje.

Chenkina ty údaje očividně překvapily.

Předklonil se, zaostřil pohled a otázal se: „Vidíte to samé co já?“

Bennett nic neřekl a já jsem opáčil: „Nevím, co vidíte.“

Chenkin se otočil, podíval se doprava a doleva, zachytil tmavovlasou ženu a požádal: „Mohli bychom teď do toho bytu?“

Žena se podivila: „To se nechcete podívat na zbytek naší prezentace?“

„Co na ní je?“

„Forenzní analýza, důkazy stop, balistika, metalurgie a podobné věci.“

„Prozradí nám, kdo je střelec?“

„Ne tak úplně.“

„V tom případě je nechceme vidět,“ prohlásil Chenkin. „Tyhle blbosti nás nezajímají. Chceme vidět ten byt.“

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

NA BYT JSME SE JELI PODÍVAT stejnou dodávkou policejního oddělení řízenou stejným ufňukaným policistou. Tmavovlasá žena jela s námi, se dvěma ze svých laptopů a s vyšším důstojníkem od Police nationale, postarším šedivým veteránem v modré polní uniformě. Cesta byla krátká a pohodlná, ze sedmého obvodu do šestého, celou dobu po Boulevard Saint-Germain a pak v závěru zadními ulicemi za rue Bonaparte až k hezké staré budově stojící tiše a nenápadně v řadě podobných domů. Byly to důkladné stavby ve stylu beaux arts, s dvoukřídlými vysokými vraty vjezdů pro kočáry, s průjezdem vedoucím bezpochyby kolem bytu vrátného na vnitřní dvůr se schodištěm a rozhrkaným starým železným výtahem v každém rohu. Už jsem takové domy navštívil. Uvnitř bude cítit prach, vařené jídlo a vosk na podlahu, odkudsi se bude možná ozývat tlumené brnkání na klavír, zazní nečekaný výbuch dětského smíchu a pak budou následovat nádherné, ale zašlé byty s pozlacenými plochami a třešňovým dřevem, s prošlapanými koberci vyrobenými v Aubussonu a se starým, láskyplně naleštěným empírovým nábytkem.

Řidič vyburcoval domovníka, domovník nám otevřel dvoukřídlá vrata a my jsme vjeli dovnitř a zaparkovali na dvoře. Po schodišti v levém zadním rohu jsme vyšli do pátého patra k zavřeným, ale neoznačeným dveřím. Nechránila je ani policejní páska, ani pečeť státního zástupce, ani tam neviselo žádné oficiální oznámení, že je to místo činu.

Zeptal jsem se: „Komu ten byt patří?“

Veterán od Police nationale sdělil: „Majitelka zemřela před dvěma lety.“

„Někomu musí patřit.“

„Samozřejmě. Ale majitelka po sobě nezanechala dědice. Tak je to komplikované.“

„Jak se dostal střelec dovnitř?“

„Patrně se dostaly do oběhu klíče.“

„Domovník si ničeho nevšiml?“

Veterán zavrtěl hlavou. „Ani sousedé.“

„Jsou na ulici kamery?“

„V ničem nám nepomůžou.“

„A nikdo toho střelce nezahlédl vcházet nebo vycházet?“

„Myslím, že každý sledoval to drama v televizi.“

Důstojník vytáhl klíč, který vypadal jako nově udělaný, zastrčil ho do zámku a otáčel jím tak dlouho, dokud se mu nepodařilo odemknout. Vešli jsme do vysokého impozantního vestibulu a z něj do vysoké impozantní chodby. Podlahu tvořil černobílý mramor, ošoupaný a zvlněný tisíci nohou. Vzduch byl studený a nehybný. Tu a tam vedly z chodby dvoukřídlové dveře, všechny tři a půl metru vysoké, některé pootevřené do temných místností. Důstojník nás odvedl do salonu a přes salon do dvanáct metrů dlouhé jídelny. Jídelně vévodil obrovský mahagonový stůl pokrytý částečně starým bílým ubrusem, s dvanácti židlemi, z nichž deset stálo po straně, a kachlový krb, který se velikostí spíš hodil do hradu. Zařízení doplňovala stará skvrnitá zrcadla, mramorové bysty a tmavé krajinomalby v těžkých zlatých rámech. Zadní stěnu tvořila tři francouzská okna sahající od stropu až k zemi. Všechna se otvírala dovnitř a všechna vedla na západ. Obří jídelní stůl byl zarovnaný s prostředním oknem a u postranních oken stály servírovací stolky s mramorovými deskami. Vše ve starém klasickém stylu, chladné, uklidňující, symetrické a příjemné pro oko.

Venku za okny se nacházel balkon.

Táhl se podél celé zadní stěny místnosti a byl dva a půl metru široký, vydlážděný plochými kameny a s nízkou kamennou balustrádou. Na zemi stála dlouhá řada kamenných květináčů s prachovitou zeminou a zbytky uschlých pelargonií. K vnější stěně byly mezi okny přistavené dva železné kavárenské stolky, každý se dvěma železnými židličkami.

Za balustrádou, ve velké, velké dálce se otvíral postranní pohled na přední schodiště Invalidovny. Přes kilometr daleko. Téměř neviditelné.

Bennett se zeptal: „Jak jste tohle místo našli?“

Veterán objasnil: „Prezident zahlédl zášleh na hlavni, díky čemuž jsme mohli určit přibližný směr. Pak už stačil jednoduchý balistický výpočet, který nás dovedl ke čtyřem potenciálním možnostem. Všechny se nacházejí v sousedství téhle budovy, ale ve třech z nich bydlí nevinné rodiny. Jenom tenhle byt byl prázdný. A našli jsme čerstvé stopy v prachu. Jsme si naprosto jistí, že je to správné místo.“

Tmavovlasá žena upozornila: „Všechno tohle je vysvětleno v naší prezentaci. Měli jste se na ni podívat.“

Chenkin přikývl, napůl omluvně a napůl netrpělivě. Otázal se: „Odkud přesně podle vás vystřelil?“

Žena objasnila: „Vrátili jsme se dozadu po směru, který nám ukázal elektronový mikroskop. Protipancéřové náboje mají velice tvrdou špičku, a tak jsme zjistili přesný úhel dopadu, doslova s molekulární přesností. Spočítali jsme rychlost a získali vzdálenost, započítali jsme výškový rozdíl a zjistili přesné místo. Domníváme se, že vystřelil z prostředku balkonu, ze sedu, a dvounožku pušky měl opřenou o prostřední květináč. Našli jsme stopy v půdě a čmouhy na kamenech na zemi.“

Chenkin opět přikývl.

„Pojďme se podívat,“ prohlásil.

Tak jsme vypochodovali na balkon a podívali jsme se. Ocitli jsme se na čerstvém vzduchu pět pater nad zemí, před očima úžasný výhled. Květináč uprostřed řady byl masivní, těžký a stabilní, ani ne tak vysoký jako spíš široký, tvarovaný jako starověká řecká památka, ohlazený věkem a potažený mechem. Přímo se nabízel. Průměrně vysokému střelci by se za ním krásně sedělo. Mířil by zlehka dolů přímo skrz balustrádu, mezi dvěma tlustými vázami na nožce, které podpíraly parapet.

Otázal jsem se: „Jak vysoký je Datsev?“

Chenkin sdělil: „Metr sedmdesát, metr sedmdesát pět.“

Což je průměrná výška.

Pohlédl jsem na Bennetta a zeptal se: „A Carson?“

„Sto sedmdesát pět,“ sdělil Bennett.

Také průměrně vysoký. Stejně jako Kott, který měřil něco přes sto sedmdesát, když jsem ho naposledy před šestnácti lety viděl.

Chenkin se posadil do tureckého sedu za květináč, jako by na sobě vůbec neměl drahé kalhoty, zavřel jedno oko a přimhouřil druhé. Zeptal se: „Máte fotografie tady z toho místa? Ještě se skleněnou zástěnou a pódiem?“

Tmavovlasá žena opáčila: „Samozřejmě že je máme. Jsou v prezentaci. Měli jste se na ni podívat.“

„Omlouvám se,“ pravil Chenkin. „Nemáte je náhodou s sebou?“

„Náhodou mám.“ Tmavovlasá žena spustila jeden ze svých laptopů, začala klikat a projíždět stránky a pak laptop položila do květináče, Chenkinovi přímo před obličej. „Tohle by mělo podle našeho názoru simulovat pohled teleskopem.“

Což víceméně odpovídalo. Sehnul jsem se, abych se také podíval, a zprostřed obrazovky na mě vykouklo pódium, poměrně velké a ne moc daleko. Přední strana skleněné zástěny byla sotva vidět, ale stála očividně v cestě. Pódium působilo opuštěně a bezútěšně, uprostřed prostoru, který byl ve spěchu evakuován a pak uzavřen.

Chenkin si postěžoval: „Nevidím to malé odštípnuté místo.“

Černovlasá žena se vmáčkla mezi nás. Zachytil jsem vůni chanelu. Klikla myší a na skle se opět objevila červená tečka, pět set milimetrů od levého okraje a sedm set milimetrů od horního okraje.

Chenkin se zeptal: „Jak je váš prezident přesně velký?“

Tmavovlasá žena opět klikla a za zástěnou se vynořila postava, ne samotný francouzský prezident, ale dvojník, stejně vysoký a těžký. Nejspíš policajt nebo člen ochranky.

Červenou tečku měl dvanáct centimetrů nalevo od hrdla.

„Vidíte?“ řekl Chenkin. „Věděl jsem to. Ten zásah šel vedle. Trochu moc nalevo a dolů.“

Vyhrabal se na nohy, oprášil si své kalhoty Burberry a přistoupil těsně k balustrádě. Zadíval se přes šedivé pařížské střechy k Invalidovně. Bennett se postavil vedle něho, z pravé strany, a já jsem si k němu stoupl zleva. Před očima jsem měl Boulevard Raspail, široké ulice, auta, lidi, úhledné řady stromů s uříznutými korunami, otevřené zelené plochy, tiché medové budovy s černým kováním, břidlicovými střechami a zplihlými vlajkami, ozdobné pouliční lampy, velkou bílou budovu staré nemocnice a daleko za ní vrchol Eiffelovky.

Pak došlo ke třem věcem, v přesném, smrtelně předurčeném rytmu, pomalém jako odtikávání starých hodin, jedna a dva a tři, nejprve mrňavý záblesk světla ve velké dálce, pak zapleskání vlajek, jak se do nich opřel náhlý poryv větru, a potom těsně u mého pravého ramene vybuchla Chenkinova hlava.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

LEŽEL JSEM JEŠTĚ PŘEDTÍM, než dopadlo Chenkinovo bezvládné tělo. Když jsem klesal, zasáhla mě jeho roztříštěná hlava a umazala mi rameno bundy. Pamatuji si, jak jsem si pomyslel Zatraceně, je zbrusu nová, a pak vedle mě přistál Bennett a potom jako by nějakým kouzlem zmizel. V jeden okamžik byl na plochých kamenech balkonu a v druhý okamžik se rozplynul. Jako správný tajný agent. Podle britského hesla: Žádná jména, žádný pochod s plnou polní výstrojí.

Žena od počítačů klečela a spíš s úpěním než s jekotem lezla se skloněnou hlavou pozadu do jídelny. Veterán v modré polní uniformě stál jako vytesaný z kamene přesně na původním místě, nechráněný od pasu nahoru. Což bylo podle mého názoru v pořádku, protože jsem nepředpokládal, že by ostřelovač otálel byť o vteřinu déle, než je nezbytně nutné. Ne v centru Paříže. Vytáhl jsem se do kleku, podíval jsem se přes parapet a pokusil jsem se vybavit si, kde jsem zahlédl zášleh. Zavřel jsem oči a znovu jsem ho spatřil, těsně nalevo od staré nemocnice a tím pádem ještě dál, ve střešním okně ve výšce šestého patra.

Otevřel jsem oči a ověřil jsem si to. Buď Boulevard de Latour-Maubourg, nebo malá ulice za ním, šedivá mansardová střecha a bezpochyby oválné okno ve stylu beaux arts, umně obložené kameny. Možná tisíc čtyři sta padesát metrů. Skoro kilometr a půl. Při normální chůzi patnáctiminutová procházka. Otočil jsem se kolem své osy, postavil jsem se, přeskočil ženu od počítačů, která stále klečela, a prořítil jsem se jídelnou, salonem, chodbou, po schodech dolů na dvůr a ven na ulici.

Nezamířil jsem k Invalidovně. Nemělo by to bývalo cenu. Předpokládal jsem, že střelec už utekl, a jedině bych ztrácel čas. Každou minutu, o kterou bych se přiblížil k místu zášlehu, by strávil ústupem na jinou stranu. Zaslechl jsem vzdálené sirény, pravidelný plačtivý nářek, který Francouzi stále s takovou oblibou používají. Kam se tedy ten střelec vydal? Patrně ne na sever, usoudil jsem. A ne autem. Kvůli těm sirénám. Mosty přes řeku představovaly zužující se pasti. Nedalo se z nich uniknout jinak než po vodě. A policie má také čluny. Takže střelec půjde pěšky, buď na jih, nebo na jihozápad. Ne na jihovýchod, protože tím směrem leží nádraží Gare Montparnasse a veřejná doprava je hned druhá věc po mostech, na kterou se policajti zaměří. Ze stejného důvodu nepojede střelec metrem. Bude se pohybovat pěšky po povrchu, touhle dobou zhruba dvě stě metrů od místa výstřelu, možná podél Ecole Militaire, což by znamenalo, že jde buď po Avenue de la Motte-Picquet, nebo po Avenue Lowendal.

Vydal jsem se po rue de Sèvres. Neběžel jsem, protože bych tím na sebe upozornil projíždějící policajty, rozhodně jsem ale dělal dlouhé odhodlané kroky. Určitě jsem se pohyboval rychleji než střelec. Protože ten zvolí nedbalé procházkové tempo a bude se tvářit jako ztělesnění nevinnosti. Ale co nese? Nelegálně drženou ostřelovací pušku ráže .50 rozebranou na jednotlivé díly. Ne bez pily a pájecí lampy. Většina součástek je sto padesát centimetrů dlouhá a váží dost přes deset kilo. Perský koberec? Štůček látky? Nebo ji někam schoval?

Zahnul jsem na Boulevard Garibaldi a spočítal si, že střelec musí být asi tak tři sta metrů přede mnou a kdesi v dálce mi kříží cestu, tak jsem přidal do kroku a po třech minutách hodně rychlé chůze jsem se dostal na rue de la Croix-Nivert, která je pokračováním Avenue Lowendal, což znamená, že o blok dál ubíhá rue du Commerce, která je pokračováním Avenue de la Motte-Picquet. Střelec se musel vydat po jedné z těchto ulic, na jihozápad do srdce patnáctého obvodu, kde panuje klid a mír.

Zvolil jsem první odbočku, protože nakonec jsem usoudil, že střelec se bude cítit lépe na Lowendal než na Motte-Picquet, protože od nejhlasitějších sirén jednotek rychlého nasazení, které se poženou od Eiffelovky, ho bude oddělovat veliká budova Ecole Militaire. Tak jsem zahnul, zrychlil, zadíval se do šedivé dálky a vrazil do muže, který pospíchal opačným směrem. Před srážkou jsem ještě stihl zaznamenat, že vypadá na Asiata, možná Vietnamce a je na svůj věk nečekaně čiperný, a po nárazu mě zaskočilo, že je překvapivě pružný, vypracovaný a těžký.

Zpomalil jsem, aby se odrazil, a doufal jsem, že zůstane na nohou, a já se budu moct jen omluvit a pokračovat bez velkého zdržení dál. Muž se však neodrazil. Přilepil se na mě, chytil mě za záhyby bundy a zatáhl dolů, jako by se pod ním podlomila kolena. Klopýtl jsem dopředu, trochu jsem se předklonil a snažil jsem se mu nešlápnout na nohu. Muž mě pootočil a pak se do mě opřel a začal mě tlačit k chodníku.

Potom mě uhodil.

Sundal z mé bundy pravačku, odtáhl ji dozadu, sevřel prsty do klasického úderu hranou dlaně a zamířil mi na slabiny. Což by bývalo mohlo být pěkně nepříjemné, naštěstí jsem ale včas uhnul a rána mě zasáhla do kyčelní kosti. Také do citlivého místa, do nějakého nervu vedoucího až do chodidla, takže mi na chvíli znecitlivěla celá noha, a mužík to musel vycítit, protože do mě začal s ne zrovna zanedbatelnou silou znovu tlačit. Těsně za zády mi hučel provoz. Úzká pařížská silnice, průměrná rychlost šedesát pět kilometrů v hodině, devět řidičů z deseti mobilní telefon u ucha.

Stačí.

Popadl jsem mužíka jednou rukou pod krkem a odstrčil jsem ho na délku paže, aby na mě nedosáhl pěstmi. Mohl mě kopat, ale já jsem zase mohl víc stisknout, a jak se zdálo, mužíkovi to bylo zcela jasné. Zahájil jsem ofenzívu.

Právě v okamžiku, kdy se vynořili policajti.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

CELKEM DVA, OBA MLADÍ, jen obyčejní strážníci v malém autě a v levných modrých uniformách, ne nepodobní popelářům nebo metařům. Měli ale skutečné odznaky a zbraně. A scéna, která se jim odehrávala před očima, byla jednoznačná. Bílý obr škrtí malého staříka asijského původu a násilím ho postrkuje pozadu přes chodník. Policie něčemu takovému říká špatný dojem. Tak jsem se zastavil a staříka pustil.

Chlapík vzal nohy na ramena.

Zabočil doleva, zabočil doprava a zmizel z dohledu. Policajti ho nezačali pronásledovat. Což dávalo smysl. Stařík byl oběť, ne pachatel. Pachatele měli přímo před sebou. Nepotřebovali výpověď od oběti, protože se sami stali očitými svědky. Vše vyřešeno, přímo na místě. Měl jsem pětinu vteřiny na to, abych učinil rozhodnutí. Zůstat, nebo utéct. Nakonec jsem usoudil, že O’Dayova moc mě ochrání v obou případech a stejně rychle. A střelec bude tou dobou stejně dávno pryč. A když zůstanu, nebudu tolik zadýchaný. Tak jsem zůstal.

• • •

Zatkli mě přímo na chodníku před jakousi trafikou, hned kvůli několika přestupkům najednou, včetně těžkého ublížení na těle, rasové nesnášenlivosti a týrání postarší osoby. Nacpali mě dozadu do svého auta a odvezli na stanici na rue Lecourbe. Tam jsem byl prohledán a byl mi zabaven mobilní telefon od Scarangellové, nový pas, kartáček na zuby, karta do bankomatu, veškerá americká hotovost a prázdná lahvička od léků Casey Niceové. Pak jsem byl vsazen k dvěma chlápkům do zadržovací cely. Jeden byl opilý a jeden zfetovaný. Opilce jsem přinutil, aby mi přenechal lavici. Lepší zavést hierarchickou stupnici hned na začátku. Ušetřil jsem mu tím problém v dlouhodobějším měřítku. Posadil jsem se na jeho místo, opřel jsem se o zeď a čekal. Předpokládal jsem, že se dostanu do dvaceti minut do systému a Scarangellová mě bude tou dobou už usilovně hledat.

Našla mě za hodinu. Dostavila se se stříbrovlasým mužem v kvalitním obleku, který musel být na stanici známou veličinou. Všichni policajti vyskočili do pozoru. O minutu později jsem měl v kapsách veškerý svůj majetek a za další minutu jsem stál na chodníku. Volný a očištěný. Takovou moc měl O’Day. Scarangellová nastoupila dozadu do stejného citroënu, jakým odjela z Le Bourget, já jsem nastoupil za ní a muž v obleku zůstal na chodníku, zavřel za námi dvířka, křikl francouzsky na řidiče a nakázal: „Odvezte je rovnou na letiště.“ Citroën se odlepil bleskurychle od obrubníku. Otočil jsem se a viděl, jak nás muž v obleku vteřinu pozoruje a pak se vrací dovnitř do stanice.

Scarangellová se zeptala: „Proč jste běžel?“

Ohradil jsem se: „Neběžel jsem. Nemám běhání rád. Šel jsem.“

„Proč?“

„Dělám vám tady policajta. Hledal jsem toho chlapa. Takový je úkol policajtů.“

„Ani jste se k němu nepřiblížil. Pohyboval jste se v úplně špatné oblasti.“

„Usoudil jsem, že se dal na ústup.“

„Mýlil jste se.“

„Tak co se stalo?“

„Dostali ho. A jeho pušku.“

„Oni ho dostali?“

„Čekal přímo na místě.“

„Který z nich to byl?“

„Ani jeden. Vystřelil zhruba dvacetiletý vietnamský kluk.“

„Jakou pušku použil?“

„AK-47.“

„To je kravina.“

Scarangellová upozornila: „Podle vašeho názoru.“

Začal jsem cosi říkat, ale Scarangellová mě zarazila rukou. Požádala: „Nic neříkejte. Nechci syrová fakta. Zítra budou létat vzduchem soudní obsílky. Bude pro mě bezpečnější, když nebudu nic vědět. Počkám si na oficiální prohlášení.“

Sdělil jsem: „Chystal jsem se vás požádat, jestli bychom si nemohli udělat malou zajížďku.“

„Čeká na nás letadlo.“

„Nemůže odletět bez nás.“

„Kam se chcete podívat?“

Naklonil jsem se dopředu a francouzsky požádal řidiče: „Jeďte na Bastille a zahněte doprava.“

Řidič se na vteřinu zamyslel a pak se zeptal: „Na Roquette?“

„Až úplně na konec,“ potvrdil jsem. „Pak počkejte před branou.“

„Ano, pane,“ odvětil řidič.

Scarangellová se otočila, aby mi položila další otázku, ale zarazila se při pohledu na mé rameno. Při pohledu na červenošedý sliz, ztmavlý do hněda a purpurova, při bližším prozkoumání posypaný jemnými úlomky bílé kosti. Zeptala se: „Co to je?“

Opáčil jsem: „Jenom jeden chlápek, kterého jsem znával.“

„To je nechutné.“

„Tak zní syrová fakta.“

„Potřebujete novou bundu.“

„Tahle bunda je nová.“

„Musíte ji zahodit. Koupíme vám jinou. Hned teď.“

„Čeká na nás letadlo.“

„Jak dlouho by nám to trvalo?“

„Jsme ve Francii,“ upozornil jsem. „V obchodech nebudou mít nic, co by mi nebylo malé.“

Scarangellová se otázala: „Kam jedeme?“

„Chtěl bych před odletem něco udělat.“

„Co?“

„Chtěl bych se projít.“

„Kam?“

„Uvidíte.“

Přejeli jsme po Pont d’Austerlitz přes Seinu, zahnuli doleva na Boulevard de la Bastille a zamířili k samotnému památníku, rychle a plynule provozem, jako by měl řidič zapnutý majáček a sirénu, což ale neměl. Památník stojí uprostřed výstředního kruhového náměstí Place de la Bastille, stejně příšerného jako všechna ostatní v Paříži. Čtvrtý výjezd vede na rue de la Roquette, která se táhne v podstatě na východ až k hřbitovní bráně.

„Père Lachaise,“ řekla Scarangellová. „Je tam pochovaný Chopin. A Molière.“

„A Edith Piaf a Jim Morrison,“ doplnil jsem „Z Doors.“

„Nezbývá nám čas, abychom si hráli na turisty.“

„Nebude to trvat dlouho,“ přislíbil jsem.

Řidič zaparkoval před bránou a já jsem vystoupil. Scarangellová se přidala ke mně. V dřevěném stánku prodávali plánky se všemi slavnými hroby. Jako v Hollywoodu s domy hvězd.

Po širokém pískovém chodníku jsme vešli dovnitř a zabočili doleva a doprava kolem umělecky zdobených mauzoleí a pomníků z bílého mramoru. Šel jsem po paměti, veden vzpomínkami na pochmurné šedivé zimní ráno před mnoha lety. Kráčel jsem zvolna, čas od času jsem se zastavil, zkontroloval směr a nakonec jsem došel na správné místo, k pruhu trávníku zelenajícího se novými jarními stvoly a posetého širokými nízkými pomníky. Našel jsem ten správný. Světlý, téměř neponičený počasím, s dvěma stále velice dobře čitelnými a zřetelnými řádky: Joséphine Moutier Reacher, 1930-1990. Život, šedesát let dlouhý. Nacházel jsem se přesně v polovině. Stál jsem tam, se spuštěnýma rukama, na bundě krev a mozek jiného člověka.

„Příbuzná?“ zeptala se Scarangellová.

„Moje matka,“ objasnil jsem.

„Proč je pochovaná tady?“

„Narodila se v Paříži, zemřela v Paříži.“

„Proto znáte Paříž tak dobře?“

Přikývl jsem. „Občas jsme sem jezdili. A pak se sem přestěhovala, když zemřel můj otec. Bydlela na Avenue Rapp. Na druhé straně od Invalidovny. Navštěvoval jsem ji, co nejčastěji jsem mohl.“

Scarangellová přikývla a možná z úcty se na chvíli odmlčela. Stále vedle mě, bok po boku. Zeptala se: „Jaká byla?“

Odpověděl jsem: „Drobná, tmavovlasá, modrooká, velice ženská, velice tvrdohlavá. Ale většinou šťastná. Dokázala si téměř se vším poradit. Vešla do pochmurného bytu námořní pěchoty někde na konci světa, usmála se a zvesela prohlásila Domove, sladký domove. Až do konce života se nenaučila vyslovovat H, protože mluvila s francouzským přízvukem.“

Scarangellová podotkla: „Šedesátka není žádný věk. Je mi líto, že umřela tak brzy.“

„Člověk si nemůže vybírat,“ usoudil jsem. „Nestěžovala si.“

„Na co zemřela?“

„Na rakovinu plic. Hodně kouřila. Byla Francouzka.“

„Tohle je Père Lachaise.“

„Já vím.“

„Chci tím říct, že se sem nedostane úplně každý.“

„Samozřejmě,“ odvětil jsem. „Jinak by tady bylo hrozně narváno.“

„Chci tím říct, že se tady pohřbívá za odměnu.“

„Válečné zásluhy.“

Scarangellová se ještě jednou podívala na pomník. „V jaké válce?“

„Ve druhé světové.“

„Bylo jí patnáct, když skončila.“

„Byla to zoufalá doba.“

„Co dělala?“

„Pracovala v odboji. Spojenečtí letci sestřelení v Holandsku nebo Belgii se dopravovali přes Paříž na jih. Fungovala celá síť pomocníků. Matčiným úkolem bylo doprovodit letce z jednoho nádraží na druhé a poslat je samotné pryč.“

„Kdy?“

„Nejvíc v roce 1943. Prý vykonala osmdesát cest.“

„Bylo jí třináct.“

„Zoufalá doba,“ zopakoval jsem. „Školačka sloužila jako dobrá zástěrka. Vycvičili ji, aby říkala, že letci jsou její strýcové či bratři z venkova. Většinou byli převlečení za rolníky nebo duchovní.“

„Riskovala život. A život své rodiny.“

„Každý den. Konala svou povinnost.“

Scarangellová pravila: „Tahle informace nebyla ve vaší složce.“

„Nikdo o tom nevěděl. Nemluvila o tom. Dokonce si ani nejsem jistý, jestli o tom pověděla otci. Po její smrti jsme našli medaili. A pak přišel na pohřeb jeden stařík a prozradil nám, jak to celé bylo. Byl její instruktor. Předpokládám, že už je také mrtvý. Od toho pohřbu jsem sem nezavítal. Vidím tenhle náhrobek poprvé. Patrně ho objednal můj bratr.“

„Dobrá volba.“

Přikývl jsem. Skromná památka na skromnou ženu. Zavřel jsem oči a vybavil jsem si scénu, kdy jsem ji viděl naposledy. Snídaně s dvěma dospělými syny v jejím bytě na Avenue Rapp. Padala tenkrát Berlínská zeď. Máma už byla hodně nemocná, ale sebrala vůli k tomu, aby se hezky oblékla a chovala se normálně. Pili jsme kávu a jedli croissanty. Nebo jsme spíš jedli a pili já s bratrem a ona zakrývala nechuť k jídlu hovorem. Švitořila o nejrůznějších věcech, o lidech, které jsme znávali, o místech, která jsme navštívili, o událostech, ke kterým tam došlo. Pak se na chvíli odmlčela a potom nám dala pár posledních rad. Stejné rady, jaké nám dávala vždycky. Bylo to pro ni něco jako mateřský rituál. Vykonala ho už nejméně tisíckrát. Vstala s námahou ze židle, přešla k bratru Joeovi, položila mu zezadu ruce na ramena, což patřilo k obvyklé choreografii, předklonila se, políbila ho jako obvykle ze strany na tvář a zeptala se: „O co se nemusíš, Joe, snažit?“

Joe neodpověděl, protože mlčení bylo součástí rituálu. Máma ho poučila: „Nemusíš vyřešit všechny světové problémy. Jenom některé z nich. Ať zbydou i na jiné.“

Znovu ho políbila a pak se dobelhala ke mně, také mě políbila na tvář, jako vždycky mi svýma drobnýma rukama přeměřila šířku ramen a ohmatala mi svaly, stále fascinovaná tím, že se z jejího mrňavého novorozence stal takový obr, a přestože mi už táhlo na třicet, řekla: „Máš sílu jako dva normální kluci dohromady. Jak s ní naložíš?“

Neodpověděl jsem. Mlčení bylo součástí rituálu. Máma odpověděla za mě. Pravila: „Budeš dělat správné věci.“

A já jsem se většinou snažil, čímž jsem si čas od času vysloužil malér a čas od času medaili. Vzdal jsem mámě malý hold tím, že jsem s ní pochoval svou Stříbrnou hvězdu. Měl jsem ji přímo pod nohama, dva metry hluboko v pařížské zemi. Stužka už asi ztrouchnivěla, ale kov bude stále zářivý.

Otevřel jsem oči, ustoupil, pohlédl na Scarangellovou a prohlásil: „Dobře, teď můžeme jít.“

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

V  LETADLE BYLO TEPLO, tak jsem si z ohledu na zraněnou útlocitnost Scarangellové sundal ušpiněnou bundu, složil jsem ji podšívkou navrch a odhodil na prázdné křeslo. Za čtyřicet minut jsme opustili francouzský vzdušný prostor, přetnuli v dvanáctikilometrové výšce napříč Velkou Británii a zahájili dlouhý úsek přes daleký severní Atlantik. Nejkratší letecká vzdálenost. Snědli jsme jídlo, které posádka zakoupila na Le Bourget, a natáhli se na sklopená křesla, každý na jedné straně uličky, blízko u sebe, ale zase ne příliš.

Zeptal jsem se: „Kdo byl ten chlap v obleku?“

Scarangellová objasnila: „Hlava protiteroristického oddělení DGSE.“

„Byl ten vietnamský kluk jeho? Ten s AK-47?“

„Jeho?“

„Další obětní beránek? Pro noviny?“

„Ne, ten kluk existuje. Pořád u podkrovního okna.“

Nic jsem neřekl.

Scarangellová mě vybídla: „Co se děje?“

„Nechcete, abych vám cokoliv řekl.“

„Je to něco, na co by přišel O’Day?“

„Jsem si jistý, že na to už přišel.“

„V tom případě mi můžete vylíčit hluboké pozadí.“

„Co si pamatujete o Sovětech?“

„Spoustu věcí.“

Pravil jsem: „V první řadě byli realističtí, zejména co se týče lidské povahy a kvality vlastních lidí. Měli obrovskou armádu, což znamená, že jejich průměrný voják byl líný, neschopný a bez jakéhokoliv rozeznatelného nadání. Chápali to a věděli, že s tím nemůžou moc udělat. Tak se místo toho snažili vycvičit své vojáky k tomu, aby dokázali používat dostupné moderní zbraně, a vyvíjeli své dostupné moderní zbraně tak, aby odpovídaly omezeným schopnostem vlastních vojáků. Což byl skutečně radikální přístup.“

„Ano.“

„Tak vznikla AK-47. Protože co například udělá voják, který se ocitne pod palbou a propadne panice? Hrábne po pušce, posune volič režimu střelby a stiskne spoušť. Naše zbraně přecházejí z pojistky přes jednotlivé výstřely na automatickou střelbu, což je hezká logická řada, ale Sověti věděli, že by to v devadesáti devíti případech ze sta znamenalo, že jejich voják propadne panice, posune volič až na doraz a vyprázdní tím pádem hned při prvním překotném a nemířeném výstřelu celý zásobník. A bude mít tím pádem hned na začátku přestřelky prázdnou zbraň. Což je k ničemu. Tak přechází volič režimu střelby na AK z pojistky přes automatickou střelbu na jednotlivé výstřely. Což není logická řada, ale rozhodně je praktická. Jednotlivý výstřel je něco jako přehmátnutí a automatická střelba úmyslná volba.“

„Chápu.“

„A věděli, že se té pušce nedostane v poli žádné péče či údržby, tak ji vyrobili tak, aby byla téměř za jakýchkoliv podmínek spolehlivá. Stačí stisknout spoušť a puška vystřelí. Viděli jsme AK-47, které ležely roky zahrabané v zemi, veškeré dřevo měly prožrané hmyzem, ale přesto krásně fungovaly.“

„Chápu.“

„A věděli, že jejich průměrný voják se netrefí dál než na sto metrů. Patrně ani dál nevidí. Tak proč utrácet peníze za přesnost? AK-47 je v první, v druhé a v třetí řadě spolehlivá a ani trochu přesná. Je to zbraň pro boj zblízka. V podstatě krátká zbraň. Dá se s ní střílet přes ulici, podél několika domů nebo z jednoho břehu na druhý.“

„Chcete tím říct, že ten výstřel nemohl padnout z ní?“

„Ani náhodou. I kdybyste dala Kottovi, Carsonovi nebo Datsevovi nejlepší AK-47 na světě, netrefili by se dál než na čtyři sta metrů. Ale ten výstřel, který zabil Chenkina, padl skoro z kilometru a půl. Ze skoro čtyřnásobné vzdálenosti. Nezasáhli by ani správnou budovu. Kromě toho se do té pušky používají mrňavé náboje. Takový by sotva doletěl. Musel by se vystřelit ve třicetistupňovém úhlu nahoru do vzduchu jako při pořádně točeném baseballovém nadhozu. Nahoru a dolů jako balistická raketa. A i kdyby doletěl, měl by tak malou energii, že by se dal odrazit pingpongovou pálkou. Odskočil by od Chenkinovy napomádované hlavy. Což se ale nestalo. Chenkinovi doslova odlétla hlava z ramen.“

„Takže?“

„Nebyl to dvacetiletý vietnamský kluk s AK-47.“

„Tak co tam dělal?“

„Předpokládám, že byl součástí souhrnné transakce. Kott nebo Carson nebo Datsev si najali místní pomoc. Což by v Paříži mohli být klidně Vietnamci. Žije jich tam velké komunita. Nepochybuju, že většina z nich jsou slušní lidé, kteří řídí taxíky a tvrdě pracují, aby to někam dotáhli, ale pár z nich určitě patří k nějakému gangu. Gangsteři postavili deset dvanáct členů na ulici a vytvořili něco jako pohyblivý kordon, aby mohl střelec uniknout. Ten stařík, který mě zastavil, byl bezpochyby jedním z nich. Zafungoval jako překážka. A také poslali na půdu toho kluka, aby posloužil jako zástěrka. Bylo to pro něj něco na způsob zkoušky dospělosti. Nechej se zatknout, zůstaň zticha, buď trpělivý a stane se z tebe muž. Vsadím se, že neměl v pušce zápalník. Aby ho mohli osvobodit na základě technických důkazů.“

Scarangellová chvíli mlčela a pak pravila: „Takže to musel být Datsev, není-liž pravda? Co by měli Kott nebo Carson proti Chenkinovi?“

Prohlásil jsem: „O’Day má na tohle téma určitě spoustu nejrůznějších teorií.“

Ukázalo se však, že sokratovská metoda má svá meze. O’Day, Shoemaker a Niceová prošli spoustu alternativ, ale nepodařilo se jim vyvodit žádnou logickou odpověď. Shromáždili podrobné zprávy z Paříže, Moskvy a Londýna, diagramy, fotografie, videozáznamy a protokoly, znovu a znovu se jimi probírali, nedospěli však k žádnému závěru. Čekali, co jim povím já.

Přistáli jsme na Pope Fieldu, pozdě odpoledne necelý den poté, co jsme odletěli, protože jsme získali šest hodin, které jsme ztratili při letu do Paříže. Scarangellová se chtěla před zahájením konference osprchovat, což znělo rozumně, tak nám dal O’Day třicet minut. Já jsem je strávil také ve sprše. Nejdřív jsem vypral ze své bundy Chenkina, což šlo poměrně dobře, protože bunda byla nepromokavá a svinstvo zůstalo jen na povrchu. Pral jsem tak dlouho, až z bundy tekla jen čistá voda, a pak jsem ji osušil ručníkem. Potom jsem osprchoval sám sebe, použil šampon, mýdlo a pospíšil si s oblékáním natolik, že jsem před zahájením konference stačil zajít do místnosti s občerstvením. Stoly byly skoro prázdné, našel jsem ale alespoň kávu, tak jsem si ji nalil do hrnku a odnesl jsem si ho do prvního patra.

O’Day seděl na svém obvyklém místě a Shoemaker hned vedle něho. Casey Niceová mě přivítala úsměvem a já jsem se posadil. Scarangellová dorazila krátce po mně, zčervenalá teplou vodou, s ještě mokrými vlasy a v další černé sukni a saku.

O’Day prohlásil: „Pojďme nejdřív vyloučit toho Vietnamce.“

Opáčil jsem: „Každý musí jednou něčím začít.“

O’Day se neusmál. Nejspíš proto, že během tohoto prastarého sporu vypadal jenom na osmdesát, řídil některé ze strategií a byl proto pořád poněkud vztahovačný. Rozpačité ticho prolomila Casey Niceová. Pravila: „Domníváme se, že střelec nebo jeho zaměstnavatelé najali místní kriminální živel, aby jim pomohl. Nebo aby získali něco jako povolení operovat na jejich území. Nebo kvůli obojímu.“

„Pravděpodobně,“ souhlasil jsem. „Pokud ovšem ti zaměstnavatelé nejsou právě Vietnamci. Možná je to vládní záležitost. Možná se chystají přepadnout Rusko.“

„To myslíte vážně?“

„Moc ne,“ přiznal jsem. „Máte pravdu. Byla to domácí podpora.“

„V tom případě je pro ně otázkou hrdosti a disciplíny, aby neprozradili nic důležitého. Takže nemáme nic jiného než vlastní výklad velice nejasného a nedokončeného scénáře.“

„Není nedokončený. Alespoň ne z Chenkinova pohledu.“

„Myslíme si, že odcestoval do Paříže, aby nás a Brity přesvědčil, že Datsev nemá s tím střílením nic společného. Souhlasíte?“

Přikývl jsem. „Řekl, že by bylo pod Datsevovu úroveň zúčastnit se konkurzu.“

„A DGSE nás informovala, že Chenkin se mohl přetrhnout, aby dokázal, že by ten výstřel minul. Což by se také stalo. Šel trochu moc dolů a doleva. Moskva tvrdí, že Datsev se vždycky trefil. Trochu moc dolů a doleva je rukopis, který zanechal v Arkansasu Kott. Na těch papírových terčích, co jsme našli.“

Řekl jsem: „Z toho balkonu nestřílel Kott.“

O’Day vzhlédl. „A to víte jak?“

„Ta dáma od DGSE tvrdila, že střelec seděl za květináčem. Kott ale rok trénoval střelbu vleže. Je to jako spánek. Každý má svou přirozenou polohu. A sezení za květináčem není Kottova metoda.“

O’Day přikývl.

Podotkl: „To je užitečná informace.“

Casey Niceová upozornila: „To ale nemohl Chenkin vědět. Mohl jedině tvrdit, že by Datsev nikdy neminul. Takže se nadýmal štěstím, dokud ho nezastřelili. A v tomhle bodě to začíná být zmatečné. V jednu chvíli to nebyl Datsev, a najednou zase byl. Protože Datseva a Chenkina pojila společná minulost, zatímco Kott ani Carson se s Chenkinem podle toho, co víme, vůbec neznali.“

Požádal jsem: „Postavte se.“

Niceová se podivila: „Prosím?“

„Postavte se a zujte si botu.“

„Proč?“

„Prostě to udělejte.“

Niceová uposlechla. Vstala a zeptala se: „Pravou, nebo levou?“

„To je jedno,“ řekl jsem. Také jsem se postavil. Niceová se sklonila a zula si levou botu. Já jsem přešel přes místnost ke dveřím. Jako každé jiné dveře to byl natřený dřevěný obdélník přibližně dva metry na výšku a metr na šířku. Pravil jsem: „Představte si, že je to skleněná stěna. Představte si, že je pěkně odolná. A vy máte jenom jednu příležitost, abyste ji rozbila podpatkem své boty. Musíte dát pořádnou ránu. Ukažte mi, kam byste ji zasadila.“

Niceová se na okamžik zarazila, a pak došla ke dveřím, kulhavě jen v jedné botě. Botu v ruce otočila jako zbraň. Zůstala nejistě stát. Namítla: „Chybí mi informace. Tohle je technologie keramiky. Věda zabývajícími se odolnými materiály.“

„Datsev, Kott a Carson také nejsou vědci. Řiďte se instinktem.“

Viděl jsem, jak si Casey Niceová měří různé body. Pak pozvedla na zkoušku botu a pozměnila postavení, jako by si v hlavě nevědomky přehrávala různé možnosti. Požádal jsem ji: „Povídejte si se mnou, jak se rozhodujete.“

Niceová usoudila: „Nikam moc blízko ke kraji. Okraj by se jenom odštípl, jako když kousnete do velké sušenky.“

„Správně.“

„Také ne přesně do středu. Síla úderu by se rozprostřela stejně na všechny strany a možná by se odrazila od okrajů a vrátila zpátky. Jako když uhodíte do prostředka bubnu.“

„Tak kam?“

„Někam mimo střed ale také ne moc ke kraji. Aby nebyl účinek dopadu symetrický. Aby pomohlo vnitřní pnutí.“

„Předveďte mi to.“

Niceová se ještě jednou podívala, pozvedla botu, rozpřáhla se a uhodila podpatkem do horní levé čtvrtiny, v přesném poměru dveří k neprůstřelné zástěně v Paříži. Kdyby byly dveře zástěna, trefila by se pět set milimetrů od levého okraje a něco přes sedm set milimetrů pod vršek.

Řekl jsem: „Prezidenta měl zabít druhý výstřel. Ne první. První výstřel měl prolomit sklo. To bylo přesně jeho účelem. Proto to nebyla trefa vedle. Byl to zásah přímo do černého.“

Casey Niceová poskočila párkrát u dveří, nazula si botu a pak jsme se všichni zase posadili. Pravil jsem: „Myslím, že Chenkinovi bylo tohle všechno od začátku jasné. DGSE nepřišla na nic jiného, než že to byl nejspíš Datsev. Chenkin přijel do Paříže s nadějí, že to nebyl jeho kluk, ale veškeré důkazy hovořily jinou řečí.“

Shoemaker namítl: „Ten zásah by dokázali všichni tři.“

„Co ale ten další výstřel? Protože myslím, že právě o tohle Chenkinovi šlo. Protože ať už střílel kdokoliv, musel zaměřit o patnáct centimetrů nahoru a doprava, aby toho prezidenta zabil. A opravdu rychle. Což je neskutečně těžké, když střílíte z tisíce dvě stě sedmdesáti tří metrů. Uvědomte si, že ústí by se muselo pohnout jen o několik tisícin centimetru. Ani o víc, ani o míň, a k tomu ke všemu ještě plynule, bez jediného zadrhnutí, a střelec by musel zůstat úplně klidný. Nezbýval by mu čas, aby zkontroloval výsledek, zklidnil se a nadechl. Kdyby to sklo povolilo, byl by ten francouzský prezident v podstatě okamžitě mrtvý. Nebo by alespoň poskakoval jako šílený. Takhle ho pod sebou pohřbila ochranka. Představte si to. Vystřelíte, pohnete o několik tisícin centimetru ústím a opět vystřelíte, to celé mnohem rychleji, než jak vám to vysvětluju. Takový člověk by musel mít nadpřirozené schopnosti. A Datsev je podle Chenkina měl.“

O’Day usoudil: „Dobře, tak jsme se alespoň k něčemu dobrali. Vystřelil Datsev.“

Odpověděl jsem: „Chenkin si tím byl rozhodně jistý. Pozoroval jsem ho. Byl to drsňák, ale měl své slabiny. Otrávilo ho, že musel tak brzy vstávat. Ale na druhou stranu mu to zase tolik nevadilo. Čekal ho příjemný den v Paříži. Kvůli tomu problému si musel lámat hlavu někdo jiný. Nejspíš já. Chenkin mi dokonce zaplatil snídani. Pak ale začaly zapadat kousky do skládačky a Chenkin měl po radosti. Protože pochopil, že ho nečeká až zase tak příjemný den. Protože to byl najednou jeho problém. Věděl, že se bude muset vrátit domů a předat nepříjemnou zprávu. Do toho se mu vůbec nechtělo. Měl ve své duši kousek byrokrata.“

„Ale Datsev ho zastřelil a ušetřil mu trápení.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Datsev ho nezastřelil.“

DVACÁTÁ KAPITOLA

DOPORUČIL JSEM: „Zamyslete se nad tím druhým výstřelem. A nemusíte dát jenom na můj názor. Zavolejte svým pěti nejlepším ostřelovačům. Někomu od Recon námořní pěchoty, někomu od SEALs, Delty nebo komukoliv podobnému. Určitě to dokážete. Máte je všechny uložené v paměti. Určitě pro vás všichni pracují, jako pracoval Datsev pro KGB.“

Shoemaker namítl: „KGB patří už dávno minulosti. Teď je to SVR.“

„Staré víno v nových lahvích.“

„Kam tím míříte?“

„Zeptejte se vašich nejlepších lidí na ten druhý výstřel. Zeptejte se jich na dvojí zmáčknutí spouště, jako při krátké dvojité dávce při patnácticentimetrovém vychýlení a vzdálenosti přes tisíc dvě stě sedmdesát metrů. To všechno s metrem a půl dlouhou puškou, která váží víc než železná tyč.“

„Co by mi řekli?“

„Řekli by, jasně pane, to dokážeme se zavázanýma očima.“

„Tak v čem spočívá problém?“

„Problém spočívá v tom, že vy byste řekli, přestaňte se vytahovat, povězte nám pravdu, a dozvěděli byste se, že takový výstřel je nemožný.“

„Chenkin byl očividně jiného názoru.“

„Měl důvěru ve svou vlastní hypotézu. Datsev je lidská bytost stejně jako vy nebo já. Rozhodně jako já. Nedokázal by se trefit. Nedokázal by to nikdo na světě.“

„Co tím chcete říct?“

„Byli to dva střelci.“

V místnosti se rozhostilo ticho a já jsem té přestávky využil k tomu, abych dopil kávu. Pravil jsem: „Jeden z nich byl buď Datsev, nebo Carson a ten druhý John Kott.“

O’Day zvedl pomalu hlavu, jako stará šedivá želva vylézající z písku, a napomenul mě: „Právě jste nám dost jasně řekl, že tam Kott nebyl.“

„Řekl jsem, že nebyl na balkoně. Byl v jídelně, natažený na konci jídelního stolu. Mířil přes hlavu svého parťáka. Zamyslete se nad tím. Dva ostřelovači. Jeden sedí se zkříženýma nohama za květináčem. Druhý leží na břiše na stole. Mají třicet minut. Zaujali postavení. Pomalu oddechují. Odplouvají. Francouzská okna jsou otevřená. Ostřelovač za květináčem míří na skleněnou zástěnu. V komoře má protipancéřovou střelu. Vybral si úplně stejné místo jako paní Niceová. Čistě instinktivně. Ostřelovač nad ním a za ním má v komoře špičkové náboje Match Grade. Míří na francouzského prezidenta. Nejspíš na jeho spánek. Prezident má možná na sobě neprůstřelnou vestu. Není to moc pravděpodobné, ale proč riskovat neznámý prvek? Hlava je lepší. Takže ji má jasně v teleskopu. Jenom čeká, až se rozbije sklo.“

„To se ale nerozbilo.“

„Tak vzali nohy na ramena a vypařili se. Kott ale zůstal v Paříži. Přál si, aby vyšetřování skončilo v tomhle bodě. Utábořil se a den za dnem pozoroval balkon. Nebo si najal někoho z Francouzů. Každopádně se ale dočkal. Zjevili se tři vyšetřovatelé. Když mě spatřil v teleskopu, musel mít pocit, že vyhrál v loterii. Muselo se mu rozbušit jeho malé srdce. Pak se zklidnil a zmáčkl spoušť.“

„A omylem zabil Chenkina?“

„Ne omylem. Zamířil na hrudník, pěkně do černého a vyhrál by za ten výkon zlatou olympijskou medaili. Byl jsem mrtvý v okamžiku, kdy zmáčkl spoušť. Ale střela letěla skoro čtyři vteřiny. A zvedl se vítr. Pamatuju se, jak jsem to viděl. Zableskl se zášleh na ústí, zatřepetala se vlajka a Chenkin padl mrtvý. Protože závan větru snesl náboj. Jenom o čtyřicet centimetrů ze skoro jedenapůlkilometrové vzdálenosti. Vítr jím trochu pohnul, zprava doleva, z mé hrudi do Chenkinovy hlavy.“

„Na to nemáte důkazy.“

„Ale mám,“ prohlásil jsem. „Kdyby to byl Datsev mířící na Chenkina, umřel by Bennett. Byl by další v řadě. O tom větru se nemůžete přít. Vlajky se roztřepetaly jako šílené a pak zase zplihly. Celé ráno foukaly závany větru. Ověřte si to.“

O’Day chvíli mlčel. Pak řekl: „Kristepane, dva střelci.“ Potom dodal: „Musíme tuhle teorii předat Londýnu a Moskvě. Pokud s ní všichni souhlasíme. Ricku?“

Shoemaker se na okamžik zamyslel a přikývl.

„Souhlasím,“ prohlásil.

„Joan?“

Scarangellová usoudila: „Lepší je myslet si, že jeden jsou ve skutečnosti dva, než že dva jsou ve skutečnosti jeden. Opatrnost není nikdy k zahození.“

O’Day se nezeptal Casey Niceové.

Sdělil jsem: „Odlétám teď do Londýna.“

O’Day se ujistil: „Teď?“

„Nevadí mi ta fotka v jeho ložnici. Dokonce mi ani nevadí, že na mě ten mrňous vystřelil. To je pro policajta riziko povolání. Byl ale neopatrný a minul. Neměl střílet za větrného dne. Zabil nevinného člověka. V tom spočívá rozdíl. To byla chyba. A jak jste řekl, jednou jsem ho chytil. Chytím ho i podruhé.“

„A pak se stane co?“

„Vykloubím mu ruku z ramene a ubiju ho jeho vlastní pravačkou.“

„Nesouhlas,“ zamítl O’Day. „Do Londýna odjedete, až vám to povolím. Tohle je komplikovaná záležitost. Je třeba vykonat přípravy.“

„Nemůžete mi dávat příkazy. Jsem civilista.“

„Pomáháte vlasti. Tak to pojďme udělat pořádně.“

Nic jsem neřekl.

O’Day upozornil: „Chenkin nebyl nevinný člověk. Pracoval pro KGB. Napáchal spoustu škod.“

Nic jsem neřekl.

O’Day dodal: „Vždyť jsem vám to řekl.“

„Co jste mi řekl?“

„Je to jiné, když se venku pohybuje ostřelovač.“

Scarangellová se zeptala: „Budou spolupracovat i v Londýně?“

„Patrně,“ usoudil jsem. „Dá se tam zasáhnout spousta lidí. Zdvojnásobila by se jim šance.“

„Tak kdo je ten druhý? Carson, nebo Datsev?“

„Nejsem jasnovidec.“

„A kdybyste byl?“

„Pak Carson. Chenkin tvrdil, že by Datsev nešel na konkurz. Nepřišlo mi, že by se vytahoval. Přišlo mi, že to myslí upřímně.“

„Počkejte, až zařídíme potřebné,“ požádal O’Day. „Pak můžete do Londýna.“

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

PO KONFERENCI JSEM SEŠEL DOLŮ a vypravil se červenými dveřmi ke svému kontejneru, ale dohnala mě Casey Niceová a navrhla: „Co kdybychom si zašli na večeři?“ Což mi přišlo jako docela dobrý nápad, protože naposledy jsem jedl v Paříži, croque madame, které mi osobně zaplatil Jevgenij Chenkin.

Zeptal jsem se: „Kam?“

„Někam mimo základu,“ pravila Casey. „Mohli bychom si dát třeba něco na grilu.“

„Vy máte auto?“

„Něco na ten způsob.“

„Co to znamená?“

„Uvidíte.“

„Platí,“ přislíbil jsem.

„Měla bych se převléknout,“ usoudila Casey. Měla na sobě opět černý kostým, tmavé punčocháče a kvalitní boty. Vhodné oblečení do Washingtonu nebo Virginie, ale ne do vesnické hospody kousek od Fayetteville.

„Rád počkám,“ přislíbil jsem.

„Dejte mi pět minut.“

Pět minut se protáhlo spíš na deset. To zdržení však stálo za to. Casey zaklepala a já jí otevřel. Vlasy měla svázané do culíku a na sobě arkansaskou verzi oblečení. Stejnou hnědou koženou bundu, pod ní bílé tričko, ale jiné džíny. Stejně barevné, ale víc vykrojené na bocích. A celé odřené, popískované a s umělou patinou. Myslím, že se tomuto stylu říká distressed, i když moc nechápu proč. Džíny na takové postavě jsou všechno jiné než stresující.

Na prstu měla pověšené klíčky a zvedla je, aby mi je ukázala. „Předem se omlouvám,“ řekla.

„Za co?“

„Uvidíte.“

A také jsem uviděl, o dvě stě metrů dál, na oploceném pozemku kousek od silnice vedoucí podél základny. Na pozemku stálo všechno, co se dalo čekat, což byly pick-upy, domácí silné vozy zhruba dvacet let staré, a otlučené mercedesy a BMW zakoupené při službě v Německu. Pátral jsem po nějaké anomálii a spatřil mrňavé mini cooper v barvě levandule a o něco dál moderní žlutý volkswagen brouk, napůl schovaný za starým ohyzdným farmářským vozem. Usoudil jsem, že její bude brouk, když se omlouvala. Možná ho dostala k promoci. Možná má na přístrojové desce ve vázičce sedmikrásku ladící s lakem.

Nebyl to však brouk. Bylo to ono ohyzdné farmářské vozidlo vedle něj. „Co to, proboha, je?“ vyhrkl jsem.

Casey objasnila: „Něco je starý Ford Bronco. Zbytek jsou kovové pláty přivařené na místa, kde odpadly původní části. Hnědá barva je zároveň rez a špína. Bylo mi doporučeno, abych tu špínu nemyla. Slouží jako ochrana proti rzi a drží auto pohromadě.“

„Kde jste ho sehnala?“

„Prodal mi ho jeden voják ve Fort Benningu.“

„Za kolik?“

„Za dvaadvacet dolarů.“

„Neuvěřitelné.“

„Nastupte si. Je otevřené. Nikdy ho nezamykám. Proč bych to také dělala?“

Dveře na straně spolujezdce byly spíš rezavé než špinavé a musel jsem za ně dost zabrat. Se zaskřípěním se otevřely jen natolik, abych se protáhl dovnitř. Casey provedla na opačné straně přesně to samé a nastoupili jsme, jako bychom proti sobě tančili limbo. Sedadla neměla pásy. Vlastně to ani sedadla nebyla. Jen zelené plátno natažené na trubkový rám.

Ale motor po několikerém zakašlání naskočil a rozpředl se, vlhce a těžkopádně. Převodovka byla pomalejší než poštovní služba. Casey zařadila zpátečku a všechny mechanické části nahlásily přítomnost a pustily se do rozhodování, co si počít dál. To rozhodování se dost protáhlo, protože trvalo několik vteřin, než se auto pohnulo dozadu. Casey otočila volantem, což vypadalo jako dřina, pak zařadila jedničku, komise součástek se dala opět do rozhodování, opustila na chvíli jednací síň, vrátila se a po další debatě usoudila, že se pojede. Uplynuly další dlouhé vteřiny a auto se pohnulo dopředu, nejprve pomalu a trhaně, potom nabralo rychlost a zamířilo k výjezdu.

Podotkl jsem: „Měla jste ukrást starý modrý pick-up Johna Kotta. Rozhodně byste si polepšila.“

Casey opáčila: „Tohle auto mě vždycky dopravilo z bodu A do bodu B.“

„Co by se stalo, kdybyste potřebovala z bodu C do bodu D?“

„Je hezký večer. A chůze je zdravá.“

Projeli jsme jednou z mnoha bran základny do skutečného světa, nebo alespoň do světa, který se skutečnému dost podobal, na obyčejnou severokarolínskou dvouproudou silnici lemovanou z obou stran podniky podřízenými výhradně potřebám a finančním možnostem vojáků a vojaček. Míjeli jsme půjčovny peněz, bistra s rychlým občerstvením, videopůjčovny, obchody s použitými vozy, s mobilními telefony bez smlouvy, se smíšeným zbožím, bary nejrůznějších druhů a nejrůznější hospody. Všechny tyhle podniky začaly po dvou kilometrech řídnout a nahradily je prázdné pozemky, borovicový les a pocit obrovské prázdnoty před námi.

Auto stále jelo. Ne moc rychle a za doprovodu pachu spáleného oleje, ale pokračovali jsme v cestě. Zabočili jsme doprava, hlouběji do prázdnoty, očividně někam, kde to Casey Niceová znala. Casey se zeptala: „Vadí vám, že se Kott škodolibě radoval z vašich chyb?“

„Moc ne,“ řekl jsem. „Není to žádné tajemství.“

„Mně by to vadilo.“

„Spíš bych se měl škodolibě radovat já, že se netrefil.“

„Jenom díky závanu větru.“

„Narodil jsem se pod šťastnou hvězdou.“

„A k tomu jste stál na závětrné straně od ostatních.“

„To taky.“

„Úmyslně?“

„Ze zvyku. Což patrně znamená úmyslně.“ Vepředu v lese problesklo mezi stromy světlo a pak se vynořila mýtina. Uprostřed se hrbila rozpadající se budova a kolem ní stály na štěrku a udusané zemi stoly a židle. Bouda měla komín, ze kterého stoupal kouř. Ve vzduchu vonělo pomalu opékané maso.

Casey Niceová se zeptala: „V pořádku?“

Odpověděl jsem: „Přesně místo pro mě.“

Casey se pustila do zpomalování auta, což spočívalo v tom, že dupla prudce na brzdu a pak začala pumpovat jako šílená. Otočila volantem, vjela na mýtinu a zastavila. Vypnula motor a vytáhla klíček. Motor ještě dobrou minutu běžel a pak zakašlal a zmlkl. Vysoukali jsme se ven a vybrali si stůl. Restaurace neměla jméno. A vlastně ani jídelníček. Nabízela různé druhy masa buď s chlebem Wonder, nebo s pečenými fazolemi, tři druhy limonády v plechovce, polystyrenové talíře, plastikové příbory a papírové ubrousky. Nedalo se platit kreditní kartou a obsluhovala servírka, která vypadala na jedenáct. Všechno, jak má být.

Objednali jsme si. Casey žebírka s chlebem a já vepřové s fazolemi a k tomu každý jednu kolu. Na jasné obloze zářily hvězdy. Vzduch byl svěží, ale nebyla zima. Restaurace byla z poloviny plná. Zalovil jsem v kapse a vytáhl lahvičku na léky. Postavil jsem ji na stůl, nálepkou od sebe. Řekl jsem: „Měla byste si ji zase vzít. Polykat žmolky z kapsy musí být dost nepříjemné.“

Casey ji nechala chvíli stát. Pak zajela také rukou do kapsy a vytáhla prášky. Držela je v dlani a já jsem zahlédl, že je jich sedm. Méně než původně. Casey z nich odfoukla nečistotu, popadla lahvičku, otevřela palcem víčko a nasypala je dovnitř.

Zeptal jsem se: „Kdo je Antonio Luna?“

„Můj kamarád. Říkám mu Tony Měsíc.“

„Spolupracovník?“

„Jenom jeden známý.“

„Který měl prázdnou lahvičku právě, když jste jednu potřebovala?“

Casey neodpověděla.

„Nebo který předstírá příznaky a pak vám dává recepty, protože se nemůžete svěřit svému podnikovému lékaři?“

Casey se ohradila: „Co je vám do toho?“

Odpověděl jsem: „Vůbec nic.“

Casey zastrčila lahvičku do kapsy.

Zdůraznila: „Jsem naprosto v pořádku.“

Odtušil jsem: „To je dobré vědět.“

Pak nám přinesli jídlo a já jsem zapomněl na prášky, ať už nabyté řádným způsobem či nepoctivě. Fazole chutnaly jako fazole a kola jako kola, ale maso mě nadchlo. Bezejmenná restaurace na mýtině v severokarolínské pustině mi v tu chvíli připadala jako nejlepší na světě. Casey Niceová vypadala, že je stejného názoru. Okusovala maso ze žebírek, usmívala se a olizovala si rty. Všechno v pořádku, dokud jí nezazvonil telefon.

Casey si otřela prsty, přijala hovor, naslouchala a zavěsila. Oznámila: „Musíme se vrátit. Cosi se právě odehrálo v Londýně.“

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

V  LONDÝNĚ SE ODEHRÁLO TO, že kdosi zemřel. Což by nebylo samo o sobě pozoruhodné. V Londýně žije osm milionů lidí a Velká Británie má hrubou míru úmrtnosti něco přes devět lidí z tisíce ročně, takže denně vydechne naposledy několik stovek Londýňanů. Sklátí je staroba, předávkování, degenerativní onemocnění, nejrůznější druhy rakoviny, bouračky, požáry, úrazy, sebevraždy, infarkty, trombózy a mrtvice. To je všechno normální.

Méně normální je dostat zásah do hlavy z velké útočné pušky.

Dokodrcali jsme prastarým vyspravovaným broncem zpátky do Braggu a zjistili, že v horní místnosti na nás už čekají O’Day, Shoemaker a Scarangellová. Shoemaker nám sdělil fakta. V Londýně působil mocný vůdce albánského gangu jménem Karel Libor, velice bohatý, velice brutální a velice úspěšný. Obchodoval s drogami, ženami a zbraněmi. Jako většina velice bohatých a velice úspěšných gangsterů byl také velice paranoidní. Zaměstnával velkou ochranku a nikam by nešel, aniž by byl jeho cíl prohledán a zajištěn. Nechal se hlídat dokonce i při cestě od dveří svého domu k autu. To ho ale údajně neochránilo před nábojem ráže .50 vystřeleným z devíti set metrů. Hlava pana Libora se rozlétla a potřísnila celý obrněný range rover, do kterého nastupoval.

„Závěry?“ otázal se O’Day.

Shoemaker se opřel o opěradlo, jako by ta otázka nebyla mířena na něj, a Scarangellová pohlédla na Casey Niceovou, která pokrčila rameny a zůstala zticha. Prohlásil jsem: „Kott s Carsonem jsou už v Londýně. Najímají si domácí podporu. Neplatí ale penězi. Pomocníci požadovali tenhle způsob platby. Aby se zbavili konkurence.“

O’Day přikývl. „Konkurence, které by se jim špatně zbavovalo na ulici. V Londýně teď ale stojí spousta výškových budov, které nabízejí spoustu příležitostí pro střelbu na devět set metrů. A devět set metrů je pro Kotta úplné nic. V podstatě je to pro něj střelba z bezprostřední blízkosti.“

„Nebo pro Carsona,“ upozornil jsem.

„Nebo pro Datseva,“ doplnil O’Day. „Carson je pouze váš názor. Musíme počítat se všemi eventualitami.”

„Došlo k něčemu podobnému v Paříži?“

O’Day opět přikývl. „Myslím, že ano. Jenom jsme si to nedali do souvislosti, protože ve hře nebyla puška. Asi týden před nezdařeným atentátem na francouzského prezidenta byl na Montmartru ubodán vůdce alžírského gangu. Velké zvíře. A při pohledu zpátky vidíme, že ti Vietnamci se za to dost dobře odvděčili.“

Casey Niceová se zeptala: „Kdo z toho bude mít užitek v Londýně?“

„Čekám na konečnou zprávu,“ odpověděl O’Day. „Ale nejpravděpodobnější jsou dvě varianty. Na západě Londýna operují Srbové a na východě starý anglický gang. Karel Libor byl podle MI5 trnem v oku oběma stranám.“

Otázal jsem se: „Kde přesně se koná ten summit G8?“

„Na východě Londýna.“

„V tom případě jestli domácí znamená skutečně domácí, spolčili se s těmi starými Brity.“

„Kvůli čemu přesně?“ zeptala se Scarangellová.

Shoemaker objasnil: „Částečně platí cosi jako starodávný poplatek, že smějí operovat na jejich území. Něco jako daň nebo mýtné. Zbytek bude logistika. Potřebují někde bydlet, potřebují nějaký úkryt a pak v samotný den útoku bezpečnostní opatření a stráže, které vytvoří zpovzdálí kordon. Jako jsme to právě viděli v Paříži.“

„Tím je to pro nás těžší.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tím je to pro nás snazší,“ řekl jsem. „Nehledáme už dva chlapy. Hledáme jich zhruba padesát dva. Nenazval bych je domácí podporou. Pro mě jsou něco jako drobečková navigace Breadcrumbs.“

O’Day sdělil: „Jen tak mimochodem, měl jste pravdu s tím Kottovým sousedem. FBI našla většinu z těch deseti tisíc dolarů. Ale ne vzadu ve skříni.“

„Tak kde?“

„V pračce vepředu na dvoře.“

„Chytré,“ vyslovil jsem pochvalu. „Měl jsem se podívat. Kdo mu je dal?“

„To nepřiznal. A metoda waterboarding k vynucení přiznání není v současné době v módě.“

„Má příliš velký strach, než aby se přiznal. To by mohlo být důležité.“

„A Francouzi našli střelu, co zabila Chenkina. Dneska ráno. Hodně zdeformovanou, jak narazila do zdi domu, ale chemická analýza potvrdila, že je to stejný typ jako ten, který jste přivezl z Arkansasu. Patrně ze stejné várky.“

Přikývl jsem. „Čímž vzniká otázka dopravy. Kott neletěl s leteckou společností, jinak byste ho měli v papírech. Nepronesl by pušku ráže .50 a krabici nábojů, aniž by si toho někdo všiml.“

„Dvě možnosti,“ ozval se Shoemaker. „Nákladní loď z Mobile či Galvestonu nebo soukromé letadlo prakticky odkudkoliv. Na soukromých letištích v Evropě skoro neprobíhají bezpečnostní kontroly.“

„Určitě soukromé letadlo,“ usoudil O’Day. „Tihle lidé kolem sebe rozhazují peníze. Deset tisíc pro bezzubého zálesáka v Arkansasu? To je dost přehnané. Ten křupan by se určitě spokojil s pár stovkami. Je jim jedno, kolik utratí. Volí jednoduchá řešení a mají rozpočet, aby je uskutečnili.“

Casey Niceová se zeptala: „Jak se dostali dneska do Londýna?“

Scarangellová navrhla: „Patrně vlakem. Tunelem. V Paříži se dívají na pasy, ale jinak je to rychlá a jednoduchá doprava z jednoho městského centra do druhého.“

„Jak převezli pušky?“

„Možná v pytlích na golfové hole. Nebo v obalu na lyže. Spousta lidí s sebou dneska vozí podivná zavazadla.“

„Odkud věděli, s kým se spojit v Londýně, když hledali místní pomoc?“

„Předpokládám, že si ji zajistili předem. Nejspíš došlo k předběžným jednáním.“

„Ráno budeme vědět víc,“ prohlásil O’Day. „Udělejte si odpočinkový večer a budeme pokračovat zítra po snídani.“

Sešel jsem dolů ze schodů a zamířil k červeným dveřím, ale opět jsem za sebou zaslechl klapání kvalitních bot a šustot tmavého nylonu. Otočil jsem se a zjistil, že za mnou pospíchá Joan Scarangellová. V očích měla zvláštně pronikavý pohled. Prohlásila: „Musíme si promluvit.“

Zeptal jsem se: „O čem?“

„O vás.“

„Proč o mně?“

„Nechci to probírat tady.“

„Tak kde?“

„Ve vašem kontejneru. Skoro všechny ostatní jsou prázdné. Budeme tam na neutrálním území.“

Tak jsme společně došli k mé provizorní ubikaci, vešli jsme a usadili se na svá stará místa, já na pohovku a Scarangellová do křesílka. Pak jsme několikrát poposedli, abychom si viděli do obličeje, a Scarangellová se zeptala: „Užil jste si večeři?“

„Nebyla špatná. A co vy?“

„Strávila jsem ji tím, že jsem se přela s generály O’Dayem a Shoemakerem.“

„O kvalitě jídla?“

„Ne, o vaší roli v Londýně.“

„O co přesně šlo?“

„Londýn nebude stejný jako Paříž. Britové jsou jiní. Vezmou tu záležitost do svých rukou. Přijmou rady a informace, ale nebudou chtít, abychom se vměšovali. Ne na jejich území. A budeme to muset respektovat. Jsou pro nás v mnoha směrech důležití.“

„Takže?“

„Zastávám názor, že byste tam měl jet jako námi jmenovaný poradce.“

„Ale O’Day s tím nesouhlasí, protože bych pak měl svázané ruce.“

Scarangellová přikývla. „Chce vás tam jako soukromou osobu. Kterou jsme nevyslali. Což znamená, že když vás chytí, jak škrtíte staříka na chodníku, nebudeme vám moct ani trochu pomoct.“

„Budu opatrný.“

„Myslím to vážně,“ zdůraznila Scarangellová. „Generál O’Day mluví o věcech, které jsou naprosto ilegální. Už jenom váš samotný pobyt bude naprosto ilegální. Jurisdikci spojenců by se vůbec nelíbilo, že se po jejich teritoriu pohybuje individuum, které nikdo oficiálně nevyslal. Kdybyste něco pokazil, stane se z vás obyčejný kriminálník. Nebo vlastně ještě něco horšího. Naše velvyslanectví se snaží na obyčejné kriminálníky dohlédnout, ale vám by nikdo nepomohl. Vyhnuli by se vám obloukem. Protože bychom jim řekli, aby to udělali.“

„Budu opatrný,“ zopakoval jsem.

Scarangellová pravila: „Přečetla jsem si složku Johna Kotta.“

„A jak se vám líbila?“

„Odvedl jste při výslechu velice dobrou práci.“

„Děkuju.“

„Podal jste mu provaz a on se na něm sám oběsil. Byl arogantní a dohnal jste ho k tomu, že se začal vytahovat.“

Přikývl jsem. „Přesně o to mi šlo.“

Scarangellová mě osočila: „Myslím, že jste stejně hrozný jako on.“

Nic jsem na to neřekl.

Scarangellová dodala: „Teď mi začnete tvrdit, že byste nikdy nikomu nepodřízl hrdlo.“

„Kdybych mohl, rád bych vám to řekl.“

„Poslat vás do Londýna je příliš riskantní, ať už v jakékoliv funkci.“

„Tak mě tam neposílejte.“

„Chcete tím naznačit, že byste se tam stejně vypravil?“

„Svobodná země.“

„Mohla bych vám zabavit ten nový pas.“

„Mám ho v kapse. Tak mi ho pojďte vzít.“

„Mohla bych ho zrušit v počítači. Zatkli by vás na letišti.“

„Jak si přejete,“ opáčil jsem. „Klidně si poslužte. Kott se jednou vrátí domů. Dostanu ho později. Uprostřed stagnace, hroutících se trhů, recese, hladovějících lidí, začínajících válek a rozpadajícího se světa. Nic z toho mě nebude v nejmenším zajímat. Dokážu se o sebe postarat. A nemám moc velkou zásobu cenných papírů.“

Scarangellová nic neřekla.

Upozornil jsem: „Potřebujete nejlepší pomoc, jaké se vám může dostat. Všechno ostatní by byla nedbalost. Myslím, že tahle slova jsem už někde slyšel.“

„A vy jste ta nejlepší pomoc?“

„To se ještě uvidí. Ten úkol někdo splní, nebo nesplní. Ten někdo buď budu já, nebo nebudu. Budoucnost není naše, abychom do ní viděli. Moje pracovní výkony ale bývaly docela slušné a nechápu, jak bych mohl uškodit.“

„Můžete uškodit tím, že vás během prvních pěti minut zatknou. Pak budeme mít na krku nejenom nouzovou situaci týkající se politické bezpečnosti, ale ještě diplomatický konflikt. Nejsem si jistá, jestli vám můžu věřit.“

„Tak pojeďte se mnou,“ navrhl jsem. „Můžete kontrolovat každý můj krok. Budeme se radit, bok po boku. Ne dva metry od sebe.“

Scarangellová přikývla. „To je kompromis, na kterém jsme se dohodli s O’Dayem.“

„Vážně?“

„Nepojedu s vámi ale já. Pojede Casey Niceová. Bez oficiálního pověření. Nemají ji na radaru. Je na to příliš mladá. A právě teď stejně není u CIA. Pracuje pro ministerstvo zahraničí.“

„Pravidla nasazení?“

„Budete dělat přesně, co vám řekne.“

• • •

Poté Scarangellová odešla a zanechala po sobě vůni mýdla a teplé pokožky. Minutu jsem počkal a pak také vyšel ven, zpátky k červeným dveřím. Vyšel jsem nahoru do Shoemakerovy kanceláře a našel ho sedět za psacím stolem. Oznámil jsem: „Scarangellová mi pověděla o vaší debatě při večeři.“

Shoemaker se otázal: „Spokojený?“

„Jo. Skáču radostí.“

„Dívejte se na to z lepší stránky. Budete potřebovat nejaktuálnější informace a zprávy. Budeme je posílat Niceové a ona vám je bude předávat. Bez ní byste tonul v temnotách.“

„Operovala už někdy v zámoří?“

„Ne.“

„Operovala někde jinde?“

„Spíš ne.“

„Považujete to za dobrý nápad?“

„Je to nutný kompromis. Dostanete se díky němu do Londýna. A její pokyny nemusíte poslouchat.“

„Budu na ni ale muset dávat pozor.“

„Ví, kam se přihlásila. A je odolnější, než vypadá.“

„To už jste jednou řekl.“

„A neměl jsem snad pravdu?“

Vzpomněl jsem si na kamaráda Tonyho Měsíce a neodpověděl.

Shoemaker poradil: „Běžte od toho, Reachere, jestli chcete. Nic mi nedlužíte. Ten dluh je dávno promlčený. Tohle byl O’Dayův nápad. Nazval ho psychologickým ponořením do problému. Tvrdil, že nic jiného nebude fungovat.“

„Mýlil se?“

„Běžte od toho, jestli chcete,“ zopakoval Shoemaker. „Na téhle věci pracují stovky lidí. A Britové ji berou vážně. Brali ji vážně i před tím pokusem o atentát. Jedná se o summit G8. Pro každého, kdo se zabývá bezpečností, je to něco jako Superbowl. Takže se starají. Takže vás nebude nikdo postrádat. Jste jeden chlap. Co byste mohl změnit?“

„To je další psychologické ponoření do problému?“

„Jistě, chci, abyste tam jel. Chci tam úplně každého. Stěnu z lidských těl, když to bude nutné. Protože jestli americký střelec promění G8 na G4, ocitneme se jako národ v obrovském maléru.“

„Je tohle hluboké psychologické ponoření do problému? Jsem patriot. Zkoušíte na mě manipulativní metody?“

„Běžte si promluvit s O’Dayem,“ vyzval mě Shoemaker.

Což jsem hned vzápětí udělal. Prošel jsem kolem konferenční místnosti ke kanceláři, která s ní sousedila. O’Day seděl za psacím stolem, ve svém černém saku a ve svém černém svetru. Měl skloněnou hlavu, a když ke mně vzhlédl, udělal to pouze očima, jako by ho bolelo za krkem.

Postěžoval jsem si: „Tohle je nejhorší nápad, o jakém jsem kdy slyšel.“

O’Day upozornil: „Přesto pro vás znamená nejlepší šanci, jak dostat Johna Kotta. Budu paní Niceovou každý den informovat o všech novinkách. Budete mít za sebou sílu celé vlády. A musíte tohle dokončit nyní. Nespal byste, dokud byste nevěděl, že je po něm.“

„Spím velice dobře.“

„Tak si tam jeďte sám. Samozřejmě jsme si přečetli vaši složku. Víme, co znamenají ty stránky na zdi v Kottově ložnici. Naše paní Niceová je stejně stará jako kdysi Dominique Kohlová, které byla uříznuta prsa, protože jste ji poslal zatknout maniaka.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Přesně tohle na těch stránkách stojí.“

„Copak jste pověrčivý? Každému je jednou osmadvacet. Neexistuje tady žádná souvislost. A nebudete ji posílat zatknout maniaka. Protože nedojde k žádným zatčením. Chci, abyste se toho zúčastnil pouze vy, hezky zblízka a osobně, a přinesl mi na důkaz úspěchu jejich uši.“

„Proč já? Do téhle akce jsou zapojené stovky lidí.“

„A kdyby byla jednoduchá, jeden z nich by odvedl dobrou práci. Ale nebude jednoduchá. Tak zní pravda. Může se jim vymknout z ruky. To je to, čeho se obávám. Potřebuju pojistku. Někoho, komu můžu věřit.“

Což byl patrně další psychologický ponor do problému.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

S CASEY NICEOVOU JSEM SE SETKAL následující ráno. Už o všem věděla. Planula nadšením. Vysvětlila postup. Řekla: „V mobilních telefonech máme GPS, takže budou znát každý náš krok. Budu dostávat zprávy v reálném čase, hlasové, textové i e-maily. V paměti máme uložená čísla jeden druhého a pro jistotu i čísla na generály O’Daye a Shoemakera. Všechny telefonáty budou zakódované a nevystopovatelné.“

„Objasnili vám pravidla nasazení?“

„Ano, objasnili.“

„Kdo to udělal?“

„Všichni z nich.“

„Odděleně, nebo společně?“

„Odděleně.“

„Tvrdili všichni to samé?“

„Netvrdili.“

„Tak koho jste se rozhodla poslouchat?“

Casey prohlásila: „Generála O’Daye.“

Shoemaker nás vybavil praktickými předměty. Přidělil nám nabíječky do mobilů, kreditní karty, svazek anglických bankovek, hotelovou rezervaci a letenky na let Deltou z Atlanty na londýnské Heathrow. Objasnil, že soukromý gulfstream nás dopraví do Georgie, ale pak se musíme chovat civilně jako normální občané.

Potom jsme se všichni sešli v konferenční místnosti, protože O’Day pro nás měl dvě nové informace. Za prvé fotografii. Pocházela z bezpečnostní kamery na nádraží Gare du Nord v Paříži. Vytištěný čas prozradil, že vznikla patnáct minut poté, co byl zastřelen Chenkin. Byla trochu rozostřená, ale pořád šlo poznat, co na ní je. Dal se na ní rozeznat průměrně vysoký muž, šlachovitý, samý sval, napůl odvrácený obličejem od kamery a ztracený v davu, prozradily ho však lícní kosti. Byl to John Kott. Měl sklopené oči a pevně sevřené rty. Podle jeho držení těla a výrazu v obličeji se dalo poznat, že se v té tlačenici necítí dobře. Což bylo pochopitelné. Strávil patnáct let v Leavenworthu a pak ještě jeden rok uprostřed arkansaské pustiny. Gare du Nord je jedno z nejrušnějších nádraží na světě. Opravdu velká změna.

O’Day pravil: „Tohle je nádražní hala blízko trati, po které jezdí Eurostar. Vlak do Londýna odjel o deset minut později. Můžeme předpokládat, že do něj nastoupil.“

Casey Niceová se podivila: „Proč s ním není Carson?“

O’Day odpověděl: „Můžeme předpokládat, že cestovali odděleně. Bylo to tak bezpečnější. Nechtěli riskovat, že je oba chytí jen proto, že je ve stejný okamžik postihla stejná smůla.“

Pak otevřel složku a vytáhl několik papírů. Analýzu londýnských gangů od MI5. Řekl: „Jsou si jistí, že jsou to ti zavedení angličtí gangsteři. Patří jim ulice kolem cílové lokality a velice rychle převzali operace Karela Libora. Příliš rychle na to, aby se o jeho smrti dozvěděli konvenčními kanály. Věděli dopředu, že k tomu dojde. Protože si tu smrt objednali.“

Pak přečetl čtyři jména, jméno šéfa a jeho tří věrných zástupců. White, Miller, Thompson a Green, jako jména majitelů právnické firmy. Potom popsal vnitřní kruh dalších třiceti posluhovačů, doplňovaný občas nájemními silami prahnoucími dokázat, že si tu práci zaslouží. Objasnil, že všem dohromady se říká Romford Boys, a to už odjakživa, protože mají základnu v Romfordu, který leží na východním okraji města, severně za řekou a těsně u městského okruhu. Z velké části jsou bílí a z velké části domorodci. Obchodují s drogami, holkami a zbraněmi, a věnují se tudíž stejné činnosti jako dřív Libor. Jako třešinku na dortu mají ještě lichvu a výpalné. Odpuzující historky o brutálních vraždách, strašlivých trestech a sadistickém mučení nezmínil. Během všech těch let se jejich početné a rozličné oběti prostě vypařily a už je nikdy nikdo neviděl.

Casey Niceová si šla zabalit a já jsem se ještě jednou osprchoval, oblékl se a zastrčil si do kapsy zubní kartáček. Sešli jsme se v kabině gulfstreamu. Casey na sobě měla arkansaský model. Řekla: „Generál O’Day mi prozradil, že se vám tahle akce moc nezdá.“

Nic jsem na to neřekl.

Casey doplnila: „Že se vám se mnou nechce pracovat.“

Nic jsem na to neřekl.

Casey řekla: „To, co se stalo Dominique Kohlové, nebyla vaše vina.“

„O’Day vám ukázal složku?“

„Přečetla jsem si ji už předtím na zdi Kottovy ložnice. Nebyla to vaše chyba. Nemohl jste to vědět.“

Nic jsem na to neřekl.

Casey prohlásila: „Nebudu nikoho zatýkat. Budu se držet v pozadí. Tohle se nebude opakovat.“

„S tím souhlasím,“ prohlásil jsem. „Takové věci se stávají spíš výjimečně než pravidelně.“

„Možná bude po všem, ještě než dorazíme. Britové se určitě můžou přetrhnout horlivostí.“

„To určitě.“

„Budeme mít jejich data minutu poté, co je obdrží O’Day. Nic se nám nestane.“

„Teď jste zase skeptická vy.“

„Nejsem si tak úplně jistá tím, co očekávat.“

„Já také ne. Tím si člověk není nikdy jistý. Ani na jedné straně. Což je dobře. Znamená to, že vyhraje ten, komu to nejrychleji myslí. Víc nemusíte udělat.“

„Nemůžeme být oba nejrychlejší.“

„S tím souhlasím,“ zopakoval jsem. „Možná obsadím druhé místo. V tom případě po mně začne někdo střílet z pušky. Tak se radši držte dva metry ode mě.“

„Co když obsadím druhé místo já a někdo začne střílet po mně?“

„To samé. Dvoumetrový odstup. Alespoň budu mít férovou šanci.“

Letiště v Atlantě je tak velké, že jsme museli dojet od kanceláří General Aviation k terminálům pro pasažéry taxíkem. Casey Niceová se přihlásila k letu za pomoci přístroje, který připomínal bankomat, ale já jsem zašel k přepážce, kde jsem předložil svůj nový pas a vysloužil si za něj palubní lístek ze starodávného tvrdého papíru. Místa nám přidělili v luxusní turistické třídě, což mi přišlo trochu jako oxymóron. Casey Niceová objasnila, že tam budeme mít víc místa na nohy, a pak se pustila do vysvětlování dlouhého a složitého algoritmu, jehož pomocí vláda šetří peníze daňových poplatníků. Všichni začnou v obyčejné turistické třídě, pokud neexistuje pádný důvod, aby dostali vyšší. My jsme si vysloužili luxusní turistickou, protože se od nás očekávalo, že začneme hned po přistání pracovat. Proto ten větší prostor na nohy. Kterého nakonec zase tolik nebylo.

Prošli jsme bezpečnostní kontrolou, bez bot, bez kabátů a s prázdnými kapsami, a pak jsme prošli čímsi, co vypadalo jako dlouhé nákupní středisko, do prostoru u odletové brány, kde jsem si dal u vozíku kávu a Casey v baru džus. Měla malý kufr na kolečkách a kabelku blížící se velikostí nákupní tašce. Vypadala daleko víc než já jako normální občan. Posadili jsme se do tence polstrovaných křesílek a čekali. Po čase jsme se dostali do letadla, poté co se zaplnily řady s normálním prostorem na nohy. Naše sedadla byla úplně stejná jako v obyčejné turistické třídě a větší místo na nohy bylo pohodlnější jen pro Casey, ale ne pro mě. Když jsem se opřel zátylkem vší silou do nejhlubšího místa v opěradle, podařilo se mi natáhnout nohy do o něco většího než pravého úhlu, ale ani o kousek dál.

Pilot oznámil, že let bude trvat šest hodin čtyřicet minut.

• • •

O dvě hodiny později jsme byli najezení a napití a obsluha kabiny pustila naplno topení, aby všichni usnuli a nechali ji na pokoji. Zaslechl jsem, jak té metodě mezi sebou říkají rána zabijákem. Mně to ale nevadilo. Už jsem spal v horších polohách. Moje opěrka pod hlavu měla posuvná křidélka, tak jsem si je přitáhl k hlavě, jako nějaký přístroj u lékaře, a zavřel oči.

Casey Niceová řekla: „Ty prášky beru proto, že trpím úzkostnými stavy.“

Otevřel jsem oči.

Zeptal jsem se: „Zabírají?“

„Ano.“

„Kolik vám jich zbylo?“

„Pět.“

„Včera večer v restauraci jste jich měl sedm.“

„Vy jste je spočítal?“

„Ani ne. Jenom jsem si toho všiml. Jsou na předpis. Jsou žluté, malé, měla jste je v kapse a bylo jich sedm.“

„Jeden jsem si vzala včera večer a jeden dneska ráno.“

„Protože jste měla strach?“

„Ano.“

„Z čeho jste měla strach?“

„Bála jsem se, že nezvládnu tu poradu a selžu při téhle misi.“

„Teď už se nebojíte?“

„Ne.“

„Díky té tabletce po ránu?“

„Její účinek už vyprchal. Ale cítím se v pohodě.“

„To je dobře,“ řekl jsem. „Protože tohle je snadná část.“

„Já vím.“

„Nedělá si doktor Tonyho Měsíce starosti, že se jeho stav nelepší?“

„Lidé berou tyhle prášky dlouhé roky. Někdy celý život.“

„Máte to také v plánu?“

„Nevím.“

„Co ve vás ještě vyvolává úzkostné stavy?“

Casey nejdřív neodpověděla. Pak řekla: „Asi že je toho tolik v sázce. Ta sázka je hrozně vysoká. Nesmíme dopustit, aby se to zopakovalo.“

„Co se nemá zopakovat?“

„Jedenácté září.“

„Kolik vám tenkrát vlastně bylo?“

„Byla jsem ve formativním věku.“

„Je to důvod, proč jste se rozhodla pracovat pro CIA?“

„Věděla jsem, že chci být užitečná. Nakonec bylo to rozhodnutí učiněno za mě. Rekrutovali mě na škole.“

„Kam jste chodila?“

„Na Yale.“

Přikývl jsem ve svém lékařském přístroji. Yale je pro CIA něco jako mateřská školka. Podobně jako anglický Cambridge pro MI6. Teroristům by jenom stačilo přečíst si seznam absolventů. Nebo vybombardovat sraz spolužáků. Řekl jsem: „Musíte být chytrá, když jste se dostala na Yale.“

Casey neodpověděla.

Zeptal jsem se: „Pracujete hodně usilovně?“

Casey odvětila: „Dělám, co je v mých silách.“

„Dáváte pozor?“

„Vždycky.“

„A zaplatila jste dvaadvacet dolarů za motorizovanou dopravu.“

„Co to s tím má společného?“

„Znamená to, že jste trochu nekonvenční. Což je čtvrtá ze čtyř potřebných vlastností. A vy je všechny máte. Víc nepotřebujeme. Stačí chytří lidé, kteří usilovně pracují, dávají pozor a myslí laterálně.“

„Takové jsme měli i desátého září.“

„Ne, neměli,“ odmítl jsem. „Opravdu neměli. Podobně jako jsme neměli v roce 1941 pořádnou armádu. Dlouho jsme ji nepotřebovali. Měli jsme zkostnatělé lidi, kteří dělali zastaralé věci. Rychle jsme se ale zlepšili. Stejně jako vy. Už se to znovu nestane.“

„To nemůžete tvrdit.“

„Právě jsem to udělal.“

„Nemůžete to vědět.“

„Nestojí to za braní prášků. Prostě usilovně pracujte, dávejte pozor a nepřestaňte přemýšlet. Tohle všechno zvládnete. A nejenom vy jen tak mimochodem. Existují vás tisíce, stejně dobří, stejně tvrdě pracující a dávající stejný pozor.“

„Přesto můžeme selhat.“

„Uvolněte se,“ poradil jsem. „Alespoň na několik týdnů. Tahle záležitost není jedenácté září. Vím, že Scarangellová straší a sýčkuje, ale co když se mýlí? Našlo by se pár politiků, nad jejichž smrtí by jásala polovina jejich zemí. Kupovali by pivo a vlajky. Mohl by z toho vzniknout ekonomický zázrak.“

„Jsem si jistá, že tahle možnost byla prozkoumána. Ale domnívám se, že názor zástupkyně zástupce Scarangellové je většinový.“

„To jí takhle říkáte?“

„Je to její funkce.“

Zeptal jsem se: „Čeká v hotelu vaše zbraň?“

Casey Niceová se podivila: „V jakém hotelu?“

„V hotelu, kde se ubytujeme. Nebo ji vyzvedneme někde jinde?“

„Nečeká na mě žádná zbraň. Nejsem tady oficiálně. Vláda mě nemůže ozbrojit. Vás také ne.“

„Tak co podnikneme?“

„Standardní postup by byl opatřit si zbraň na místě. Někde si ji ulovit.“

Otočil jsem párkrát hlavou, abych odsunul křidýlka na podpěrce. Řekl jsem: „To by neměl být problém, protože Romford Boys budou nejspíš ostražití, aby ochránili Kotta a Carsona, a dříve či později narazíme na jejich vnější kordon, jako bychom se dotkli okraje pavoučí sítě, a vnější kordon bude se vší pravděpodobností ozbrojený, takže ozbrojení budeme i my, protože vezmeme tomu chlapovi zbraň.“

„Myslím, že to je jedna z možností, kterou si přejí, abychom vzali v úvahu. Kromě toho se generál Shoemaker domnívá, že kontakt s vnějším kordonem je dobrá taktika sama o sobě. Formou fingovaného zájmu o uzavření obchodu, navrhl. Když pronikneme jednou vrstvou, můžeme zjistit, kde se nachází druhá, a dobrat se toho, kde je střed. Jinými slovy Kott s Carsonem.“

„Pokud vám položím otázku, dáte mi upřímnou odpověď?“

„Záleží na druhu té otázky.“

„Kolik dalších neoficiálních osob Spojené státy posílají?“

„Pět.“

„Kolik mají Britové tajných agentů?“

„Naposledy jsem slyšela, že třináct.“

„A co těch ostatních šest zemí?“

„Každá pošle po dvou, až na Rusko, které jich pošle sedm jako my.“

„Kdy dorazí?“

„Patrně před námi. Možná zmeškáme začátek večírku.“

„A jak moc práce mají ti kluci v Romfordu?“

„Práce s čím?“

„S kšeftováním. S dodavateli, velkoobchodníky, maloobchodníky a tak podobně.“

„Nemám tušení.“

„Určitě nesedí nečinně na zadku. Drogy, holky a zbraně se neustále kupují a prodávají. A na scéně se vždycky objeví nějaký nový obličej, který nabízí lepší cenu, ať už na jednom konci řetězce, nebo na druhém. Tak se ti Romford Boys čas od času baví s neznámými lidmi. Jsou na to svým způsobem zvyklí. Takže když se zjeví cizinec převlečený za drsného chlapa nabízejícího vymyšlený obchod, nebudou si kvůli tomu moc lámat hlavu. Nezarazí je možná ani druhý. Ale představte si třicet sedm lidí, kteří mají stejný nápad jako Rick Shoemaker. Po třetím či čtvrtém návštěvníkovi začne kordon střílet na potkání. Tudíž se nepokusíme proniknout do pavoučí sítě. Uděláme to jinak.“

„Jak jinak?“

„To vám vysvětlím později,“ řekl jsem, protože v tu chvíli jsem to nevěděl a ona měla už jen pět prášků.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

SPAL JSEM ASI TŘI HODINY, rovný jako svíčka, s hlavou v lékařském přístroji, a pak se devadesát minut před přistáním rozsvítila světla a začalo se ozývat cinkání a rachocení z kuchyněk. Casey Niceová vypadala jako člověk, který vůbec nespal. Byla pobledlá a horečnatá. Výhody nočního cestování. Zeptala se: „Byl jste už někdy v Londýně?“

„Několikrát,“ odpověděl jsem.

„Co bych měla vědět?“

„Vy jste v Londýně ještě nebyla?“

„Ne pracovně.“

„Tohle není práce. Nezapomínejte, že jsme tady neoficiálně.“

„Přesně tak,“ opáčila Casey. „Přijíždím jako turistka do cizí země, abych porušila stovku zákonů a dohod. To se nesetká s moc velkým pochopením.“

„Scarangellová řekla to samé.“

„Měla pravdu.“

„V tom případě bude největší problém představovat letiště. Musíme počítat s tím, že Britové jsou ve stavu nejvyšší pohotovosti. A i normálně jsou paranoidní. Mají všude kamery a skla průhledná jen jedním směrem. Budou nás pozorovat od okamžiku, kdy vystoupíme z letadla. Doslova od prvního schůdku. Nás a všechny ostatní. Číhají, jestli se někdo nechová nervózně či tajnůstkářsky. Protože tohle je jejich nejlepší šance někoho odchytit. A vůbec bychom si nepomohli, kdyby nás poslali hned zpátky nebo zamkli do výslechové cely. Tak se netvařte nervózně ani tajnůstkářsky. Nemyslete na tu stovku zákonů a dohod. Myslete na něco úplně jiného.“

„Na co například?“

„Co byste v Londýně nejradši podnikla? Představte si třeba nějakou tajnou touhu. Klidně úplně pitomou.“

„A vy ji budete chtít znát?“

„Chci, abyste si představila, že si to přání skutečně splníte. Nebo míříte rovnou za ním. Proto jste tady. Chytíte taxík a okamžitě vyrazíte.“

„Dobře.“

„Až opustíme letiště, bude to mnohem snazší. Až na to, že mají kamery na každém veřejném prostranství. A většinou i na soukromých prostranstvích. Čtvrtina všech bezpečnostních kamer na světě je v Londýně, v jednom jediném městě. Nedá se jim vyhnout. Musíme se s tím smířit. Budeme točit film, ať už chceme či nechceme, a musíme potom rychle zmizet, než si začnou prohlížet pásky.“

„Jestli se nám podaří najít Kotta a Carsona, nebudeme muset rychle zmizet. Dostane se nám pozvání do Buckinghamského paláce.“

„To záleží na tom, co s nimi provedeme, až je najdeme. A jak dobře to uděláme. Britové mají určitě rádi čistou práci stejně jako my, kdyby ale nebyla čistá, okamžitě nás zaprodají. Došlo by na otázky v parlamentu a existují tady nejrůznější nepřátelské noviny, tak by netrvalo ani vteřinu a půl, a vyrazili by na nás s holemi. Tvrdili by, že od začátku chtěli legální zatčení, přednášku o právu nevypovídat a spravedlivý soud. Označili by nás za nelegální zahraniční žoldáky. Za vrahy. Veřejně by nás pranýřovali. A v případě nutnosti by nás obětovali. Takže rychlý únik je nejlepší strategie. Kromě toho jsem po návštěvě Buckinghamského paláce nikdy netoužil.“

„Vy byste se nechtěl setkat s královnou?“

„Ani ne. Je to jenom člověk. Všichni jsme si rovni. Vyjádřila zájem, že by se chtěla setkat s námi?“

„Neuvažujte takhle na letišti. Určitě by vás zatkli. Mysleli by si, že jste přijel, abyste ji vyhodil do vzduchu.“

Rána nad Heathrow bývají, co se týče letecké dopravy, rušná, tak jsme dvacet minut kroužili v dlouhých lenivých smyčkách nad centrem Londýna. Některým pasažérům se nelíbilo, že jsou tak blízko a přesto tak daleko od svého cíle, jiní se dívali spokojeně z okýnek a vychutnávali si pohled na vinoucí se řeku, na obrovské roztahující se a rozpínající se město a na známé budovy rozeseté všude okolo, mrňavé z výšky, ale neuvěřitelně podrobné. Pak pilot přestal kroužit, srovnal letadlo s přistávací dráhou, vysunul podvozek, letadlo začalo pomalu klesat níž a níž, hladce dosedlo a zakončilo let rychlým rolováním.

Vystupování trvalo velice dlouho. Pasažéři vstávali a protahovali se, oživovali spojení se sítí mobilních telefonů, vytahovali zavazadla a pátrali pod sedadly po ztracených předmětech. Do příletové haly jsme tudíž napochodovali jako součást neuspořádané řady jednotlivců, dvojic a trojic, lidí, kteří k sobě nepatřili, ale přesto je v tu chvíli spojovala společná věc. Postupovali jsme stejným směrem, stejnou rychlostí, napůl netrpěliví a napůl unavení. Pasažér přede mnou nepůsobil tajnůstkářsky. Nepodíval jsem se za sebe, abych náhodou nepůsobil tajnůstkářsky já.

Pasová kontrola proběhla po dlouhém čekání v nekonečné frontě hladce. Casey Niceová šla jako první, s úhledně vyplněnými papíry. Přečetl jsem na rtech úředníka otázku, co je důvodem její návštěvy Velké Británie, a na rtech Casey odpověď, že dovolená. Nejdřív použila americký výraz a pak dodala anglický, jako správná bilingvní osoba. Pak jsem přišel na řadu já a dostal stejnou otázku. V mém novém pasu se objevilo první razítko a byl jsem propuštěn, abych se připojil k Niceové čekající na druhé straně. Přes halu, kde se vydávala zavazadla, jsme společně zamířili k celníkům Jejího Veličenstva. I celní kontrolu jsme zvládli bez nejmenších problémů. Britové mohutně investovali do skrytého bezpečnostního systému. Prošli jsme kolem mnoha čtverečních metrů skel průhledných jen jedním směrem a nezahlédli jedinou lidskou bytost.

Potom následoval dav čekající na skutečné normální občany, chladný vzduch deroucí se východovými dveřmi a vysoko umístěné nápisy objasňující další dopravní možnosti. Dalo se odjet vlakem, podzemkou, autobusem nebo taxíkem. Heathrow leží hodně na západě a náš hotel se nacházel hodně na východě, takže taxíkář by si nás zapamatoval jako nejlepší tržbu týdne. Kromě toho nám dal Shoemaker sice slušnou sumu, ale ne nevyčerpatelnou.

Tak jsme zvolili podzemku, hlavně kvůli turistickému zážitku, a také proto, že si myslím, že nálada města se nejlépe pozná v tunelech. Rezonanční akustika zesiluje pocity strachu a napětí nebo naopak podtrhuje jejich nepřítomnost.

Jeli jsme dlouho, usazení na tvrdých lavicích, ve voze, který se hnal tunelem jen o málo širším než samotný vlak, a dvakrát jsme přestoupili. Nezachytil jsem žádnou zvláštní atmosféru. Jen spoustu normálních starostí a strachů pracovního dne, ale nic horšího. Vystoupili jsme na stanici Barking, do slunečního světla pozdního rána. Casey Niceová vypadala jako nebohý sirotek, opuštěná na chodníku před výstupem ze stanice, se svým kufrem na kolečkách, unavená a trochu rozcuchaná. Obávala se, že k našemu hotelu je to ještě pěkně daleko. Dělí nás od něj dlouhá cesta. Rozhlížel jsem se po projíždějících taxících, žádný jsem však nezahlédl. Byli jsme příliš daleko od centra. Casey řekla: „Vážně bychom potřebovali nějaké auto s řidičem.“

Namítl se: „To tady asi neseženeme.“

Pak jsem si však všiml místní verze amerických limuzín s odděleným místem pro řidiče, dvou otlučených sedanů před nabíleným průčelím obchodu, který se podle nápisu jmenoval Barking Minicabs. Došli jsme k němu, ale dovnitř jsem vstoupil sám. Narazil jsem na muže za vysokou přepážkou z překližky. Požádal jsem ho o auto. Dozvěděl jsem se, že to není bez předběžné dohody možné. Auta se musí telefonicky objednat.

Pokusil jsem se vysvětlit, že by bylo možné udělat výjimku, ale muž zůstal neoblomný. Prohlásil: „Auta se musí objednat předem. Mohli bychom přijít o licenci.“

„Copak vypadám jako vládní inspektor? Vypadám jako policajt?“

„Auta se musí telefonicky objednat,“ ukázal muž na velký nápis na stěně, kde stálo to samé, doplněné telefonním číslem obchodu.

„Vážně?“

„Mohli bychom přijít o licenci.“

Začal jsem uvažovat o alternativní metodě, ale pak jsem si vzpomněl, že mám v kapse telefon. Dala mi ho v Paříži Scarangellová. O’Day ho pro onu misi vybavil čipem GPS. Vytáhl jsem telefon z kapsy a vyťukal číslo obchodu. Nejprve se rozhostilo ticho, protože se do práce pustila spousta zaměřovacích služeb a mezinárodních operátorů. Pak se rozezvonil telefon na pultu asi metr od mého lokte. Muž zvedl sluchátko.

Oznámil jsem: „Potřebuju auto.“

Muž odvětil: „Zajisté, pane. Kdy si ho budete přát?“

„Za třicet vteřin.“

„Kde vás máme vyzvednout?“

„Přímo tady.“

„Místo určení?“

Sdělil jsem jméno hotelu.

„Počet pasažérů?“

„Dva.“

Muž přislíbil: „Za minutu u vás bude řidič.“

Což bylo za dvakrát tak dlouho, než jsem požadoval, ale nehodlal jsem se kvůli tomu přít. Jen jsem ukončil hovor a vrátil se ven ke Casey Niceové. Vylíčil jsem jí, jak to probíhalo, a Casey mě napomenula: „Neměl jste na něj tlačit. Bude si vás pamatovat. A majitel takového obchodu nejspíš platí výpalné romfordskému gangu. A prodává jim informace.“

Auto bylo otlučené, špinavé a ne moc prostorné, ale dovezlo nás, kam jsme potřebovali, k levnému hotelu s parkovištěm, uvězněnému v řadě nejrůznějších podniků ve čtvrti, která kdysi dávno bývala odlehlou a vzdálenou vesnicí. Některé skryté kouty ji stále připomínaly. Stály zde staré cihlové domky, ale i nepřiměřeně vznešený starý dům nyní obklopený hustou předměstskou zástavbou. Před dvěma sty lety patrně hrdé a šťastné šlechtické sídlo, ze kterého to byl do města celý den jízdy. Pak ale přišla železnice, panství ztratilo deset akrů polí a hned vzápětí dalších deset, potom přišly autobusy a auta a panství ztratilo ovocný sad a zahradu a nakonec mu nezbylo nic jiného než vydlážděný plácek vepředu, kam se vešla dvě auta, když uměli řidiči parkovat.

Hotel byl účelově postavený, s důrazem na praktičnost. Kdyby vzal člověk jeřáb a postavil na sebe bytové jednotky z Pope Fieldu, dosáhl by stejného výsledku. Přihlásili jsme se k pobytu, obdrželi klíče a Niceová vyjádřila přání, že by si chtěla odnést nahoru zavazadla, a tak jsem se také vydal najít svůj pokoj. Byl velice prostě zařízený, ale měl všechno, co jsem potřeboval. Umyl jsem se, prohrábl si prsty vlasy a sešel zase dolů, kde už na mě čekala Niceová.

Zeptala se: „Tak jak zní plán?“

Odpověděl jsem: „Vyrazíme na obhlídku.“

„Čeho?“

„Toho místa, kde se bude konat summit.“

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Recepční nám zavolal taxík, tentokrát jak se sluší a patří z hotelového telefonu, a auto se dostavilo překvapivě rychle. Niceová dala řidiči adresu a vyrazili jsme na severovýchod, předměstskými ulicemi, které působily zvláštně stlačeně, jako by byly o malinko rušnější, užší a rychlejší, než by si přály být. Minuli jsme tabuli, která nám sdělila, že jsme se ocitli v Romfordu. My jsme ale zahnuli na západ od centra a pak jsme ho ve výšce objeli a dostali se po malé silničce do nečekaně velkého a zeleného parku tvarovaného jako kus pizzy obráceného širším okrajem k nám. Špička končila u hlučného provozu na městském obchvatu. Nebo na dálnici M25, jak mu místní podle ukazatelů říkali.

Uprostřed klínové zelené plochy stál impozantní cihlový dům s arkýři, lomenicemi, komíny, vysokými špičatými střechami a stovkami lesknoucích se oken s tabulkami zalitými do olova. Patrně alžbětinský nebo šikovná napodobenina z viktoriánské doby. Kolem dokola ho obklopoval uhrabaný zlatavý štěrk a za štěrkem se rozkládal zelený trávník, bez příkras a prostě upravený, ale v konečném výsledku ještě luxusnější než trávník u vily Zen v Las Vegas.

Celý trávník ohraničovala vysoká cihlová zeď tvořící obrovský obdélník. Chránila celý dům, levou i pravou stranu, přední část i zadní, ale z velice decentní vzdálenosti. Trávník měl dostatečné rozměry. Bylo to velice chytře vymyšlené. Zeď vznikla bezpochyby později než dům, ale architektonicky s ním ladila a vnitřní zahrada stále působila nesmírně prostorně. Za zdí zůstal úzký pruh zeleně a pak začínal po obou stranách zase Londýn, jako by se chtěl vtlačit dovnitř.

Zeptal jsem se: „Tady se to má konat?“

Casey Niceová potvrdila: „Ano. Ten dům se jmenuje Wallace Court. Po mnohá století tady žila rodina Darbyových. Dům pochází z patnáctého století a ta zeď je viktoriánská. Teď se tady konají konference.“

Přikývl jsem. Další panské sídlo, které bylo před dvěma sty lety hrdé a šťastné. Tohle ale dopadlo lépe. Viktoriánský majitel měl možná předtuchu. Možná investoval do železnice. Tak nechal postavit zeď, aby zadržel okolní svět. A ta zeď fungovala ještě dalších sto let, dokud nebyl postaven dálniční obchvat a už se tady kvůli hluku nedalo žít. Rodina se odstěhovala a z domu se stalo konferenční centrum. Účastníkům konferencí hluk patrně nevadil, protože jim dodával pocitu, že jdou s dobou a jsou dynamičtí.

Usoudil jsem: „Tohle nemůže být typické místo pro konání summitů G8.“

Casey Niceová pravila: „Ne, bylo to kontroverzní rozhodnutí. Normálně se taková setkání odehrávají na venkovských místech více odříznutých od světa. Britové ale trvali na téhle lokalitě. Snad proto, že se nedaleko konaly olympijské hry nebo něco podobného. Řekla bych, že nikdo nepochopil, o co jim šlo.“

Dost dlouho jsme zůstali sedět v taxíku. Není to to samé, když se okolo potuluje ostřelovač. Pak jsme se zhluboka nadechli a vystoupili, abychom se podívali zblízka. Zeď byla skoro tři metry vysoká, silná, zdobená a měla opěrné pilíře. Musela stát jmění. Musela na ni padnout miliarda cihel. Dala by se z nich postavit celá města. Opět jsem si vzpomněl na viktoriánského majitele. Na pana Darbyho z dávných časů. Patrně měl vousy nebo licousy od uší ke koutkům úst. Musel být kolosálně zarputilý. Lepší by bylo sbalit se a koupit si ostrov.

Zeď měla jen jednu bránu. Byla z umělecky tepaného železa natřeného načerno a protkaného tu a tam zlatými listy a nacházela se přímo proti hlavním dveřím domu a dlouhé příjezdové cestě. Což mě potěšilo. Dům nebyl zase až tak smrtonosné místo, jen netypické a kontroverzní. Přiveďte armádu, rozestavte kolem vnějšího obvodu zdi všude pěchotu, plně ozbrojenou, v bojových uniformách a asi tak v desetimetrových odstupech, postavte k jediné bráně silnou bezpečnostní službu a z devadesáti devíti procent jste se postarali o to, že nehrozí žádné konvenční nebezpečí. Zeď by možná prorazil obrněný humvee, ale nic menšího. Tak jsem chápal, proč bylo osm tajných služeb srozuměných. Považovaly to místo za adekvátní.

Až dosud.

Do summitu zbývaly ještě tři týdny, ale začaly už přípravy. To bylo vidět. V dálce vykládali skříňové dodávky. A u brány stál policista. A pozorně nás sledoval. Ne hodný bobík ve špičaté helmě, ale namakaný drsňák v neprůstřelné vestě a se samopalem Heckler a Koch.

„Viděl nás,“ šeptla Casey Niceová.

„To je taky jeho úkol,“ opáčil jsem.

„Nemůžeme teď jenom tak odejít. To by působilo podezřele.“

„Tak si s ním pojďme promluvit.“

Vykročil jsem k němu, v patřičné vzdálenosti jsem se zastavil a nám všem známou řečí těla jsem sdělil: Nezavdej tomu chlapovi se zbraní příčinu, aby si o tobě myslel něco špatného. Nahlas jsem řekl: „Doufali jsme, že budeme smět dovnitř.“

Chlap se zbraní se otázal: „Kdo jste, pane?“

Mluvil místním přízvukem, klidně a slovo pane vyslovil úmyslně neutrální tónem, jako by říkal: Musím to slovo použít, ale moc se mi do toho nechce.

Pravil jsem: „Možná jsem se spletl. Můj průvodce je už hodně starý.“

Policista se zeptal: „Jaký průvodce?“

„Dal mi ho můj otec a ten ho zase dostal od svého. Je to něco jako rodinné dědictví. Stojí v něm, že v jistých dnech v roce se smí dovnitř a návštěvník si může za šestipenci prohlédnout dům a zahrady.“

„Měl byste tu knihu odnést do antikvariátu.“

„Šestipence asi ztratila kvůli inflaci na ceně.“

„Tenhle dům už není třicet let soukromý. A momentálně je stejně zavřený. Tak bych vám byl vděčný, kdybyste okamžitě odešli.“

„Dobře,“ odvětil jsem. Uposlechli jsme a vydali se na ústup. Vrhali jsme při tom dlouhé a zkoumavé pohledy. Doprava, doleva, za sebe, v úrovni očí, nahoru, na stromy, na řadové domky a dvojdomky, na přikrčené hranaté obytné domy, na benzinové pumy, na obchody se smíšeným zbožím, na projíždějící auta a na oblohu. Náš taxík odjel, tak jsme pokračovali pěšky. Casey Niceová se zeptala: „Co dál?“

Vypadala unaveně, tak jsem odvětil: „Teď se vrátíme do hotelu a trochu si zdřímneme.“

Ale nezdřímli jsme si, protože zavolal O’Day a já jsem zalitoval, že se nevěnuji hazardním hrám. Scarangellová se zeptala: Kdo by připadal v úvahu jako ten druhý střelec? Navrhl jsem Carsona, což se ukázalo jako správná odpověď. Protože byl nalezen Datsev. Přesněji řečeno byl zatčen. Ta zpráva přišla právě z Moskvy. Před více než třemi týdny byl v garáži pod nočním klubem ukryt do kufru osobního auta, vyvezen z města na soukromé letiště a dopraven šest a půl tisíc kilometrů na východ, kde zaujal postavení a trpělivě čekal, přesně jak to ostřelovači umí. Když nadešel správný čas, střelil do hlavy chlapa, který podnikal v oblasti zpracování bauxitu. Z tisíce metrů. Obvyklá záležitost ve světě zprivatizovaných přírodních zdrojů, řekl O’Day. Díky jednomu zmáčknutí spouště se stal Datsevův chlebodárce druhým největším hliníkovým magnátem na scéně.

Což bohužel nestačilo. Největší magnát se cítil samozřejmě ohrožený, samozřejmě zavětřil příležitost na upevnění postavení a měl přátele na vysokých místech, všechny koupené a podplacené. Tak došlo k něčemu netypickému. Donucovací orgány se rozhodly postavit se na stranu práva. Napomohlo tomu počasí. Jaro na dálném východě Ruska není stejné jako jaro v Severní Karolíně, Paříži či Londýně. Mrzlo a začalo sněžit. Letadlo nového druhého největšího magnáta nemohlo vzlétnout. Magnát uvízl s celým svým doprovodem v místním hotelu. Včetně Datseva. Výslech typu staré víno v nových lahvích odhalil velice brzy pravdu a Datsev se ocitl ve vazbě. O’Day se domníval, že dostane na vybranou: začneš zase pracovat pro SVR, věrně a bez odmlouvání, nebo půjdeš do vězení. Člověk znalý poměrů v ruských věznicích by se moc dlouho nerozhodoval. O’Day už přeřadil Datsevovu složku z pracovníků na volné noze do zaměstnanců. Nevěděl, co přinese budoucnost, ale byl si naprosto jistý minulostí: Datsev nebyl v Paříži a nemůže být ani v Londýně.

Ukončili jsme hovor. Pořád jsme stáli ve vestibulu hotelu. Casey Niceová si posteskla: „Tím se situace ztížila. Protože Carson je místní a Kott umí také anglicky.“

„Nedala byste si kávu?“ navrhl jsem.

„Ne,“ odmítla Casey.

„Horký čaj?“

„Možná kávu bez kofeinu.“

Tak jsme zase opustili hotel a zamířili k prachobyčejné kavárně šikmo na druhé straně ulice. Rozhodně nepatřila do mezinárodního řetězce. Nedala se srovnat s kavárnami v Seattlu. Byl to tradiční londýnský podnik se studeným neonovým světlem a vlhkými laminátovými stoly. Objednal jsem si kávu, Casey kávu bez kofeinu a já jsem požádal: „Zavřete oči.“

Casey se usmála a odvětila: „S botami na nohách, nebo zutá?“

„Zamyslete se nad tím, co jste viděla, když jsme se vraceli z Wallace Court. Představte si to. Povězte mi, co vám vytane před očima jako první.“

Casey zavřela oči a sdělila: „Obloha.“

„Já bych si ji také představil jako první. Jsou tam samé nízké budovy. Třípodlažní řadové domky, čtyř- až pětipodlažní obytné domy, většinou ale dvoupodlažní dvojdomky, pár z nich s podkrovními okny.“

„A k tomu můžeme připočítat deset tisíc oken v horních patrech v okruhu s poloměrem tisíc dvě stě sedmdesát metrů.“

„Deset tisíc je moc. Nejsme na Manhattanu ani v Hongkongu. Tohle je Romford. Pár tisíc ale určitě. Ale vhodných by bylo jen pár stovek. Co byste udělala, kdybyste byla šéfem ochranky?“

Casey odpověděla: „Obrátila bych se na tajnou službu.“

„A kdybyste byla šéfem tajné služby?“

„Nic bych neměnila. Poradila bych, aby pokračovali v tom, co dělají.“

„Což je co? Viděla jste někdy přijíždět prezidenta?“

„Samozřejmě že viděla. Obrněná limuzína vjede nejdřív do uzavřené ulice a pak do velkého bílého stanu přistaveného k cílové budově. Potom se za ní stan okamžitě zavře. Prezidentovi nikdy nehrozí nebezpečí. V obrněné limuzíně ani stanu se mu nemůže nic stát. Ostřelovač neví přesně, kdy a kde prezident vystoupí z auta. Kvůli tomu stanu to nevidí. Může vystřelit naslepo, ale k čemu by mu to bylo? I když by měl velké štěstí, minul by o půl metru a spletl by se o dvě vteřiny.“

Řekl jsem: „A celé tohle má pokaždé na starosti americká tajná služba. Je to jejich vlastní limuzína a jejich vlastní stan, které dopraví nákladním letadlem vojenského letectva. Bez ohledu na to, že Britové tvrdí, že řídí celou show. Když chcete mít na svém večírku prezidenta Spojených států, musíte poslouchat tajnou službu. Budete mít stan u boku vašeho domu, ať se vám to líbí či nelíbí. A prezident neřekne ostatním, že ho nesmí použít. Neřekne promiňte kluci, ale musíte vchodem pro služebnictvo.“

„Všichni nemají své vlastní obrněné limuzíny.“

„To je dost jedno. Stačí pár mercedesů s tmavými okny. Ve kterém sedí ministerský předseda? Ve kterém spolupracovníci a pomocníci? Je to stejný princip jako ten stan.“

„Tak co tím chcete říct?“

„Kdybych byl Johnem Kottem, vůbec by se mi to nelíbilo. Nelíbilo by se mi to ani, kdybych byl Williamem Carsonem. Měl bych proti sobě předem jasná a nevyhnutelná bezpečnostní opatření, která budou bezpochyby nasazena, nízké budovy, velice plochou trajektorii a jen pár stovek možných palebných postavení. Kdyby dali Britové k dispozici rozpočet na přesčasy, mohli by do každé z těchhle místností postavit policajta.“

„Vy se domníváte, že ten útok není možný?“

„Jak by se dal provést? Limuzína vjede do stanu.“

Casey upozornila: „Zapomínáte na tu fotografii.“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

ZEPTAL JSEM SE CASEY NICEOVÉ na tu fotografii a Casey mi podala podrobné vysvětlení. Řekla, že jako všechno ostatní, co souvisí s politikou a diplomacií, má větší význam, než se zdá. Je to něco víc než obřadní formalita. Má velice silný podtext. Jde o image, o kolegialitu, méně důležitým se dostane příležitosti stát vedle veledůležitých, a to doslova na stejné úrovni. Jde o postavení, hodnotu a novinové zprávy ve vlasti. Jinými slovy jde o vystavení se jak ve skutečném, tak v přeneseném slova smyslu. Důležité je, aby fotografie vznikla pod širým nebem. Politici jsou ve volném prostoru se svými kamarády, povídají si, žertují, usmívají se, uzavírají obchody, báječně si rozumějí, a to na očích celého světa.

Pak Niceová objasnila, že zahradní prostředí není důležité jen kvůli fotografii. Pár politiků se půjde projít po trávníku, ve dvojicích či trojicích. Pokud má Ital problémy s eurem, bude se procházet s Němcem, zabraný do hlubokého rozhovoru. Možná si budou povídat jenom o dětech a o fotbale, ale v Římě to bude mít dobrý ohlas. Na základě stejného principu se nechá vidět náš prezident s ruským, Brit se bude přátelit s Francouzem a Japonec si bude povídat s Kanaďanem. Možné kombinace jsou nekonečné. Kromě toho si jdou všichni v pravidelných intervalech na nervy a někteří z nich stále potajmu kouří, tak jsou nutné přestávky.

Niceová upozornila: „Věřte mi, Kott s Carsonem budou mít viditelné cíle.“

Zeptal jsem se: „Nebylo by řešením, zrušit ten summit?“

Niceová odmítla: „Ne.“

Zamlženým oknem kavárny jsem zahlédl, jak před naším hotelem zastavila černá skříňová dodávka.

Otázal jsem se: „Nemohlo by se to fotografování odehrát uvnitř?“

Casey Niceová odvětila: „Teoreticky ano, ale ne za těchto okolností.“

„Rozumná opatrnost není přijatelná?“

„Ne když by vypadala jako zbabělost.“

„To je praštěné.“

„Taková je politika. Svět musí vidět, že se jejich zástupci věnují své práci. A někteří z nich mají krátce před volbami. Takovéhle představení je důležité.“

Na druhé straně ulice čekala černá dodávka. Nikdo nevystoupil. Nikdo nenastoupil.

Otázal jsem se: „Co kdyby pršelo?“

„Počkají, až přestane,“ dostalo se mi odpovědi.

„Co kdyby nikdy nepřestalo? Jsme v Anglii.“

„Teď neprší. Chcete, abych se podívala na předpověď počasí?“

Zavrtěl jsem hlavou. Řekl jsem: „Doufejme v nejlepší, připravme se na nejhorší. Je už pevně stanovené místo, kde ta fotografie vznikne?“

„Na zadní terase. Jsou tam nízké schody. Menší muži si na ně rádi stoupají.“

„Zadní část domu je obrácená směrem k dálnici. To je lepší, než kdyby zvolili směr do města.“

„Stavby jsou na obou stranách.“

„Použijí neprůstřelné sklo?“

„Bylo by k ničemu,“ pravila Casey. „Tyhle tabule fungují, jenom když stojí jeden řečník u mikrofonu. Neochránily by osm lidí v pohybu.“

Přikývl jsem. Představil jsem si osm lidí v pohybu. Patrně vyjdou dveřmi vedoucími na terasu, všichni na oko překvapení, že musí přerušit vážné oduševnělé jednání jenom proto, aby vyhověli nízkým požadavkům tisku. Panebože, vážně? Proč zrovna teď? Dobře, tak si ale pospěšte, abychom mohli pokračovat v práci. Takže tam bude spousta falešně nesmělých úsměvů a spousta bodrého žertování ze zadní řady. Což se bude všechno odehrávat ve velice sevřené skupince. Vzhledem k požadavkům na kolegialitu, rovnocennost a sdílenou slávu. Ani jeden z nich nebude chtít zůstat oddělený. Neúplná fotografie se sedmičlennou skupinkou a jedinou osamocenou postavou na druhém okraji by nevypadala dobře. Novinové titulky ve vlasti by se psaly úplně samy. Odříznutý od informací, ignorovaný, odsunutý na vedlejší kolej, samotář, nedokáže spolupracovat s ostatními.

Takže se budou držet těsně u sebe, a když usoudí, že noviny už získaly dost bodrosti a kamarádství, vyrovnají se, vypnou prsa a naprosto znehybní.

Všem krásně na očích.

Na druhé straně ulice pořád stála černá dodávka.

Zeptal jsem se: „Jak jste na tom s prášky?“

„Mám jich pořád pět.“

„Takže se vám vede dobře?“

Casey přikývla. „Velice dobře.“

„Protože jste zvládla poradu a naše první kroky jsou uspokojivé?“

„Protože teď znám cestu, po které se ubíráme. Připadá mi, že jsme se dostali k jádru věci. Kott a Carson budou chtít vidět na zadní terasu a možná na trávník vzadu za domem. Čímž odpadá zhruba šedesát procent budov. Víme, kde je najdeme. Alespoň přibližně. Můžeme si to domyslet.“

Na druhé straně ulice pořád stála černá dodávka.

Nadhodil jsem: „Co kdybychom po cestě narazili na překážku?“

„Jakého druhu?“

„Na něco nečekaného. Nevykolejilo by vás to?“

„To by myslím záleželo na situaci.“

„Co by vás nejvíc rozhodilo?“

Casey Niceová se na dlouhou chvíli odmlčela. Upřímně se nad mou otázkou zamyslela. Pak odpověděla: „Budu v pořádku, pokud nás ta překážka nezarazí v rozběhu.“

„Chcete tím říct, že kdyby se vyskytl problém, musíme si s ním co nejrychleji a nejúčinněji poradit?“

„Ano,“ odpověděla Casey. „Pokud je to překážka, musíme ji co nejrychleji zdolat a pokračovat vytyčeným směrem. Nemůžeme si dovolit objížďky. Vidím cíl naší cesty a nechci ho ztratit z očí.“

Černá dodávka tam pořád stála.

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Pojďme se vrátit do hotelu.“

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

DODÁVKA STÁLA U CHODNÍKU předkem od nás, když jsme kráčeli směrem k ní. Byla přibližně stejně velká jako malé SUV a přibližně stejného tvaru, ale vzadu celá z plechu. Pak už měla jen přední sklo, okénko řidiče a okénko spolujezdce. Na černém laku nebyl žádný nápis, pokud jsem správně viděl. A byla velice čistá. Naleštěná a navoskovaná jako zrcadlo. Podobně jako auto SEALs v Seattlu. Čímž vznikla dobrá otázka. Kdo jezdí velkými černými auty a udržuje je vzorně čisté? Nabízely se pouze dvě odpovědi. Společnosti pronajímající limuzíny a policejní síly. A společnosti pronajímající limuzíny nepoužívají skříňové dodávky. Možná ještě malé autobusy, když je také pronajímají, ale cestující mají rádi okýnka.

Až na to, že tohle je Londýn, tak kdo ví? Třeba je na pochodu kulturní revoluce, která s sebou také přináší nový zápal pro čistotu aut. Třeba dorazí za šest měsíců do Ameriky stejně jako beatlemánie. I když všechna ostatní auta, která jsem viděl, byla špinavá.

Casey Niceová se zeptala: „Jsou to policajti?“

Odpověděl jsem: „Myslím, že nám za chvíli sami předvedou, jestli jsou či nejsou.“

Přešli jsme ulici a pokračovali v chůzi směrem k dodávce. Když jsme došli skoro až k ní, otevřela se přední dvířka, oboje najednou, rychle a hladce. Vystoupili dva muži. Ten na chodníku se pomalu otočil, zatímco jeho partner oběhl kapotu. Stejné pohyby, jiná rychlost. Synchronizovaná akce bezpochyby mnohokrát nacvičená.

Oba muži na sobě měli tmavé obleky a černé pláště. Oba byli bílí. Nebo spíš růžoví, abych byl přesný. Ošlehaní, jako by za sebou měli dlouhou drsnou zimu. Oba byli menší než já, ale stejně udělaní. Oba měli velké ruce s vystouplými klouby a na krku se jim napínaly provazce svalů.

Zastoupili nám cestu.

„Můžu nějak pomoct?“ zeptal jsem se jako soused v Arkansasu.

Chlap, který udělal pomalejší otočku, oznámil: „Zastrčím velice pomalu ruku do kapsy a ukážu vám vládní identifikační průkaz. Je vám to jasné?“

Což byl hezký trik. Měli jsme se mu dívat na ruku, pozorovat, jak ji centimetr za centimetrem zasouvá do kapsy, dostává se na dno a zase ji pomalinku vytahuje, zatímco jeho kolega mohl dělat cokoliv. Mohl si sestavit z náhradních dílů zbrusu nový Heckler a Koch.

Kdyby ale potřebovali zbraně, drželi by je v ruce už při výstupu z dodávky.

Odvětil jsem: „Chápu.“

Muž pohlédl na Casey Niceovou a vyzval ji: „Slečno?“

„Pokračujte,“ odsouhlasila Casey.

Muž tedy pokračoval, s původní pomalostí, a vytáhl kožené pouzdro na průkazy. Bylo černé a vypadalo staře a opotřebovaně. Muž ho otevřel, prstem a palcem. Mělo dvě umělohmotná okénka, trochu zažloutlá, když se na ně člověk díval zblízka. Za jedním byl odznak metropolitní police. Plastický, zářivý a velice působivý na jejich zašpičatělých helmách, ale daleko fádnější na papíře. Za druhým okénkem byl identifikační průkaz.

Muž podržel pouzdro ve vzduchu.

Palcem zakrýval fotografii.

Namítl jsem: „Máte palec na fotografii.“

„Promiňte,“ omluvil se muž.

Odsunul palec z fotografie.

Byl na ní opravdu on.

Nad obličejem měl vytištěno Metropolitan Police.

Sdělil: „Potřebujeme vám položit pár otázek.“

„Jakých otázek?“ chtěl jsem vědět.

„Musíte si nastoupit do auta.“

„Kde budete sedět vy?“

Muž se na okamžik zarazil a pak oznámil: „Potřebujeme, abyste si nastoupili dozadu.“

Ohradil jsem se: „Nemám rád tmu.“

„Vepředu je drátěné okno. Budete mít spoustu světla.“

„Dobře,“ přijal jsem.

Což ho trochu překvapilo. Opět se na okamžik zarazil. Pak přikývl, udělal krok dopředu, jeho partner ho následoval a my udělali krok dozadu, pootočili jsme se, sešli z chodníku na ulici, otočili jsme se zpátky a zdvořile jsme čekali, až nám jeden z nich otevře dveře.

Otevřel je ten, který oběhl kapotu. Nejprve otočil klikou, pak otevřel pravou půlku, vyklopil ji, otevřel levou půlku, také ji vyklopil a dveře stály otevřené o víc než devadesát stupňů, takže vzniklo cosi jako nástupní můstek. Úložný prostor byl úplně prázdný, anonymní a stejně čistý jako auto zvenku. Všechno holý kov nalakovaný načerno, navoskovaný a nablýskaný. Podlaha byla rýhovaná. A jak slíbeno, za kabinou pro posádku byla přepážka ze silného drátu, přes celou šířku a přes celou výšku kabiny.

Na vnitřní straně dveří nebyla klika.

Muž, který otevřel dveře, se začal se narovnávat, protože se předtím musel sklonit, a já jsem se odrazil od zakročené nohy, otočil jsem se zprudka v pase a vrazil mu loket do kořene nosu, jako bych se rozpřáhl pálkou, zlehka seshora dolů. Pod mužem se podlomila kolena, hlava mu poskočila dozadu a s kovovým zaduněním se odrazil ode dveří, dál jsem však neviděl, co se s ním stalo, protože v tu chvíli jsem se už stačil otočit proti směru hodinovým ručiček, odhodit z cesty Casey Niceovou a vrazit stejný loket do muže s průkazem, který byl velký a silný, ale očividně žádný bojovník. Možná zpohodlněl, protože dokázal postrašit jenom svým zjevem a pověstí. Poslední skutečné rvačky se patrně zúčastnil před lety. S blížícím se loktem se dá poradit jediným způsobem. Musíte se otočit, vrhnout se dopředu a nechat si zasadit ránu do masa na nadloktí, což je sice vždycky bolestivé a občas znecitlivující, ale zůstanete většinou na nohou. Ale muž to udělal naopak. Zvolil nesprávnou variantu. Ustoupil dozadu, vypjal se a pozvedl bradu v naději, že se té ráně vyhne, což se mu nepodařilo, protože se to nepodařilo snad ještě nikomu. Loket ho zasáhl do krku, dokonale vodorovně jako železná tyč pohybující se rychlostí padesát kilometrů v hodině. Rychlost je důležitá, stejně jako při baseballu nebo vykopávání dveří. A na lidském hrdle je spousta nejrůznějších zranitelných chrupavek a malých kostí. Ucítil jsem, jak jich můj loket značné množství zničil, a otočil jsem se k jeho parťákovi, jestli nepotřebuje trochu dorazit. Nebylo to však nutné. Seděl na zadku opřený o otevřené dveře a z nosu mu crčela krev. Vyřízený na odpočítání do osmi. Tak jsem se obrátil zpátky a zjistil, že chlap, kterého jsem zasáhl do hrdla, leží roztažený na zádech ve strouze. Sípal, dávivě vdechoval a držel se za průdušnici.

Přiklekl jsem k němu a prohledal ho. Žádná pistole. Žádný nůž. Vrátil jsem se k chlápkovi na zadku. Žádná pistole. Žádný nůž. Ne za denního světla. Ne v Londýně.

Do zorného pole mi vevrávorala Casey Niceová. Velice bledá. „Co to, krucinál, vyvádíte?“ vyjekla.

„O tom si popovídáme za chvíli,“ usadil jsem ji. „Jsme na veřejnosti. Musíme je nejdřív naložit.“

Chlap ve strouze sotva dýchal. Popadl jsem ho zepředu za kabát, nadzvedl ho, otočil a položil hlavou a rameny do nákladového prostoru. Pak jsem ho celého zasunul dovnitř. To samé jsem provedl s druhým, pouze s tím rozdílem, že jsem ho popadl zezadu za límec a za pásek, protože hrozně krvácel a nechtěl jsem si umazat ruce a oblečení. Kopl jsem do vzpěr, zavřel za jejich pomoci dveře a překontroloval kliku.

Držela.

Casey Niceová se zeptala: „Proč jste to udělal?“

Odpověděl jsem: „Nechtěl jsem se dostat na objížďku.“

„Prokristapána, vždyť jsou to policajti.“

„Nastupte si dopředu. Musíme se tohohle auta někde zbavit.“

„Jste šílenec.“

Rozhlédl jsem se kolem, zahlédl pár aut a lidí, všichni se ale věnovali svým záležitostem. Nezačal se srocovat velký dav. Nikdo nestál s rukou na ústech, nikdo nezápasil s mobilem. Nikdo si nás nevšímal. Téměř úmyslně. To je všude na světě stejné. Lidé odvrátí pohled.

Upozornil jsem: „Řekla jste mi, že když se vyskytne problém, musíme si s ním co nejrychleji a nejúčinněji poradit.“

Ustoupil jsem na chodník a obešel auto ke dvířkům řidiče. Nastoupil jsem, posunul jsem si sedadlo co nejvíc dozadu, což moc nešlo, protože jsem se zarazil o drátěnou přepážku. Čekalo mě řízení s koleny za ušima, po levé straně, s autem, které nebylo automatika a mělo dieselový motor. Ani na jedno jsem nebyl zvyklý.

Casey Niceová nastoupila vedle mě. Pořád bledá. Klíček trčel stále v zapalování. Nastartoval jsem, sešlápl spojku a zakvedlal řadicí pákou. Přišlo mi, že má spoustu rychlostních stupňů. Přinejmenším sedm, včetně zpátečky. Nechal jsem se řídit instinktem, posunul páku doleva a nahoru a začal hledat páčku, kterou se dává blinkr.

„Měla jsem na mysli jiné problémy než policajty,“ ozvala se Casey Niceová.

„Policajti jsou stejný problém jako každý jiný,“ odpověděl jsem. „Vlastně horší. Můžou nás odvézt v poutech zpátky na letiště. To nemůže nikdo jiný udělat.“

„Což teď udělají. Stoprocentně. Vyhlásí na nás štvanici. Právě jste napadl dva jejich důstojníky. Od téhle chvíle jsme psanci. Všechno jste tisíckrát zhoršil. Ne, milionkrát. Nemáme šanci.“

Dal jsem blinkr a podíval se do zrcátka na dveřích. S poskokem jsem se rozjel, protože nejsem zvyklý používat levou nohu.

Prohodil jsem: „Až na to, že to nejsou policejní důstojníci.“

Přeřadil jsem, jednou, dvakrát, třikrát, stále plynuleji, jak jsem získával cvik, plně soustředěný, abych jel rovně a po správné straně.

Casey namítla: „Ukázal nám odznak.“

„Vsadím se, že si ho vytiskl doma na počítači.“

„Vy se chcete vsadit? Co to má znamenat? Jste ochoten zmlátit sto policajtů pro případ, že by jeden z nich nebyl pravý?“

Opět jsem přeřadil a trochu zrychlil, abych splynul s provozem.

Řekl jsem: „Žádný policajt na světě by nenazval svůj odznak vládním identifikačním průkazem. Policajti nepracují pro vládu. Ne podle jejich názoru. Pracují pro své oddělení. Jeden pro druhého. Pro své bratrstvo po celém světě. Možná by ještě tak přistoupili na to, že pracují pro město. Ale nikdy ne pro vládu. Vládu nenávidí. Vláda je jejich nejhorší nepřítel, na všech úrovních, národní, okresní i místní. Lidé od vlády policajtům nerozumějí a stále víc a víc jím ztěžují život neutuchajícím proudem blbostí. Policajt by tohle slovo nikdy nepoužil.“

„Jsme v cizí zemi.“

„Policajti jsou stejní po celém světě. Vím to, protože jsem býval jedním z nich a setkal jsem se se spoustou jiných. I tady ve Velké Británii. Co se policajtů týče, není to cizí země.“

„Třeba tady takhle říkají průkazům totožnosti.“

„Rozhodně jim neříkají vládní. Kromě toho by proběhlo jinak to zahájení. Skutečný policista by oznámil, že je od policie, zasunul by pomalu ruku do kapsy a ukázal nám průkaz totožnosti. Nebo by nám ukázal odznak. Nebo pověření. Nebo cokoliv jiného. Padlo by ale slovo policie, to je zatraceně jisté, stejně jako je zatraceně jisté, že by nepadlo slovo vláda.“

Casey Niceová minutu mlčela a pak si rozepnula bezpečnostní pás, otočila se, klekla si a podívala se drátěným oknem.

Řekla: „Reachere, jeden z nich nedýchá.“

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

OHLÉDL JSEM SE, ale nemohl jsem odlepit oči od ulice na tak dlouho, abych si byl jistý. Možná dýchal jenom hodně pomalu. Casey Niceová požádala: „Reachere, musíte něco udělat.“

Namítl jsem: „Copak jsem doktor?“

„Musíme najít nemocnici.“

„Nemocnice by okamžitě zavolala policajty.“

„Mohli bychom postavit dodávku ke vchodu a utéct.“

Pokračoval jsem v jízdě, aniž bych měl přesný plán, kam jedu, na každé křižovatce jsem volil nejjednodušší řešení tím, že jsem se držel proudu, na ulicích, které byly nekonečně dlouhé, ale ani trochu rovné. Odhadoval jsem, že jedu v podstatě na sever, pryč od řeky. A Romford je někde napravo. Minuli jsme nejrůznější podniky včetně levných bister s rychlým občerstvením, kebabem, smaženými kuřaty, pizzou, hamburgery, rozmanité pojišťovací kanceláře, obchody prodávající mobilní telefony a obchody s koberci. Ale ani jednu nemocnici. Jestli ten chlap přestal dýchat, zemřel už před minutami.

Zajel jsem na hrbolatý asfaltový obdélník nacpaný mezi konce dvou řad garáží pro jedno auto. Obdélník byl až na jedno rozbité a zrezivělé kolo úplně prázdný. Nikde ani živáčka. Ani stopa po lidské činnosti. Zastavil jsem, po chvíli zápasení s řadicí pákou našel neutrál a otočil se.

A rozhlédl.

A počkal.

Chlap nedýchal.

Druhý na mě zíral. Spodní část obličeje měl jako červenou masku. Horní část byla bledá. Teď byl skutečně bílý. Nos měl úplně rozbitý. Oči doširoka rozevřené. Řekl jsem mu: „Půjdu dozadu a otevřu. Jestli se mě pokusíte jakýmkoliv způsobem naštvat, udělám vám to samé co jemu.“

Chlap neodpověděl.

Pobídl jsem ho: „Je vám to jasné?“

Muž odpověděl: „Ano.“

V koutcích úst mu zabublaly kapičky krve.

Otevřel jsem dvířka, vystoupil a obešel auto. Casey Niceová udělala to samé na své straně. Otočil jsem zadní kliku a otevřel. Chlap, který dýchal, byl nalevo a chlap, který nedýchal, napravo. Strčil jsem dovnitř ruku a ověřil to. Žádná reakce. Tak jsem ho vzal za pravé zápěstí a změřil mu tep.

Žádný jsem nenahmatal.

Natáhl jsem se dovnitř, zapřel se koleny a sáhl mu za krk. Byl pořád teplý. Stáhl jsem mu límec a položil mu prst do prohlubně za čelistí. Pro jistotu jsem ho tam nějakou dobu držel. Rozhlížel jsem se a čekal. Ten chlap měl dvě náušnice. A malé tetování na krku. Vykukovalo mu zpod límce a vypadalo jako list kroutící se ve větru.

Byl mrtvý.

Pravil jsem: „Měli bychom mu prohledat kapsy. Měli bychom je prohledat oběma.“

Ustoupil jsem stranou, abych začal s živým chlapem.

Casey namítla: „To nedokážu.“

„Co nedokážete?“

„Prohledat mrtvého.“

„Proč ne?“

„Naskakuje mi z toho husí kůže.“

„Chcete si to vyměnit?“

„Nemohl byste prohledat oba?“

„Jasně,“ přislíbil jsem. A také jsem to udělal. Živý chlap měl v kapsách podezřele málo předmětů. A to, co tam měl, bylo trochu podezřelé. Když jsem měl prohledané jeho kalhoty, byl jsem si jistý, že není policajt. Za prvé měl u sebe moc peněz. Stovky a stovky britských liber, možná dokonce tisíce, ve velkých umaštěných roličkách. Policisté jsou státní zaměstnanci, což ještě neznamená, že jsou chudáci, ale žijí z platů, rozpočtů a kreditních karet používaných častěji, než by bylo záhodno. K tomu ještě neměl u sebe žádný komunikační přístroj. Vůbec žádný. Nikde. Žádný mobil, žádnou vysílačku. Což by bylo u policisty ve službě nemyslitelné.

Nechal jsem si peníze, podal Niceové jeho pouzdro s průkazem a požádal: „Ověřte ho.“

Pak jsem se pustil do prohledávání mrtvého chlapa a dosáhl naprosto stejného výsledku. Peníze a pouzdro s průkazem. Peníze jsem si nechal a pouzdro jsem podal Niceové. První měla už rozebrané. Přiznala: „Myslím, že jste měl pravdu. Je padělané. Umělá hmota je schválně poškrábaná a ten žlutý nádech je podle mě zvýrazňovač. Průkaz totožnosti je dokument z Wordu a odznak podle mého názoru nekvalitně vytištěná webová stránka.“

Otočil jsem se zpátky a podíval na chlápkovo tetování. Možná to není pokroucený list. Protože proč by chtěl mít velký drsný chlap pokroucený list? Nebo jakýkoliv list? Pokud by to ovšem nebyl zastánce ochrany životního prostředí, což tenhle chlap určitě nebyl.

Možná je to něco jiného.

„Podívejte,“ vyzval jsem Niceovou.

Naklonil jsem se dovnitř, rozvázal mrtvému chlapovi kravatu, vyvlékl ji z límce, rozepnul mu trhnutím první knoflík a rozhalil mu košili tak, že vypadal jako dávný návštěvník diskoték.

Tetování nebyl list. Byla to kudrlinka, cosi jako zakroucený stonek květiny zdobící levý roh tiskacího písmene, kterým začínal dvouslovný nápis vyvedený do oblouku na prsou v místě, kde ženy nosí náhrdelník.

Romford Boys.

„Pro případ, že by se dostali do vězení,“ objasnil jsem. „Aby je ostatní nechali na pokoji.“

Opět jsem zavřel dveře a překontroloval kliku.

Pevně držela.

Casey Niceová nic neřekla.

„Děje se něco?“ otázal jsem se.

„Bylo to příliš velké riziko. Co kdybyste se mýlil? Rozhodl jste se pouze na základě slov.“

„Lidé se dívali jinam. Protože věděli, co je pro ně dobré. Možná jsou na něco takového zvyklí. Tyhle černé dodávky možná znamenají v celém okolí jediné. Možná právě takhle mizí oběti, které se už nikdy neobjeví.“

Casey neodpověděla.

„A byli jenom dva. Kdyby nás pronásledovali jako cizí osoby bez oficiálního pověření, přenechali by ten úkol zvláštnímu oddělení, které musí ospravedlnit svůj obrovský rozpočet a ještě ke všemu miluje drama, tak by na nás poslalo tucet jednotek SWA se slzným plynem. Měli by nad námi přesilu padesát proti jednomu. Ocitli bychom se ve válečné zóně. Už dávno to není jako ve filmu. Taková policie se neprochází v pláštích po městě.“

„Kdy jste to poznal?“

„Měli přijet v sedanu. A měli tvrdit, že jsou od MI5. Od těch se dá čekat cokoliv.“

Nasedli jsme zase dopředu a já jsem se předklonil a prohledal přihrádku na rukavice. Našel jsem tam dva mobilní telefony, předplacené s předplacenými minutami, oba ještě v původním obalu z obchodu, dokonale nevystopovatelné, pokud byly zaplaceny v hotovosti, což určitě byly. Horlivá bezpečnost na všech místech. Romford Boys očividně vyznávali režim a disciplínu. Každá operace má svá rizika. Dokonce i sebrání dvou nic netušících cizinců před levným hotelem. Mohlo se stát cokoliv. Mohli jsme se bránit a přesně v nesprávný okamžik mohl okolo projíždět nepodplacený policista. Proto žádné pistole, žádné nože a žádné telefony, ze kterých se už volalo. Méně argumentů pro státního zástupce, méně záznamů v policejních análech.

Posunul jsem řadicí páku doleva a nahoru a překodrcal přes hrbolatý asfalt zpátky na ulici.

Ujeli jsme kilometr a půl na jih a pak zabočili na východ do Romfordu. Nadávky na adresu jiných poslouchám se stejnou škodolibostí jako všichni ostatní a chtěl jsem najít místo, kde se jich stanu svědkem. Chtěl jsem, aby dodávku našli po dni strachování, chtěl jsem vidět, kdo ji najde, a chtěl jsem to vidět z nějakého pohodlného a bezpečného stanoviště. Tak jsme dali tyto tři požadavky dohromady a jezdili tak dlouho, dokud jsme nenašli místo, které vyhovovalo všem třem. Bylo to popraskané betonové parkoviště za malým supermarketem. Z druhé strany sousedilo se zadní stranou penzionu. Penzion vznikl spojením dvou domů a měl spoustu okem. Casey Niceová se podívala na telefonu do mapy a prohlédla okolí. Výsledek byl uspokojivý. Penzion ležel na hlavní silnici vedoucí ze severu na jih, ze které se dalo zahnout na východ a na západ.

Casey upozornila: „Určitě mají oči všude. Rozhodně je měli v té taxíkářské firmě. Patrně výměnou za slevu na výpalném. Možná velkou slevu. Taxíkář, který nás odvezl do Wallace Court, jim musel okamžitě zavolat.“

„Protože mají Wallace Court na radaru,“ pravil jsem. „Tohle parkoviště nemají. Kromě toho si myslí, že nás dostali. Nezačnou nás znovu hledat, dokud nenajdou dodávku. Takže nám zatím nic nehrozí.“

Opsal jsem ještě jeden okruh a zastavil sto metrů od vjezdu na parkoviště. Řekl jsem Casey Niceové, že se s ní setkám na rohu. Casey mě varovala: „Možná tam mají kamery.“

„Sehnu hlavu,“ přislíbil jsem.

„To nestačí. Jste dost nezaměnitelný.“

„Budeme dávno doma, než si začnou prohlížet pásky.“

Casey neodpověděla. Jen vystoupila a odkráčela. Přesně jsem si pamatoval, čeho jsme se dotkli, a otřel jsem ta místa kravatou mrtvého muže. Vnější kliky, vnitřní kliky, volant, řadicí páku, blinkr, páčku na posunování sedadla, přezku bezpečnostních pásů, otvírání přihrádky na rukavice. Odhodil jsem kravatu, setřásl z ramenou bundu, přetáhl si rukávy přes ruce a projel tímto způsobem poslední úsek k parkovišti a zaparkoval na namátkou vybraném místě u vrat, kterými se nakládalo do supermarketu zboží. Vypnul jsem motor, vytáhl klíček, zamkl dálkovým ovládáním a odešel se skloněnou hlavou a pohledem upřeným do betonu pod nohama.

Niceová čekala na rohu. Prošli jsme společně kolem ještě jednoho bloku a opět zahnuli na mnohem rušnější ulici, než jakými jsme dosud projížděli. Ve čtyřech proudech se po ní valila auta, autobusy i náklaďáky. Našli jsme vchod do penzionu, přesně tam, kde měl být. Vešli jsme dovnitř a ocitli se ve vestibulu, který býval možná před třiceti lety čerstvě vymalovaný a čistý, ale ty časy už dávno pominuly. Požádali jsme o pokoj s okny vedoucími dozadu. Objasnili jsme to tím, že nechceme, aby nás rušil hluk z hlavní ulice. Vysvětlení jsme doplnili tím, že nám letecká společnost ztratila zavazadla a má nám je přivézt. Zaplatil jsem penězi mrtvého muže, obdrželi jsme velký mosazný klíč a vyšli po schodech nahoru.

V pokoji byla zima a byl trochu vlhký, ale měli jsme krásný výhled z velkého okna. Parkoviště pod námi leželo jako na dlani, v úhlu čtyřicet pět stupňů. Dodávka stála zadkem k nám a byla jasně viditelná. Casey Niceová se posadila na postel a já ne moc blízko k oknu na židli u toaletního stolku. Nechtěl jsem, aby každý, kdo se podívá nahoru, zahlédl dva bledé ovály obličejů přitištěné na sklo. Vždycky je lepší číhat dál v temnotě, jako John Kott na jídelním stole v Paříži.

Čekali jsme, jako já už mnohokrát předtím. Čekání patří neoddělitelně k policejní práci, stejně jako k vojenskému životu všeobecně. Dlouhá pomalá období nicnedělání proložená náhlými výbuchy akce. Byl jsem na to dobrý, a jak se ukázalo, Casey Niceová to uměla také dobře. Neusnula, což je základ. Byla uvolněná, nezírala zarputila z okna, ale dívala se tam, kde by zaznamenala pohyb. Jednou zašla do koupelny a já jsem si hned vzpomněl na prášky, neřekl jsem však ani slovo.

Pak přišla otázka, která musela nevyhnutelně přijít. Casey se zeptala: „Trápí vás výčitky kvůli tomu chlapovi?“

Opáčil jsem: „Kvůli jakému chlapovi?“

„Kvůli tomu, co umřel.“

„Myslíte toho, kterého jsem chladnokrevně zabil?“

„Něco na ten způsob.“

„Byl to vážně drsňák.“

„Máte výčitky svědomí?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Vážně?“

„Vy snad ano?“

„Trochu.“

„Nic jste mu neudělala.“

„Přesto.“

„Měl možnost volby,“ pravil jsem. „Mohl trávit život tím, že pomáhá stařenkám přes přechod. Mohl pracovat jako dobrovolník v knihovně. Předpokládám, že tady nějakou mají. Mohl pořádat sbírky pro Afriku nebo pro nějakou jinou zemi, kde zrovna potřebují peníze. Mohl vykonat spoustu dobrých skutků. Neudělal to ale. Rozhodl se, že to neudělá. Rozhodl se, že bude vymáhat peníze a ubližovat lidem. Pak nakonec otevřel nesprávné dveře a to, co se na něj vyvalilo, byl jeho problém, ne můj. Kromě toho byl k ničemu. Bylo na něj škoda dobrého jídla. Byl příliš pitomý, než aby žil.“

„Pitomost není hrdelní zločin. Kromě toho neexistuje v téhle zemi trest smrti.“

„Teď existuje.“

Na to Casey nic neřekla a v pokoji se rozhostilo ticho. Odpolední světlo zesláblo a na parkovišti pod námi se rozsvítila lampa. Byla na vysokém sloupu a vydávala žluté nejasné světlo, které dopadalo na většinu dodávky. Přijela další auta, zaparkovala a zase odjela. Každý z řidičů se podíval na dodávku a pak odvrátil pohled. Nejdřív jsem si myslel, že všichni vědí, komu patří, a proto je znervózňuje. Pak mi došlo, že k tomu musí mít jiný důvod.

Řekl jsem: „Ten živý chlap tluče na dveře a křičí.“

Což byla moje chyba. Měl jsem mu říct, aby to nedělal. Nebo se postarat o to, aby to nedělal. Pokazí tím můj časový plán. Nebudou si dělat starosti celý den. Patrně jen několik hodin. I když zpočátku to vypadalo, že obyvatelstvo Romfordu nemá nejmenší chuť hrát si na milosrdné samaritány. Ten bušící chlap jim byl úplně ukradený. Každý jen odvrátil pohled a opustil co nejrychleji parkoviště. Další důkaz, že tyrani nevzbuzují ani lásku, ani loajalitu.

Casey Niceová oznámila: „Mám hlad.“

„Někde poblíž budou určitě prodávat jídlo,“ usoudil jsem. „Kebab, smažená kuřata, pizzu, hamburgery, na co si vzpomenete. Podle toho, co jsme viděli, je tahle čtvrť největší království rychlého občerstvení na světě.“

„Nedáme si něco?“

„Najez se, když můžeš. Tak zní zlaté pravidlo.“

„Máte hlad?“

„Trochu.“

„Co byste si dal?“

„Pizzu,“ odpověděl jsem. „Jenom se sýrem. Tím se sníží šance, že budou v přísadách krysy a holubi. Nebo kočky a psi.“

„Něco k pití?“

„Cokoliv, co pochází z továrny a je v zapečetěné nádobě.“

„Nestane se mi něco?“

„Záleží na tom, co si objednáte.“

„Mám na mysli, když vyjdu na ulici.“

„Máte strach, že budete přepadena?“

„Mám strach, aby mě nevystopovali Romford Boys.“

„Nehledají nás. Myslí si, že nás dostali.“

„Je rozdíl v tom, jestli nás cíleně hledají, nebo jestli na nás náhodou nenarazí.“

„Kdybyste měla sedm slov, jak byste se popsala?“

„Myslíte zevnějšek, nebo povahu?“

„Představte, že jste řidič taxíku, který nás prodal.“

„Nejsem si jistá.“

„Žena, průměrně vysoká, koňský ohon, hnědá kožená bunda. Tohle řekl. Výšku změnit nemůžete, ale můžete si rozpustit vlasy a sundat bundu. Pak budete mladá žena v džínách a tričku. Takových je tady stovka tisíc. Nic se vám nemůže stát.“

Casey tedy sáhla dozadu, vytáhla jakousi gumičku, zatřásla hlavou a rozpustila si vlasy. Sesunula bundu z jednoho ramene, pak z druhého, stáhla si ji přes paže, položila ji na postel a otočila se ke mně.

Vypadala jako Dominique Kohlová? Ano i ne. V podstatě ne, protože byla spíš skandinávský typ, zatímco Kohlová v sobě měla středomořské geny. Kohlová měla tmavší pleť, tmavší vlasy a tmavší oči. Během týdnů, kdy jsme spolu pracovali, bylo výjimečně horko, dokonce i na Washington v létě, a Kohlová se ještě víc opálila a její pokožka dostala zaprášený nádech. Většinu času chodila v šortkách a tričku. A právě to tričko měla společné s Niceovou. Kohlová nosila olivově zelené a Niceová bílé, ale pod těmi tenounkými látkami se skrývaly mladé, zdravé ženy ve vrcholné kondici, štíhlé, pružné, jakoby elastické, ladné a graciézní, a tím si byly naprosto podobné. Alespoň navenek. Duševně se lišily. Niceová byla spíš bázlivá, zatímco Kohlová byla statečná, naprosto přesvědčená o svých schopnostech, nápadně sebevědomá, naprosto připravená dobýt svět.

Nezachránil jsem ji.

Poradil jsem: „Dávejte na sebe pozor.“

Niceová přislíbila: „Do deseti minut jsem zpátky.“

Vyšla z pokoje a já jsem naslouchal, jak v chodbě slábne zvuk jejích kroků. Na okamžik jsem se přestal dívat z okna a strčil ruku do kapsy její bundy. Vytáhl jsem oranžovou umělohmotnou lahvičku.

Zbyly jí tři prášky.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

SEDĚL JSEM SÁM, pozoroval parkoviště malého supermarketu a sledoval, jak se opakuje stále to samé a samé. Řidiči zaparkovali, vystoupili, pohlédli na černou dodávku, polekali se a znejistěli, pak odvrátili pohled a odspěchali do obchodu. Za pár minut zase vyšli a odjeli, co nejrychleji mohli.

Uplynulo deset minut a Casey Niceová se ještě nevrátila.

Obloha za lampou na sloupu úplně ztmavla, začala padat drobná večerní mlha a černá dodávka se potáhla tenkou vrstvou rosy. Dodávka se čas od času rozhoupala a rozskákala. Živý chlap uvnitř musel propadat zoufalství. Možná se mu chtělo na záchod.

Uplynulo patnáct minut a Casey Niceová se ještě nevrátila.

Pak konečně jeden řidič zaparkoval, vystoupil, pohlédl na černou dodávku a neodešel. Byl to mladý muž, zhruba dvacetiletý, s napomádovanými vlasy zastřiženými rovně kolem hlavy. Udělal opatrný krok směrem k dodávce, napřímil hlavu a zaposlouchal se. Udělal další krok, nakoukl z boku okénkem řidiče a pak natáhl krk a podíval se zepředu čelním sklem.

Vytáhl z kapsy mobilní telefon. Možná námezdní síla dychtivá dokázat svou hodnotu. Opět se zaposlouchal, patrně si nechal od živého chlapa nadiktovat číslo a vytočil ho.

Za zády mi zarachotil klíč v zámku a do pokoje vešla Casey Niceová. Na natažených prstech držela dvě krabice s pizzou a v druhé ruce tenkou igelitovou tašku s orosenými plechovkami se sodovkou.

„Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Zatím ano.“

Kývl jsem směrem k oknu. „Nějaký kluk právě zavolal.“

Casey odložila naši večeři na toaletní stolek a podívala se. Mladík hovořil do telefonu. Sklonil se a přečetl poznávací značku dodávky. Pak odtáhl telefon od úst, křikl škvírou mezi dvířky řidiče a sloupkem otázku, přitiskl na škvíru ucho a vyslechl si odpověď. Patrně jméno živého muže, které mladík zopakoval do telefonu.

Casey Niceová se zeptala: „Proč nerozbije okno nebo nevypáčí dveře?“

„Vy si myslíte, že ví, jak se to dělá?“

„Určitě. Podle toho, jak vypadá. Ne že bych se ovšem měla řídit stereotypy.“

„Řekl bych, že chlap, se kterým mluví, ho nabádá, aby to nedělal. Tohle je drsný svět. A ten chlap uvnitř není vítězný hrdina. Nesplnil zadaný úkol. Nemá cenu ničit kvůli němu auto. Někdo přiveze náhradní klíč.“

„Za jak dlouho?“

„Za pět minut,“ odhadl jsem. „Možná za deset. Rozhodně dost rychle. Ten chlap je jim ukradený, budou chtít ale slyšet, k čemu došlo.“

Vstal jsem ze židle a otevřel krabici s pizzou. Pouze sýr, světlé těsto s tmavšími bublinkami, jak se peklo v peci, a menší než obrovská kola, která se prodávají v Americe. Pravil jsem: „Děkuju za večeři,“ jak mě naučila maminka.

Casey odpověděla: „Není zač,“ a vzala si svou pizzu a oba jsme snědli jeden kus. V plechovkách nebyla sodovka, ale ledová kola. Mladík dole na parkovišti přestal telefonovat, popocházel a čekal. Bezpochyby na gratulace. Rozhodně námezdní síla, která si připsala plusové body.

Casey Niceové zacinkal telefon, jako malý zvoneček.

„Došla mi zpráva,“ objasnila. Podívala se na displej. „Od generála O’Daye. Chce vědět, proč trčíme na jednom místě.“

Poradil jsem: „Povězte mu, že odpočíváme.“

„Ví, že nejsme v našem hotelu. Díky GPS.“

„Řekněte mu, že jsme v kině. Nebo v divadle. Nebo v muzeu. Povězte mu, že si rozšiřujeme kulturní obzory. Nebo jsme na manikúře. Povězte mu, že jsme se vypravili do lázní.“

„Ví, že to není pravda. Určitě se podíval do Google Maps. Asi do map ulic. Ví, kde jsme.“

„Tak proč se ptá?“

„Chce vědět, proč nejsme v pohybu.“

„Řekněte mu, aby se uklidnil. Mikrořízení z pěti tisíc kilometrů je nanic.“

„To nemůžu. Poskytuje nám nejčerstvější informace a já mám poskytovat nejčerstvější informace jemu. Naše spolupráce musí fungovat oboustranně.“

Pohlédl jsem na scénu pod námi. Žádná změna. Nehybná dodávka. Čekající kluk. Pravil jsem: „Dobře, tak mu povězte, že se řídíme Shoemakerovým návrhem. Snažíme se kontaktovat vnější kordon.“

„Budu mu muset bohužel říct jak. Přiznat, že jsme nenavrhli fiktivní obchod.“

„Tak mu to povězte. Nebude mu to vadit.“

„Možná bude. Dělají si kvůli vám starosti.“

„Dělá si je Scarangellová. Možná i Shoemaker. Ale O’Daye to nerozhodí.“

„Jste si jistý?“

„Zkuste to. Vyličte mu, co se přesně stalo.“

Casey začala jezdit prstem po displeji, ťukat bleskurychle palci, a já jsem se podíval z okna, co je nového. Moc toho nebylo. Lampa, lehký opar, dodávka, kluk. Odvrátil jsem pohled a zjistil, že Casey dokončila psaní, odložila telefon na postel a vzala si druhý kus pizzy. Já jsem žvýkal sýr, upíjel kolu a čekal. Kluk pod námi pozoroval ulici a každých pár minut se vrátil k dodávce, opřel se o ni rukou a křikl cosi do škvíry. Patrně něco povzbudivého. Ano, zavolal jsem, řekli, že přijedou, musí tady být každou chvíli.

Casey opět zacinkal telefon. Odpověď od O’Daye. Casey si ji dvakrát přečetla a pověděla mi: „Posílá vám upřímné gratulace a máte takhle pokračovat dál.“

Přikývl jsem. „Lidský život pro něj nemá vůbec žádnou cenu. Záleží mu jedině na výsledku.“

Casey neodpověděla.

Vyzval jsem ji: „Požádejte ho o informace od MI5 o tom romfordském gangu. Fotografie, biografie, policejní záznamy, všechno, co má. Musíme přesně vědět, s kým máme tu čest.“

Casey se opět pustila do psaní zprávy. Kluk pod námi hovořil škvírou. Podle řeči jeho těla se dalo poznat, že uklidňuje. Kroutil se, klepal rukou do vzduchu a díval se s nadějí k ulici. Přijedou, slibuju.

A pak přijeli.

Na parkoviště vjela dvě auta, obě černá, obě s tmavými okny, první čtyřdveřový jaguár a druhé velké dvoudveřové kupé, dlouhé, nízké a impozantní. Bentley, usoudil jsem. Přijela rychle a zprudka zastavila uprostřed parkoviště. Všechny čtvery dveře jaguáru se rozletěly a vyskočili čtyři muži, všichni běloši, všichni v tmavých oblecích. Vytvořili cosi jako hradbu, obličeji dovnitř, vztyčené hlavy, ruce volně spuštěné podél těla. Kluk s napomádovanými vlasy se stáhl do pozadí. Vystoupil řidič bentleye. Další chlap v tmavém obleku, stejně jako první čtyři. Překontroloval pohledem okolí a pak opsal široký půlkruh ke dveřím spolujezdce a jako správný šofér je otevřel.

A vystoupil obr.

Nejprve se objevila sehnutá hlava a sehnutá záda, pak se s pokrčenými koleny vysoukal celý člověk a začal se narovnávat. Kus po kuse jako nějaký stroj, jako dětská hračka, která se z nízké sklápěčky krok za krokem rozloží do akčního hrdiny. Ten člověk byl obrovský. Paže měl delší než většina lidí nohy, ruce větší než lopaty, trup velikosti barelu na naftu a byl nacpaný do trubkovitého saka na tři knoflíky, které by průměrnému člověku sahalo po kotníky. Nohy měl velké jako říční bagr, krk třicet centimetrů široký, ramena metr na šířku a hlavu větší než míč na košíkovou. Z hlavy mu trčely obrovské uši, měl převislá obočí, výrazné lícní kosti, hluboko zapadlá očka a ustupující opičí bradu. Připomínal voskovou figurínu neandertálce v přírodopisném muzeu, až na to, že nebyl snědý, ale bílý s nazrzlými vlasy a dvakrát větší než pradávný hominid. Musel měřit dost přes dva metry a mít takových sto čtyřicet kilo. Možná byl ještě těžší. Pohyboval se s téměř strašidelnou uvolněností, dělal metr a půl dlouhé kroky, kroutil při tom rameny a klátil rukama.

„Ježíš,“ vydechla Casey Niceová.

„To bych neřekl,“ podotkl jsem. „Chybí mu vousy a sandály.“

Obr přistoupil k zadku dodávky, dvěma kroky, zatímco normální člověk by potřeboval čtyři, ukázal na ni rukou gestem připomínajícím velkou bílou labuť zvedající se k odletu a jeho šofér sáhl do kapsy a vytáhl klíč. Obr ustoupil o metr a půl od dodávky a šofér zastrčil klíč do zámku, odemkl a otevřel dveře, nejprve pravou půlku a pak levou. Čtyři chlapi z jaguáru změnili postavení, přisunuli se blíž a vytvořili těsný půlkruh, jako diváci sledující pouliční rvačku.

Všichni čekali.

Živý chlap vylezl ven, nohama napřed po břiše, pomalu, rozlámaně a v bolestech. Opřel se o bok dodávky, narovnal se a otočil, aby snědl, co si nadrobil. Krev na jeho bradě a břiše vypadala v zamženém světle lampy černá. Jinak byl celý žlutý. Obr udělal opět krok dopředu a podíval se za něj do tmavého vnitřku dodávky. V tu chvíli jsem mu neviděl do obličeje, ale jak to vypadalo, položil krátkou otázku. Patrně: Co se stalo?

Živý muž pořádně neodpověděl. Jen zavrtěl hlavou, vydechl a pozvedl ruce, dlaněmi nahoru, jako by krčil bezmocně rameny. Obr zopakoval otázku. Živý chlap tentokrát odpověděl. Jen cosi zamumlal a při tom téměř nepohnul zakrvácenými ústy. Dokázal ze sebe vypravit jen několik slabik, které patrně znamenaly zaútočil na nás nebo zaútočili na nás nebo podařilo se jim utéct nebo nedostali jsme je.

Obr zpracoval informaci, sklonil o kousek obrovskou hlavu a zase ji narovnal, jako by fyzicky polykal špatnou zprávu. Minutu mlčel. Pak se opět rozhovořil. I na dálku se dalo podle řeči jeho těla poznat, že s přehnanou laskavostí, což znamenalo, že se posmívá, protože víc podstatných informací už nemohl získat. Byli jste dva, není-liž pravda? A oni také dva? Jeden z nich holka? To tě uhodila ona? A tak dále a tak dále, sarkasticky, ponižujícím způsobem. Z mého úhlu pohledu jsem viděl živému muži do obličeje. Tvářil se čím dál tím víc nešťastně. A pak se mu v obličeji objevilo poznání. A hrůza. Jako by věděl, co přijde.

A pak to přišlo.

Obr se pohyboval s překvapivou mrštností. Sbalil pravou ruku do pěsti velikosti bowlingové koule, trhl sebou v pase a ramenou a zarazil pěst živému muži přímo do zraněného obličeje. Muž odlétl po zádech na levé dveře dodávky, odrazil se a dopadl tváří napřed na beton.

„Roztomilé,“ podotkl jsem. „Ve West Pointu se učí poněkud jiné vůdcovské schopnosti.“

Muž ležel zcela nehybně. Kluk s napomádovanými vlasy na něj zíral s pusou dokořán. Casey také zírala, s otevřenými ústy. Pak jí zacinkal telefon. Další textová zpráva. Casey odtrhla pohled od okna. Sdělila: „Generál O’Day posílá údaje od MI5. Měly by dorazit za minutu.“ Přejela prstem po displeji a čekala.

Obr pod námi stál vteřinu bez hnutí a pak trhl svou obrovitou hlavou směrem k bentleyi a jeho šofér vyrazil k autu a otevřel dvířka. Obr dokráčel k autu, narovnal se a začal se skládat. Z akčního hrdiny se zase stala sklápěčka. Pokrčil kolena, ohnul se v pase, přitáhl lokty, nahrbil se v ramenou, přitiskl bradu na prsa a zadkem napřed se zasunul na své sedadlo. Šofér za ním zavřel dvířka, oběhl kapotu a nastoupil. Bentley zacouval, otočil se a odjel.

Dva muži nasedli zpátky do jaguáru a dva obrátili teď již mrtvého muže, popadli ho v podpaží a za kolena, zvedli z betonu a hodili dozadu do dodávky. Zavřeli za ním dveře, zajistili kliku, zamkli a vytáhli klíč. Jeden z nich vyčaroval slušně velkou růžovou bankovku, patrně padesátilibrovku, a dal ji klukovi. Pak nastoupili společně dopředu do dodávky, zacouvali, otočili a vyrazili za jaguárem. Kluk zůstal stát osamocený v kaluži světla s bankovkou v ruce. Vypadal zklamaně, jako by chtěl víc, možná uznalé pokývání hlavou nebo poklepání na rameno. Jako by z něj vyprchalo nadšení a říkal si: Kdybych přepadl stařenku, získal bych také padesát mizerných liber.

Telefon Casey Niceové vydal jiný tón, něco jako tlumené bouchnutí do kovadliny. Oznámila: „E-mail od generála O’Daye.“

Který byl prázdný, až na odkaz na přílohu. Casey ji otevřela a na displeji se objevil hustě psaný dokument. Sedli jsme si na postel, těsně jeden k druhému, Casey zvedla telefon tak, abychom na něj oba viděli, a pustili jsme se do čtení. Záhlaví tvořila suchá, akademická věta na několik řádků o organizovaném zločinu v oblasti Romfordu v Essexu, napsaná způsobem, který podle mě věrně odrážel styl britských tajných služeb. Nezaměnitelný styl Cambridgeské univerzity. Podobný Yaleu, ale jiný. Rozhodně to nebyl styl West Pointu. Ani styl skutečného světa.

Úvodní odstavec nejprve vše popřel a hned vzápětí potvrdil. Nic nebylo dokázáno a nikdo nebyl usvědčen, ale všechny následující informace jsou považovány za pravdivé. Následovalo sdělení, že nedostatek důkazů a usvědčení je způsoben zastrašováním potenciálních svědků a dalšími blíže neurčenými faktory, což jsem pochopil jako uplácení místních policejních sil.

Druhý odstavec začínal holým prohlášením, že organizovaný zločin v Romfordu v Essexu je bezvýhradně v rukách strukturovaného sdružení místních obyvatel, které si již dlouho říká Romford Boys. Tón tohoto sdělení byl lehce omluvný, jako by se pisatel z Cambridge styděl zopakovat jméno, které nepatří do učebny, ale na ulici. Pak odstavec pokračoval výčtem aktivit gangu, které, jak už O’Day řekl, zahrnovaly dovoz a prodej ilegálních narkotik a ilegálních zbraní, dohled nad prostitucí, což zahrnovalo i obchod s lidským masem, vymáhání výpalného, které platí pravděpodobně všechny větší podniky v celé oblasti, a půjčování peněz na neskutečně vysoké úroky. Hrubá hodnota těchto aktivit činí desítky milionů britských liber ročně.

Na životopisy došlo ve třetím odstavci.

Šéf je Charles Albert White, známý jako Charlie. Věk sedmdesát sedm let, narozen v Romfordu, až do patnácti let vzděláván na náklady státu. Žádné záznamy, že by někoho zaměstnával, dům nezatížený hypotékou ani jinými dluhy, ženatý, se čtyřmi dospělými dětmi, které všechny žijí jinde v Londýně a nejsou podle všeho zapojeny do otcových aktivit.

Údaje doplnila fotografie, která vznikla při tajném pozorování. Charlie White na ní byl tělnatý nahrbený stařec s řídkými vlasy a výrazným baňatým nosem.

Pod Charliem stála v hierarchii něco jako výkonná rada, kterou tvořili tři muži. Za prvé Thomas Miller, známý jako Tommy, věk šedesát pět, pak William Thompson, známý jako Billy, věk šedesát čtyři, a nakonec mnohem mladší, osmatřicetiletý Joseph Green, známý jako Malý Joey.

Malý Joey byl ten obr. Bezesporu. Jeho fotografie byla o tři centimetry delší než fotografie ostatních mužů. Potvrdilo se, že jsem se nemýlil v odhadu. Měřil dva metry deset a vážil sto čtyřicet kilo. Byl to jejich vymahač. MI5 si opět dala záležet na tom, aby zdůraznila, že chybí důkazy a usvědčení, ale Joeyho rychlý vzestup na rovnocenného partnera mnohem starších mužů se dá vysvětlit pouze extrémní výkonností. MI5 ho měla v záznamech jako pachatele jedenácti jistých vražd a bezpočtu jiných násilných činů. Právní termín zněl těžké ublížení na těle, což znělo víc než výstižně.

Casey Niceová se podivila: „Proč mu říkají malý?“

„Protože jsou Britové,“ objasnil jsem. „Britové mají rádi ironii. Kdyby mu říkali Velký Joey, znamenalo by to, že je skrček.“

Casey posunula prstem displej, ale v tomhle místě zpráva končila.

Malý Joey byla poslední informace. Řekl jsem: „Potřebujeme víc než jenom tohle. Potřebujeme jména pěšáků, lokality a adresy. Obraťte se na O’Daye.“

„Teď?“

„Čím dřív, tím lépe. Informace jsou nad zlato. A zjistěte, co ví o těch Srbech na západě.“

„Proč?“

„Potřebujeme zbraně. Nejlépe pušky na slony poté, co jsem viděl Malého Joeyho v akci. A pochybuju, že by nám nějaké prodali Romford Boys. Tak musíme kontaktovat někoho jiného.“

„Nemáme tolik času. Tenhle penzion určitě platí výpalné. A můžeme vzít jed na to, že Romford Boys začali s obvoláváním, aby zjistili, kde jsme.“

Přikývl jsem. „Dobře, dojezte pizzu a vypadneme.“

„Přešla mě chuť k jídlu. Můžeme vypadnout hned.“

S tím Casey uzavřela dokument a přejela prstem po displeji, jako by na zdůraznění svých slov.

Zeptal jsem se: „Kam chcete jít?“

Casey usoudila: „Zpátky do hotelu nemůžeme. Už tam jednou byli. Bude to první místo, kde nás budou hledat.“

„Máte tam věci.“

Casey neodpověděla.

Navrhl jsem: „Můžeme risknout pět minut. Rychle dovnitř a ven, abyste si je vyzvedla.“

„Ne,“ odmítla Casey.

„Přežijete bez nich?“

„Vy s sebou také nevozíte zavazadla.“

„Já jsem na to ale zvyklý.“

„Třeba si také zvyknu. Metoda Sherlocka Homelesse. Možná to není tak hrozné. Mohli bychom někde zastavit, abych si koupila kartáček na zuby.“

Upozornil jsem: „Ráno si na sebe nebudete moct vzít čisté oblečení. To je na tom nejhorší.“

„To mi v tuhle chvíli přijde lepší než ta první alternativa.“

„A nebudete mít pyžamo.“

„To také není tak hrozné.“

„Dobře,“ pravil jsem. „Tak se vypravíme do centra. Do centra Londýna. Ubytujeme se v Ritzu. Nebo Savoyi. Díky Romford Boys máme spoustu peněz. A nenapadne je, že bychom mohli být zrovna tam.“

„Jak se tam dostaneme? Nemůžeme si zavolat taxík.“

„Pojedeme autobusem,“ oznámil jsem. „Pochybuju, že by vymáhali výpalné po městské autobusové dopravě.“

Tak jsme s prázdnýma rukama opustili pokoj, položili klíč na recepční pult a vyšli do tmy.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

PO HLAVNÍ ULICI JEZDILY OBĚMA SMĚRY velké červené autobusy. Rozhodli jsme se, že pojedeme na jih a na první velké křižovatce přestoupíme na autobus jedoucí na západ do centra. Měli jsme u sebe jen velké bankovky, které by se v autobuse určitě nesetkaly s nadšením, tak jsme zašli do samoobsluhy a koupili si jízdenky pojmenované po ústřici. Pak jsme našli nejbližší zastávku, stáhli se do stínu a počkali, dokud jsme nezahlédli, jak se provozem blíží náš dopravní prostředek. Bylo po sedmé večer a byl jsem unavený. Niceová vypadala úplně vyřízeně. Nespala den a půl.

Venkovský okraj Londýna působil nekonečně a autobus se sunul šnečí rychlostí, tak jsme vystoupili na Barkingu, protože jsme věděli, že tam jezdí podzemka, která bude rychlejší. Ve stanici jsme prostudovali plánek a zvolili District Line, která má stanici St. James’s Park. Přišlo nám, že to jméno zní tak vznešeně, že se musí nacházet v přepychové oblasti. Náš odhad vyšel. Vystoupili jsme do nočního vzduchu a zahlédli ukazatele k Westminster Abbey jedním směrem a k Buckinghamskému paláci druhým. A hned přes ulici stál velký hotel. Pětihvězdičkový. Ani Ritz, ani Savoy, ale nablýskaný hotel mezinárodního řetězce, který vypadal, že nám bude ve všech směrech vyhovovat.

Vešli jsme dovnitř a recepční malinko zneužil toho, jak jsme unavení. Oznámil, že jsou volné pouze pokoje v horních patrech, za cenu, za kterou by se u Pope Fieldu dal pronajmout dům s bazénem. Platili ale Romford Boys, tak nám to bylo jedno. Odpočítal jsem z umaštěné ruličky požadovanou cenu a na oplátku jsme dostali karty na otvírání dveří a nejrůznější informace o donášce na pokoj, o patrech, kde se nachází klub, restaurace a business centra, a jak zní heslo na wifi. Casey Niceová si koupila v obchodě ve vestibulu kartáček na zuby a vyjeli jsme nahoru. Doprovodil jsem Casey ke dveřím jejího pokoje, počkal, až za sebou zamkne, a vydal se ke svému pokoji, který byl opravdu hoden svého statusu horního patra. Nejen svou velikostí, ale také postelí, která se skoro celá skrývala pod nadýchanými, barevně potištěnými poduškami. Odházel jsem je všechny na zem, přihodil k nim oblečení, vklouzl pod pokrývku a okamžitě usnul.

O jedenáct hodin později mě pokojovým telefonem probudila Casey Niceová. Zněla radostně a optimisticky. Nevěděl jsem, jestli díky jedenácti hodinám spánku, nebo chemii. Zeptala se: „Nedal byste si snídani?“

Hodiny v mé hlavě ukazovaly krátce po osmé ráno a za oknem zářilo jasné denní světlo. Odpověděl jsem: „Jasně, zaklepejte u mě, až budete hotová.“

Což udělala, o deset minut později, když jsem byl osprchovaný a oblečený. Měla na sobě oblečení z předešlého dne, ale netvářila se, že by jí to nějak zvlášť vadilo. Sjeli jsme dolů do restaurace a byli uvedeni ke stolu pro dva v rohu. Restaurace byla plná uhlazených týpků, kteří probírali agendy a uzavírali obchody, někteří tváří v tvář, jiní po telefonu. Objednal jsem si anglickou snídani bohatou na tuky a cukry, ale s kávou, ne s čajem. Casey Niceová zvolila lehčí stravu. Svůj telefon položila vedle ubrousku, aby ho měla po ruce.

Pravila: „Podle generála O’Daye se do dnešního rána ani MI5, ani místní policejní oddělení nedozvěděly nic o ztrátách na životech mezi Romford Boys. Zdá se, že Charlie White si dává pozor, aby mu nikdo neviděl do karet.“

Přikývl jsem. Nic jiného se nedalo čekat. Standardní postup. Když jsem se ukládal k spánku, byla už mrtvola v drtiči aut v nějaké zastrčené ulici nebo v prasečím korytu na nějaké místní farmě v Essexu.

Casey dodala: „A generál O’Day řekl, že až dosud se šest z osmi národů pokusilo o tajný kontakt s vnějším kordonem a nikdo neuspěl.“

Opět jsem přikývl. To bylo nabíledni. Romford Boys budou opatrnost sama. Budou si dávat pozor, aby neohrozili svůj důležitý obchod, aby nepropásli svou misi.

Casey oznámila: „Ještě dneska dostaneme plný seznam jmen. A lokalit, i když tahle informace je obtížná. Nabízí se jich spousta, včetně odlehlých venkovských míst. A k tomu je ještě třeba předpokládat, že už přebírají infrastrukturu Karela Libora. Čímž vzniká ještě víc možností.“

Potřetí jsem přikývl. Kott a Carson jsou jehly v zhruba stovce neznámých kupek sena a zůstanou jimi až do rozhodujícího dne.

Casey sdělila: „Se Srby se dá nejlépe spojit přes jednu zastavárnu v Ealingu, což je západní předměstí asi na půl cesty k letišti. Podívala jsem se do mapy.“

„Byla jste pilná. Doufám, že jste se vyspala.“

„Vyspala,“ potvrdila Casey. „Cítím se skvěle.“

Nezeptal jsem se na prášky.

Casey řekla: „Vy jste věděl, že ta taxíkářská firma je zkorumpovaná. Že je to tak? Věděl jste to hned od začátku.“

Opáčil jsem: „Odhad na základě zkušenosti.“

„Použil jste ji, abyste upoutal pozornost. Nechal jste se vyzvednout u hotelu a odvézt do Wallace Court. To je ten plán, který jste vymyslel v letadle. Rozhodl jste se, že přimějete kordon, aby přišel za námi.“

Tím mi Casey připsala větší zásluhy, než na jaké jsem měl nárok. Slovo plán bylo hodně nadnesené. Přiznal jsem: „Nebyl jsem si jistý, co očekávat. Tím si nemůže být jistý nikdo. Nejdůležitější je správně zareagovat.“

Casey se zarazila. „Chcete tím říct, že nemáte plán?“

„Mám celkový strategický cíl.“

„A ten spočívá v čem?“

„Zmizet odsud, než si začnou prohlížet pásky.“

Casey prohlásila: „Pojďme vyrazit do Ealingu.“

Naši cestu jsme zahájili ve stanici St. James’s Park, kde jsme si na plánku přečetli, že District Line, kterou jsme přijeli, pokračuje na západ až do stanice Ealing Broadway, což nám přišlo nesmírně výhodné, protože právě tu jsme podle telefonu Casey Niceové potřebovali. Tak jsme v trubkovité stanici, která je důkazem toho, odkud pochází místní název podzemky Tube, počkali na vlak, nastoupili a usadili se v očekávání dlouhé cesty. „Povídejte si se mnou,“ vybídl jsem Casey Niceovou.

Casey se zeptala: „O čem si chcete povídat?“

„Povězte mi, kde jste se narodila. Kde jste vyrůstala. Jak se jmenoval váš poník.“

„Neměla jsem poníka.“

„Měla jste psa?“

„Většinu času. Občas víc než jednoho.“

„Jak se jmenovali?“

„Proč to chcete vědět?“

„Chci slyšet, jak to řeknete.“

Casey sdělila: „Narodila jsem se na jihu Illinois. Vyrůstala jsem na jihu Illinois. Na farmě. Psi se většinou jmenovali po prezidentech z demokratické strany.“

Zeptal jsem se: „Kde jsem se narodil já?“

„V Západním Berlíně. Pověděl jste mi to v Arkansasu.“

„Kde jsem vyrůstal?“

„Po celém světě podle vaší složky.“

„Poznala byste to podle toho, jak mluvím?“

„Mluvíte tak, že se nedá poznat, odkud pocházíte.“

„Proto v té zastavárně budete mluvit vy. Máte lepší přízvuk než já. Ti Srbové se možná bojí léčky a jakýkoliv britský přízvuk by je odradil. Člověk, který mluví s britským přízvukem, by mohl být policajt. Lepší je být cizinec. A vy zníte nefalšovaně americky. Pokud ovšem dokáže srbské ucho zachytit takový rozdíl.“

„Dobře,“ souhlasila Casey. Prášky neprášky, zatím si vedla dobře.

Ujížděli jsme dál, trochu se kolébali a pak vyjel vlak z podzemí a pokračoval denním světlem po povrchu, pomalu a jistě, stejně jako jakákoliv jiná místní služba. Vystoupili jsme ve stanici Ealing Broadway, která vypadala jako obyčejné malé nádraží, a vyšli jsme na ulici. Ealing připomínal východní periferii, kde stál náš levný hotel. Bývala to kdysi také vzdálená vesnice, kterou pak spolklo město, a ta vesnice se do toho města pořád trochu nehodila. Táhla se jí dlouhá ulice s několika velkými veřejnými budovami a řadou malých rodinných obchodů. Jeden z nich měl zabílenou výlohu a stálo na ní Ealing Minicabs, a hned vedle máma, táta nebo oba půjčovali peníze výměnou za malé a cenné zástavy. Jejich výlohu chránila železná mříž a na výloze byl nápis Ealing Cash Loans. Očekával jsem tři zlaté koule zavěšené na černé šibenici, což byl podle mě britský symbol zastaváren, ale musel jsem se spokojit s malou neonovou napodobeninou nahoře ve výloze, která byla jinak plná nevyzvednutých předmětů. Některé z nich byly malé, některé cenné, některé obojí a některé ani jedno z toho.

„Připravená?“ zeptal jsem se.

„Naprosto,“ dostalo se mi odpovědi.

Otevřel jsem dveře, nechal Casey projít jako první a pak jsem za ní vešel do prostoru, který vůbec nevypadal jako ve filmech. Byla to fádní obdélníková místnost, z velké většiny špinavě bílá, s laminátem, kam oko pohlédlo, a s neonovými trubkami na stropě. Zařízení sestávalo z proskleného pultu zaobleného podél tří stran místnosti. Za sklem byly bez jakéhokoliv pokusu o naaranžování vystaveny další nevyzvednuté zástavy.

Za pultem stál bokem natočený středně velký muž mezi čtyřiceti až padesáti, velice tmavý a neoholený, ve svetru rezavé barvy upleteném na silných dřevěných jehlicích. Byl skloněný, držel mezi palci hadřík a leštil cosi malého, patrně náramek. Vyklonil hlavu do strany jako plavec a podíval se na nás způsobem, kterým nedal najevo ani nepřátelství, ani zájem. Po dlouhé minutě nám došlo, že jiného přivítání se nám nedostane, a tak jsem se stáhl do pozadí a Casey Niceová přistoupila k pultu a zeptala se: „Nevadilo by vám, kdybych se tu trochu porozhlédla?“

Čímž upoutala mužovu pozornost na sebe, protože nepoužila množné číslo. Nezahrnula mě do prohlížení. Stala se ze mě úplná nula. Možná tak ještě její řidič. Muž za pultem neodpověděl, jen předvedl něco jako přikývnutí. Trhl jedinkrát hlavou nahoru, a protože stál natočený, trhl jí vlastně do strany, což se docela dobře hodilo k nízkému stropu. To gesto bylo napůl souhlasné, jako by říkal poslužte si, a napůl nesouhlasné, jako by chtěl říct to je všechno, co máme.

Zůstal jsem stát na svém místě a Niceová se vydala podél pultu, dívala se dolů a občas položila prst na sklo, jako by si vybírala a nemohla se rozhodnout. Prošla zleva doprava, zprava doleva a pak se narovnala a oznámila: „Nemáte tady to, co hledám.“

Muž ve svetru neodpověděl.

Casey dodala: „Moje přítelkyně v Chicagu mi řekla, že byla u vás.“

Muž ve svetru se otázal: „Kvůli čemu?“

Nebyl to Angličan. To bylo jasné. Ani Francouz, ani Holanďan, ani Němec. Ani Rus, ani Ukrajinec, ani Polák. Srb se skutečně nabízel.

Casey Niceová pravila: „Moje kamarádka si dělala starosti kvůli osobní bezpečnosti. To víte, poprvé v cizím městě. Bez bezpečnostních opatření, která jsou u nás doma legální.“

Muž ve svetru se otázal: „Jste z Ameriky?“

„Ano, z Chicaga.“

„Tohle není tělocvična, madam. Nepořádáme tady kurzy sebeobrany.“

„Moje kamarádka řekla, že máte jisté zboží na prodej.“

„Chcete zlaté hodinky? Kupte si dvoje troje. Použijte je jako výkupné za svůj život.“

„Moje kamarádka si nekoupila hodinky.“

„Co si koupila?“

Casey spustila ruku, vytočila ji a odtáhla trochu od boku za sebe. Luskla prsty. Moje narážka, usoudil jsem. Teď nastoupí řidič. Nebo sluha. Nebo pokladník. Vykročil jsem dopředu, vytáhl roličku peněz mrtvého muže, chytil ji zlehka mezi palec a ukazováček, poklepal jejím koncem o skleněný pult a kolmo ji tam podržel, tlustý umaštěný válec velký jako sklenička na whisky. Muž se na něj pozorně podíval, pak pohlédl na mě a potom se otočil zpátky ke Casey Niceové.

Zeptal se: „Kdo to je?“

„Můj bodyguard. Nepronesl by ale svou zbraň přes rentgen.“

„Máme tady zákony.“

„Zákony máme všude. Existují ale způsoby, jak je obejít.“

Muž pohlédl zpátky na peníze.

Pravil: „Běžte počkat do kanceláře taxíkářské služby. Hned vedle. Někdo vás odveze.“

„Odveze kam?“

„Tyhle věci neskladujeme tady. Je tady moc policie. Neustále u nás dělají prohlídky. Existují tady zákony.“

„Kde to zboží uchováváte?“

Muž neodpověděl. Vytáhl telefon a vytočil číslo. Tiše pronesl krátkou větu v rychlé cizí řeči. Nebyla to francouzština ani holandština, ani němčina. Ani ruština, ani ukrajinština, ani polština. Nejvíc zněla jako srbština. Muž ukončil hovor, ukázal ke dveřím a nakázal: „Jděte. Odvezou vás.“

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

ŠLI JSME A ODVEZLI NÁS. Když jsme vešli do kanceláře taxislužby, obcházel už pult muž velice podobný tomu v zastavárně, jen o něco mladší, napřímenější a statnější, ale stejně tmavý a stejně neoholený. Patrně bratranec nebo chlápek ze stejné malé vesnice ve staré vlasti. Dovedl nás ke škodovce u chodníku. K taxíku. Nastoupili jsme si dozadu a muž dopředu. Za volant. Nastartoval, dupl na plyn, vyrazili jsme a zaslechli cvaknutí zámků, když jsme dosáhli určité přednastavené rychlosti.

Nemělo cenu ptát se, kam jedeme. Neměli jsme šanci, že bychom dostali odpověď. Mlčenlivý řidič patřil k představení. Stejně na tom ale nezáleželo. Nevěděli jsme to sice přesně, ale v podstatě nám to bylo jasné. Jeli jsme na sever. Nepotřebovali jsme znát jméno přespříštího panského sídla, nad kterým zvítězilo město. Stačilo, že jsme měli představu o směru. Nebo si dokázali představit, co tím směrem leží. Patrně nějaký anonymní sklad v opuštěném průmyslovém parku na ponurém okraji zamořené části města nebo stodole podobná stavba v otevřené krajině u křižujících se silnic nebo skutečná stodola na venkově hodinu čí více na sever od města. Připravil jsem se na to, že nás možná čeká dlouhá cesta. Podle zvuku měla škodovka dieselový motor. Což by bylo úsporné. Naklonil jsem se dopředu a podíval se na stav paliva. Plná nádrž.

Provoz za okýnkem byl pomalý a dlouhou dobu za ním ubíhala předměstská zástavba. Pak jsem zahlédl oblouk fotbalového stadionu, což znamenalo, že jsme ve Wembley a jedeme pořád na sever. Nečekal nás však dlouhý výlet. Velice brzy jsme zahnuli, opsali oblouk, téměř jako bychom se vraceli, a já jsem zahlédl ukazatel k místu zvanému Wormwood Srubs, ke známému londýnskému vězení. To mi napomohlo, abych si domyslel, do jaké čtvrti asi jedeme.

Nedojeli jsme ale až k vězení. Míjeli jsme stále tmavší a pochmurnější ulice, ale z hlavní silnice jsme sjeli ještě před nejhorší částí. Znenadání jsme zahnuli doleva, ještě jednou doleva do brány v cihlové zdi a pak jsme vjeli rovnou do obrovské cihlové budovy, která před sto lety možná bývala tramvajové depo nebo továrna, v dobách, kdy lidé nevytvářeli ve městech jen peníze a hluk, ale i průmyslové výrobky. Nyní budova sloužila jako autoservis specializovaný na rychlé a ne příliš legální opravy taxíků, soudě podle pohledu na hromady částečně ojetých, šedivých a zaprášených pneumatik. Všechna auta byla podobná škodovce, kterou jsme přijeli. Všude stály otlučené sedany, jeden na zvedací plošině, některé s odříznutými plechy, všechna auta očividně na cestě, aby se dostala do stavu, jaký se požaduje od taxíků na zavolání. Mohli bychom přijít o licenci, tvrdil chlápek v Barkingu. Dospěl jsem k závěru, že o licenci se dá přijít i jinak, než když jenom přijmete špatně objednávku.

Zastavili jsme na prázdném místě na opravy, jako bychom chtěli vyměnit olej nebo zkontrolovat rozchod kol. Zvuk motoru škodovky se hlasitě odrážel od zdí. Ze stínu za námi se vynořil jakýsi muž, přešel přes dílnu a stiskl zelené tlačítko. Přes vjezd, kterým jsme přijeli, se začala spouštět na řetězu ochranná roleta. Denní světlo se stále víc a víc vytrácelo, až úplně zmizelo. Zbyla jen matná zář elektrických žárovek namontovaných na trámech vysoko nad našimi hlavami.

Řidič škodovky vypnul motor, vystoupil a otevřel dvířka Casey Niceové, buď z balkánské zdvořilosti, nebo protože byl netrpělivý. Niceová vystoupila. Já jsem vystoupil na své straně, překročil nářadí a vzduchové hadice a zůstal stát na prázdném místě za autem. Muž, který spustil roletu, se vrátil, z oddělené místnosti, která asi sloužila jako kancelář, vyšli další dva a skončili jsme v neformální skupince dva proti čtyřem. Všichni muži si byli podobní, ani mladí ani staří, všichni tmaví, neoholení, poměrně udělaní, všichni tiší a ostražití. Nikde nebylo vidět pracovat mechaniky. Nebylo vidět žádné muže v ušpiněných montérkách s francouzskými klíči. Odhadoval jsem, že je poslali na chvíli pryč, aby mohli uzavřít tajný obchod.

Jeden z mužů z kanceláře vypadal jako vůdce. Prohlédl si nás od hlavy k patě a řekl: „Potřebujeme vědět, kdo jste.“

Casey Niceová sdělila: „Jsme Američané s penězi, kteří si od vás chtějí něco koupit.“

„Kolik peněz máte?“

„Rozhodně dost.“

„Jste nesmírně důvěřiví,“ řekl vůdce. „Když jste sem tahle přišli. Mohli bychom vám ty peníze sebrat a nic vám za ně nedat.“

„Můžete to zkusit.“

„Máte u sebe nějaké odposlouchávací zařízení?“

„Ne.“

„Můžete to dokázat?“

„To chcete, abych si svlékla tričko? Protože k tomu nedojde.“

Vůdce na to nic neřekl, ale trošku mu zvlhla ústa a začal jimi nepatrně pohybovat, jako by si myslel, že přinutit Niceovou, aby si svlékla tričko, není vůbec špatný nápad. Navrhl jsem: „Můžete se podívat na naše pasy a pak zvážit, jak moc je pravděpodobné, že by britské úřady používaly pro práci v přestrojení cizí státní příslušníky. Pak se můžete podívat na peníze a my se potom podíváme na zboží. Přesně takhle to uděláme.“

„Vážně?“ otázal se vůdce.

„Vážně,“ odvětil jsem.

Vůdce se na mě upřeně zadíval a já jsem se zadíval na něj. Patrně to byla jeho první soutěž v dívání se do očí a byl odsouzen k tomu, aby prohrál. Dívat se někomu do očí není nic těžkého. Dokázal bych to celý den. Bez zamrkání, kdybych chtěl, což je občas bolestivé, ale vždycky účinné. Trik spočívá v tom, že se soupeři nedíváte až tak úplně do očí, ale zaostříte do prázdna deset metrů za něj, čímž dostanou vaše oči skelný výraz, který je znepokojující, protože soupeř zvažuje, co se za nimi odehrává.

Vůdce řekl: „Tak dobře, ukažte mi pasy.“

Začal jsem jako první. Podal jsem vůdci svou tuhou modrou knížečku, zbrusu novou, ale neoddiskutovatelně pravou. Vůdce ji prolistoval, ohmatal papír a podíval se na fotografii. A patrně i na vytištěné údaje, protože ke mně vzhlédl a konstatoval: „Nenarodil jste se v Americe.“

„Pouze po formální stránce. Děti vojáků v aktivní službě se můžou narodit v zahraničí, ale ze všech právních a ústavních hledisek se na ně pohlíží, jako by se narodily v Americe.“

„Vojáků v aktivní službě?“

„Určitě si na nás pamatujete. Přišli jsme a nakopali vás do zadku v Kosovu.“

Vůdce se na okamžik zarazil a pak se zeptal: „A teď pracujete jako bodyguard?“

Přikývl jsem.

Řekl jsem: „Radím vám, abyste tomu věřil.“

Vůdce mi vrátil pas. Pas Casey Niceové nechtěl vidět. Jeden mu stačil. Vybídl nás: „Pojďme do kanceláře a popovídáme si.“

Kancelář byla poměrně stísněná místnost pět metrů na pět, už před mnoha desetiletími oddělená stěnou od dílny. Poněkud nahodilým způsobem, který měl patrně něco společného s elektrickým vedením. Stěny vypadaly, že jsou jenom z jedné řady cihel, omítnutých a natřených fádní zelenou barvou v odstínu hráškové polévky. Pod oknem v kovovém rámu stál psací stůl a u něj tři křesla. Nikde skříň na zbraně. Ani jakákoliv jiná skříň. Prostě jenom místnost, kde se uzavírají obchody, jako kanceláře prodejce, který má za zády pozemek plný deset let starých aut.

Vůdce nás vyzval: „Posaďte se prosím,“ a když jsme to neudělali, sedl si jako první, možná proto, aby nám šel příkladem nebo aby nám dodal pocitu jistoty.

Posadili jsme se.

Vůdce se zeptal: „Co byste si představovali?“

Opáčil jsem: „Co nabízíte?“

„Pistole?“

„Dvě. Chceme každý jednu. To lidé nečekají.“

„Jaké byste si přáli?“

„Jakékoliv, které fungují a do kterých máte munici.“

„Většinou máme devítimilimetry. Do těch se v Evropě nejlépe shánějí náboje.“

„To nám vyhovuje.“

„Líbí se vám glocky?“

„To je to, co máte na skladě?“

„Těch máme nejvíc. Mohl bych vám nabídnout dva zbrusu nové glocky 17, jestli chcete.“

„A sto nábojů do každého.“

Vůdce se na okamžik zarazil a pak přikývl a pravil: „Půjdu vám udělat cenu.“

Zvedl se z křesla a vyšel z kanceláře.

Zavřel za sebou dveře.

A zamkl je.

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

PRVNÍ VTEŘINU jsem to cvaknutí zámku považoval za normální, za součást celého toho pitomého dramatického představení pláště a dýky, které před námi od začátku hráli, počínaje tajnosnubným zprostředkovatelem za pultem zastavárny. Přehnaná bezpečnostní opatření se zamčenými dveřmi na konci by mohla na některé kupce působit autenticky, vyvolat v nich vzrušující představu jiných zámků a klíčů, třeba k obrovskému skladu nacpanému krabicemi se zbraněmi stále se lesknoucími olejem.

Během druhé vteřiny jsem tuto teorii zavrhl, protože byla trochu přitažená za vlasy. V tu chvíli jsme stále byli rovnocenní partneři, kteří vedli jednání a chovali se slušně. Obě strany byly jen náležitě opatrné a skeptické jako při nákupu ojetého auta, ale rozhodně zdvořilé.

Nikdo nezamyká zákazníka v kanceláři. Ne v počátečním stadiu jednání.

Proto jsem třetí vteřinu zpracovával poznání, že něco je hodně v nepořádku, a do obličeje, krku a hrudi se mi zakousl známý chlad. Pak jsem se podíval na Casey Niceovou, ta mi to oplatila tím, že na mě také pohlédla, a potom naskočil autopilot vzadu v mém mozku a začal jsem si v duchu dělat seznam faktorů, které je třeba vzít v potaz, zdi, dveře, okno, čtyři chlapi venku. Během čtvrté vteřiny mi projelo hlavou kdo a proč, čímž se všechno zhoršilo.

Protože pro Srby jsme byli pouzí zákazníci, nic víc. Ještě tak by je mohlo napadnout, že probíhá podivná studentská výměna, kdy FBI posílá agenty do Londýna a londýnští policajti sbírají zkušenosti v New Yorku, L. A. nebo Chicagu. Ale se vší pravděpodobností je nic takového nenapadlo. Tak jsme byli zákazníci, úplně stejní jako narkomani, kteří vyjednávají s jejich překupníky, nebo kořeni, kteří si najímají jejich děvky. A zákazník bývá obsloužen, nikoliv uzamčen. Jinak by se celé podnikání rychle zhroutilo.

Tak proč? Pouze dvě možnosti. Tu první jsem probral během páté vteřiny. Romford Boys se možná dostali do takové ráže, že vyhlásili všeobecný poplach, vypsali cenu na naše hlavy a rozšířili po celé síti náš popis. Charlie White má možná na svém psacím stole červený telefon jako v Oválné pracovně. Možná tentokrát spolkl hrdost a požádal o pomoc každého, kdo je ji ochoten prodat.

Během šesté vteřiny jsem zvážil druhou možnost, o které se zmínil sám O’Day na poradě po krátké večeři v restauraci s grilovaným masem. Na západě Londýna operují Srbové a na východě starý anglický gang. Karel Libor byl podle MI5 trnem v oku oběma stranám.

Oběma stranám. Což znamená, že by ty strany mohly spolupracovat. Založit společný podnik. Podepsat na přechodnou dobu spojeneckou smlouvu. Uzavřít prozatímní příměří. Sdílené cíle, sdílený prospěch, sdílené povinnosti, sdílené informace. Kott s Carsonem v naprostém bezpečí, po celém Londýně, od východu na západ jako District Line. Kolik by to stálo? Samozřejmě pevnou ruku, dobré oči a náboj ráže .50, ale nejspíš i peníze. Spoustu peněz. Opět vlastní slova O’Daye. Tihle lidé kolem sebe rozhazují peníze. Je jim jedno, kolik utratí. Volí jednoduchá řešení a mají rozpočet, aby je uskutečnili.

Ale ať už placená výpomoc, nebo rovnocenní partneři, nezamkli nás bezdůvodně. Zamkli nás kvůli nějaké předem domluvené akci. A tou akcí bude téměř jistě něčí příjezd. Příjezd nárokující strany. Právoplatného zájemce. Vězeňské eskorty. Téměř jistě příjezd Malého Joeyho s obrovským doprovodem. Dorazí ve svém bentleyi společně s dalšími auty, patrně jaguáry, a s nejméně jednou černou skříňovou dodávkou.

Pro nás.

Ne moc dobré.

Niceová pravila: „Vlezli jsme rovnou do pasti, není-liž pravda?“

Opáčil jsem: „Máme trochu času.“

„Kolik?“

„Nejsem si jistý. Ale Londýn je velký, ulice neustále ucpané a jsme na druhé straně města. Musí sestavit malý konvoj. To je deset minut, i kdyby byli připravení. Pak musí opsat velký oblouk na sever nebo projet přímo centrem. East End, Westminster, Paddington. Může být, že máme hodinu. Možná víc než hodinu. Možná máme skoro devadesát minut.“

„Abychom udělali co?“

„Cokoliv bude nutné.“

„Dokážete vykopnout ty dveře?“

Dveře byly z masivního dřeva ztvrdlého věkem, dobře zasazené do rámu.

„Možná by se mi to podařilo zvenku,“ odpověděl jsem. „Ale ne zevnitř.“

„Nemohli bychom rozbít okno?“

Okno nepocházelo z viktoriánské doby. Byl to výrobek ze třicátých let minulého století. Asi ho vyměnili za staré jako výkřik techniky. Dobře se udržovalo, protože bylo z hliníku nebo nějakého pozinkovaného kovu. Očividně silného natolik, aby udrželo velké tabulky skla. Velké natolik, aby jimi pronikalo dost světla. A velké natolik, aby jimi prolezla průměrně velká osoba. Sklo vypadalo úplně normálně. Řekl jsem: „Ano, myslím, že rozbijeme to okno.“

„Kam vede?“ Casey si odpověděla na vlastní otázku tím, že se podívala, hezky zblízka s nosem přitištěným na sklo. Rozhlédla se zprava doleva. Před sebou neměla nic jiného než cihlovou zeď. Sdělila: „Je to ulička. Dost dlouhá a úzká. Myslím, že na obou koncích uzavřená. Nikam bychom se z ní nedostali. Jedině kdyby se nám podařilo vlézt nějakým zadním oknem do té druhé budovy. A pak vyjít předními dveřmi.“

Poradil jsem: „S tím si teď nelámejte hlavu.“

„Tak kdy si ji mám začít lámat?“

„Nejdřív počkáme. Pět minut. Třeba se mýlíme. Třeba to byla jenom přemíra nadšení. Možná se vrátí s cenou.“

Čekali jsme. Pět minut. Vůdce se nevrátil s cenou. Na druhé straně dveří panovalo v dílně ticho. Neprobíhaly žádné opravy aut. Což byla situace, kterou jsem si zcela nesprávně vyložil. Myslel jsem si, že automechanici byli odesláni, aby mohl proběhnout v tajnosti obchod se zbraněmi. V tajnosti však mělo zůstat naše zajetí.

Přehlédnutá vodítka, přehlédnuté souvislosti, risk, který se ošklivě zvrtnul.

Moje chyba.

Dominique Kohlová.

Pravil jsem: „Musíme zjistit, co všechno je tady v místnosti.“

Casey Niceová se zeptala: „Co hledáme?“

„Cokoliv. Až budeme vědět, co máme, můžeme se rozhodnout, jak s tím naložíme.“

Moc jsme toho neměli. Z velkých viditelných předmětů tři křesla, psací stůl a pracovní židli za psacím stolem. Křesla patřila k druhu, jaký měla před třiceti lety snad každá firma v čekárně. Nejspíš byla dánská nebo švédská. Jednoduchého tvaru, s krátkými nohami a polstrováním z uzlíčkové látky, zploštělým a umaštěným dlouhým používáním. Stůl byl ještě starší. Dubový, tradičního tvaru a stylu, se zásuvkou ve výšce kolen a třemi dalšími v postranních podpěrách, dvě dolní natolik hluboké, aby se do nich vešly šanony. Pracovní židle vypadala spíš jako kuchyňská. Nebo od jídelního stolu. Bez koleček, bez podpěrek na ruce, bez polohování. Bez opory bederní páteře, bez ergonomie. Jen čtyři statné nohy, nepatrně vytvarované tvrdé sedátko a rovné opěradlo.

Žádný telefon, žádná stolní lampa, nic na zdech, žádné nože ani vidličky zapomenuté po spěšném pracovním obědu. Žádné elektrické šňůry, žádné nabíječky pro telefon, žádné otvíráky na dopisy, žádná těžítka. V prostřední zásuvce psacího stolu jsem našel tři zapomenuté svorky na papír, celé zašlé věkem, dlouhou hoblinu z ořezávátka, prach a zrníčka, ale nic jiného. Pět ze šesti zbývajících zásuvek bylo podobně prázdných, ale v levé hluboké zásuvce jsem narazil na svetr, zapáchající starý hadr, který tam někdo odhodil za teplého dne a pak ho tam zapomněl. Byl ze špinavé bílé vlny a měl džínové aplikace na ramenech a loktech. Velikost byla M a vyrobila ho firma, o které jsem v životě neslyšel.

Ustoupili jsme.

Casey Niceová se zeptala: „Co jste doufal, že najdete?“

Odpověděl jsem: „Nebyla by špatná tanková jednotka. Stačilo by ale i pár samopalů Heckler a Koch MP5 s deseti náhradními zásobníky. Spokojil bych se i s krabičkou zápalek.“

„Nic nemáme.“

„Máme to, co máme.“

„Co podnikneme?“

Tak jsem to Casey Niceové vysvětlil, pečlivě jsme si to zopakovali, znovu a znovu, a pak jsme to začali uvádět do praxe.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

POPADL JSEM KŘESLO, zatnul jsem prsty a palce do měkkého polstrování a zvedl jsem ho před obličej, opěradlem nahoru v úhlu čtyřicet pět stupňů, silnými nohami napřed, udělal dva dlouhé kroky a hodil ho do okna. Nohy roztříštily s hlasitým řinčením sklo, spodek se odrazil od prostřední příčky rámu, křeslo dopadlo na psací stůl a skončilo na boku na podlaze.

Hluk, hluk, hluk.

Casey Niceová přistoupila k oknu a já jsem vzal pracovní židli a šel čekat ke dveřím.

Nemá cenu zkoušet uniknout oknem, řekl jsem. Ta ulička nikam nevede. Potřebujeme, aby ti čtyři chlapi přišli za námi do kanceláře.

A také přišli. Lidská povaha. Náhlá hlasitá rána, zcela jasně zvonění střepů rozbitého okna, co jiného jim zbývalo? Přiženou se, rozhlédnou, vyrazí k oknu, vystrčí hlavu dírou a podívají se doleva a doprava.

Cvakl zámek, dveře se otevřely a objevil se první chlap. Vůdce, který vedl jednání. Položil jsem mu pravou ruku zezadu na krk a mocným bekhendem jsem ho poslal k Niceové u okna. Poradím si s číslem dva, tři a čtyři, řekl jsem. Ale jednička je vaše. Vyberte si nejlepší střep, zabalte si ruku do toho starého svetru a vrazte mu ten střep do oka.

Upřímně jsem doufal, že to Niceová dělá, ale nemohl jsem se podívat, protože v tu chvíli jsem už narážel dvojce židli do hlavy. Do hlavy, ne na hlavu. Ne jako při rvačkách v nálevně ve starých westernech. Ne jako krotitel lvů v cirkuse. Protože bodnutí je lepší. Jako při ráně pěstí je celá váha vašeho pohybujícího se těla soustředěná na pár čtverečních centimetrech konce nohy. Hmotnost a rychlost, jako při baseballu, jako při všem. Dal jsem si za cíl minimálně prasklou lebku a maximálně mozkovou smrt. Doufal jsem v dvoucentimetrový úlomek kosti, který se zabodne do měkké tkáně za ní. A také jsem toho možná dosáhl. V tu chvíli jsem to nedokázal říct. Musela by to prokázat autopsie. Dvojka se však každopádně sesula jako pytel k zemi, ať už jen omráčená, nebo mrtvá. Byl to chlap, který nás přivezl škodovkou. Odhodil jsem židli a přeběhl přes něj, abych dostal zbývající dva.

Dva proti jednomu není problém, řekl jsem. Nedělejte si kvůli mně starosti. Jestli nebude stačit střep, udeřte ho zásuvkou z psacího stolu, hranou do kořene nosu, vší silou, a bouchejte tak dlouho, dokud neztichne.

Třetí muž zprudka zabrzdil, když viděl, jaký osud postihl jeho dva kolegy, a čtvrtý muž do něj zezadu narazil. Groteska však neměla dlouhého trvání. Překvapení rychle pominulo a nebyli to žádní blbci. Okamžitě změnili směr, ustoupili a přeskupili se, přesně jak se má. Ani jeden z nich nedržel v ruce zbraň, což byl risk, který vyšel. Londýn je jiný. Střelné zbraně jsou pro zvláštní příležitost, ne rutina. Víc jsem se obával nožů, protože je nemám rád a Londýňané je údajně milují, ale ani jeden z nich neměl ani nůž. Každopádně ještě ne. Netušil jsem, co skrývají v kapse.

Dílna byla větší než baseballové hřiště, na zemi se válelo nářadí, tu a tam stála auta a zvedáky a vše zalévalo pouze světlo z elektrických žárovek. Bezpečnostní roleta byla stále stažená. Chlapi přede mnou se po pěti metrech zastavili, otočili se a rozhlédli. Třetí muž se sehnul doleva a zvedl klíč na měnění pneumatik, čtvrtý muž se sehnul doprava a sebral z ponku francouzský klíč. Třetí muž byl jeden z těch dvou, kteří vyšli z kanceláře. Čtvrtý byl ten, který se vynořil ze stínu a stáhl roletu. Udělali krok směrem dopředu, oba zároveň, dobře vyvážení na bříškách prstů na nohou, s lehce předpaženýma rukama, oči upřené pevně na mě. Nevedli si vůbec špatně. Nikdy si nežili jak v bavlnce, měli v sobě geneticky zakořeněné věčné válečné konflikty, možná sloužili v armádě, možná byli u partyzánů a rozhodně se dokázali prosadit ve světě Charlieho Whitea a Karela Libora a vybudovat si pochybnou existenci v cizím hlavním městě. Věděl jsem, že neomdlí, když na ně bafnu.

V duchu jsem viděl, jak se po ulici blíží bentley Malého Joeyho, ale pořád jsem si myslel, že zbývá dost času. Spěchem člověk nevyhraje. Je lepší nechat soupeře, aby přišel k vám. Aby projevil iniciativu jako první. Aby provedl zahájení a ukázal své slabiny.

Nekonečnou minutu jsme tam stáli ve strnulém ostražitém trojúhelníku a jenom jsme se zlehka kolébali, abychom zůstali uvolnění a vláční. Muži upírali pohled přímo na mě a já se díval mezi ně, spoléhal na periferní vidění, zkoumal terén, hodnotil úhly a mapoval cesty. Škodovku, kterou jsme přijeli, jsem měl po levém boku, za ní bylo auto na plošině, celé černé a špinavé zespodu, pak následovalo prázdné místo na opravy a za ním stál v rohu sedan na měkkých gumách bez čelního skla. Na druhé straně se kupily špinavé krabice s náhradními díly, nové a staré pneumatiky, i když těch nových bylo pomálu, stál tam stroj na vyvažování pneumatik, sudy plné špinavých hadrů, válely se tam trychtýře na olej a na vyhození tam čekala smutná hromada zrezivělých výfuků. Za sebou jsem měl v podstatě to samé, plus kancelář, ze které se najednou ozvalo tiché zaskučení. Nepoznal jsem, jestli ho vydala žena nebo muž. Neohlédl jsem se.

Čtvrtý muž se pohnul. Jeho francouzský klíč byl krásný velký nástroj z matné oceli, asi tak čtyřicet pět centimetrů dlouhý, s pět centimetrů širokými čelistmi na obou koncích. Patrně na nějaké velké součástky. Třeba na pouzdra závěsu. Ať už je to cokoliv. O autech nic nevím. Znám pár slov, ale netuším, co znamenají. Muž držel klíč jako kladivo. Pozvedl ho a udělal krok dopředu. Druhý muž měl využít toho, že sleduji klíč, a vrhnout se na mě, ale neudělal to. Týmová práce nebyla patrně jejich silná stránka. Každý sám za sebe. Což mi vyhovovalo. Dva proti jednomu není nikdy problém, ale nikdo nepracuje rád víc, než musí.

Muž udělal další krok. Klíč měl pořád zvednutý jako kladivo. Udělal jsem také krok dopředu, protože moje podvědomí si chtělo ověřit, co mám za sebou, a vědělo, že to bude volný prostor, když mi nikdo nezabrání v pohybu. A také proto, že postupovat dopředu je vždycky lepší než postupovat dozadu. To muže poněkud rozhodilo. Měl klíč, držel ho jako kladivo, blížil se ke mně, tak nechápal, proč necouvám.

Pojď, chlapče, a já ti vysvětlím proč, pomyslel jsem si.

Muž se stále blížil, v obličeji náznak nejistoty, a jeho parťák udělal také krok dopředu. Představení začíná. Pozoroval jsem muže s klíčem, pozoroval jsem jeho boky a pas, čekal na první náznak nastávající akce a zahlédl, jak se k ní schyluje. Muž napnul nohy a pozvedl o dva centimetry loket. Nebylo pochyb o tom, co má v úmyslu. Chystal se vrhnout se na mě s vysoko zdviženým klíčem a uhodit mě s ním jako s tomahavkem, v ideálním případě do temene hlavy, ale kdyby to nevyšlo, stačilo by trefit se do levého ramene, do hlavy nebo do pravého ramene. Roztříštěná klíční kost by ostatně také nebyla špatná.

Tak jsem vyrazil jako první, udělal jsem rychlý plavný krok jako boxer, který chce dorazit bezmocného protivníka, a muže během zlomku vteřiny opustilo předchozí sebevědomí. Přešel z ofenzivního modu do defenzivní paniky, prohnul se nepatrně v zádech a pozvedl ještě víc loket, jako by měl pocit, že musí zasadit ještě větší ránu. Což byla jeho slabina. Tupé nástroje potřebují rozmáchnutí dozadu, což je úplně zbytečný pohyb. V kritický moment se jeho zbraň pohybovala přesně opačným směrem.

Chytil jsem ho levou dlaní zespodu za loket, silně zatlačil, využil jeho vlastní pohybovou energii a přinutil ho rozmáchnout se dozadu víc, než zamýšlel. Muž zvedl nadloktí téměř až do vodorovné polohy, málem se uhodil klíčem do zadku a já jsem mu sáhl pravačkou za záda, popadl klíč a vytrhl mu ho z ruky. Což nebyl zbytečný pohyb. To, že jsem mu ho vzal, bylo moje vlastní rozmáchnutí dozadu. Okamžitě jsem se zase rozmáchl zpátky, vysoko a plnou silou, a zasáhl ho klíčem ze strany do čelisti, kousek pod lícní kost, čímž jsem mu musel roztříštit stoličky, pokud nějaké měl, a panty čelisti. Mozek se mu při tom musel zavlnit jako medúza ve skleněném zvonu.

Skácel se jako strom na pravé rameno, vydechl jako píchlá pneumatika a s hlasitým žuchnutím narazil pravým spánkem na podlahu. To už jsem ale moc nevnímal, protože jsem vyrazil proti jeho parťákovi. Byl jsem si jistý, že neudělá jedinou věc, která by ho mohla zachránit, a také ji neudělal.

Nehodil po mně klíč na vyměňování pneumatik. Držel se ho a v náhlém návalu stejné defenzivní paniky, která předtím přepadla jeho kamaráda, couval a uhýbal.

V tom okamžiku bylo po zápase. Zůstali jsme jen sami dva, já proti němu. Posunul jsem v ruce klíč, sevřel jeden jeho konec pevně v dlani a udělal s ním výpad jako s mečem. Můžete prohledat všechny deštné pralesy světa a nenajdete jediného paviána či orangutana, který by měl delší ruce než já. Chlap mohl svým klíčem mlátit, jak chtěl, ale neměl mě šanci zasáhnout.

Zeptal jsem se: „Kde jsou Kott s Carsonem?“

Žádná odpověď.

„Ti dva chlapi, které schovávají Romford Boys,“ doplnil jsem. „Kde jsou?“

Muž neodpověděl.

Klepl jsem ho zostra do hrudi. Otevřené čelisti byly očividně ostré. Muž vyjekl a o metr ustoupil. Posunul jsem se o metr dopředu. Zopakoval jsem otázku: „Kde jsou?“

Muž nevěděl, o čem mluvím. To bylo jasné. Měl úplně prázdný výraz v očích. Nezatloukal. Gangy spolu sice možná do určité míry spolupracovaly, ale důležité informace zůstávaly rozškatulkované.

Zeptal jsem se: „Kde jsou zbraně?“

Muž neodpověděl, ale teď se mu objevila v očích lstivost. A odhodlání. Věděl to, ale nehodlal mi to prozradit.

Za zády se mi opět ozvalo tiché zakňourání a Casey Niceová zavolala: „Reachere, pospěšte si.“

Tak jsem si pospíšil. Znovu jsem klepl svého muže do hrudi a ten se rozehnal a pokusil se odrazit útok. Kov zazvonil o kov jako při šermířském zápase. Znovu jsem ho klepl a muž se znovu pokusil odrazit úder, nyní zcela soustředěný na to, co se mezi námi odehrává od pasu nahoru, což bylo přesně to, co jsem chtěl, protože jsem ho mohl bez překážek nakopnout do rozkroku.

Byl to dobrý kopanec. Hmotnost a rychlost, jako při baseballu, jako při všem. Muž upustil klíč, zlomil se v pase, klesl na kolena a začal lapat po dechu a dávit, se skloněnou hlavou přímo přede mnou. Díky čemuž jsem získal spoustu času na to, abych si vybral správné místo. Uhodil jsem ho klíčem do spánku, silně, ale ne tak, abych ho zabil, jako tenista rozehrávající se před turnajem, a muž se svalil na bok a zůstal ležet.

Pak jsem vyrazil do kanceláře, abych se podíval, jak se daří Casey Niceové.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

PRVNÍ CHLAP LEŽEL SKORO CELÝ NATAŽENÝ na zádech a z oka mu trčel třiceticentimetrový střep. Byl mrtvý. Poznal jsem to podle ochablé beztvarosti jeho těla. Zcela jednoznačně. Nedávno z něj vyprchal život. Moc nekrvácel. Na tváři mu zaschla jen stružka krve připomínající dlouhou tlustou žížalu. A hustá čirá tekutina, která patrně vytekla z bulvy.

Kňoural druhý muž. Muž, kterého jsem uhodil židlí. Ležel na zemi u dveří. Vlasy měl slepené krví a pod hlavou se mu udělala slušná louže. Měl zavřené oči. Nepřišlo mi, že by mohl vstát a cokoliv provést. Rozhodně ne v dohledné době.

Casey Niceová se opírala zády o stůl a vypadala napůl otřeseně a napůl odhodlaně. Zeptal jsem se Shoemakera, Operovala už někdy v zámoří? Operovala někde jinde?

Teď by odpověď zněla ano.

Zeptal jsem se: „Jste v pořádku?“

Casey odpověděla: „Myslím že ano.“

„Odvedla jste dobrou práci.“

Casey Niceová neopověděla.

Oznámil jsem: „Musíme to tady prohledat.“

Casey odvětila: „Musíme zavolat sanitku.“

„Zavoláme ji. Až to tady prohledáme. Potřebujeme zbraně. Kvůli tomu jsme sem přišli.“

„Nebudou tady. Byla to návnada.“

„Kolik bezpečných míst mají? Myslím, že zbraně jsou tady. Zeptal jsem se posledního chlapa a dal najevo silné znepokojení.“

„Nemáme čas.“

Představil jsem si Malého Joeyho v jeho bentleyi. Jak se sune ulicemi. Jak ho brzdí červená světla a zácpa. Nebo také ne. Prohlásil jsem: „Musíme si pospíšit.“

Casey odvětila: „To opravdu musíme.“

Začali jsme kapsami vůdce. Usoudil jsem, že když tam najdeme klíč, dokážeme určit, jaký zámek máme hledat. Klíč od trezoru bude vypadat jinak než klíč od dveří a klíč od dveří jinak než klíč od uzamykatelné skříňky. A tak dále a tak dále. Našli jsme však jen klíč od auta. Umazaný a starý, s umaštěným koženým přívěskem se zašlým zlatým nápisem Ealing Taxis. Jeden z otlučených sedanů před obchodem patřil patrně jemu. V kapse měl také peníze, válečnou kořist, kterou jsem obohatil naše finance. A mobilní telefon, který jsem si zastrčil do kapsy. Nic zajímavějšího u sebe neměl.

Kancelář jsme už prohledali, tak jsme vyšli do dílny. Ve vzdáleném rohu se nacházela toaleta, pouze se základním vybavením a bilionem bakterií. Připomínala obrovskou třírozměrnou Petriho misku. Neskrývalo se tam nic jiného než nakažlivé choroby. Nebyly tam žádné skryté panely, tajné otvory ve stěně ani padací dvířka v podlaze.

Pak už zbýval jen velký otevřený prostor dílny plný aut a harampádí. Vizuální chaos, ale bez místa, které by se nabízelo jako skrýš. Žádné dveře ve zdi, žádné skříně, žádné velké hranaté krabice, žádné uzamčené přihrádky. Žádná tajná prohlubeň v hromadách pneumatik.

„Zbraně skladují někde jinde,“ řekla Casey Niceová. „Tohle je autoservis. Co vidíš, to dostaneš.“

Neodpověděl jsem.

Casey mě vybídla: „Musíme jít.“

Představil jsem si Malého Joeyho v jeho bentleyi. Nejspíš už vyjel z centra. Ujíždí po široké silnici na západ.

„Musíme jít,“ zopakovala Casey.

V jeho bentleyi.

„Počkejte,“ řekl jsem.

„Na co?“

Žádné velké hranaté krabice, žádné uzamčené přihrádky.

Blbost.

Pravil jsem: „Vůdce by nejezdil starou rachotinou. Proč by to dělal? Karel Libor měl range rover. Romford Boys jezdí luxusními značkami. Nejezdili by jimi i Srbové? Určitě by nechtěli vypadat jako chudí příbuzní.“

„Kam tím míříte?“

„Proč měl vůdce v kapse klíč od omlácené kraksny?“

„Protože tady ty kraksny opravují. Je to jejich práce. Nebo taky zástěrka.“

„Úkolem šéfova muže není starat se o klíče.“ Vrátil jsem se do kanceláře, k vůdcově kapse, a přinesl klíč. Byla to jen kovová tyčka s placatým umělohmotným koncem, ne s baňatým, jaké mají klíče od moderních aut. Žádná baterie, žádný transpondér, žádné bezpečnostní zařízení. Jenom obyčejný klíč.

Rozhlédl jsem se. Zaujal mě zaprášený sedan v rohu na měkkých gumách a bez čelního skla. Protože proč by stálo auto v autoservisu tak dlouho, až by mu změkly gumy? To není efektivní obchodní praxe. Auto musí jezdit a vydělávat na sebe. Když se nedá opravit, musí se nechat odtáhnout a zešrotovat. Protože na sebe musejí vydělávat i dílny. Každý čtvereční metr musí přinášet zisk.

Podíval jsem se na kufr sedanu. Přímo před očima jsem měl velkou hranatou krabici a zamčenou přihrádku. Skrýš všem na dohled.

Zkusil jsem klíč.

Nehodil se.

Niceová mě pobídla: „Reachere, musíme jít.“

Zkusil jsem další auto a další. Klíč se nehodil. Zkusil jsem škodovku, kterou jsme přijeli, i když jsem věděl, že je to beznadějné. A také bylo. Chodil jsem od auta k autu. Klíč nezapadl do jediného zámku.

Niceová upozornila: „Vypršel náš čas.“

Ještě jednou jsem se rozhlédl a vzdal to.

„Dobře,“ souhlasil jsem.

Zašel jsem ještě jednou do kanceláře a klekl si k muži ležícímu u dveří. Přestal naříkat, ale stále žil. Musel mít lebku z betonu. Vytáhl jsem mu z kapsy klíč od škodovky. Hodil jsem ho Niceové a požádal: „Nastartujte. Já vytáhnu roletu.“

Roleta měla tlačítko velikosti dlaně na rozvodové skříni, která byla dlouhou kovovou trubkou ve tvaru S spojená s navíjecím mechanismem. Stiskl jsem silou tlačítko, naskočil motor, napjal se řetěz, roleta zarachotila a začala se zvedat. Do dílny začalo centimetr po centimetru pronikat denní svělo. Rozlilo se přes podlahu na zadní stěnu dílny. Viděl jsem Casey Niceoou na místě řidiče. Viděl jsem, jak zkoumá přístrojovou desku. Viděl jsem, jak z výfuku vyrazil obláček černého kouře.

Zahlédl jsem další tlačítko velikosti dlaně na rozvodové skříni. A další. A další. Na zvedacích plošinách. Hydraulické zařízení, nahoru a dolů. Všechny plošiny byly prázdné, až na jednu. Stálo na ní vyzdvižené auto s černým a špinavým spodkem, kufr výš než lidská hlava. Sejde z očí, sejde z mysli. Opravdu jsem se ukázal jako velice dobrý policajt.

Vyrazil jsem k plošině a dal jsem Niceové znamení, aby počkala. Stiskl jsem tlačítko. Ozval se skřípavý zvuk a plošina začala klesat, pomalu přes úroveň mého pohledu dolů. Auto na plošině bylo staré, hranaté a celé zaprášené. Mělo měkké gumy. Plošina zpomalila a zastavila se, auto se zhouplo a znehybnělo a ustal skřípavý zvuk. Ve stejnou chvíli dosáhla vrcholu i roleta a přestala rachotit. Nastalé ticho rušilo pouze bublání dieselového motoru škodovky běžícího na volnoběh.

Přistoupil jsem k zaprášenému kufru auta. Byl méně zaprášený než zbytek kapoty, kolem zámku byly otisky prstů a všude na víku otisky dlaní. Od té doby, co se někdo naposledy dotkl dveří, byl kufr stokrát zvednutý a zabouchnutý.

Klíč zajel do zámku.

Víko s hlasitým cvaknutím nadskočilo.

Auto byl slušně velký sedan a měl hodně hluboký, široký a dlouhý kufr, velký natolik, aby se do něj vešlo několik objemných zavazadel, dvě až tři tašky na golfové hole nebo cokoliv, co člověk potřebuje převážet. A ten kufr byl plný.

Neležely v něm však ani zavazadla, ani tašky na golfové hole.

Byl plný krátkých zbraní a krabiček s municí.

Na první pohled byly ty zbraně všechno glocky, zbrusu nové, všechny zabalené v igelitu, úhledně narovnané, většinou glocky 17, původní klasika, některé glocky 17L s delšími hlavněmi a pár glocků 19 s kratšími hlavněmi. Všechno devítimilimetry, čemuž odpovídaly náboje parabellum naskládané vedle v krabičkách po stovce.

Casey Niceová vystoupila ze škodovky. Podívala se a podotkla: „Sherlock Homeless.“

Opáčil jsem: „Glock 19 vám padne líp do ruky. Dokážete si poradit s kratší hlavní?“

Casey se na okamžik zarazila a odpověděla: „Jasně.“

Tak jsem vybalil glock 19, pro sebe klasický glock 17, nabil jsem je náboji z jedné z krabiček a vzal si ještě další dvě neotevřené. Nechali jsme plošinu spuštěnou, kufr otevřený a nastoupili jsme do škodovky, já na sedadlo spolujezdce a Niceová za volant. Zacouvali jsme, otočili a zamířili k výjezdu.

„Počkejte,“ požádal jsem.

Casey Niceová zabrzdila a zastavila předkem škodovky v pruhu světla pronikajícím otevřenou roletou. Zeptal jsem se: „Kde jsme?“

Casey odvětila: „Ve Wormwood Scrubs.“

„Což by se dalo srovnat přibližně s čím?“

„Patrně s jižním Bronxem.“

„Ale v britském podání. Není tady slyšet každý den střelba.“

„Nejspíš ne.“

„A když už zazní, lidé pořád volají policajty, kteří se dostaví se SWAT, obrněnými vozy a stovkou detektivů.“

„Patrně.“

„A nikdy jsem nevěřil zbrani, o které jsem nevěděl, jestli bude fungovat.“

„Prosím?“

„Musíme ty glocky vyzkoušet.“

„Kde?“

„Když to uděláme tady, přijedou policajti a zavolají sanitku pro ty, kteří to potřebují, a posbírají tolik žhavých důkazů, že budou moct zasadit bolestnou ránu celému tomuhle srbskému podnikání. Což je celkem vzato služba veřejnosti.“

„Zbláznil jste se?“

„Budeme mířit na auta. To jsem si chtěl vždycky vyzkoušet. Každý dva výstřely a pak vypadneme.“

Což jsme také udělali. Stáhli jsme okýnka, vystrčili ramena, namířili za sebe a vypálili čtyřikrát do čtyř různých čelních skel, a než se od cihlových zdí odrazila poslední hlasitá ozvěna, ujížděli jsme pomalu a důstojně vpřed, jako úplně normální taxík objednaný po telefonu.

Našli jsme hlavní silnici vedoucí ze západu a zamířili do centra. Po kilometru nás v protisměru minul malý konvoj vedený velkým černým bentleyem, který následovaly čtyři černé jaguáry. Konvoj uzavírala malá černá skříňová dodávka.

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

ZAPARKOVALI JSME V ZAKÁZANÉ ZÓNĚ v postranní ulici u nádraží Paddington. Plán zněl zamknout auto a odejít. Je to velice rušná oblast. Nabízí spoustu dopravních možností. Jezdí tam autobusy, černé taxíky, vlaky a nedaleko se nacházejí dvě stanice podzemky. Pěšky se dá dojít na jih do Hyde Parku nebo na sever přes Maida Vale do St. John’s Wood. Věděli jsme, že nás sice zachytí několik bezpečnostních kamer, ale trvalo by stovky hodin trpělivého prohlížení, než by se podařilo zjistit, kdo jsme, odkud jsme přišli, kam jsme odjeli a proč.

Zkontroloval jsem, jestli vypadám dostatečně slušně, abych mohl na veřejnost. Bundu jsem měl z tenké elastické látky, která by mi bezpochyby umožnila volnost pohybu na golfovém hřišti, ale také se pod ní zřetelně rýsovalo, co jsem měl v kapsách. Což by nevadilo, kdybych tam měl golfové míčky, ale s glockem to bylo něco jiného. Chtěl jsem ho mít v pravé kapse, ale sotva se tam vešel. Hlavně proto, že už jsem tam něco měl.

Mobilní telefon vůdce z autoservisu. Předplacený, skoro stejný jako ty dva, které jsme našli v přihrádce na rukavice romfordských kluků. Podal jsem ho Casey Niceové a požádal: „Podívejte se, jestli najdete seznam volání.“

Niceová provedla cosi se šipkami a nabídkou, přejela několikrát prstem po displeji a oznámila: „Měl třicetivteřinový hovor na číslo, které vypadá jako číslo místního mobilního telefonu, a stejné číslo mu zavolalo za tři minuty zpátky. Hovor trval minutu. To je poslední volání.“

Přikývl jsem. „Uprostřed noci po nás patrně vyhlásili pátrání a brzy ráno o tom už věděly všechny kriminální živly v Londýně, tak ten Srb zavolal do Romfordu a řekl, hej, jsou to ti dva, co hledáte? Mám je zamčené v kanceláři. Mluvil asi se zástupcem, který řekl, že se ozvou, šel informovat Charlieho Whitea a Charlie White zavolal osobně zpátky a domluvil se s nimi na postupu.“

„Stačila by minuta k tomu, aby se domluvili na postupu?“

„Nepotřebovali nic jiného než adresu. Bentleye mají určitě navigaci. Měl ji dokonce i náš pick-up v Arkansasu.“

„Dobře.“

„I když jsem neslyšel zvonit telefon.“

Casey Niceová znovu začarovala s nabídkou a šipkami.

Oznámila: „Má vypnuté zvonění.“

Opět jsem přikývl. „Tak takhle to proběhlo.“

„Měla bych dát tohle romfordské číslo generálu O’Dayovi. Nemyslíte? MI5 by ho mohla vystopovat.“

„Nedostali by se dál než k platbě hotovostí u Boots the Chemist. To by nám v ničem nepomohlo.“

„Co je Boots the Chemist?“

„Místní řetězec lékáren. Něco jako CVS. Založil ho John Boot v polovině devatenáctého století. Patrně vypadal podobně jako ten chlápek, který nechal postavit zeď kolem Wallace Court. Začal prodejem herbální medicíny v místě zvaném Nottingham, což je severně odsud.“

„MI5 by mohla zjistit, kde se ten telefon nachází.“

„Pouze pokud bude zapnutý. Což nebude dlouho. Vyhodí ho okamžitě, jakmile se dozví novinky z Wormwood Scrubs. Budou vědět, že jsme se zmocnili jejich čísla.“

„Možná se už o těch novinkách dozvěděli,“ usoudila Niceová.

Vzal jsem si od ní telefon.

Řekl jsem: „Pojďme to zjistit.“

Zadíval jsem se na tlačítka a našel tlačítko označené redial. Stiskl jsem ho nehtem palce a sledoval, jak pluje přes displej číslo. Pak jsem zmáčkl zelené tlačítko a pozvedl telefon k uchu.

Ozval se vyzváněcí tón. Klasické britské dvojité zapředení. Mnohem naléhavější než mdlé americké zvonění. Čekal jsem. Tři zapředení, čtyři, pět, šest.

Pak někdo přijal hovor. Kdosi, kdo potřeboval šest zapředení zcela jasně k tomu, aby identifikoval volající číslo, protože když se ozval, měl už připravenou první otázku. „Co se to tady, krucinál, děje?“ vypálil. „Už kolem nás projelo sto policajtů.“ Pro výraz policajti použil londýnský slang, kterému by ne každý rozuměl.

Zeptal jsem se: „Kde?“

Hlas odpověděl: „Parkujeme o tři ulice dál.“

Ujistil jsem se: „Malý Joey?“

Joey se otázal: „Kdo volá?“

„Chlap, který zabil vašeho muže. Včera v dodávce. Viděl jsem váš malý záchvat.“

„Kde jste?“

„Přímo za vámi.“

Slyšel jsem, jak se Joey pohnul.

„Dělám si legraci,“ objasnil jsem.

„Kdo jste?“

„Řekl bych vyzyvatel, Joey, ale to bych se podcenil.“

„Ne, jste mrtvý člověk.“

„Zatím žiju. Pletete si mě s vašimi muži. Nebo s těmi Srby. Utrpěli jisté ztráty. O tom není nejmenších pochyb.“

„Pověděli mi, že vás drží zamčené.“

„Nic netrvá věčně.“

„Co chcete?“

„Johna Kotta,“ prohlásil jsem. „A Williama Carsona. A dostanu je. Upřímně vám radím, abyste se mi nepletl do cesty. Jinak vás srazím.“

„Nemáte tušení.“

„O čem?“

„Nemáte tušení, v jakém průšvihu vězíte.“

„Vážně? V tuhle chvíli mi vůbec nic nechybí. Neztrácím napravo nalevo muže. Ty budete ztrácet vy, Joey. Tak bych řekl, že nadešel čas, abyste vzal rozum do hrsti a zamyslel se, nemáte pocit? Nechte Kotta a Carsona jít a nechám vás na pokoji. Už pro vás vyřídili Libora a předpokládám, že jste dostali svoje peníze. Tak jaký pro vás mají ještě význam?“

„Nikdo si se mnou nezahrává.“

„To není tak úplně pravda, nemáte pocit? Já si s vámi už zahrávám. A budu si s vámi zahrávat tak dlouho, dokud nenecháte jít Kotta a Carsona. Vaše rozhodnutí, kamaráde.“

„Jste mrtvý člověk.“

„To už jste říkal. Nezabijete mě jenom tím, že si to budete přát.“

Žádná odpověď. Joey ukončil hovor. V telefonu se rozhostilo ticho. Představil jsem si, co probíhá na druhém konci. Úkolování poskoka. Baterie do jedné popelnice, kostra telefonu do druhé, SIM karta rozlámaná nehtem palce na čtyři kusy do třetí. Konec jednoho předplaceného mobilu.

Já jsem na svém konci otřel telefon košilí a odhodil ho na zadní sedadlo. Casey Niceová se zeptala: „Poslechne? Nechá je jít?“

Odvětil jsem: „Pochybuju. Očividně je zvyklý, že všichni poslouchají jeho. Kdyby se sklonil, explodovala by mu hlava.“

Zastrčil jsem si glock hluboko do kapsy. Bez konkurence se tam krásně vešel. Niceová mě pozorovala a udělala to samé. Menší kapsa, menší zbraň. Zaslechl jsem, jak krátká hlaveň narazila na lahvičku s prášky.

Poradil jsem: „Dejte si prášky do druhé kapsy. Aby se vám o ně při vytahování nezachytila hlaveň.“

Casey Niceová se zarazila. Nechtělo se jí vyndat lahvičku. Nechtěla mi ji ukázat.

Zeptal jsem se: „Kolik vám jich zbylo?“

Casey odpověděla: „Dva.“

„Vzala jste si jeden dneska ráno?“

Casey přikývla a nic neřekla.

„A teď byste si chtěla vzít další?“

Casey přikývla a nic neřekla.

„Nedělejte to,“ poradil jsem.

„Proč ne?“

„Jsou to nesprávné prášky. Nemáte důvod k úzkosti. Vedete si velice dobře. Jste přirozený talent. Dneska ráno jste předvedla skvělý výkon. Počínaje tou zastavárnou. Po celou dobu až k tomu střepu.“

Což bylo patrně o jednu větu příliš. Zahlédl jsem, jak Casey pohnula nevědomky rukou, jako by si ji balila do špinavého svetru a brala střep. Přehrávala si ranní zážitek. A nelíbil se jí. Zavřela oči, začala se jí zvedat hruď a Casey propukla v pláč. Napětí, šok, hrůza, to všechno v ní vytrysklo na povrch. Třásla se a naříkala. Otevřela oči, ze kterých se jí řinuly slzy, a podívala se dolů, nahoru, doleva a doprava. Otočil jsem se k ní, Casey se na mě sesula a já jsem ji pevně objal, zvláštně cudným způsobem, stále na svém sedadle, nakloněný k ní. Casey mi položila hlavu na rameno a její slzy mi smáčely bundu, přímo na místě, kde jsem předtím měl mozek Jevgenije Chenkina.

Casey začala po chvíli pomaleji dýchat a zamumlala mi do ramene: „Omlouvám se.“

Odvětil jsem: „To nemusíte.“

„Zabila jsem člověka.“

„Zachránila jste samu sebe. A mě. Dívejte se na to z tohohle úhlu.“

„Přesto to byla lidská bytost.“

„Ne tak úplně,“ pravil jsem. „Můj dědeček mi jednou vyprávěl historku. Žil v Paříži, kde se živil tím, že vyráběl dřevěné nohy, byl ale na dovolené na jihu Francie, seděl na svahu kousek od vinice, svačil a měl v ruce kapesní nůž, protože se chystal rozlousknout vlašský ořech. Najednou spatřil, jak se k němu hodně rychle plazí had, tak ho kapesním nožem bodl přímo do hlavy a přišpendlil ho patnáct centimetrů od svého kotníku k zemi. To samé jste udělala vy. Ten chlap byl had. Nebo horší než had. Had neví, že je had. Nemůže si pomoct. Ale ten chlap věděl, jakou volí cestu. Stejně jako ten včerejší, který nepomáhal stařenkám na přechodu, nepracoval jako dobrovolník v knihovně a nepořádal peněžní sbírky pro Afriku.“

Casey Niceová se mi opřela hlavou o paži. Možná souhlasně přikývla. Nebo nepřikývla. Třeba si jenom otírala slzy. Pravila: „Přesto se cítím mizerně.“

„Shoemaker mi řekl, že víte, kam jste se přihlásila.“

„Teoreticky jsem to věděla. Ale praxe je jiná.“

„Člověk musí vždycky jednou začít.“

„Chcete mi říct, že časem to bude snazší?“

Na to jsem neodpověděl. Poradil jsem: „Schovejte si ty prášky. Nepotřebujete je. A i kdybyste je potřebovala, schovejte si je. Tohle je jenom začátek. Bude hůř.“

„To není dvakrát povzbuzující.“

„Nemáte se čeho bát. Vedete si dobře. Oba si vedeme dobře. Vyhrajeme.“

Na to Casey neodpověděla. Chvíli se o mě ještě opírala a pak se odtáhla a oba jsme se narovnali na svých sedadlech, opět každý ve svém prostoru. Casey se zhluboka nadechla, popotáhla a utřela si nos koženým rukávem. Požádala: „Nemohli bychom se vrátit do hotelu? Chtěla bych se osprchovat.“

Řekl jsem: „Najdeme nový hotel.“

„Proč?“

„Pravidlo číslo jedna, měňte každý den místo pobytu.“

„Mám tam ten nový kartáček na zuby.“

„Pravidlo číslo dva, mějte kartáček neustále v kapse.“

„Budu si muset koupit jiný.“

„Možná si také pořídím nový.“

„A chtěla bych si koupit oblečení.“

„To by neměl být problém.“

„Nemám teď žádnou tašku.“

„To nevadí. Já jsem tašku nikdy nepotřeboval. Člověk se to musí naučit. Převléknete se v obchodě.“

„Ne, tak jsem to nemyslela. Kam dáme ty krabičky s municí?“

„Do kapsy.“

„Nevejdou se tam.“

Casey měla pravdu. Zkusil jsem to. Krabička zůstala trčet napůl venku. A to jsem měl větší kapsy než ona. Pravil jsem: „Tohle je ale Londýn. Kdo pozná, co to je?“

„Možná jeden člověk z tisíce. Co se stane, když ta osoba bude policista v neprůstřelné vestě a se samopalem jako ten před Wallace Court? Nemůžeme se procházet po městě s krabičkami plnými ostré munice.“

Přikývl jsem. „Dobře, koupíme si na přechodnou dobu tašku.“ Rozhlédl jsem se, dopředu, dozadu, po obou stranách ulice. „I když nevidím žádný obchod s taškami.“

Casey ukázala napůl doleva. „Tamhle na rohu je samoobsluha. Něco jako miniaturní supermarket. Myslím, že jeden z jejich řetězců. Běžte si něco koupit. Žvýkačku nebo čokoládu.“

„Používají tašky z tenkého igelitu. Viděl jsem to. Přinesla jste v ní včera kolu. Byla v podstatě průsvitná. Stejně hrozně jako naše kapsy.“

„Mají také pevnější.“

„Na žvýkačku nebo čokoládu mi nedají pevnější tašku.“

„Nedají vám žádnou tašku. Tašky se tady kupují. Což znamená, že si budete moct vybrat, jakou budete chtít.“

„To si tady musíte koupit zboží a tašku, abyste si mohla to zboží odnést?“

„Četla jsem o tom v časopise.“

„Co je to za zemi?“

„Přispívají tady k zlepšení životního prostředí. Předpokládá se, že si koupíte trvanlivou tašku a bude s ní chodit nakupovat.“

Nic jsem neřekl, ale vystoupil jsem z auta a došel na roh. Samoobsluha byla okleštěná verze velkého supermarketu. Prodávala předměty denní potřeby, balené svačiny, pivo po šesti kusech a nealkoholické nápoje. A tašky, jak předpověděla Niceová. U pokladny jich visel celý hrozen. Jednu jsem si vybral. Byla hnědá. Vypadala tak ekologicky, že už to víc nešlo. Jako by ji z recyklovaného konopí utkaly jednooké panny v Guatemale. Měla na sobě vytištěné jméno obchodu, jen slabě, asi nějakým rostlinným barvivem. Možná šťávou z mrkve. Nápis působil, že se smyje při prvním dešti. Taška sama o sobě však byla v pořádku. Měla držadla z provazu a otvírala se do hlubokého obdélníku.

Na žvýkačku ani na čokoládu jsem neměl moc chuť, tak jsem se ženy u pokladny zeptal, jestli bych si mohl koupit pouze tašku. Podívala se na mě, jako bych spadl z měsíce, a protáhla tašku skenerem. Ozvalo se elektronické pípnutí a pokladní oznámila: „Dvě libry.“

Což mi přišlo v pořádku. V butiku na západním pobřeží by taková taška stála padesát dolarů. Zaplatili Romford Boys, zastrčil jsem si do kapsy drobné a zamířil zpátky k zaparkované škodovce.

Nestála tam.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

POLOŽIL JSEM RUKU NA GLOCK V KAPSE a zadní část mého mozku vyslala přední části zprávu sedmnáct nábojů v zásobníku plus jeden v komoře minus dva vystřelené v srbské garáži se rovná šestnáct dohromady, stáhla mě k výloze obchodníka s nemovitostmi, aby redukovala zranitelnost z 360 stupňů na 180, ale nejvíc ze všeho křičela: Dominique Kohlová.

Zhluboka jsem se nadechl a pohlédl doprava a doleva. Nikde žádný dopravní policista. Což by bývalo bylo logické. Niceové jednoho zahlédla a dupla na plyn. Digitální informace v kamerovém systému se dá vymazat zmáčknutím tlačítka, ale vymazat Caseyin obličej a poznávací značku škodovky z lidské paměti by nebylo tak snadné. I velkolepější plány se zvrtly kvůli větším maličkostem. Ale kam oko dohlédlo, nikde policista. Podél bloku se neprocházela žádná uniformovaná osoba s bločkem v ruce.

A na chodníku také nestáli žádní představitelé veřejnosti zírající s otevřenými ústy na prázdné místo u obrubníku, vyděšení roztržkou, ke které tam došlo. A Niceová by se nevzdala tak snadno, ani Romford Boys, ani Srbům, ani komukoliv jinému. Měla dveře, které se daly uzamknout, a nabitou zbraň. Se šestnácti náboji stejně jako já. Ulice nebyla rozhodně tichá, ale nebzučela ničím jiným než normálním městským životem. Nedošlo na ní k žádnému velkému dramatu. To mi připadalo jasné.

Přesmýkl jsem se kolem výlohy obchodníka s nemovitostmi a stoupl si do výklenku dveří. Teď jsem byl zranitelný jen z devadesáti stupňů, jako bych měl před sebou baseballové hřiště. Auta jezdila po ulici jen jedním směrem, z mého pohledu zprava doleva. Valila se v jednolitém proudu. Malá osobní autíčka, černé taxíky, občas větší sedan, dodávkové vozy. Žádný z řidičů se nedíval doprava doleva, žádný z pasažérů vedle řidiče neprohlížel obličeje. Nikdo mě nehledal. Vyšel jsem o krok dopředu a zkontroloval rohy. Nikdo tam na mě nečekal.

Ví, kam se přihlásila. A je odolnější, než vypadá.

Zmocnil se jí, zohavil ji a zabil. Měl jsem ho jít zatknout sám.

Budu se držet v pozadí. Tohle se nebude opakovat.

Opustil jsem výklenek a vydal se proti proudu aut. Po obou chodnících spěchali v obou směrech chodci v levných oblecích, tenkých pláštích, v rukou malé složené deštníky, jak to Britové jen tak pro jistotu dělají, s aktovkami, nákupními taškami a batůžky. Nikdo nedělal nic podezřelého. Nikdo se netvářil tajnůstkářsky. Žádná černá dodávka u chodníku, žádní velcí chlapi, žádní policajti.

Vytáhl jsem telefon od Scarangellové, našel v adresáři číslo Niceové a vytočil ho. Následovala dlouhá pauza, praskající ticho, patrně jak se telefon napojoval na síť nebo jak probíhalo nějaké složité povolení k přihlášení, a pak se ozval vyzváněcí tón, tiché americké vrnění v srdci Londýna, znovu a znovu, celkem šestkrát.

Nikdo se neozval.

Ukončil jsem volání.

Doufej v nejlepší, připrav se na nejhorší. Možná řídí a nemůže vzít telefon. Možná ji něco vyhnalo od chodníku a objíždí blok. Z nějakého nevinného důvodu. Doleva, opět doleva a opět, tolikrát, kolikrát bude muset, než dokončím nákup v samoobsluze. Nakonec mě uvidí stát na chodníku, zastaví a nabere mě.

Pozoroval jsem roh před sebou.

Nevynořila se.

V horším případě drží její telefon nějaký chlap, kterému se rozsvítily oči, když spatřil na displeji moje jméno. Možná zastaví a pokusí se mě přitáhnout jako rybu navijákem. Zvláštní nabídka. Improvizovaný plán. Past položená v sousedství. Casey Niceová jako návnada a nějaká léčka.

Sledoval jsem svůj vlastní displej.

Nikdo nezavolal zpátky.

Připrav se na nejhorší. Jediné další číslo v adresáři bylo číslo O’Daye. V mobilních telefonech máme GPS, takže budou znát každý náš krok. O’Day by mě k ní mohl dovést. Doslova krok za krokem. Alespoň tak dlouho, dokud nezahodí její telefon. Vytočil jsem číslo a naslouchal praskajícímu tichu.

Pak jsem ukončil hovor, protože zpoza rohu přede mnou se vynořila škodovka.

Řídila Niceová, ale nebyla sama. Vzadu za ní seděla další postava, mohutná, ale nehmotná ve stínu, trochu nakloněná, jako by se dívala Niceové přes rameno. Pak se auto přiblížilo a já jsem toho muže poznal. Čtyřicet až pětačtyřicet let, mírně opálený, nakrátko ostříhané světlé vlasy, strohý hranatý obličej, svetr a krátká plátěná bunda. Bezpochyby modré džíny a světlehnědé boty z jemné kůže, jaké možná fasuje britská armáda do pouště.

Bennett, Velšan s nevyslovitelným křestním jménem. Naposledy viděn, jak mizí v Paříži. Agent od MI6. Nebo od MI5. Nebo odněkud mezi tím. Nebo odněkud úplně odjinud. V současné době jsme hodně propojení, řekl svým zpěvavým hlasem.

Škodovka zajela k chodníku a prudce u mě zabrzdila. Jak Niceová, tak Bennett ke mně vzhlíželi, krky natočené, aby na mě viděli zpod střechy, oči trochu rozšířené, malinko prosebně, Niceová možná trochu víc, jako by říkala Tvařte se, že tohle je normální.

Nastoupil jsem. Otevřel jsem dvířka spolujezdce, posadil se, zasunul nohy a zavřel zase dvířka. Ekologickou tašku jsem držel na klíně. Niceová dupla na plyn, otočila volantem a odlepila se od chodníku. Sdělila: „Tenhle džentlmen se jmenuje pan Bennett.“

„Pamatuju se na něj,“ odvětil jsem.

„Už jsme se setkali,“ objasnil Bennett směrem k Niceové, ne ke mně. „V Paříži, kde mu zachránil život závan větru.“

Podotkl jsem: „Teď přiznáváte, že jste tam byl?“

„Ne písemně.“

„Proč jste unesl mou řidičku? Vteřinu jsem si dělal starosti.“

„O dvě ulice dál jsou kamery, které vás vyfotografují, když projedete na červenou. Dejte si pozor, byla by to pro vás zbytečná komplikace, kdyby vás zachytily.“

„Co chcete?“

„Zastavte,“ požádal Bennett. „Kdekoliv bude místo. Odjedeme, kdyby tam potřeboval někdo zaparkovat.“

Niceová zpomalila, pátrala po volném místě a nakonec zastavila napůl na autobusové zastávce. Což bylo zakázané, ale Bennett tomu nevěnoval velkou pozornost. Znovu jsem se ho zeptal: „Co chcete?“

Bennett sdělil: „Chci se na den na dva připojit.“

„K nám?“

„Ke komu jinému?“

„Proč?“

„Dostal jsem rámcový úkol, který se dá vyložit tak, že mám sledovat těch třicet šest tajných subjektů v Londýně a přidat se k tomu, který se dostane nejdál.“

„Nejsme daleko.“

„To není bohužel nikdo. Vy se alespoň dobře bavíte.“

„Zatím ne.“

„Děláte ale jisté pokroky.“

„Vážně?“

„Nebuďte tak skromný.“

„Máte u sebe odposlouchávací zařízení?“

„Chcete mě prohledat?“

„Já bych to udělala,“ řekla Niceová. „Kdybych musela. Existují jistá pravidla.“

„To říká osoba operující bez oficiálního povolení na území spojence, po které zůstaly dvě čerstvé mrtvoly.“

Pravil jsem: „Ty můžete přišít mně.“

„Nevěrohodné,“ namítl Bennett. „Jak byste vysvětlil Wormwood Scrubs? Vy jste si poradil s jedním a paní Niceová se třemi? To bych neřekl. Měli jste trochu přemístit těla. Bylo příliš jasné, k čemu tam došlo. Řekl bych, že ten střep je samostatná práce paní Niceové. Včerejší rána do krku jde ale na vaši adresu. Takže bych řekl, že je to remíza. Vyrovnaný stav.“

„Co chcete?“ zeptal jsem se potřetí.

„Nebojte,“ ujistil mě Bennett. „V případech NHI nepoužíváme odposlouchávací zařízení.“

Casey Niceová se zeptala: „Co to je NHI?“

„Zločiny spáchané na zločincích a pochybných existencích. Ty nás moc nezajímají. Je ale zajímají. V tom spočívá problém. To je ta nevýhoda. Teď po vás jdou dva gangy.“

„Jak silný zájem projevujete, když vás moc nezajímají?“

„Sestavíme zprávu, ale nic s ní v podstatě neuděláme.“

„Ta zpráva je na papíře?“

„Tomu se bohužel nedá vyhnout.“

„V tom případě jsme tam nebyli.“

Bennett se otázal: „Kde?“

Odvětil jsem: „Kdekoliv.“

„Technologie tvrdí něco jiného. Sledujeme, kde se pohybujete, abyste věděl. GPS je skvělá věc. Jak jinak bych vás například tak rychle našel, zaparkované kilometry od místa činu ve víceméně ukradeném autě?“

Namítl jsem: „Naše telefony jsou zakódované.“

Bennett se jen usmál a prohodil: „Ale prosím vás.“

„Co tím chcete říct?“

„Zamyslete se nad tím, proč se s námi vaši lidé kamarádí. Proč v současné době s námi a ne s Němci. Co nabízíme?“

„GCHQ,“ odvětil jsem.

Bennett přikývl. „Naši verzi NSA. Komunikační centrálu. Ale naše je o tolik lepší než NSA, že je to trapné. Potřebujete nás. Proto se s námi kamarádíte.“

„Odposloucháváte.“

„Ne, jenom pomáháme,“ odmítl Bennett. „Shromažďujeme informace a předáváme je dál. Občas testujeme srozumitelnost. Čistě na technické úrovni.“

„Přenosy CIA musí být nenapadnutelné.“

„CIA si to určitě myslí.“

„Vy jste rozluštili kód?“

„Myslím, že jsme jim jejich kód prodali. Samozřejmě ne přímo. Jsem si jistý, že to byl složitý komplot.“

„Jsem si jistý, že byste takové věci neměli dělat.“

„A já jsem si jistý, že něco takového probíhá už pěkně dlouho.“

„Vykonali jsme tedy službu veřejnosti? S těmi Srby?“

„Ublížili jste jim. Ale nezabili jste je. Usekli jste chapadlo chobotnici. Nerozumějte mi špatně, nejsme nevděční. Sedm chapadel je lepší než osm. I když ne o moc.“

„Chcete víc.“

„Jdou po vás oba gangy. Což představuje jisté možnosti. Podle mého názoru by se na pár dalších obětí nehledělo v jistých kruzích s nelibostí.“

„S vámi po našem boku?“

„Čistě jako pozorovatel. Někteří z těchhle lidí jsou britští občané. A jak paní Niceová upozornila, existují pravidla.“

„Budete nám pomáhat?“

„Vy potřebujete pomoc?“

„Požádali jsme o seznam lokalit.“

Bennett přikývl. „Viděli jsme tu zprávu.“

„Nedostali jsme odpověď.“

„S lokalitami je to těžké. Víc než kdykoliv předtím, protože teď musíme vzít v úvahu i lokality Karela Libora a také lokality Srbů, jak se ukázalo dneska ráno. Protože Srbové skutečně spolupracují s Romfordem, tak logika velí, že je možné, že ukryli Kotta na jednom místě, Carsona na jiném a ta místa jsou daleko od sebe. Bylo by to bezpečnější. A logika také velí, že ta místa jsou hodně odlehlá. Krajina kolem Londýna je dost plochá. Nanejvýš zvlněná. Rozhodně se nejedná o terén, ve kterém by se dalo snadno přiblížit k osamělé farmě, kde se skrývají dva ze čtyř nejlepších nájemných ostřelovačů na světě.“

Prohlásil jsem: „Přesto bych chtěl ten seznam.“

„Dobře, ještě dneska ho dodáme. Obdržíte ho, jakmile si ho přečte O’Day.“

„Sázíte ale na odlehlou farmu? Hodně odříznutou od okolního světa?“

„Ne nutně. Nabízejí se i jiné možnosti.“

„Například?“

„Mají bezpečné domy a spoustu domů, které pronajímají, a tudíž spoustu nájemníků, kteří odjedou s radostí na týden na dva z města. A existuje spousta lidí, kteří jim dluží peníze a kteří by byli štěstím bez sebe, kdyby mohli snížit dluhy tím, že budou třikrát denně krmit neznámého člověka, poskytnou mu postel a nezmíní se o tom ani slovem.“

„Domníváte se ale, že dál od zvědavých pohledů by to bylo lepší?“

„Nabízí se to. Ale ve finále by to bylo něco za něco, nemáte pocit? Musí předpokládat, že se chystáme uzavřít přístup do centra. Žijeme ostatně v období po 11. září. Patrně by to udělala každá velká metropole. A nechtěli by zůstat polapení na vnější straně. Ne když by museli pronést kordonem velkou pušku. Takže si myslím, že se dříve či později stáhnou do města. Možná už jsou tady.“

„Viděli jsme u Wallace Court několik stovek míst, kde by mohli zaujmout postavení.“

„Všechna je pečlivě prohledáváme. Co když ale zaujmou postavení na místě, kterého jsme si nevšimli?“

„Máte plán na uzavření Londýna?“

„Samozřejmě.“

„Tak proč ho nepoužijete?“

„Zůstáváme optimističtí.“

„To jsou politické řeči.“

„Cílem je dovést tuhle záležitost rychle do konce.“

„Což také zní jako politické řeči.“

„Politici podepisují naše výplatní listiny.“

„Tak jakou pomoc nám poskytnete?“

„Ukážu vám, kde bydlí Malý Joey. Bez něho se nic neobejde. Můžete pozorovat příjezdy a odjezdy a třeba z nich něco vyvodíte.“

„Chcete tím říct, že vám se nic vyvodit nepodařilo?“

„Z pohybu kolem domu jsme zatím nevysledovali žádný logický vzorec.“

„V tom případě možná není Malý Joey ten pravý muž.“

„Charlie White je příliš starý a příliš vznešený na to, aby pobíhal po okolí, a Tommy Miller a Billy Thompson jsou jenom o deset let mladší a nejsou teď už nic jiného než byrokrati. Gangy dneska takhle fungují. Daňové strategie, legální investice a tak podobně. Malý Joey Green je jediný, kdo skutečně něco dělá. V tom mi můžete věřit. Jestli mění hlídky nebo posílají jídlo a ženy, projíždějí po příjezdové cestě Malého Joeyho.“

„Až na to, že jste nic takového nezaznamenali.“

„Zatím ne.“

„Kolik času vám zbývá, než propadnou politici panice?“

„Moc ne.“

„Mají plán B?“

„Pomohlo by mi, kdybychom nezašli takhle daleko.“

„Takže teď pomáháme my vám?“

„Pomáháme si navzájem. Takhle by to přece mělo fungovat, není-liž pravda?“

„Posloucháte horkou linku mezi Downing Street a Oválnou pracovnou?“

„Proč to chcete vědět?“

„Osobní zájem.“

„Z tradice necháváme tuhle linku být.“

„To je dobré vědět.“

Bennett prohlásil: „Pojeďme najít nový hotel. Měli byste si odpočinout. Pošlu vám textovou zprávu, až budeme připraveni vyrazit k domu Malého Joeyho.“

Zeptal jsem se: „Vy máte naše telefonní čísla?“

Bennett neodpověděl.

„Hloupá otázka,“ konstatoval jsem.

• • •

Bennett si vyměnil místo s Niceovou a odvezl nás na jih do Bayswater Road, která tvoří severní hranici Hyde Parku, a pak na východ k Mramorovému oblouku a potom opět na jih po Park Lane do čtvrti Mayfair, která je natolik bohatá, že to pro nás bylo neutrální území. Bez gangsterů, nebo alespoň bez takových, kteří by se dali poznat na první pohled. Minuli jsme hotely Grosvenor House a Dorchester a zastavili před Hiltonem. Bennett řekl: „Tady vás nebudou hledat. Budou si myslet, že jste se ubytovali v něčem luxusnějším, když jste jim vzali tolik peněz. V hotelu se slavným jménem jako Brown’s, Claridge’s, Ritz nebo Savoy.“

Zeptal jsem se: „Odkud víte o penězích, které jsme jim vzali?“

„Bylo to ve zprávě, kterou poslala paní Niceová O’Dayovi.“

„A kterou jste testovali, jestli je srozumitelná.“

„Výběr zkušebních vzorků je náhodný. Úplná loterie. Strojově řízená. Má něco společného s průměrným časem mezi chybami.“

„Měli bychom zahodit naše telefony.“

Casey Niceová namítla: „To nemůžeme.“

Bennett potvrdil: „To nemůžete. Musíte se pravidelně hlásit O’Dayovi. To je dohoda, kterou jste uzavřeli se Scarangellovou. Kdybyste se odmlčeli, bylo by po dohodě a všichni zúčastnění by se vás zřekli, což by znamenalo, že byste museli do hodiny opustit Velkou Británii, protože by vás začali honit jako obyčejné uprchlíky.“

„Vy víte i o Scarangellové?“

„Nezapomínejte, že všechno, co skončí ve státě Maryland, prochází nejdřív hrabstvím Gloucestershire. A naopak.“

„Vy odposloucháváte celý svět.“

„V podstatě ano.“

„Tak kdo tohle celé financuje? Už jste to zjistili?“

„Ne přesně.“

„A to jste A tým? S velkými mozky? O tolik lepší než balíci ve Fort Meade?“

„Normálně dosahujeme velice uspokojivých výsledků.“

„Tentokrát ale ne, jak to vypadá. Tak to chcete hodit celé na nás. Chcete, abychom dál komunikovali s O’Dayem, abyste mohli poslouchat, zatímco my na sebe bereme veškerá rizika.“

„Nevládli jsme světu tím, že jsme byli hodní.“

„Velšané vládli světu?“

„Britové vládli světu. A Velšané jsou Britové. Stejně jako Skotové. Dokonce stejně jako Angličané.“

Neodpověděl jsem. Niceová mi podala krabičky s municí a já jsem je uložil do ekologické tašky. Pak jsme vystoupili a vešli do vestibulu hotelu.

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

HILTON VÍC NEŽ DOST VYHOVOVAL našim potřebám. Je to sice název celého řetězce, ale tenhle přizpůsobili vybranému prostředí Park Lane. Elegancí, cenami i nafoukaností. Nejdřív se tvářili trochu pochybovačně, protože jsme až na tašku s municí neměli žádná zavazadla. Pak ohrnovali nos, když jsme chtěli platit v hotovosti, ale jakmile spatřili naše tlusté ruličky bankovek, změnili okamžitě názor a přeřadili nás z chudých turistů na excentrické oligarchy. Ne z Ruska, kvůli našemu přízvuku, ale třeba z Texasu. Rozhodně však začali být nesmírně zdvořilí. Nedostatek zavazadel zklamal nejvíc poslíčky. Brousili si zuby na padesátilibrové spropitné.

Přidělili nám pokoje na různých patrech, ale nejdřív jsme zašli společně k Niceové. Kvůli bezpečnostní prohlídce, a protože jsem se domníval, že by u sebe měla mít krabičku s municí. V hotelovém pokoji sice nebylo moc pravděpodobné, že by musela klást poslední odpor, ale i nepravděpodobné věci se stávají a číslo sto šestnáct je mnohem zajímavější než šestnáct.

Její pokoj byl prázdný a nic v něm nehrozilo. Měl stejnou základní architekturu jako tisíce motelových pokojů, které jsem už viděl, ale zkrášlenou vysoko nad standard, částečně doslova, protože se nacházel ve dvacátém patře a otvíral se z něj výhled na park. Položil jsem krabičku s municí na noční stolek, ještě jednou jsem se rozhlédl a zamířil ke dveřím.

Casey Niceová řekla: „Pořád mám dva a cítím se teď dobře.“

Požádal jsem: „Povězte mi, jak se k vám Bennett dostal do auta.“

„Prostě nastoupil. Viděla jsem ho na protějším chodníku, jak vytáčí číslo na svém mobilu a pak poslouchá. V tu chvíli jsem ho považovala za normálního chodce, ale pak mi začal zvonit telefon, tak jsem přijala volání a byl to on. Přešel přes ulici a sedl si za mě. Sdělil mi, že generál O’Day mu dal moje číslo, generál Shoemaker s tím souhlasil a že bychom se měli odlepit od chodníku a objet blok, protože parkuju v zakázané zóně a máme za sebou dopravního policistu.“

„Tak jste uposlechla?“

„Očividně to byla legitimní osoba. A použil jména obou generálů, tak jsem si myslela, že je na naší straně.“

„Co si myslíte teď?“

„Ne tak úplně legitimní, ale pořád na naší straně.“

Přikývl jsem. „To si také myslím. Věřila jste všemu, co říkal?“

„Řekla bych, že trochu přeháněl. Pokud nehovořil se sebevražednou otevřeností o programu, který musí být pořád velice přísně tajný. Rozhodně z britské strany. A ta by určitě reagovala, kdyby se někdo otevřeně bavil o jejích největších tajemstvích.“

„Někteří lidé jsou sebevražedně otevření. Už se jim zajídají nesmyslné předpisy. A reagovat nemá cenu, protože na tom stejně moc nezáleží. Přiznání a popření jsou v podstatě jedna a ta samá věc. Britové se nabourávají do našich signálů. Britové se nenabourávají do našich signálů. Obojí je středem stejné pozornosti. Což nám nepomůže k tomu, abychom poznali, co je pravda.“

„Nabourávají se tedy do našich signálů?“

„Zamyslete se nad body, ve kterých nepřeháněl.“

„To jsou které?“

„Netajil se tím, že se nepohnuli z místa, co se týče aktivit kolem domu Malého Joeyho, a nepodařilo se jim zjistit, kdo to celé financuje.“

„Takže?“

„Slabý výkon.“

„Nikdo není dokonalý.“

„Britové tohle umí. Vymysleli většinu metod. Nevěřím, že by měli tak velký náskok před NSA, ale jsou nejméně stejně dobří. Možná o trochu lepší. To musíme připustit. Jsou ve svém nitru rafinovaní. Většinou hrají dobře karty. A když je zapotřebí, jsou houževnatí. Dělají, co můžou. Ale nedaří se jim pohnout z místa.“

„Je to těžký případ.“

„Natolik těžký, že se ani NSA, ani GCHQ nepodařilo cokoliv zjistit?“

„Patrně.“

„Tak jak moc je pravděpodobné, že rozhodujícího průlomu dosáhne nezkušená analytička a vojenský policajt ve výslužbě? Jak moc je pravděpodobné, že uvidíme něco, co oni nevidí?“

„Třeba si něčeho všimneme.“

„Není čeho. Protože Bennett teď uvažuje stejně jako O’Day. S několikadenním zpožděním. Bennett byl v Paříži. Ví, že Kott mířil na mě. Teď ví, že Kott je v Londýně. Myslí si, že by mohl uvést něco do pohybu, když nás vystrčí do přední linie. Jako cíle. Hraje přihrávku Hail Mary. A jde mu jen o sebe. Je mu jedno, co se stane s námi. Rozhlíží se po zášlehu na ústí hlavně. To je všechno, co chce. Než propadnou politici panice.“

„Jsem přesvědčená, že jste měl celou dobu v plánu ocitnout se v přední linii.“

„Ne jako cíl.“

„Není jedno, za co vás považuje někdo jiný?“

„Přesně tak. Musíme to tak jako tak udělat. Nemáme na vybranou. To samé platí pro telefony. Musíme podávat hlášení O’Dayovi. Bennett dostane, co chce, z obou zdrojů.“

„Jenom proto, že my také dostaneme, co chceme. Dokonce jako první. Takže na tom zase až tak moc nezáleží.“

„Znamená to, že nás teď dvě vlády považují za pouhou návnadu. Což je o jednu vládu navíc. Jsme na nich v mnoha směrech závislí. To, čím nás krmí, záleží na tom, co si o nás myslí. Alespoň podvědomě. Mohli by si v sobě vypěstovat zaujatost. Musíme být připravení, abychom to poznali.“

„A pak uděláme co?“

„Musíme myslet výhradně sami za sebe. Možná přijdou rozkazy, které budeme muset ignorovat.“

Casey Niceová odvrátila pohled a nic neřekla, nakonec však přikývla, způsobem, který mohl být hluboce přemýšlivý, smutně odhodlaný nebo něco mezi tím. Nedalo se to pořádně poznat.

Zeptal jsem se: „Cítíte se pořád dobře?“

Casey opáčila: „Stejně to musíme udělat.“

„Na to jsem se neptal.“

„Měla bych se cítit pořád dobře?“

„Rozhodně se nemusíte strachovat. Ne kvůli tomu, která agentura nás zradí a která nezradí. Protože dříve či později nás zradí obě.“

„To jste mě teď opravdu povzbudil.“

„Nechci vás povzbuzovat. Snažím se dostat nás oba na stejnou vlnovou délku. Musíme se sladit.“

„Nikdo nás nezradí.“

„Vsadila byste na ně svůj život?“

„Na některé lidi, které znám, ano.“

„Ale ne na všechny.“

„Ne.“

„Což je to samé.“

Casey podotkla: „A to vám vadí.“

Opáčil jsem: „Vám to vadí víc.“

„Divíte se?“

„Víte, co byla vaše největší chyba?“

„Určitě mi ji objasníte.“

„Měla jste se přihlásit k armádě, ne k CIA.“

„Proč?“

„Protože celý ten stres prožíváte kvůli tomu, že si myslíte, že národní bezpečnost leží pouze na vašich bedrech. Což je neunesitelné břemeno. Myslíte si to ale proto, že nedůvěřujete svým kolegům. Ne všem z nich. Nevěříte v ně. A zůstáváte tím pádem osamocená. Všechno je na vás. Armáda je ale jiná. Spousta věcí je v ní v nepořádku, ale můžete věřit svým bratrům vojákům. A věřit v ně. To je v armádě základní pravidlo. Byla byste tam mnohem šťastnější.“

Casey chvíli mlčela a pak řekla: „Chodila jsem na Yale.“

„Můžete se hned přehlásit. Vezmu vás do odvodní kanceláře.“

„Teď jsme v Londýně. Čekáme na textovou zprávu od pana Bennetta.“

„Až se vrátíme. Měla byste o tom uvažovat.“

Casey přislíbila: „Zamyslím se nad tím.“

Textová zpráva od Bennetta přišla o dvě hodiny později. Byl jsem sám ve svém pokoji, který se podobal pokoji Casey Niceové, ale nacházel se ve vyšším patře a byl z něj výhled opačným směrem. Na bohaté střechy Mayfair z šedé břidlice a z červených tašek a s ozdobnými komíny. Nedaleko sídlila americká ambasáda, směrem na sever, ale nebyla vidět. Ležel jsem na posteli a telefon se nabíjel na nočním stolku. Jednou zabzučel a na displeji se objevilo: Ve vestibulu za deset minut. Zavolal jsem domácím telefonem Niceové a ta mi sdělila, že dostala stejnou zprávu. Tak jsem si na dalších pět minut ještě lehl, pak jsem si zastrčil zpátky do kapsy glock a zamířil k výtahu.

Niceová už čekala ve vestibulu a Bennett už čekal v autě před vchodem. Ve výrobku od General Motors zvaném Vauxhall, novém a umytém, tmavomodrém a tak dokonale anonymním, že mohl patřit policejním silám. Škodovka už byla patrně otřená a někde odstavená nebo už shořela. Bylo pozdní odpoledne a slunce viselo velice nízko nad parkem.

Nasedl jsem dozadu a Niceová dopředu vedle Bennetta, který přidal plyn a zařadil se mezi projíždějící auta. Zeptal jsem se: „Kam jedeme?“

Bennett dlouho neodpovídal, protože musel sjet z Park Lane, vrátit se na ni a pokračovat opačným směrem na sever a auta se vlekla kvůli opravám na vozovce rychlostí starého počítače IBM System/360, kolem celého Hyde Park Corner, což je stejně šílená křižovatka jako Place de la Bastille. Pak sdělil: „Do Chigwellu.“

„Což je co?“

„Místo severozápadně od Romfordu. Stěhují se tam lidé, kteří přišli trochu k penězům. Některé části jsou velice předměstské. S velkými domy postavenými daleko od sebe. Se zdmi, branami a podobnými věcmi. Najdou se tam i stromy a otevřené prostory.“

„A tam bydlí Malý Joey?“

„V domě podle vlastního návrhu.“

Zahlédli jsme spoustu různých domů podle různých návrhů, než jsme se dostali k domu Joeyho. Postupovali jsme pomalu. Uvízli jsme v hustém provozu, protože jsme jeli směrem ven z města, společně s asi milionem lidí, kteří se snažili dostat se domů. Každý semafor a každý roh byl zacpaný. Bennett se ale netvářil, že by spěchal. Usoudil jsem, že je rád, že dorazíme po západu slunce.

Probojovali jsme se historickými čtvrtěmi do vzdálenějších oblastí, pořád směrem lehce na severovýchod. Malý kousek jsme ujeli po dálnici, jen od jednoho nájezdu k druhému, a pak jsme se ocitli v Chigwellu a brzy míjeli ulice, nad kterými by se rozplynulo i to nejledovější srdce, zasazené do zlatého západu slunce, s velkými domy ze zářících červených cihel. Některé domy měly železné ploty nebo zdi a brány jako miniaturní Wallace Court, většinu zkrášlovaly stromy a keře a na všech příjezdových cestách stály nejnovější modely aut s chromovanými ozdobami, které se blýskaly v posledních paprscích světla.

Zeptal jsem se: „To dojedeme až k jeho dveřím?“

Bennett odpověděl: „Ne, je to mnohem komplikovanější.“

A bylo to komplikovanější, alespoň geograficky. Zaparkovali jsme za hospodou na parkovišti vysypaném drceným štěrkem, ale nevstoupili jsme dovnitř do podniku. Jen jsme prošli kolem. Možná panovala dohoda s majitelem. Nikdo nic neřekne, nikdo se na nic nezeptá, nikdo nic nenabídne. Nevolejte odtahovou službu a neklaďte otázky. Pak jsme zahnuli ulicemi s listnatými stromy doprava a doleva, bezpochyby pozorováni zpoza krajkových záclon, ale Britové jsou zvědaví lidé. Nemohli jsme působit moc podezřele, jen jako tři náhodní chodci na procházce. Sledovali jsme, jak slunce konečně mizí za horizontem a začíná tmavnout obloha, minuli jsme dlouhý prkenný plot a narazili na asi metr širokou proluku, kterou se vcházelo na něco jako veřejnou pěšinu, dlouhou, rovnou a úzkou, z tenké vrstvy černého štěrku prorostlého ušlapaným plevelem, lemovanou z obou stran vzorně metr od sebe vysokým dřevěným plotem z prken. Kráčeli jsme v řadě za sebou, Bennett jako první, pak Niceová a nakonec já, a po sto padesáti krocích jsme vyšli na štěrkové prostranství se zeleným, čerstvě natřeným zahradním domkem se dvěma bílými slovy nade dveřmi: Bowling Club. Za domkem se rozprostíral obrovský čtverec dokonalého trávníku.

„Jiný druh bowlingu,“ podotkla Niceová.

„Velice populární sport,“ odvětil Bennett.

„Proto tak obrovská klubovna,“ dodal jsem. „Patrně ale potřebují všechny najednou ubytovat, když si to nandávají při turnajích. Tím by se to vysvětlilo.“

„Existuje tady spousta jiných klubů,“ pravil Bennett. „Všechny jsou větší.“

Pak se Bennett sehnul a vytáhl zpod kamene klíč. Vypadal jako nově vyrobený. Bennett ho zastrčil do zámku. Musel s ním trochu zalomcovat, ale zámek nakonec povolil. Dveře se otvíraly dovnitř do přítmí páchnoucího zatuchle po dřevu, vlně, bavlně a kůži, skladovaných příliš dlouho ve vlhku. Bennett podržel dveře roztaženými prsty a druhou rukou nám pokynul, abychom šli dovnitř.

Zeptal jsem se: „Co tam je?“

Bennett mě vyzval: „Běžte se podívat.“

Uvnitř bylo vybavení bowlingového klubu, ale narovnané stranou tak, že vznikl volný pruh podél oken, která vedla na dokonalý trávník. U oken stála úhledně vyrovnaná řada tří kuchyňských stoliček. Před každou stoličkou byl v držáku na třech masivních nohách obrovský dalekohled s nočním viděním.

Bennett sdělil: „Minulou zimu se přehnala vichřice. Ne moc hrozná, ale jednomu sousedovi vypadl panel z plotu a druhý soused přišel o šest metrů vysoký jehličnan. Čímž náhodou vznikl přímý průhled z téhle klubovny k domu Malého Joeyho. Což bylo velké štěstí, protože se nám k němu nedaří přiblížit. Předpokládáme, že jeho nejbližší sousedé pro něj buď pracují, nebo jsou loajální, nebo z něj mají strach.“

„Takže z téhle klubovny pozorujete Joeyho?“

„Máte, co dostanete.“

„Vysedáváte tady dlouhé hodiny zády ke dveřím?“

„O tom byste si musel popovídat s padesát let mrtvým tesařem.“

„S klíčem pod kamenem?“

„Úspora peněz. Sami tohle řešení navrhli. Proč nechat dělat deset nových? Budou si takhle moct koupit počítač.“

„Žádné video?“

„Na těchhle věcech nešetří. Bezdrátový přenos přímo z dalekohledů. Ve dne v noci. Vysoká kvalita, ale jen jednobarevný záznam.“

„Ví bowlingový klub o tom, že jste tady?“

„Ne tak úplně.“

„Dobře,“ prohlásil jsem. Žádat všetečného předsedu o mlčenlivost by bylo to samé jako dát si inzerát do novin.

Niceová se zeptala: „Co kdyby si přišli zahrát?“

Bennett objasnil: „Vyměnili jsme zámek. Tenhle je náš, ne jejich. Budou si myslet, že mají něco s klíči. Svolají poradu. Odhlasují, jestli utratit za zámečníka. Budou držet řeči pro a proti. A až dořeční, bude to už buď jedno, nebo budou mít zpátky starý zámek a my si budeme hovět doma.“

Otázal jsem se: „Jak dobře je odsud vidět?“

Bennett nabídl: „Podívejte se.“

Tak jsem vešel dovnitř, posadil se na prostřední stoličku a podíval se.

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

DALEKOHLED MĚL V SOBĚ nějakou fantastickou špičkovou technologii, protože ukazoval skvělý obraz. Ne zelený a zrnitý, na jaký jsem byl zvyklý, ale jednolitý, stříbrný a neuvěřitelně ostrý. Díval jsem se na zhruba čtyři sta metrů vzdálený dům, v úhlu čtyřicet pět stupňů. Viděl jsem průčelí a celou jednu stranu, přes otvory v železném plotu postaveném na čtyřiceticentimetrové cihlové zídce a rozděleném v pravidelných odstupech cihlovými sloupky. Plot působil vznešeně a určitě nepřišel na tak šílenou sumu jako zeď kolem Wallace Court.

Samotný dům byl velký, bytelný a z cihel, postavený tak, aby působil georgiánsky nebo palladiovsky či v jiném symetrickém stylu, který byl zrovna v módě. Byl naprosto obyčejný. Se střechou, okny a dveřmi ve správném počtu na správných místech. Jako by dítě dostalo do ruky tužku a bylo mu řečeno, aby nakreslilo dům. Dobře, a teď přidej další místnosti. Měl příjezdovou cestu, která vedla jednou elektrickou branou dovnitř a druhou elektrickou branou ven. Příjezdová cesta byla z kvádrů, které vypadaly šedivě, ale byly možná cihlově červené. U dveří se krčilo malé sportovní auto, postavené šikmo, jako by ho tam někdo zaparkoval ve spěchu.

Odtáhl jsem se.

Ujistil jsem se: „To je dům Malého Joeyho?“

Bennett potvrdil: „Ano, to je dům Malého Joeyho.“

„Krásná linie pohledu.“

„Měli jsme štěstí.“

„On si ten dům navrhl sám?“

„Jeden z jeho mnoha talentů.“

„Vypadá jako každý jiný.“

Bennett mě pobídl: „Podívejte se ještě jednou.“

Poposedl jsem dopředu. Podíval jsem se ještě jednou. Tašky na střeše, cihly, okna, dveře, okapy, vše uspořádáno do pravidelné hranaté struktury, která zaplňovala skoro celý pozemek. Zeptal jsem se: „Co mám hledat?“

Bennett poradil: „Začněte s bentleyem.“

„Nevidím ho.“

„Stojí přímo u dveří.“

„Ne, stojí tam něco jiného. Mnohem menšího než bentley.“

„Ne, dům je mnohem větší.“

„Než auto?“

„Než normální dům. Malý Joey měří dva metry deset. Dva a půlmetru vysoké stropy jsou pro něj moc nízké. Musí se sehnout, když prochází běžnými dveřmi. Ten dům je normální dům, až na to, že každý rozměr byl na každém modráku zvětšený o padesát procent. Jako by ho jednotně nafoukli. Je to opak domečku pro panenky. Přesná replika, ale větší, ne menší. Dveře jsou skoro tři metry vysoké. Stropy ještě o mnoho vyšší.“

Znovu jsem se podíval, zaměřil se na auto, představil si ho ve skutečné velikosti, a dům udělal přesně to, co předpověděl Bennett. Nafoukl se, v dokonalých proporcích. Přesná replika, ale větší.

Ne domeček pro panenky. Dům pro obra.

Odtáhl jsem se.

Zeptal jsem se: „Jak vypadají normální návštěvníci, když přicházejí a odcházejí?“

Bennett odpověděl: „Jako panenky.“

Casey Niceová se vmáčkla za mě, posadila se na stoličku a také se podívala.

Požádal jsem: „Povězte mi, co jste zatím vypozorovali.“

Bennett sdělil: „Za prvé si uvědomte, kde se nacházíme. Jsme těsně u dálnice vedoucí do východní části Anglie a těsně u M25, po které se dá dostat buď na východ, nebo na západ, nebo je odtud možné vyrazit opačným směrem a zmizet během deseti minut v East Endu. Tohle místo je výhodné operační centrum. Proto se tady všichni scházejí. Ne proto, že Joey musí mít všechno pod kontrolou. Přistěhoval se za nimi. Bezesporu právě proto si tady postavil dům. Má pocit, že dobrý šéf musí mít přehled o každém detailu.“

„Koho jste viděli přijet?“

„Spoustu lidí. Všechny ale dokážeme zařadit.“

„Povězte mi trochu víc.“

„Věděli jsme, že se k něčemu schyluje, protože Joey najednou zdvojnásobil osobní stráž. Tenkrát jsme nevěděli proč, ale teď se domníváme, že to bylo v době, kdy Kott s Carsonem navázali první spojení, před tou prací v Paříži. A teď jsou, jak slíbeno, tady a potřebují vlastní stráž, jídlo a zábavu, což by všechno prošlo tudy.“

„I kdyby se schovávali daleko?“

„Daleko znamená pro Joeyho Greena na druhé straně od M25. Nebavíme se o Skotské vysočině. Třicet minut odsud je nejvzdálenější místo, o kterém kdy Joey slyšel.“

„Nic jste ale nezaznamenali?“

Bennett zavrtěl hlavou. Řekl: „Čekali bychom nějaký pevný vzorec, něco navíc k jejich běžné činnosti, ale nic jsme nevysledovali. Občas se objevila osamocená auta. Sledovali jsme je, co nejdál to šlo. Dokonce jsme provedli počítačovou simulaci založenou na směru, kterým odjela. Nedovedla nás ale nikam, kam bychom potřebovali.“

Casey Niceová vedle mě usoudila: „Kott s Carsonem se možná vrátili do Francie a čekají tam. Nebyli by tak zranitelní, nemáte pocit? Protože je hledáme tady. Možná se chystají vrátit až na poslední chvíli. Právě včas. Tím by se vysvětlovalo, co vidíte. Nebo nevidíte. Lidé, kteří nejsou přítomni, nepotřebují jídlo.“

Bennett namítl: „Proč by riskovali, že uzavřeme přístupové cesty? To by bylo neprofesionální.“

Podotkl jsem: „A Carson není neprofesionální, není-liž pravda?“

„Je profesionální Kott?“

„Kott by se na uzavření přístupových cest díval jako na cokoliv jiného. Zvážil by vzdálenost, vítr a elevační úhel. Všechny údaje. Nerisknul by to, protože se to nedá předvídat. Při uzavřeních jde o emoce, ne o rozum. Myslím, že Kott už je několik dní v Anglii.“

„Jsme stejného názoru. Ale neprobíhá to tady podle žádného zavedeného vzorce. Jenom běžné příjezdy a odjezdy.“

Zeptal jsem se: „Je teď Joey doma?“

„Samozřejmě. Venku stojí jeho auto.“

Posunul jsem se dopředu a podíval jsem se. Obrovité dveře zmenšující auto. Okna velká jako kulečníkový stůl. Pravil jsem: „Kott s Carsonem jsou někde, kde nepotřebují, aby jim Joeyho muži vozili jídlo. Možná si ho objednávají přes ulici. Pizzu, kuřata nebo cheeseburgery. Nebo kebab. Tahle část města nabízí spoustu možností. Nebo drží oba dietu. A možná nechtějí děvky.“

„Kott strávil patnáct let ve vězení. Má toho spoustu co dohánět.“

„Meditace ho možná napravila a pročistila mu srdce.“

„Stejně by potřebovali stráže. Částečně proto, že si musí odpočinout a vyspat se, a částečně proto, že se Joey rád předvádí. Posílal by minimálně čtyři muže najednou, což je dvanáct mužů denně. A procházeli by tímhle domem. Bezpodmínečně. Aby podávali hlášení a přijímali pokyny. Čím víc toho Joey ví, tím lépe se cítí. Informace mají cenu zlata. Chtěl by znát všechna jejich tajemství. Mohla by se mu hodit v budoucnosti. Ta věc s Karelem Liborem udala nový tón. Všichni teď budou chtít vlastního domácího ostřelovače.“

Otázal jsem se: „Jak se Joey stravuje?“

„Vozí mu úplně normálně potraviny.“

„Sní toho hodně?“

„Dvakrát tolik, co já. Je dvakrát tak velký. Přijíždí dodávka, k zadním dveřím do kuchyně. Někdy dvakrát denně. Nedej bože, aby musel jít gangster do supermarketu.“

„Testuje své děvky?“

„Ví se o něm, že zajíždí čerstvé maso. Ale ne moc často. Má to rád brutálně. A není dobré, když je to na jeho nových hvězdách v prvních týdnech vidět. Tak většinou volí opačný postup. Dodělává použité.“

„Nezvýšila se v poslední době frekvence?“

„Frekvence byla vždycky kolísavá.“

Casey Niceová se vedle mě zeptala: „Proč jste ho nezatkli?“

„Naposledy vypovídal svědek proti Romford Boys, ještě než jste se narodila.“

Díval jsem se dál dalekohledem. Nic se nedělo. Scéna byla statická. Zeptal jsem se: „Jak zní vaše teorie?“

„Někteří z nás se domnívají, že ta spolupráce se Srby začala před měsícem. Kott s Carsonem možná oslovili oba gangy současně. V tom případě by dávalo smysl, aby je schovali Srbové. Bylo by to bezpečnější. Všichni jsme ze zřejmého důvodu soustředění na východě Londýna, tak se ulili na západě. Bylo by to klasické poslání nesprávným směrem.“

„Joey by nedostával svá hlášení.“

„To je hlavní slabina téhle teorie. Patrně by dokázal žít, aniž by znal jejich tajemství, protože nepostrádáte, co nemáte. Ale nepřežil by, že místo něho dostávají informace Srbové. Který podnět by zvítězil? Právě o tom teď debatuje subkomise behaviorální psychologie.“

„Kdo o tom debatuje?“

„Subkomise behaviorální psychologie.“

„Ještě něco dalšího?“

„Moudrý úsudek nám napovídá, že někde stojí bezpečný dům a problém bude vyřešen v okamžiku, kdy ho najdeme. Londýn je plný kamer a rozpoznávacího softwaru, dostáváme v reálném čase záplavu údajů z dopravního provozu, naše programy jedou naplno a naši a analytici se snaží ještě víc.“

„Jste chytří lidé, není-liž pravda?“

„Velice chytří.“

„Což je důvod, proč jste lepší než NSA, správně?“

„A levnější.“

Odtáhl jsem se od dalekohledu.

Pravil jsem: „Zajímalo by mě, proč jste nás sem přivedl. Mohl jste nám to jenom popsat. Mohl jste říct, Joey má dům a nic se v něm neděje.“

„Sdílíme informace.“

„Zbytečně ty informace komplikujete. Nebo mlžíte.“

„Proč bych to dělal?“

„Abych věřil tomu, co mi říkáte.“

„Proč byste mi neměl věřit?“

„Je to prostý logický řetězec, ale musím věřit každému článku.“

„Proč byste mi neměl věřit?“ zopakoval Bennett.

„Ty věci, co jste mi řekl předtím. Máte strojově řízený protokol a různé postupy. Právě teď se nám nabouráváte do telefonů jako jedincům. Nabouráváte se do komunikace CIA všeobecně. Kdybyste chtěli, mohli byste odposlouchávat linku do Oválné pracovny, ale brání vám v tom dobré vychování. Jestli je tohle všechno pravda, musí to podléhat utajení. Když se o tom zmíníte, pošlou vás do londýnského Toweru. Setnou vám hlavu. Nebo vás potrestají nějakým modernějším způsobem. Dostanete doživotí za vlastizradu.“

„Nepůjdu do vězení.“

„Protože?“

„Neřekl jsem vám nic, co jsem se dozvěděl uvnitř budovy.“

„Jaké budovy?“

„Jakékoliv budovy.“

„Tak co nám říkáte?“

„Víte, jak to chodí. Koluje milion historek a pověstí. Většina z nich jsou nesmysly. Ale vždycky se najdou tři čtyři, které by se mohly zakládat na pravdě. Ale vzájemně si odporují. Tak použijte těžce nabité zkušenosti a zasvěcený posudek a rozhodněte, čemu věřit.“

„Proč bych měl věřit jakékoliv z nich?“

„Protože jedna z nich bude nejspíš pravdivá.“

„Nabourávání se do našich telefonů není historka ani pověst. Je to fakt.“

„Jenom malý fakt. A malé fakty, které známe, mohou svědčit o větších faktech, které neznáme. Je to dedukční metoda. Když útočíme na dva americké občany stojící na nízké úrovni, proč bychom neútočili na americké občany na vyšší úrovni? Používali bychom k tomu stejnou elektřinu ve stejných drátech. A když útočíme na vyšší subjekty, proč bychom neodposlouchávali Oválnou pracovnu?“

„Proto všechno to, co jste nám pověděl, jsou pouhé teorie, ve které věříte.“

„Nemůžu je dokázat.“

„Ale?“

„Vím, že jsou pravdivé.“

„Protože?“

„Lidská povaha,“ odvětil Bennett. „Víte, jak to chodí. Můžete mít sebelepší předsevzetí, ale když jste schopný něco udělat, dříve či později to uděláte. Pokušení visí neustále ve vzduchu a nedá se mu věčně odolávat. Neříkejte mi, že uvažujete jinak.“

„Co ty ostatní věci, co jste nám pověděl?“

„Například?“

„Myslíte si, že Kott s Carsonem jsou v Londýně.“

„Tím jsem si stoprocentně jistý.“

„Na základě zkušenosti a zasvěceného posudku?“

„Všechno, co vím, napovídá tomu, že jsou tady.“

„A střeží je a krmí Romford Boys, kteří se jim také starají o zábavu.“

„Takhle to probíhá. Laskavosti jsou podrobně vypracované.“

„Jste si stoprocentně jistý?“

Bennett odvětil: „Víc než stoprocentně.“

„A stráže, jídlo a zábavu řídí osobně Joey.“

„Bezesporu. Stoprocentně.“

„Nikdo ale nependluje mezi Joeyho domem a jiným místem.“

„A to není jenom moje domněnka. To je fakt.“

Sdělil jsem: „Měli jsme s paní Niceovou rozhovor. Celá britská vláda přešlapuje na místě. Tak jak moc je pravděpodobné, že nezkušená analytička a vojenský policista ve výslužbě dosáhnou rozhodujícího průlomu?“

Bennett nic neřekl.

„Myslím ale, že chcete, aby to tak vypadalo. Chcete, aby to byl jeden z nás, kdo vystoupí a řekne to. Abyste se mohli tvářit překvapeně. Abyste trochu ulevili svému svědomí.“

Bennett nic neřekl.

„Jednoduchý logický řetězec,“ zopakoval jsem. „Kott a Carson jsou v Londýně, schovávají je Romford Boys, ale nepanuje žádný provoz na příjezdové cestě Malého Joeyho.“

Bennett pravil: „To je všechno pravda.“

„Což znamená, že Kott a Carson se schovávají v domě Malého Joeyho.“

Bennett nic neřekl.

„Joey nezdvojnásobil stráž bezdůvodně. Očekával hosty. Kde by byli ostatně ve větším bezpečí? Policajtům se nedaří přiblížit se k domu a žádný civilista by se toho neodvážil. A jestli je chce mít Joey blízko u sebe, s ohledem na budoucnost, nenabízí se lepší místo. Nechá je u sebe ukryté, jak dlouho budou chtít. Skrýš opustí, až nadejde správný čas. Do Wallace Court dojdou pěšky, kdyby museli. Přijeli v jednom z těch osamocených aut, která jste viděli. Asi je přivezli ke kuchyňským dveřím. Při odjezdu nemělo cenu to auto sledovat, protože nikam nejelo. Přivezlo náklad, neodváželo ho. Jinak se ale díváte přesně na to, co odpovídá situaci. Dva střídající se týmy domácí ostrahy a spousta dodávek jídla. Tolik dodávek jídla, že stačí po tři.“

Bennett neodpověděl.

„Teď můžete říct páni, musíte mít pravdu, neměli jsme tušení a nesmírně se omlouváme, že jsme vás náhodou přivedli přesně na místo čtyři sta metrů od domu, kde se dívají z okna dva nejlepší ostřelovači na světě.“

„Omlouvám se,“ pravil Bennett.

„Všechno špatné je ale k něčemu dobré, že ano? To platí vždycky. Když uvidíte, že se v domě vystřelilo ze zbraně, budete moct povolat SWAT a obrněné vozy. Úkol splněn, přímo tady na místě. Pokud uvidíte, že se vystřelilo. Což zatím není fakt. Ale mohl by to být fakt, kdyby se vyskytl někdo, na koho by se dalo vystřelit.“

„Nebyl to můj nápad,“ ohradil se Bennett.

„Čí nápad to tedy byl?“

„Jak už jsem řekl, nevládli světu tím, že byli hodní.“

„Oni?“

„My. Ale ne já. Ne osobně.“

„Neomlouvejte se,“ prohlásil jsem. „Tohle je přesně místo, kde jsem chtěl být.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

NA MÍSTĚ, KDE JSEM CHTĚL BÝT, jsem zůstal něco málo přes třicet minut, s Casey Niceovou po boku. Oba jsme dalekohledy pozorovali statickou scénu před sebou a snažili se z ní vyvodit nějaký závěr. Bennett stál za námi, vypočítával aktivity, které dosud zaznamenali, a zodpovídal naše zbývající otázky.

Zeptal jsem se: „Z jakého pravděpodobného důvodu byste mohli vniknout dovnitř?“

Bennett odvětil: „Kromě zášlehu na ústí hlavně?“

„Doufejme, že nebudeme muset zajít takhle daleko.“

„Stačila by vizuální identifikace jednoho z nich.“

„Ta se vám ale zatím nepodařila.“

„Zatím ne.“

 V některých oknech se svítilo, jak v přízemí, tak i v prvním patře, za něčím, co vypadalo jako poloprůhledné žaluzie. Nepohybovaly se však za nimi žádné postavy ani stíny. A nezářilo za nimi ani modré světlo televize. Obydlené jádro domu se patrně nacházelo vzadu nebo na odvrácené straně, kam jsme neviděli. Patrně kuchyně a obývací pokoj, s ložnicemi pro hosty nahoře. Nebo možná dostali samostatné apartmá. Něco jako přechodný byt, jen o padesát procent větší. Navržený buď pro současné účely, nebo pro obří a nemohoucí rodiče v době za dvacet let.

Otázal jsem se: „Máte nějaký názor na to, kdy přesně se přesunou na postavení u Wallace Court?“

Bennett odtušil: „To je velká otázka, není-liž pravda?“

„Jak zní velká odpověď?“

„Ulice zavřeme den dva před summitem. To určitě vědí. A také určitě vědí, že den dva znamená občas tři čtyři. Takže tipuju, že se přesunou pět dnů před zahájením.“

„To znamená, že budou muset dlouho čekat.“

„Ostřelovači tohle polehávání v úkrytu milují. Patří k jejich pitomé mystice.“

„Nemohli byste je chytit, až se budou přesouvat?“

„To bychom mohli, kdybychom věděli, kdy a který den vyrazí. Mohli bychom narafičit nějakou překážku v dopravě. Třeba rozbitý semafor nebo něco podobného. Ale nevíme, kdy vyrazí. Kdybychom chtěli mít jistotu, museli bychom zastavovat každé jejich auto, a to po celý týden. Charlie White by se po třetím čtvrtém autě začal dovolávat oplacení laskavostí. Domníváme se, že má uplacené některé místní politiky a některé místní policisty. Možná by to ale stálo za to, jen tak pro zábavu. Určitě bychom narazili na desítku řádných občanů, kteří by plamenně prohlašovali ano, dobře, Charlie je možná pasák, zloděj a překupník se zbraněmi, ale rozhodně není terorista.“

Zeptal jsem se: „Když mluvíte v první osobě množného čísla, my tohle, my tamto, koho máte na mysli?“

Bennett odpověděl: „Jsme v současné době hodně propojení.“

„Proč?“

„Chceme s touhle záležitostí co nejrychleji skoncovat.“

„Říká politik.“

„Politik, který dává a také dostává. Který odstraňuje škrtnutím pera jisté bariéry. Uvolňuje jistá nařízení. V podstatě prosí, aby byla uvolněna. Který je ochoten odvolat úplně všechno až k počátkům Velké listiny práv a svobod. Takový útok na britské půdě by byl víc než katastrofický. Byl by trapný.“

„Proč ten summit nezrušíte?“

„To by bylo ještě trapnější.“

Otázal jsem se: „Kolik případných stanovišť jste napočítali kolem Wallace Court?“

„Ten útok na vaši osobu v Paříži pozměnil náš názor. Bylo vystřeleno ze skoro kilometru a půl, a kdyby nezafoukal vítr, byl by to zásah do černého. Takže když vezmeme v úvahu zadní terasu a zadní trávník a jedenapůlkilometrový poloměr, nabízí se zhruba tak šest set stanovišť.“

Niceová konstatovala: „Což znamená, že kdybyste je chtěli najít, museli byste prohledat sto dvacet míst denně. Je to proveditelné?“

Bennett odpověděl: „Ani náhodou. Kromě toho nám dělá starosti M25. Mohli by je přivézt na poslední chvíli přímo na místo. Představte si, jak u kraje zastavuje dodávka s vysokými postranicemi, která má uvnitř zabudovanou vyvýšenou střeleckou plošinu a nenápadně provrtanou postranici. A velké zaměřovací dalekohledy na puškách. Pokryli by celou terasu a celý trávník.“

Zeptal jsem se: „Nemohli byste dálnici uzavřít?“

„M25? Nepřipadá v úvahu. Ucpal by se celý jihovýchod Anglie. Zvažovali jsme uzavření krajnice a vnitřního pruhu pod záminkou opravy na silnici, ale ani to by nebylo jednoduché. Ta dálnice má velice zvláštní dopravní dynamiku. Jako podle teorie chaosu. V Dartfordu mávne křídly motýl a o šedesát kilometrů dál zmešká dvě stě lidí let na Heathrow.“

Odtáhl jsem se od dalekohledu. „Takže ze všeho, co říkáte, vyplývá, že bychom je měli dostat, ještě než opustí dům Malého Joeyho.“

„Myslím, že to by byl velice vítaný výsledek.“

„A podle vašich různě pevných přesvědčení zůstanou v domě nejméně několik následujících dnů.“

„To je pouze můj nejlepší odhad. Železo by se mělo kout, dokud je žhavé.“

Casey Niceová se vedle mě nadechla.

„Dneska večer ne,“ odmítl jsem.

Bennett se otázal: „Je to příliš brzy?“

„Udělej to jednou a udělej to správně.“

„Kdy tedy?“

„Pošlu vám textovou zprávu. Mám vaše číslo.“

Bennett zamkl dveře bowlingového klubu a zastrčil klíč pod kámen. Pak jsme se vrátili cestou, kterou jsme přišli, ze štěrkového prostranství úzkou rovnou cestičkou a tichými ulicemi zpátky za hospodu, kde na nás trpělivě čekal vauxhall, přesně na svém místě, nedotčený a dokonce ani nezablokovaný jinými vozidly.

„Kam to bude?“ zeptal se Bennett.

„Do lékárny s celonočním provozem,“ požádal jsem.

„Proč?“

„Chceme si koupit kartáčky na zuby.“

„A kam potom?“

„Do hotelu.“

„Myslel jsem, že Američané mají pracovní morálku.“

„Začneme za prvního světla. Buďte připravený a čekejte na nás v autě. Odvezete nás.“

„Kam?“

„Do Wallace Court.“

„Proč?“

„Chci si stoupnout na tu terasu.“

Bennett namítl: „Wallace Court není důležitý. Ne když je dostaneme, ještě než opustí dům.“

„Doufej v nejlepší, připravuj se na nejhorší. K zakončení hry může dojít v posledních pěti minutách těsně před tím, než stisknou spoušť. Musíme znát konfiguraci terénu. Musíme roztřídit těch šest set možných stanovišť. Chtěl bych znát vrcholek hitparády. Znát nejméně padesát nejpravděpodobnějších.“

„Tyhle ulice se hemží romfordskými kluky.“

„To pevně doufám. Chci, aby mě viděli, aby věděli, že jsem pořád tady a slídím po okolí. Chci, aby se ta zpráva donesla co nejrychleji k Johnu Kottovi.“

„Nebyl by lepší opak? Mohl byste využít okamžiku překvapení.“

Přikývl jsem. „Okamžik překvapení je dobrý. Občas je ale lepší znervóznit.“

„Nepatří k lidem, kteří se nechají znervóznit.“

„K tomu, abyste minul z kilometru a půl, stačí velice málo. Pár úderů srdce za minutu. Nenávidí mě, protože jsem ho poslal za mříže. Nenávidí sám sebe, protože dovolil, abych ho zlomil. Každá tahle skutečnost znamená dva údery. Oba střelci dohromady a dvě a dvě se bude rovnat pět. Chci, aby věděl, že se blížím, protože to je jediný způsob, jak přežít natolik dlouho, abych se k němu dostal.“

Bennett nás vysadil před vchodem do Hiltonu a odjel. My jsme vešli dovnitř a domluvili jsme se, že se za dvacet minut sejdeme ve známé restauraci v horním patře. Na pozdní večeři jenom ve dvou. Věděl jsem, že Casey se chce osprchovat, tak jsem udělal to samé, a sešli jsme se metr po sobě u pultu číšníka uvádějícího do restaurace. Casey vypadala dobře, což jsem přisuzoval zčásti její rozhodnosti a zčásti jejímu věku. V osmadvaceti byla pořád plná energie a měla v sobě značnou dávku odolnosti a jisté množství optimismu.

Byli jsme usazeni k čtvercovému stolu blízko u okna, kde jsme měli úžasný výhled na jiskřící záplavu světel, přerušenou jen černotou parku dole. A sklo také odráželo, co se děje v místnosti za námi. Což bylo obojí zároveň malebné a bezpečné. Nabídka dva kusy v ceně jednoho. Objednali jsme si nápoje, láhev vody pro Casey a černou kávu pro mě. Všude hořely svíčky, všude se třpytilo křišťálové sklo a kdesi někdo brnkal na klavír. Casey podotkla: „Tohle je opravdu velice luxusní prostředí. Přesně jako ve filmech.“

Odvětil jsem: „To máte patrně pravdu.“

„A teď přijde scéna, kdy se mě pokusíte zbavit.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože nadchází obtížná část.“

„Což znamená, že potřebuju udržet počet, ne ho snižovat.“

„Budete se ale o mě bát. Budete se na mě dívat a uvidíte Dominique Kohlovou. Bude to stát dva údery srdce navíc.“

„Co kdybych řekl, že se o vás nebudu bát?“

„Pak bych odpověděla, že byste měl. Jediná cesta vede nejdřív přes Malého Joeyho. Přes kterého bude obtížné prorazit. Má rád drsný sex s novými děvkami. Když vás chytí, dostanete kulku do hlavy. Když chytí mě, budu o tu kulku prosit.“

„Předpokládejme, že nechytí ani jednoho z nás. To je pravděpodobnější výsledek. Přes Joeyho se dostaneme snadno. Je to velký cíl. Spousta místa, kam se dá strefit.“

„Má řidiče a čtyři hlídače v jaguáru, bez kterých neudělá ani krok.“

„Dokud je nepřipravíme o práci. Pak zmizí. Nebudou bojovat zadarmo.“

„Opravdu chcete, abych byla u toho?“

Neodpověděl jsem. Dominique Kohlová se zeptala: Dovolíte mi, abych provedla zatčení? Což byla otázka, na kterou jsem měl odpovědět jinak. Přistoupil k nám číšník a přijal objednávku. Já jsem si objednal hovězí steak a Casey kachnu. Když číšník odešel, ještě jednou se zeptala: „Opravdu chcete, abych byla u toho?“

„Rozhodnutí nezáleží na mně,“ odpověděl jsem. „Vy jste šéf. Pověděla mi to Joan Scarangellová.“

„Myslím, že ta strategie je rozumná.“

„Také si myslím.“

„Ale realizace nebude jednoduchá.“

„Využiju jakoukoliv pomoc, jaká se mi naskytne.“

Casey se otázala: „Co kdybyste nezvedl ty noviny? Kde byste teď byl?“

„Patrně v Seattlu. Nebo někde jinde.“

„A celé tohle by se odehrávalo bez vás. Přemýšlel jste o tom?“

„Moc ne. Protože jsem zvedl ty noviny.“

„Proč jste zavolal? Byl jste zvědavý?“

„Moc ne,“ zopakoval jsem. „Věděl jsem, že je do toho zapletený O’Day. A když dojde na linii jeho práce, nejsem radši zvědavý.“

„Tak proč jste zavolal?“

„Dlužil jsem Shoemakerovi službu.“

„Jak dlouho?“

„Asi dvacet let.“

„Jakou službu?“

„Nechal si něco pro sebe.“

„Chcete mi o tom povědět?“

Odpověděl jsem: „Soukromě ne.“

„Ale?“

„Dalo by se namítnout, že se ten incident vztahuje k naší misi. A v tom případě máte nárok, abyste se o něm dozvěděla.“

„Čeho se ten incident týkal?“

„Zastřelil jsem chlapa při pokusu o útěk.“

„A to je špatně?“

„Ten pokus o útěk jsem si vymyslel do protokolu. Byla to rutinní poprava. Národní bezpečnost je složitá věc. Nejdůležitější je obraz na veřejnosti. Proto některé tresty probíhají veřejně a jiné ne. Někteří vlastizrádci jsou zatčeni a odsouzeni a jiní nejsou. Někteří zemřou při tragických nehodách, třeba je zastřelí lupiči na rohu v pochybné čtvrti města.“

„A generál Shoemaker o tom věděl?“

„Byl náhodným svědkem.“

„Nesouhlasil s tím?“

„V principu s tím souhlasil. Chápal to. Pracoval u vojenské rozvědky. Poptejte se. CIA dělala to samé. Byla to pragmatická doba.“

„Tak jak to, že jste mu dlužil službu?“

„Zastřelil jsem také kamaráda toho zrádce.“

„Proč?“

„Měl jsem špatný pocit. Který se nakonec potvrdil, protože ten kamarád měl v kapse zbraň a vyšlo najevo, že jeho byt je úplná pokladnice. Byl informátorem mého muže. Z pohledu špionáže jsem zabil dvě mouchy jednou ranou. Nakonec dokonce víc. Provedli zatčení odshora dolů po celé délce řetězce. Vyšetřovací komise si ale chtěla být naprosto jistá, že jsem nejdřív viděl zbraň. Že to zastřelení bylo legální. Tu zbraň jsem ale neviděl. A Shoemaker mě neprozradil.“

„Takže teď za něj bojujete jeho bitvu. To je velká splátka. Přijde mi dost neúměrná.“

„Přesně takhle to se splácením chodí. Je to jako v gangsterských filmech. Nějaký chlápek přislíbí, že vás přijde navštívit a splatí službu. Nemáte na vybranou. A kromě toho, Shoemakerova bitva to byla možná na počátku. Teď je to moje bitva. Protože O’Day měl pravdu. Žijeme ve velkém světě, ale nemůžu se pořád ohlížet přes rameno. Kottovi se dostane odvetného zápasu.“

„Chcete mě mít u sebe?“

„Jenom jestli chcete vy. Nejprve na morální úrovni. Ta nesplacená služba je narážka. Scénář, kterého se mám držet. O’Day chce popravčího. Nechce, aby došlo k zatčení a soudu.“

„Ať už na jakékoliv úrovni, chcete mě u sebe?“

Zeptal jsem se: „Kde byste chtěla být?“

„Chci být součástí dění.“

„Jste součástí dění.“

„Dostáváme se do fáze, která ne tak úplně odpovídá mým schopnostem.“

„Co je v nepořádku s vašimi schopnostmi?“

„Jsem jenom průměrná střelkyně a nemám vlohy pro boj zblízka.“

„To nevadí. Budeme se vzájemně doplňovat. Protože fyzická část je na tom to nejmenší. Hru vyhraje ten, komu to nejrychleji myslí. Na což jste dobrá. Nebo alespoň dvě hlavy jsou lepší než jedna.“

Casey Niceová neodpověděla.

Řekl jsem: „Začneme zítra v sedm ráno. Využijte příležitosti a pořádně si odpočiňte.“

Vyjeli jsme společně výtahem, ale vystoupil jsem sám, na svém patře, několik pater nad Niceovou. Můj pokoj už uklidila pokojská. Roztáhl jsem znovu závěsy a zahleděl se přes vrcholky střech. Většina toho, co jsem viděl, byla zhruba sto metrů daleko. V hustě osídleném městě pohodlná střední vzdálenost. Úhel čtyřicet pět stupňů a něco jako výchozí fokus. Pozvedl jsem trochu oči a podíval se dvě stě metrů daleko, pak jsem ještě jednou zdvojnásobil vzdálenost a podíval se čtyři sta metrů daleko, pak osm set metrů daleko, potom jsem ještě jednou zdvojnásobil vzdálenost na tisíc šest set a o trochu ji snížil na kilometr a půl.

Díval jsem se velice, velice daleko. Kdyby byl Romford Mayfair, nabízelo by se deset tisíc možných stanovišť.

Kohlová se mě zeptala: „Dovolíte, abych provedla zatčení?“

Odpověděl jsem, že chci, aby to udělala.

Byla to v podstatě odměna. Nebo ocenění. Nebo pocta. Jako válečné vyznamenání. Zasloužená výsada. Odvedla veškerou práci. Přišla se všemi nápady a dosáhla všech průlomů. Proto ta odměna. A ta odměna nebyla malá, zakódováno ve vojenském jazyce, protože jsme proti sobě měli velkého nepřítele. Ne fyzicky. Ne jak bych si pamatoval. O mnoho let později jsem mu zarazil dláto do mozku a v paměti mi utkvěl poměrně malý muž. Byl velký z hlediska moci. A významnosti a vlivu. Téměř nedosažitelná kořist. Zejména pro ženu. Což k tomu patřilo. Bylo to dávno. Důležitou roli hrálo uznání. A Dominique Kohlová si ho zasloužila. Odvedla práci, přišla s nápady, dosáhla průlomů. Byla velice houževnatá a velice chytrá.

Nezachránil jsem ji.

Svlékl jsem se a lehl si do postele, závěsy jsem ale nechal roztažené. Doufal jsem, že záře města na mě bude mít uklidňující účinek a svítání mi pomůže, abych se probudil.

Jednu minutu po sedmé následujícího rána jsme byli na cestě do Wallace Court, v Bennettově autě, tentokrát ne v anonymním modrém vauxhallu, ale ve stříbrném anonymním vauxhallu. Jinak se v ničem nelišily. Jako auta z půjčovny. Jeli jsme téměř stejnou trasou, jen rychleji, protože ranní provoz se ubíral opačným směrem. Do města, ne z města. Dopravní špička, ale ne pro nás. Bennett vypadal unaveně. Casey Niceová vypadala v pořádku. Nemluvili jsme. Neměli jsme co říct. Bennett si bezpochyby myslel, že mrhám časem. Což bylo možné. Dokonce pravděpodobné. Ale vždycky existuje procentuální šance něčeho. Třeba toho, že člověk neřekne kdybych býval tenkrát věděl, co vím teď. Což je často používaná fráze. Moje matka ji opakovala stále dokola. Myslela ji vážně, ale pronášela ji, jako by si procvičovala výslovnost, jako žák, který se učí cizí jazyk, s důrazem na kaskádovitou melodii samohlásek na konci, aniž by věnovala sebemenší pozornost předcházejícím souhláskám. Cizí jazyk se skutečně učila a nikdy se jí nepodařilo zbavit se francouzského přízvuku.

Vím teď, jako údery bubnu. Zlověstné a trochu hrozivé, jako zvuk tympánu na začátku ponuré symfonie. Třeba od Šostakoviče.

Vím teď.

Věděl jsem po dvaceti minutách na Wallace Court.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

KDYŽ JSME SE PŘIBLÍŽILI, začal jsem rozeznávat okolí, které jsme viděli z druhého taxíku, objednaného řádně po telefonu. Jeli jsme předměstskými ulicemi, které působily zvláštně stlačeně, jako by byly o malinko rušnější, užší a rychlejší, než by si přály být. Pamatoval jsem si dokonce některé obchody. S koberci, mobilními telefony, kuřaty, cheeseburgery a kebabem. A pak se před námi najednou otevřela zelená plocha s krásným starým domem a šílenou zdí, která dům stále, jako už po dlouhá léta, chránila před Londýnem.

U brány měl službu stejný udělaný policista v neprůstřelné vestě se samopalem. Bennett na něj kývl, policista udělal krok směrem k bráně, ale pak padl jeho pohled na mě a policista se vrátil a řekl: „Vy jste ten džentlmen s průvodcem. Co si chtěl prohlédnout za šestipenci zahrady. Vítejte zpátky, pane.“ Potom zamířil opět k bráně a otevřel. Bez kontrolování papírů, bez ověřování vysílačkou. Bez ukazování odznaků. Stačilo jen kývnutí a mrknutí. Měl na sobě něco jako bojovou uniformu, ale modrou, s nápisy Metropolitan Police, vyšitými na páscích a vyvedenými sítotiskem na neprůstřelné vestě, nenápadně černou nití a černým inkoustem, a také jednobarevně na štítu helmy, jako by to bylo firemní logo, tak jsem nepochyboval o tom, že je policista, stejně jako jsem nepochyboval o tom, že Bennett není, ale Bennett kýval a mrkal a policista poslušně skákal.

V současné době jsme hodně propojení.

Projeli jsme po příjezdové cestě a zastavili na štěrku u dveří, kde držel hlídku další policista. Z domu vybíhalo několik přístaveb, ale v podstatě byl obdélníkový, mnohem širší než hlubší, ale rozhodně nepůsobil, že by byly přední a zadní stěny namáčknuté na sebe. Naopak. Působil velice prostorně, ale proporcím dominovalo dlouhé členité průčelí. Vypadal jako čtyři krabice na boty poskládané konci k sobě. Za časů královny Alžběty možná nebyly k sehnání duby na dostatečně dlouhé trámy do krovu. Její dědeček právě postavil královské loďstvo. Spoustu dubových lodí. Padly na ně celé lesy.

Vystoupili jsme z auta, Bennett kývl na druhého policistu, policista kývl v odpověď a pak nás Bennett popohnal dovnitř, netrpělivě, jako by se styděl, že ho někdo vidí v naší společnosti. Nebo si možná dělal obavy kvůli zaměřovacímu dalekohledu na pušce. Možná vedle mě nechtěl stát ve volném prostoru. Přežil Paříž a nechtěl zemřít v Londýně.

Dveře byly z pět set let starého dřeva vyztuženého železnými pásy a ozdobeného hřeby velikosti golfových míčků. Přivítalo nás temné táflování, téměř zčernalé věkem, navoskované a lesklé, sešlapané dlaždice a obrovský krb z vápence. Dubové lavice, čalouněná křesla a elektrické žárovky v železném lustru. Olejové portréty vážných mužů v tudorovských kostýmech na stěnách. Bennett zahnul doprava do chodby a zavedl nás do místnosti zmodernizované bílou barvou a akustickým stropem. Za ní se nacházela podobná místnost, jen menší a s většími dveřmi v zadní stěně.

Bennett objasnil: „Tohle je postranní vchod. Bude k němu přistavený stan vašeho prezidenta. Předpokládáme, že ho použijou všichni. Projdou jím do téhle místnosti a pak dál, kam budou potřebovat. Všechny prostory budou předem zabezpečené, každá místnost je přirozeně osvětlená, ale místnosti jsou velké a sezení je uspořádáno uprostřed, tak se nikdo nebude muset přiblížit k oknu a nebude viditelný zvenku. Jedinou slabinou jsou improvizované procházky po trávníku a fotografování.“

Vrátili jsme se stejnou cestou, kudy jsme přišli, ale před halou jsme zahnuli doprava do další chodby, tentokrát se širokými vrzajícími prkny v podlaze, která nás dovedla do úzké místnosti orientované zprava doleva před námi. Celou zadní stěnu tvořilo francouzské okno, vůbec ne správně dobové, prosklené odshora až dolů, s výhledem na terasu.

Bennett vysvětlil: „Tuhle místnost použijou jako čekárnu. Vejdou dovnitř, seřadí se a spočítají, aby měli jistotu, že nezapomněli nikoho zamčeného v koupelně. Potom vypochodují ven.“

Zůstal jsem vteřinu na místě, kde budou stát, a zadíval jsem se prosklenou stěnou. Nacházeli jsme se ve středu budovy, s ohledem na její symetrii, a terasa byla lehce zaoblená, což znamenalo, že se vycházelo kousek od její nejhlubší části. To bylo v pořádku. Kolegiální hlouček bude vypadat po geometrické stránce autenticky, ne politicky zoufale. A znamenalo to, že nízké schody na trávník budou o něco blíž, takže menší politici nebudou muset dlouho kráčet po boku vyšších. Fotograf zaujme nejspíš postavení napravo, aby nezabíral dům v pozadí přímo do zdi a fotografie nevypadala jako policejní snímek zadrženého zločince.

Položil jsem ruku na kliku a napadlo mě, že jsem těm politikům možná křivdil, když jsem si představoval jejich nucenou bodrost a falešné překvapení, že musí tak rychle přerušit jednání. Třeba to nebudou hrát. Se všemi těmi stany, postranními vchody, sezením uprostřed místnosti daleko od okna a přísně střeženými životy nebude možná jejich ohromení při vstupu na terasu hrané. Vyjdou, pomalu se seskupí, se vztyčenými hlavami a očima upřenýma na některého ze stejně vyděšených kolegů, znehybní, upřou pohled dopředu, vypnou prsa a nasadí úsměv, nad sebou vysokou oblohu a bůhví co v dálce před sebou.

Není to to samé, když se okolo potuluje ostřelovač.

Otevřel jsem dveře, vyšel ven a zastavil se.

• • •

Chvíli jsem stál na chladném, trochu vlhkém ranním vzduchu, pod nohama šedivé kameny ohlazené věkem a deštěm, a pak jsem přešel přesně doprostřed terasy, napřímil se a zadíval se dopředu. Potom jsem se pootočil a podíval se doleva, znovu jsem se pootočil a podíval se doprava a poté jsem pomalu došel ke schodům vedoucím na trávník, jako skokan do vody ke konci skokanského můstku, a strnul jsem, s rukama za zády, s vypnutou hrudí a pozdviženou hlavou, jako bych stál před fotografem nebo popravčí četou.

Před sebou jsem měl široký pruh trávníku, za ním zadní část zdi, za ní zarostlý kus obecního pozemku, za ním bezpečnostní plot a za ním dálnici M25. Připadalo mi, že má osm pruhů, a ve všech se míhala zprava doleva a zleva doprava auta. V tu chvíli jsem zavrhl Bennettovu dálniční teorii. Nedojde k odvozu na poslední chvíli. Dálnice není vhodné stanoviště. Panoval na ní hustý a svižný provoz. A nejezdila po ní jen osobní auta. Jezdily po ní i těžké kamiony, ty největší ve vnitřním pruhu, tak rychle, že vířily vzduch. Stromy daleko za krajnicí se klátily jako ve vichřici. Stejně by se otřásala i zaparkovaná dodávka. Otřesy by se přenášely i na plošinu zabudovanou uvnitř. Neustále by se kolébala a poskakovala, v nevypočitatelných intervalech. Cíl by ležel přes kilometr daleko, což by znamenalo, že by stačilo jediné nepatrné zhoupnutí a střelec by se netrefil ani do domu. Špatné místo. Nepřipadá v úvahu.

Nemohla by ale dodávka vysadit dva muže, aby pokračovali pěšky?

K ničemu by jim to nebylo. Po celé trase mezi dálnicí a domem by nenašli vhodné palebné postavení. Leda, že by si opřeli žebřík o zeď a namířili přes ni. V tom by jim ale určitě někdo zabránil, nejspíš udělaný policista v neprůstřelné vestě.

Směrem od dálnice nic nehrozí.

V tom ohledu bylo výhodné, že tvar pozemku připomínal kus ukrojené pizzy. Bezpečná zóna neležela jen rovně dopředu, ale rozpínala se i napravo a nalevo ode mě, doširoka do stran, od desítky k dvojce na hodinovém ciferníku.

Tvar ukrojené pizzy také znamenal, že přilehlé ulice nevedly rovnoběžně. Ubíhaly pryč od nás, jedna doleva a jedna doprava jako žebra na vějíři. Což bylo na první pohled dobře. Znamenalo to, že se zvětšující se vzdáleností od domu se zešikmovala záměrná přímka, až do bodu, od kterého bylo možné úplně vyřadit některé budovy. Ostřelovač nemůže viset z okna a mířit víceméně vodorovně se sklem jako jezdec v dámském sedle.

Ale na druhý pohled to bylo příliš dobré, protože kvůli zešikmení se dal zasáhnout stejný počet postranních i předních oken. Nedá se vždycky vyhrát. Zkontroloval jsem všechno, co jsem viděl, nejdřív na severu a pak na jihu, z osmi set metrů do kilometru a půl, což dělalo tisíce a tisíce oken. Většina z nich na mě blikala ve vycházejícím slunci, v řadách jedno za druhým v růžovém světle rozlévajícím se ulicemi, jako by celou čtvrť postavili prastaří astronomové za účelem oslavy slunovratu.

Nakonec jsem usoudil, že jih je horší než sever. Byl hustěji osídlený a stálo tam víc vyšších budov. Jednu jsem si namátkou vybral, zhruba tisíc pět set metrů daleko, kilometr a půl, mrňavý nehet na palci, vysoký úzký dům, z červených cihel a hezký, se špičatou skosenou střechou. Vypadal, že má spoustu různých podkrovních místností. A možná skutečné podkroví. Uvolněná střešní taška by posloužila stejně dobře jako otevřené okno. Představil jsem si Johna Kotta, nataženého na rozvinuté pokrývce, na prkně položeném přes trámy nad hrubě omítnutým stropem horního patra, před sebou čtvereček světla, otvor po tašce, neviditelný zvenku, příliš vysoko a jenom jeden z mnoha. Přehnala se tady vichřice, řekl Bennett svým zpěvavým hlasem.

Představil jsem si Kottovo oko, trpělivé a nemrkající za zaměřovacím dalekohledem, a několikacentimetrovou škvíru ve střeše, která mu dává dvacet metrů ze strany na stranu, až k vzdálenému cíli uzavřeného obchodu. Představil jsem si jeho prst na spoušti, uvolněný ale připravený zmáčknout, přes odpor spouště, zastavit, znovu zmáčknout, jako když se ťuká do mrňavého mechanického vypínače, tiché tiknutí přesného komponentu, který způsobí obrovskou chemickou explozi, zpětný náraz a střelu vydávající se na svou dlouhou, velice dlouhou cestu. Stráví víc než tři celé vteřiny ve vzduchu, jednadvacet, jednadvacet, jednadvacet, široká jako lidský palec, přímá a přesná jako řízená raketa, podléhající pouze neměnnému vlivu gravitace a elevace a teploty a vlhkosti a větru a zakřivení zemského povrchu. Upíral jsem pohled na vzdálený dům, odpočítal jsem v hlavě tři dlouhé vteřiny a pokusil jsem si představit, jak letí kulka. Připadalo mi, jako bych uviděl, jak se blíží. Přímo na mě. Malinká tečka, která se stále zvětšuje.

Záblesk, jednadvacet jednadvacet jednadvacet, hra skončena.

V ten okamžik jsem věděl.

Víc než tři vteřiny ve vzduchu.

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DO ČEKÁRNY JSEM SE VRÁTIL RYCHLEJI, než jsem z ní vyšel. Bennett mě pozoroval a já jsem se ho zeptal: „To neprůstřelné sklo v Paříži bylo nové, že ano?“

„Ano,“ potvrdil Bennett. „Rozhodně vylepšené.“

„Víte o něm něco?“

„Nevím,“ odpověděl Bennett. „Jenom že je to sklo a že je neprůstřelné.“

„Potřebuju o něm vědět všechno. Kdo ho navrhl, kdo provedl výzkum, kdo ho financoval, kdo ho vyrobil, kdo ho otestoval a kdo ho odsouhlasil.“

„Už jsme na to mysleli.“

„Na co jste mysleli?“

„Že si ty panely půjčíme a dopravíme je letadlem z Paříže. Postavíme je každý na jednu stranu. Nejsou moc široké, ale vzhledem k půdorysu ulic by každý zmenšil palebné pole o deset procent. Nakonec jsme však tu myšlenku zamítli. Politici jsou civilisté. Klidně by se za to sklo schovali. Možná bezděčně, ale nevypadalo by to dobře. A nemohli by tam zůstat věčně. Čímž by měli střelci zbývajících osmdesát procent, aby stejně zamířili. Tak jsme došli k závěru, že by to byla čistá ztráta.“

„To jsem neměl na mysli. Potřebuju jen tu informaci. Pokud možno nenápadně. Není z toho třeba dělat velkou záležitost. Předstírejte, že je to jenom mezi námi dvěma. Něco jako soukromý podnik mimo hlavní proud. Jako koníček. Ale rychle.“

„Jak rychle?“

„Nejrychleji jak můžete.“

„Co s tím má to neprůstřelné sklo společného? Nehodláme ho použít. To jsem vám už řekl.“

„Možná ho chci použít já sám. Možná se chystám zeptat, jestli by ho neprodali přímo běžnému občanovi.“

„To myslíte vážně?“

„Je to vedlejší podnik, pane Bennette. Jenom malý průzkum. Nic, co by mělo cokoliv s čímkoliv společného. Ale rychle, ano? A jenom z očí do očí. Nic se neobjeví na papíře. Nic nepronikne nahoru po řetězci. Je vám to jasné? Jako koníček.“

Bennett přikývl, ohlédl se zpátky do chodby, která patrně vedla k dalším chodbám, k dalším schodům a k dalším místnostem, a zeptal se: „Potřebujete vidět ještě něco jiného?“

„Ne, už jsme skončili,“ prohlásil jsem. „Odjíždíme a už se nikdy nevrátíme. Jako rodina Darbyových, po všech těch letech, když byla postavena dálnice. Wallace Court pro nás přestal existovat.“

„Proč?“

„Protože to nedojde takhle daleko.“

„Jste si jistý?“

„Stoprocentně.“

Bennett neodpověděl.

„Řekl jste, že by to byl vítaný výsledek. Řekl jste, že si máme navzájem pomáhat. Řekl jste, že takhle to má fungovat.“

Bennett potvrdil: „Ano, takhle to má fungovat.“

„Tak se uvolněte. Věřte mi. Usmějte se. Nedojde to takhle daleko.“

Bennett se neusmál.

• • •

Dojeli jsme zpátky do hotelu, po celou cestu hustou zácpou, možná vrcholem ranní špičky, hodinu po východu slunce, nebo krátce po dopravní špičce, ale i tak to bylo dost hrozné. Obrovskému městu se stále dařilo nasávat auta, ale šlo mu to jen velice pomalu. Na Park Lane jsme vystoupili dvě hodiny poté, co jsme z ní odjeli, přitom tři čtvrtiny toho času jsme strávili v autě. Horší než L. A.

Bennett dal klíč hotelové obsluze, jako zcela normální osoba, a ve třech jsme vyjeli do restaurace v horním patře, protože jsme předpokládali, že se tam stále podává snídaně. Přidělili nám box za nosným sloupem. Horší výhled, větší soukromí. Bennett strávil spoustu času ťukáním do telefonu. Sdělil, že nám objednává vybavení, včetně podrobných map místní správy, architektonického nákresu, který stále skladuje úřad územního plánování, a tří sad záběrů ze vzduchu, z nichž jednu pořídila družice, druhou jen samozřejmě zcela naprostou náhodou vyhlídkový vrtulník a třetí neznámý zdroj, což byl podle Bennetta americký dron, až na to, že oficiálně se žádné americké drony v Británii nevyskytují, takže proto je ten zdroj označen jako neznámý. Přislíbil, že jeho lidé nám nahrají všechno, co potřebujeme, na zabezpečený tablet a přinesou nám ho do hotelu.

Pak upozornil: „Nemůžeme si dovolit vedlejší ztráty. Ne tady. Někteří lidé na ulici jsou nevinní členové veřejnosti. Není jich moc, ale pár by se jich našlo. Což je ostuda. Měli jsme s tím už dávno něco udělat. Měli jsme položit tajně bombu a označit ji za únik plynu.“

Pak odešel a my jsme s Niceovou zůstali ještě sedět, já nad kávou a Niceová s toastem na talířku. Zeptala se: „Proč vás najednou tak zajímá to neprůstřelné sklo?“

„Je to jenom teorie,“ odpověděl jsem.

„Měla bych o ní něco vědět?“

„Zatím ne. Nemění nic na tom, co musíme udělat jako další krok.“

„Dodá vám Bennett ty informace?“

„Řekl bych, že ano.“

„Proč? Dluží vám teď službu? Uniklo mi něco?“

„Jde o ten vztah mezi bratry vojáky. Měla byste ho vyzkoušet. Byla byste šťastnější.“

„Slouží v britské armádě?“

„Zamyslete se nad tím propojením, o kterém pořád mluví. Může to jedině znamenat, že dali dohromady speciální jednotky. Nejlepší z nejlepších. Z různých agentur, aby vytvořili něco jako hvězdný tým. Kdo by takový tým vedl?“

„O to by usilovali všichni.“

„Přesně tak. Usilovali by o to tak moc, že by jim explodovaly hlavy, kdyby se jim to nepodařilo. Čí hlava by ale explodovala nejvíc? Kdo vytahuje při boji na nože střelnou zbraň, v souvislosti s explozemi hlav?“

„Nevím.“

„SAS. Ti nemají rádi vlastní důstojníky. Rozhodně by nepracovali pro někoho jiného. Je jednodušší svěřit jim velení. Což očividně udělali. Což byl dobrý tah. Protože mají největší ponětí. A k tomu ke všemu je pohání vlastní zájem. Odpadlík Carson je jejich vlastní kůň. Bennett ho chce stejně moc jako já Kotta.“

„Bennett pracuje pro SAS?“

„Bezesporu.“

„Co musíme udělat jako další krok?“

„Proniknout do Joeyho domu.“

„Přímo dovnitř?“

„Byl bych radši, kdyby vyšli ven. To je ale těžko proveditelné. Vlastně je to taktický problém, který nebyl nikdy uspokojivě vyřešen. Studovali jsme ho v učebně. Dá se snadno zařídit, aby nevyšli, ale to je něco úplně jiného. Jak zařídit, aby vyšli dobrovolně ven? To nikdo neví. Nikdy nevěděl. Pamatuju, jak se tím můj otec zabýval, když jsme byly děti. Do takovýhle věcí nás zatahoval. A kladl nám pak otázky. Můj bratr přišel s obrovských strojem, něčím jako obří subwoofer, který by na ně vysílal infrazvukové vlny, hodně nízké frekvence a hodně hlasité, protože vědci prý zjistili, že moderní člověk má velice malou toleranci vůči takovému zvuku.“

„Co jste navrhl vy?“

„Nezapomínejte, že jsem byl mladší než on.“

„Co jste řekl?“

„Řekl jsem, že bych dům podpálil. Protože jsem si byl zatraceně jistý, že moderní člověk má hodně malou toleranci vůči tomuhle. Usoudil jsem, že by dříve či později vylezli ven.“

„Podpálíme Joeyho dům?“

„Samozřejmě by to byla jedna z možností.“

„Jaké jsou jiné možnosti?“

„Dostat z domu nejdřív Joeyho a poradit si s ním samostatně. Předem. Než začneme podnikat cokoliv jiného. Protože na základně by tím pádem vzniklo vůdcovské vakuum. Čehož by se dalo využít.“

„Bojovali bychom pak proti méně bojeschopnému nepříteli.“

„Přesně tak.“

„Pořád bychom ale proti někomu bojovali.“

„Odvážnému štěstí přeje.“

„Řekl jste, že by nebojovali zadarmo. Protože by byli nezaměstnaní. Řekl jste, že by zmizeli.“

„Doufej v nejlepší, připravuj se na nejhorší.“

„Což dopadne jak?“

„Patrně jako obvykle.“

„Což znamená co?“

„Bude to něco mezi tím.“

Tablet dorazil o hodinu později. Přinesli ho Bennettovi lidé. Počítač vypadal velice moderně a Bennettovi lidé tak, jak takoví lidé vždycky vypadají, což znamená překvapivě normálně, ale ne docela. Byl to jeden muž a jedna žena, oba dávno žádní zelenáči, oba tiší, klidní a kompetentní, ani jeden viditelně nešťastný, že na něj připadla taková nevděčná kurýrní služba.

Očividně dobří týmoví hráči. Jen nejlepší pro nejlepší. Řekli, že normálně bychom museli takovou zásilku vzhledem k její citlivosti podepsat, ale pan Bennett od tohoto požadavku upustil. Řekli, že musíme zadat dvě hesla. Číslo sociálního pojištění matky paní Niceové a jméno vězně, kterého pan Reacher zastřelil při pokusu o útěk. Řekli, že záleží i na malých a velkých písmenech a heslo je možné zadat pouze jednou. Nemáme očekávat laskavé tři pokusy, které nabízí britský software.

Pak odešli.

Odnesli jsme tablet na pokoj k Niceové. Byl poloviční než laptop a neměl klávesnici. Jen obrazovku. Prázdnou obrazovku. Niceová se otázala: „To jméno si pamatujete, že ano?“

„Pamatuju si obě jména,“ odpověděl jsem.

„Předpokládám, že heslo bude to první. Jméno hlavního muže.“

„Cílové osoby.“

„Ano. Nebo se ten druhý také pokoušel utéct?“

„Vlastně byl jediný, kdo se pokoušel utéct. Ten první byl už vyřízený. Neviděl mě přicházet.“

„Kvůli kterému vás vyšetřovali?“

„Po formální stránce kvůli tomu druhému.“

„Mluvilo se o tom případu?“

„To by byla sebevražda. Jednalo se o úkladnou vraždu amerického občana na americké půdě.“

„Kdyby se ale o něm mluvilo, jak by se mu říkalo? Po kterém z nich by byl celý případ pojmenovaný?“

„Rozhodně by dostal jméno toho prvního muže.“

„Který byl cílová osoba. A pan Bennett je Brit, a proto má rád ironii. Takže můžeme předpokládat, že ta zmínka o útěku je lehce ironická. Odkazuje zpátky na toho prvního muže. Na cílovou osobu. Jejíž jméno byste měl použít.“

„Křestní, nebo příjmení?“

„Určitě příjmení. Odehrálo se to přece v Armádě Spojených států.“

„Nebo krycí jméno?“

„On měl krycí jméno?“

„Dokonce dvě. Jedno od nás a jedno od Iráčanů.“

Casey se zeptala: „Neprobouzíte se kvůli tomu zalitý potem?“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli té operaci.“

„Ani moc ne,“ odpověděl jsem.

„Kdybyste se ale probouzel, jakým jménem byste mu říkal? Jaké jméno byste opakoval, kdyby vás trápily výčitky svědomí kvůli tomu, co jste mu udělal?“

„Myslíte, že by mě měly trápit výčitky svědomí?“

„Nebylo to zrovna převádění stařenek přes přechod do knihovny v Africe.“

„Jste stejně hrozná jako Scarangellová. Musíte od nich rychle vypadnout a dát se k armádě, než bude příliš pozdě.“

„Jak se jmenoval?“

Požádal jsem: „Povězte mi o své matce.“

„Co o ní chcete slyšet?“

„Vy znáte číslo jejího sociálního pojištění?“

„Pomáhám jí s papíry. Je v současné době nemocná.“

„To je mi líto.“

„Má nádor na mozku. Už se neuzdraví. Nedokáže jasně myslet. Jednám s pojišťovnou, vyřizuju invalidní dávky a tak podobně. Patrně znám její osobní údaje lépe než své vlastní.“

„To je mi líto,“ zopakoval jsem. „Musí být mladá.“

„Příliš mladá na tohle.“

„Máte sourozence?“

„Ne. Jsem jedináček.“

Zeptal jsem se: „Znal by průměrný člověk číslo sociálního pojištění své matky?“

„Nevím. Znáte svoje?“

„Neřekl bych. Navštěvujete svou matku?“

„Co nejčastěji můžu.“

„Na jihu Illinois? To je spousta létání.“

„Plně mě to zaměstnává.“

„A k tomu si patrně děláte starosti, když za ní nemůžete. Jako například teď.“

„Nemůžu na tom nic změnit.“

„Kdy se dozvěděla diagnózu?“

„Před dvěma lety.“

„To je mi líto,“ řekl jsem potřetí.

Casey odtušila: „Takový je život.“

„Kdy začal Tony Měsíc chodit k doktorovi?“

„To s tím nemá nic společného.“

„Jste si tím absolutně jistá?“

„Moje matka tady teď není.“

„Myslíte ale na ni.“

„Trochu.“

„A proto je vám úzko.“

„Ne kvůli ní. Ta s tím nemá nic společného.“

Mlčel jsem.

Casey dodala: „Zbyl mi jeden prášek.“

„Vzala jste si jeden?“

„Včera večer. Potřebovala jsem spát.“

Otázal jsem se: „Ví vaši šéfové o vaší matce?“

Casey přikývla. „Je to předpis. Musí se nahlásit rodinná situace. Hodně mi pomáhají. Když je to možné, dávají mi volno o víkendech.“

„Takže v Langley někde leží personální složka, kde stojí, že vaše matka je nemocná a vy se o ni staráte. Což je důvěrná informace. Protože všechno je u CIA důvěrné. A někde v Pentagonu existuje další složka, ve které je zanesené jméno muže, kterého jsem zastřelil před dvaceti lety. Což vím, že je zatraceně důvěrné. Ale MI5 v Londýně získala přístup k oběma složkám a vypracovala pro nás na jejich základě nerozluštitelná hesla. Jsou jako DNA nebo otisky prstů.“

Casey opět přikývla: „Teorie pana Bennetta o nabourávání je možná pravdivá. Což by znamenalo, že se předvádí.“

„Pokud mu ty složky neukázal O’Day.“

„Proč by to dělal?“

„To je otázka, kterou položíme Bennettovi.“

„Jak se jmenoval ten váš chlap?“

„Archibald,“ sdělil jsem.

„To je jméno, které se neslýchá často.“

„Pochází se Skotské nížiny. Dostalo se tam přes starou francouzštinu a starou horní němčinu. Archibald se jmenoval třetí hrabě z Douglasu, kterému se říkalo Archibald Hrozný. V mém případě to bylo méně romantické. Můj chlap se jmenoval Archibald smrduté hovno k ničemu.“

Casey Niceová stiskla tlačítko a na obrazovce se rozsvítilo dialogové okno. Casey na něj klepla špičkou prstu a v řádku se rozblikal kurzor a dole se objevila klávesnice. Casey napsala Archibald, devět písmen, první velké A a ostatní malá. Zkontrolovala, jestli to má správně napsané, A-r-c-h-i-b-a-l-d, a pak se na mě s povytaženým obočím podívala, já jsem souhlasně přikývl a Casey klepla na submit a následovala pauza a potom se u konce napsaného jména objevilo zelené zatržítko a dialogové okno zmizelo a nahradilo ho druhé úplně stejné okno. Casey se dotkla klávesy, kterou se mění klávesnice z písmen na čísla, a napsala tři číslice, pomlčku, dvě další číslice a další pomlčku a pak ještě čtyři číslice. Zkontrolovala je, ťukla na submit a opět se objevilo zelené zatržítko a dialogové zmizelo a objevila se řada obrázků velkých jako nehet na palci.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

MAPY MÍSTNÍ SPRÁVY BY BYLY SKVĚLÉ, kdybychom potřebovali opravit odpadní potrubí nebo položit optický kabel. Ukazovaly spoustu detailů v zemi pod chodníkem a pod ulicí. Ve filmu bychom našli dešťovou vpusť v šířce mých ramen vedoucí pod Joeyoho kuchyní, o dvě ulice dál bychom do ní vlezli, sunuli bychom se centimetr po centimetru vpřed, pak by přišla nenadálá bouřka a po okamžicích velkého napětí bychom vylezli těsně před tím, než bychom se utopili. Žádná dešťová vpusť tam však nebyla. Nebylo tam nic širšího než moje zápěstí. Jen plynové potrubí, telefonní kabel, elektrické vedení a vodovodní a kanalizační potrubí. Samotný dům by zanesen pouze jako vděčný příjemce všech těchto veřejných služeb, namalovaný jako velký prázdný obdélník bez jakýchkoliv údajů o interiéru.

Zbylý architektonický nákres z úřadu územního plánování byl lepší. Sice malý, ale Niceová přejela prsty po obrazovce a zvětšila ho a pak s ním začala pohybovat, abychom si mohli prohlédnout každou část odděleně. Nebo abychom si mohli představovat, že se nepohybuje nákres, ale my, a že se procházíme po domě, z jedné místnosti do druhé a nahoru dolů po schodišti. Nákres byl doplněný poznámkami architekta, charakteristickým rukopisem, který se snad musí učit na architektonických školách, ale jasnými a prostými. Architekt objasňoval konstrukční podrobnosti. Dřevo, kov, cihla, dřevotříska, sklo. Což bylo dobré vědět. Většina komponentů byla vyrobena na zakázku. Což dávalo smysl. Když potřebujete metr široké dveře, zajdete do obchodu. Když mají mít metr a půl, pokusíte se sehnat nějakého staříka, který má ještě vlastní dílnu. Padesátiprocentní nafouknutí dimenzí muselo nafouknout účet o deset tisíc procent.

Dům měl pouze dvě podlaží. Bez obyvatelného podkroví a sklepa. Nahoře se nacházely ložnice, koupelny a oddělené apartmá pro hosty, s vlastními ložnicemi a koupelnami a obývacím pokojem. Dole byla kuchyně, místnost na snídaně, jídelna a spousta dalších místností různě označených jako obývací pokoje, koutky, salonky, knihovny, pracovny a kanceláře. Půdorys vypadal na první pohled příjemný k bydlení, dokonce útulný, dokud jste si nevzpomněli na obří rozměry. Koutky musely být velké jako normální ložnice. A patrně o polovinu vyšší. Jako muzejní síně v noci. Ne nekonečné, ale také neodpovídající lidskému měřítku, špatně osvětlené a odrážející ozvěnu.

Casey Niceová se zeptala: „Vidíte nějakou cestu dovnitř?“

Odvětil jsem. „Nemáme obrněný vůz. Proto nám zbývají jen dveře a okna.“

„Která budou napojena na poplašné zařízení.“

„To bude přebytečné. Nepotřebují zvonění na střeše, aby poznali, že jsme tam.“

„Co přesně znamená tam? V domě se čtyřmi hlídači a dvěma špičkovými ostřelovači? Kteří proti nám budou mít dohromady převahu tři proti jednomu? V budově, která se mnohem snadněji brání, než napadá?“

„Pokud byly všechny tyhle otázky rétorické, udělala jste pěkné shrnutí.“

„Jak dlouho by trvalo postavit obří subwoofer?“

„Když jsem kupoval tu tašku, měl jsem do ní přihodit i zapalovače.“

Casey pravila: „Teď vážně. Strávila jsem nějaký čas ve Fort Benningu. Řekli by nám, že tuhle věc musíme přehodnotit od A až do Z.“

„Kdo by to řekl?“

„Instruktoři.“

„Kteří přežili, aby se stali instruktory, díky tomu, že improvizovali při každém kroku. Ví, že plány jsou nanic.“

„Reachere, potřebujeme nějaký plán.“

Prohlásil jsem: „Pojďme se podívat na ty záběry ze vzduchu.“

Záběry ze vzduchu byly na jednu stranu fantastické, nesmírně ostré, pevné jako skála a s velkým barevným rozlišením, ať už pořízené ze satelitu mnoho kilometrů nad zemí, nebo z tichého dronu neviditelného ve výšce, nebo z nakloněného vrtulníku tři sta metrů vysoko. Na druhou stranu nám k ničemu nebyly, protože ukazovaly pouze to, co jsme viděli na vlastní oči dalekohledy s nočním viděním. Stejné nic, ale z jiného úhlu. U snímků z vrtulníku byla připojena poznámka, že dům nebyl primárním ohniskem zájmu. Ohniskem zájmu bylo setkání nad drinky v zahradě. Byly přiloženy i náležité snímky, na kterých nebylo nic jiného než tři muži s rukama pozdviženýma nad hlavu. Tyhle snímky ukazovaly shodou okolností také nejlépe dům. Viděli jsme na nich krásně všechny čtyři zdi. Dveře, okna, silná a slabá místa. Silná výrazně převažovala nad slabými. Nebyl to snadný cíl, dokonce ještě předtím, než člověk začal uvažovat o tom, kdo a co se skrývá uvnitř.

Řekl jsem: „Na něco přijdeme. Máme spoustu času. Stejně si nejdřív musíme poradit s Joeym.“

Casey se otázala: „Máte alespoň plán, jak provést tohle?“

„To, co jsme udělali minule, zafungovalo velice dobře. Představte si, že bychom bývali byli na tom parkovišti. Za tím malým supermarketem. Nemohli bychom minout.“

„To chcete zopakovat tohle?“

„Nechci to zopakovat. Klidně si poslužte a navrhněte alternativní řešení.“

„Fungovalo by to ještě jednou?“

„To je dobrá otázka. Patrně ne s chlapem na stejné úrovni, jako byl tamten. Joey by mohl vytušit léčku. Budeme mu muset připomenout laskavosti, které dluží. Musíme najít někoho, koho by nenechal ve štychu.“

„Například?“

„Nejlepší by byl Charlie White. Ale dokážu si představit, že ten je extra opatrný. Tak bychom se měli soustředit na Tommyho Millera nebo Billa Thompsona. Čímž bychom mohli rozdmýchat něco jako skrytý boj. Kdybychom ho skutečně rozdmýchali, dostavili by se na scénu všichni tři, aby se navzájem hlídali. A v tom případě bychom mohli připravit romfordské kluky o celé velení. Vzniklo by skutečné velitelské vakuum.“

„Prioritou musí zůstat Joey.“

„Také jí zůstane. Nejdřív ale pošlete zprávu Bennettovi a zeptejte se ho, jak se Miller s Thompsonem chrání. Stejně jako Joey, hůř nebo lépe? A vysvětlete, proč se ptáme.“

Casey našla telefon a začala opět kmitat palci. Zaslechl jsem, jak odešla první zpráva. Vydala zvuk, jaký bývá slyšet v kreslených filmech, když hrdina uklouzne po slupce od banánu. Pak se Casey pustila do druhé zprávy a psala a psala. Bezpochyby podávala hlášení O’Dayovi. S naprostou a dokonalou servilností. O’Day měl takový vliv na lidi. Opět jsem začal uvažovat o neprůstřelném skle a zeptal jsem se: „Řekla jste O’Dayovi o naší dnešní návštěvě Wallace Court?“

Casey odpověděla: „Je to tady v prvním odstavci.“

„Ne, myslel jsem to tak, jestli jste mu řekla dopředu, že tam pojedeme.“

Casey zpomalila palce a zároveň se psaním pomalu odpověděla: „Ne, neřekla jsem mu o tom dopředu. Nebyla jsem si jistá, jestli se tam skutečně vypravíme. Protože jsem si nebyla jistá, proč bychom tam měli jet. Tak jsem usoudila, že bude lepší retrospektivní zpráva.“

„Dobře,“ prohlásil jsem. Casey opět zrychlila a já jsem ji pozoroval. Nakonec přestala psát, ještě jednou si celou zprávu přečetla a odeslala ji, se stejným banánovým zvukem. Zeptal jsem se jí: „Máme adresy Millera a Thompsona?“

„Nebyly v jejich životopisech,“ odpověděla Casey.

„Tak napište znovu Bennettovi. Určitě je zná.“

• • •

Téměř celou další hodinu zabralo posílání zpráv, tam a zpátky, s Bennettem a O’Dayem. Probíhala výměna otázek, odpovědí a shromažďování údajů. Miller a Thompson bydleli také v Chigwellu, čtyři ulice od sebe a čtyři ulice od Joeyho. Ne z operačních důvodů. Prostě proto, že Chigwell byla čtvrť, kam se lidé stěhovali, když přišli v Romfordu k penězům. Používali stejná bezpečnostní opatření jako Joey, alespoň na papíře. Každý měl řidiče a čtyřčlennou ochranku. Střídala se třikrát denně. Miller jezdil novým černým range roverem a Thompson novým range roverem sport, také černým. Mnozí tvrdí, že jsou stejně dobré jako bentley. Tři zástupci, kterým se dostává stejného zacházení. Alespoň na papíře. Ale Bennett řekl, že lidé přidělení Millerovi a Thompsonovi jsou druhořadí. Nejlepší dostal Malý Joey. Částečně proto, že je Malý Joey, a částečně proto, že Miller s Thompsonem jsou byrokrati. Důležití, ale ne v centru akce. Proto ta rozdílná dynamika. Mezi Millerem a Thompsonem nebylo na výběr. Oba budou stejně snadné cíle.

„Pouze relativně,“ podotkla Casey Niceová.

Prohlásil jsem: „Budeme potřebovat auto.“

„Generál Shoemaker nám dal kreditní karty. Můžeme si nějaké půjčit.“

„To není zrovna dobrý nápad. Bylo by to spojené s moc velkým papírováním.“

„Možná by nám nějaké zapůjčil pan Bennett.“

„Jeho auta mají určitě satelitní sledování a bál by se soudní obsílky.“

„Tak jak?“

„Druhá možnost by byla, že ho ukradneme. Nejlepší by ale bylo najít další dvojici pěšáků a vzít jim skříňovou dodávku. Získali bychom tím pár vteřin. Miller s Thompsonem by nezaznamenali v prvním okamžiku nebezpečí. Považovali by nás za své vlastní lidi. Alespoň na počátku.“

„To by byla dvě přepadení, ne jedno.“

„A dvě by nás ještě čekala,“ upozornil jsem. „Pěšáci, pak Miller a Thompson, potom Malý Joey Green a potom případné osoby, které se stále skrývají v domě.“

„Takže bychom museli přežít čtyřikrát ve čtyřech různých situacích. Jak moc je to pravděpodobné?“

„Jako Světové série. Velký úkol, ale každý rok se ho někomu podaří zvládnout.“

„Je to celkem osmnáct lidí.“

„Dvacet. Zapomněla jste na řidiče. Miller a Thompson mají jednoho a Joey má také jednoho. Ale není to dvacet lidí najednou. To je na tom to dobré. Bylo by jich maximálně šest najednou, až by došlo na velká jména s vlastním řidičem a čtyřmi osobními strážci.“

„Z nichž někteří jsou nejlepší z nejlepších a budou stát před chlapem dva metry deset vysokým.“

„Můžeme mířit přes jejich hlavy.“

„To mi připadá jako šílenství.“

„Protože si nejste úplně jistá, co čekat. Na což řeknu co?“

Casey zapátrala v paměti a přesně to zopakovala. Měla dobrou paměť na slova. Pravila: „Tvrdíte, že nikdo si není nikdy jistý tím, co očekávat. Ani na jedné straně. Což je dobře. Znamená to, že vyhraje ten, komu to nejrychleji myslí. Víc nemusím udělat.“

„Správně,“ potvrdil jsem. „Stanou se divné věci, změní se situace, pohne se nám půda pod nohama, ale pokud budeme rychle myslet, budeme v pořádku.“

„Jste si jistý?“

„Jak už jste řekla, všechno je relativní. Sečteno a podtrženo, musíme myslet rychleji než Joey Green. A výzkumy už dávno prokázaly, že moderní lidé přežili neandertálce.“

„Co jste myslel tím, když jste řekl, že se stanou divné věci?“

„Jenom to, že nic nedopadne tak, jak si představujete.“

„To zní, jako byste měl na mysli něco konkrétnějšího. Necháváte si něco pro sebe?“

Neodpověděl jsem.

Pak se dostavil Bennett osobně a vnesl nový prvek do hry. Zatelefonoval Niceové na pokoj a oznámil, že je ve vestibulu. Požádal, jestli bychom se nemohli sejít v restauraci. Zve nás na oběd. Niceová vypnula tablet a počítač uzavřel své poloužitečné obrázky pod dvě hesla. Vyjeli jsme výtahem a našli Bennetta u stolu u okna. Na stole už stály naše nápoje, láhev vody pro Niceovou a černá káva pro mě, což mi prozradilo, že se Bennett chystá požádat o velkou laskavost.

Což také udělal.

Sdělil nám, že opět zasedala subkomise behaviorální psychologie, aby prodiskutovala zprávu, kterou jsme ráno poslali. A subkomise údajně zašla za hranici hodnocení a pustila se do samostatného přemýšlení. Začala stejnou domněnkou o skrytém boji jako já. Kdyby Miller s Thompsonem padli, uvolnilo by se po nich 15 až 20 procent čistého zisku romfordských kluků, podle toho, jak si ho s Charliem Whitem rozdělují, což není v současné chvíli přesně známé, ale ostatní by se toho zisku chtěli určitě zmocnit, což by mohlo být zajímavé.

Ale ještě zajímavější a rozhodně víc oidipovské by bylo, kdybychom zvýšili sázku. Co kdybychom zaútočili na samotného Charlieho Whitea? Tím bychom uřízli chobotnici hlavu, ne jenom chapadla. A přilákali bychom tím na scénu zcela jistě všechny tři zástupce, a i kdyby se nám je nepodařilo vyřídit všechny rovnou na místě, udělali by to později sami za nás, protože by se rozpoutal boj o moc. Boj dvou starých vůdců proti mladému uzurpátorovi o celý krajíc chleba. Staří vůdci znají všechny podrobnosti podnikání a mladý uzurpátor je dva metry deset vysoký, takže zahajovací šarvátka by mohla být dost živá, což by mohlo vést k tomu, že všichni na čas zapomenou, že Charlie uplácel své policajty a své radní pravidelně jednou týdně, čímž by mohlo vzniknout krátké okno bez přísunu úplatků, během něhož by mohlo dojít k zatčení a soudnímu stíhání.

„Tak, co si o tom myslíte?“

Zeptal jsem se: „Jak daleko jste s těmi informacemi o neprůstřelném skle?“

Bennett opáčil: „Už jsou na cestě.“

„Kdy dorazí?“

„Jak moc na ně pospícháte?“

„Chci je mít minutu poté, co je obdržíte. A chci je brzy.“

Bennett přikývl. „Tak co podnikneme ohledně Charlieho Whitea?“

„My?“

„Dobře, tak vy.“

Zeptal jsem se: „Kde bydlí?“

„Pořád v Romfordu. Narodil se tam a vyrostl. Rád si hraje na jednoho z nefalšovaných místních.“

„Bydlí v rodinném domě?“

„Jak to myslíte?“ nepochopil Bennett americký výraz, který jsem použil.

Niceová ho jako tlumočnice přeložila do britské angličtiny.

„Samozřejmě,“ odpověděl Bennett. „Je normálně velký, ale obehnaný stejnou zdí, jakou má Joey. Nebo plotem nebo jak tomu chcete říkat. Z cihel a tepaného železa. Aby ho neobtěžoval vděčný proletariát.“

„Zabezpečení?“

„Šest osobních strážců a řidič.“

„Nejlepší z nejlepších?“

„Konkurenceschopní.“

„Opouští často dům?“

Bennett sdělil: „Vlastně to udělá dneska večer.“

„Kam má namířeno?“

„Za těmi Srby. Vyjádřit svou soustrast.“

„To mají tak pečlivě propracované zdvořilosti?“

„Tahle je jedna z nejzákladnějších. Podnikají spolu a Srbové utrpěli ztrátu. K tomu samému došlo včera večer, ale naopak, kvůli tomu chlapovi, kterého jste uhodil do krku.“

„Obrátí se na nás za hodinu subkomise behaviorální psychologie s návrhem, že bychom měli zlikvidovat také Srby?“

„Nic by nás nepotěšilo víc, jsme ale realisté a víme, že všechny najednou byste je nedostal.“

Upozornil jsem: „Ještě jsme se nedohodli, že vůbec zaútočím.“

„Subkomise mě požádala, abych zdůraznil, že bychom měli vzít v potaz kvalitu bezpečnostních opatření chránících Millera a Thompsona. Jsou lepší, než se říká. Téměř se vyrovnají opatřením Whitea, tak by nebyl velký rozdíl, kdybyste zaútočil rovnou na něj.“

„Je to pravda?“

„Ne. Byl by to velký rozdíl.“

„Subkomise ale musí jednat psychologicky.“

„Každá metoda, která zabere, je dobrá.“

„Lépe fungují nabyté poznatky. Viděl jste naše složky?“

Bennett se usmál a prohodil: „Pochopil jste mou polopatickou narážku? S těmi hesly? O’Day mi dodal vaše složky.“

„Proč?“

„Protože jsem o to požádal.“

„Dřív by vás poslal k čertu.“

„Není, co býval. Vrací se ale do formy. Jeho hvězda po několik let pohasínala.“

„Chenkin řekl v Paříži to samé.“

„Můžeme vám pomoct, kdybyste potřeboval. Charlieho čtyři osobní strážci pojedou zvláštním autem. Mohli bychom ho zadržet. Sehrát dopravní kontrolu nebo něco podobného. Pak byste si musel poradit pouze se dvěma, plus řidič a samotný Charlie.“

„Jeden strážce vepředu vedle řidiče a druhý vzadu vedle Charlieho?“

„Takhle to dělají.“

„Co je to za auto?“

„Rolls-royce.“

„Černý?“

„Samozřejmě.“

„Obrněný, jako range rover Karela Libora?“

„Jenom zadní dveře a zadní okýnko. A jenom proti krátkým zbraním. Výrobce to bude asi nazývat variantou proti osobnímu útoku zblízka. Pro zákazníky, jejichž nepřátelé se procházejí po ulicích.“

„A doprovodné vozidlo je jaguár?“

„Mají jich desítky.“

Nic jsem neřekl.

Bennett dodal: „Zastavení provozu je náročné. Nejenom finančně. Představuje také ohrožení, riziko a zodpovědnost. Co kdyby se nějaká těhotná žena nedostala dostatečně rychle do nemocnice? Co kdyby nějakého staříka ranila z rozčilení mrtvice? Rozpoutalo by to vlnu otázek. Tuhle taktiku bychom mohli ospravedlnit pouze tehdy, kdybychom měli vyhlídku na podstatný úspěch.“

Tentokrát jsem se usmál já. Pravil jsem: „Nevládli jste světu tím, že jste byli hodní, správně? Říkáte mi, že když si vybereme za cíl Charlieho Whitea, postaráte se o to doprovodné vozidlo. Ale neuděláte to, když zvolíme Tommyho Millera a Billyho Thompsona. Takže máme na vybranou bojovat buď proti dvěma strážcům Charlieho, nebo bojovat proti čtyřem strážcům Tommyho a Billyho. Ti Charlieho budou lepší, ale ne dvakrát tak dobří. Takže máme motivaci. Navrženou a doporučenou subkomisí behaviorální psychologie. Pochopil jsem to správně?“

„Pomáháme jeden druhému. Takhle to má fungovat.“

„Kdy dostanu ty informace o neprůstřelném skle?“

„Jednu minutu po mně.“

„Což bude kdy?“

„Velice brzy.“

„Kdy vyrazí Charlie na tu kondolenční návštěvu?“

„Pozdě. Musí to být po západu slunce. Z nějakých etnických důvodů. Dodržují své rituály. Máme podrobnosti, včetně pravděpodobné trasy. A domníváme se, že jsme našli místo, kde by se dalo zastavit to doprovodné vozidlo. Pošlu vám to, co máme, na dalším počítači.“

S tím Bennett odešel.

Casey se zeptala: „To je ta divná věc, co se měla stát?“

Odpověděl: „Ne, tohle se dalo očekávat.“

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DALŠÍ POČÍTAČ PŘINESLI STEJNÍ LIDÉ jako předtím. Sdělili, že v případě Niceové je nové heslo číslo linky telefonické zákaznické podpory zdravotní pojišťovny její matky a moje nové heslo je jméno druhého muže, kterého mě Shoemaker viděl zastřelit. Potom odešli a my jsme zase odnesli počítač na pokoj k Niceové, zadali soukromé informace a na obrazovce se objevil dlouhý seznam souborů a složek.

Většinou se jednalo o plody dlouholetého pečlivého pozorování různých oblastí života, prohnané několikrát počítačem v naději, že minulost předpoví budoucnost. Například jsme se dozvěděli, že Charlie White při všech cestách z východu Londýna na západ nikdy nejel po M25. Dával přednost North Circular Road, která je společně se South Circular Road součástí starého pokusu o okružní systém, kdysi na okraji města, ale nyní beznadějně uprostřed nové zástavby. Charlie zvolil tuhle pomalou variantu v 85,7 procentech. Zbývajících 14,3 procenta vedlo přímo přes město. Analytici usoudili, že je to známkou silné preference. Já jsem došel k závěru, že důvodem je skutečnost, že neděle je jenom jednou týdně. Když v centru panuje klid, nabízí se zcela jasně přímá trasa. Až na to, že v moderním světě neexistuje moc velký rozdíl mezi nedělí a všedními dny. Ale Charlie je starý. A staré zvyky umírají pomalu. Možná si pamatuje nedělní Londýn jako město duchů a M25 jako zemědělskou oblast.

Zeptal jsem se: „Co je dneska za den?“

Casey sdělila: „Pátek.“

Bennett se pojistil tím, že vypracoval plán pro obě možnosti. Za méně pravděpodobnou považoval přímou trasu přes centrum a za pravděpodobnější oblouk na sever po North Circular. Ne že by na tom příliš záleželo. Protože bylo jasné, že přímá trasa a oblouk se někde setkají, v tomhle případě dost daleko na západě, přibližně na devítce na hodinovém ciferníku. A tenhle bod bude nejlepší k zastavení doprovodného vozidla. Dvě mouchy jednou ranou. A Bennett dospěl ke stejnému závěru. Na přiložené fotografii ze vzduchu bylo vidět místo, kde se obě silnice setkávají, bizarní asfaltová plocha, jako by se nafoukla křižovatka se stopkami, rovnoměrně do obrovské velikosti jako Joeyho dům.

Charlieho dům ukazoval grafický připínáček na mapě a cíl jeho cesty další připínáček zabodnutý v Ealingu, v bodě, kde se mělo konat setkání. Charlieho dům jsme si mohli prohlédnout i na fotografii, velký a hezký, z červených cihel a ne zrovna předměstský. Nenacházel se miliony kilometrů od Chigwellu, ale klidně tomu tak mohlo být. Stál v ulici o třicet let starší než Joeyho ulice, ale ta ulice vznikla ze stejného důvodu. Úspěšní lidé musí někde bydlet.

Charlieho nejnovějšímu rolls-royceu byla věnovaná celá složka. Bylo to velké a ošklivé auto s divnými zadními dveřmi, které se otvíraly proti směru jízdy. Rozhodně ale působilo impozantně. Z 93,2 procent seděl Charlie za řidičem a měl po boku strážce a další strážce seděl vepředu vedle řidiče. V 6,8 procenta se tohle lineární uspořádání změnilo v diagonální, kdy si zadní strážce sedl za řidiče. Počítač nepřišel s žádným vysvětlením, proč tomu tak je. Což mě nepřekvapilo. Počítače se neřídí zdravým selským rozumem. Charlieho stálý řidič musel být malý. Auto mělo volant napravo a jezdilo po levé straně a Charlie se necítil dobře blízko u chodníku, při zastávkách na semaforech a uvězněný v zácpě, tak jezdil usazený k prostředku silnice za svým řidičem, což bylo v pořádku, protože řidič byl malý, až na to, že čas od času potřeboval volno a Charlie se pak přesouval, aby neseděl za jeho vyšším náhradníkem, dvacet pět dnů v dvanácti měsících, což možná bylo povolené minimum a činilo 6,8 procenta ročně.

Oznámil jsem: „Potřebuju si koupit ostrý nůž.“

Casey Niceová odpověděla: „Dobře.“

Prošli jsme kolem jedenácti bloků na Piccadilly a po celé Bond Street a zahlédli spoustu nožů, ale některé byly z masivního stříbra na jedení ryb a jiné kapesní s perleťovými rukojeťmi na vrtání se ve fajfkách ze šípkového dřeva a žádný mě neuspokojil. Dokud jsme nenarazili na železářství pro náročnější zákazníky. Nabízelo různé nástroje na řezání, většinou s držadly z tmavého namořeného dřeva, včetně nožů na linoleum s ďábelsky zahnutou čepelí. Koupil jsem si dva, k tomu roličku stříbrné izolační pásky a prodavač mi uložil nákup do hnědé papírové tašky a nic si za ni neúčtoval.

Potom projevila Casey Niceová přání, že si chce koupit oblečení, tak jsme zahnuli do Oxford Street, podél třetí strany našeho nákupního čtverce, a Casey si vybrala obchod, kde si pořídila nové oblečení. U zkušební kabinky mi podala bundu a řekla: „Nemusíte se dívat. Pořád mám ještě jeden prášek.“

Po pěti minutách vyšla převlečená, vzala si zase bundu a zamířili jsme spolu ven na ulici, ale po cestě jsme šli kolem eskalátoru do oddělení s pánským oblečením, tak jsem následoval příkladu Niceové a vyjel nahoru. Pořídil jsem si všechno nové, až na kalhoty, protože neměli moji velikost. Ale kabát byl daleko lepší než ta arkansaská golfová bunda. Měl větší kapsy a nerýsoval se v nich tolik glock. Rozhodně jsem si polepšil, ale se starou bundou jsem se loučil s těžkým srdcem. Připadalo mi, že pohřbívám přítele. Měl jsem na ní Chenkinův mozek a Caseyiny slzy.

Pak jsme zamířili přes Grosvenor Square a kolem naší ambasády zpátky k hotelu. Pravil jsem: „Tipuju, že nám Bennett na dnešní večer nabídne vládní auto. Pokud to udělá, přijmeme nabídku, ale co nejrychleji se toho auta zbavíme.“

„Proč?“

„Nechci, aby nás stopovali.“

„Stopovali by nás?“

„Samozřejmě. Musí si krýt záda. A zítra musí podat zprávu. Z dvaceti tří celých dvou desetin procenta celého času jsem se škrábal na hlavě.“

„K čemu potřebujete dva nože na linoleum?“

„Nepotřebuju dva. Jeden je pro mě a jeden je pro vás.“

„Na co?“

„Jak už jsem řekl, musíme teď myslet sami za sebe a možná se vyskytnou rozkazy, které budeme muset ignorovat.“

Casey na to nic neřekla.

Podotkl jsem: „Vytěžíme nejlepší z obojího, co se nám nabízí. Odvedeme svou práci, ale odvedeme ji svým způsobem.“

Casey opáčila: „Dobře.“

„Což také znamená, že dneska večer necháme doma své telefony.“

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

BENNETT SE JEŠTĚ JEDNOU VRÁTIL VE ČTYŘI ODPOLEDNE. Dal nám klíče od svého stříbrného vauxhallu a řekl nám, že zadal do navigace potřebné křižovatky. Navrhl, abychom zaujali postavení trochu západně od vybraného místa a byli připravení zmocnit se rolls-royceu okamžitě poté, co bude odříznuto doprovodné vozidlo. Charlie White na něj nepočká ani jakkoliv nezasáhne a nepokusí se pomoct. Tón udává etiketa. Nemůže si dovolit přijet do Ealingu pozdě. To by bylo neuctivé a dokonce urážlivé. Takové věci jsou pro londýnské gangstery důležité.

Charlie se má dostavit do domu srbského vůdce v deset hodin večer, což znamená, že se nabízí šance 84 procenta, že vyjede přesně o hodinu dřív, aby měl dvacetiminutovou rezervu, kdyby uvízl v zácpě nebo se jinak zdržel. Když bude nutné, zaparkuje o blok dál a počká. Takhle obvykle cestuje na citlivá místa určení. Etiketa hraje rozhodující roli. Deset hodin je deset hodin. Ale během jeho obchvatu z východu na západ po North Circular patrně k ničemu nedojde, takže na místo přepadení dorazí před půl desátou. Bennett řekl, že jeho tým nastoupí o hodinu dřív, bdělý a v plné pohotovosti, a my bychom měli udělat to samé.

Zeptal jsem se: „Jak daleko jste s těmi informacemi o skle?“

Bennett přislíbil: „Dostanete je okamžitě, jakmile je dostanu já.“

„To vím. Ale kdy to bude?“

„Nejpozději dneska večer. Doufám, že ještě před devátou před zahájením naší akce. Pokud ne, předám vám je okamžitě po skončení.“

„Odkud ty informace pocházejí?“

„Dobře víte, že to vám neprozradím.“

„S kým jiným jste o tom mluvil a jaké poznámky jste si napsal?“

„S nikým jsem nemluvil a nic jsem si nenapsal. Snažím se to udržet co nejvíc v tajnosti. Proto to patrně tak dlouho trvá.“

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Uvolněte se. Udělejte si přestávku. My si ji také uděláme. Uvidíme se dneska večer. Možná si nás nevšimnete, ale mějte na paměti, že tam někde jsme a spoléháme na vás.“

Bennett se na mě podíval, ale nic neřekl.

Potom odešel.

V půl čtvrté jsme se najedli, protože jsme chtěli být o tři čtyři hodiny později plní energie a dobrých živin. Lidské zažívání se stresem nezrychluje, ale zpomaluje. Pak jsme odložili telefony jeden vedle druhého na okenní parapet v Caseyině pokoji, dvacet pater nad Hyde Parkem, a Casey pravila: „Podám generálu O’Dayovi vysvětlení, že máme podezření, že britská zpravodajská služba provádí infiltraci. To je jediná možná obrana. Právě porušuju přísné rozkazy.“

Odvětil jsem: „Chápu.“

„A můžu to udělat jen jednou. Určitě uzavřou nějakou novou dohodu, aby ta infiltrace byla legitimní, výměnou za něco jiného. Takže si podruhé nemůžeme nazdařbůh vymyslet nějakou výmluvu, aniž by bylo všechno jasné. Tohle je jedinkrát, kdy to jde. Stojí to za to, pomáhat takhle Britům?“

„Musíme to udělat jenom jedinkrát. Podruhé už to nebude zapotřebí.“

„Ale proč právě teď?“

„Tohle je stejně dobrá doba jako každá jiná.“

„Co to znamená?“

„Vyrazíme v půl osmé,“ oznámil jsem.

• • •

V půl osmé jsme stáli vedle stříbrného vauxhallu na parkovišti Hiltonu a rozebírali a dávali dohromady místní geografii. Došli jsme k neblahému výsledku. Abychom se dostali tam, kam potřebujeme, musíme buď absolvovat složitý slalom vedlejšími ulicemi, nebo projet přes Hyde Park Corner směrem k Buckinghamskému paláci. Casey Niceová měla pocit, že ve vedlejších ulicích by hrozilo větší nebezpečí, že se ztratíme a přijedeme z úplně obyčejného důvodu pozdě. S tím jsem souhlasil. Pak dodala, že na druhou stranu je Hyde Park Corner závodní dráha a stejně všední důvod by mohlo být nabourané auto nebo dopravní pokuta. S tím jsem také souhlasil. Potom však Casey řekla, že bouračka a dopravní pokuta by nás mohla postihnout i ve vedlejších ulicích. Úzký prostor, zaparkovaná auta, zákazy odbočení doprava, zákazy odbočení doleva, špatné zastavení na stopce či semaforu, porušení pravidel, která vůbec neznáme. Vedlejší ulice jsou možná ještě riskantnější. Takže lepší bude Hyde Park Corner. Nabídl jsem se, že budu řídit, ale Casey trvala na tom, že bude řídit ona. Což bylo dobře. Řízení jí šlo lépe než mně.

Bylo to jako skočit do ženoucí se řeky, splynout s proudem a pak na správném místě zase vyskočit, za pomoci dvou odvážných manévrů proložených zadrženým dechem. Ale Niceová to v obou případech zvládla a vynořili jsme se u Grosvenor Place, těsně u postranní zdi Buckinghamského paláce, připomínající postranní zeď Wallace Court. Možná ji postavil stejný dodavatel. Třeba měl tenkrát dlouhý seznam prozíravých zákazníků, kteří se obávali stejné věci.

Zaparkovali jsme v zakázané zóně sto metrů od stanice podzemky St. Jame’s Park. Usoudili jsme, že sto metrů je dost na to, aby se nedalo jednoznačně poznat, kam jsme se vypravili. Mohli jsme mít namířeno kamkoliv. Nabízela se tam spousta možností. A samotnou stanicí vedou dvě různé linky. Circle Line, která, jak už její jméno napovídá, opisuje podzemní okruh, ne tak široký jako pozemní obchvaty, spíš jako Loop ve středu Chicaga, a District Line, naše stará známá, která protíná Londýn od východu na západ. Právě tu jsme potřebovali.

Zastavili jsme se u jasně bílé pobočky Boots the Chemist a koupili si za hotové peníze dva nepředplacené mobilní telefony. Pak jsme došli ke stanici podzemky, použili své hotovostí zaplacené jízdenky, sešli na nástupiště a počkali tam na vlak jedoucí na východ, směrem od Ealingu, pryč od nafouklé křižovatky a pryč od Bennetta.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Z  PODZEMKY JSME VYSTOUPILI V BARKINGU a došli k naší staré taxislužbě, kde Niceová aktivovala svůj nový mobil a objednala si z chodníku telefonicky taxík. U obrubníku stála obvyklá všehochuť otlučených sedanů, staré fordy, volkswageny, seaty a škodovky, pro nás neznámé modely, ale očividně ideální pro své účely, jako Crown Viktorie v Americe a mercedesy v Německu. Za minutu vyšel z kanceláře taxíkář. Na prstu se mu houpal klíč. Byl středního věku a vypadal místně a trochu ospale. Spatřil nás a nedal najevo sebemenší reakci. Možná pracoval na půl úvazku a ještě se k němu nedonesla zpráva o pátrání vyhlášeném gangstery. Otázal se: „Kam to bude?“

Řekl jsem: „Do Purfleetu,“ protože se mi líbil zvuk toho jména. Zahlédl jsem ho na ukazateli. Představoval jsem si, že leží lehce na jihovýchod od Barkingu. Taxíkář ukázal na poškrábaný ford mondeo barvy odpadních vod a vyzval nás: „Nastupte si.“

Což jsme také udělali, jeden vedle druhého na zadní sedadlo. Taxíkář vklouzl za volant a rozjel se, hladce a kompetentně, doleva a doprava vedlejšími ulicemi. Pilně řadil a dával pozor, aby dieselový motor hezky předl. Usoudil jsem, že se chce na hlavní ulici napojit co nejpozději, aby se vyhnul zácpě, což mi vyhovovalo. Počkal jsem, dokud se nevynoří prázdný úsek se zarostlými chodníky, zatlučenými okny a bezútěšnou řadou opuštěných obchůdku, a pak jsem vytáhl glock, zamával jím do zrcátka, aby taxíkář viděl, co to je, přitiskl jsem mu ho na krk a nakázal: „Zastavte tady.“

Taxíkář zastavil, okamžitě zpocený a vyděšený, a řekl: „Nemám u sebe žádné peníze.“

Zeptal jsem se: „Už vás někdy přepadli?“

Taxíkář odpověděl: „Mnohokrát.“

„Tentokrát to bude jiné. Neokrademe vás. Zaplatíme vám. Každou minutu vašeho času. Dokonce vám dáme spropitné. Odtud ale budeme řídit my a vy budete vzadu. Je vám to jasné?“

Taxíkář neodpověděl.

Nařídil jsem: „Dejte ruce za sedadlo.“

Taxíkář dal ruce za sedadlo a já jsem mu je svázal asi metrem izolační pásky a pak jsem mu dalším metrem svázal lokty. Nepohodlné, ale nutné, abych ho vyřadil z akce. Zeptal jsem se ho: „Dýchá se vám dobře nosem?“

Taxíkář se nechápavě zeptal: „Cože?“

„Nemáte překrvenou nosní sliznici, vychýlenou přepážku, zvětšené nosní mandle nebo chřipku?“

Taxíkář sdělil: „Nemám.“

Tak jsem mu obtočil kolem hlavy další kus izolepy, několikrát dokola přes pusu, a pak jsem vyklouzl z auta a otevřel dvířka na jeho straně. Našel jsem páčku na sklápění sedadla, položil jsem ho na záda a slepil mu kolena a kotníky. Pak jsem mu zvedl nohy do výšky a přetáhl jsem ho za ně na zadní sedadlo. Niceová ho vzala za ramena a společně jsme ho položili na podlahu. Byl tam trochu namačkaný, ale ne v ohrožení života. Našel jsem v kapse jeho kalhot telefon a nechal ho na chodníku. Zastrčil jsem mu do kapsy košile dvě padesátilibrovky romfordských kluků. Usoudili jsme, že je to dostatečně velké spropitné. Pak si Niceová sedla na sedadlo spolujezdce, já za volant a opět jsme vyrazili, v osm dvacet pět večer, zhruba pět kilometrů od místa, kde jsme chtěli být, což byl Romford.

• • •

Řídili jsme se odhadem, tím, co jsme si pamatovali z předešlé cesty, a mapami, které jsme viděli v Bennettově počítači, a dojeli jsme v pořádku do Romfordu, o dvacet minut dřív, ale pak jsme se dohodli, že potřebujeme víc přesnějších podrobností, tak jsme zastavili, Niceová zašla do trafiky a vrátila se s atlasem ulic A–Z. Společně jsme se do něj podívali, za doprovodu taxíkářova mručení za zády, a našli, kde bydlí Charlie White. Museli jsme přejet jenom z jedné stránky na druhou. Odhadli jsme to na pět minut. Dopravní špička už pominula a provoz byl plynulý. Ale pomalejší, než se zdálo, protože k ústí Charlieho ulice nám to netrvalo pět minut, ale sedm.

Ulice Charlieho Whitea byla o něco víc strohá a méně honosná verze ulice Malého Joeyho. Domy byly o generaci starší, komíny o něco vyšší a cihly o něco zářivější, ale v podstatě se obě ulice moc nelišily. Spousta zdí, spousta plotů a bran a spousta nejnovějších automobilů.

Včetně černého rolls-royceu a černého jaguáru zaparkovaných těsně za sebou u druhého domu nalevo, za úplně stejným plotem, jaký měl Joey. Částečně z červených cihel, se čtyřicet centimetrů vysokou zídkou a vysokými sloupy v pravidelných intervalech, a částečně z tepaného železa natřeného načerno a spleteného do tvarů listů lékořice, se dvěma elektrickými bránami ze stejného materiálu, jednou pro vjezd a jednou pro výjezd. Rolls-royce stál před doprovodným vozidlem, což dávalo smysl. Obě brány byly zavřené.

Nabízí se šance 84 procenta, že vyjede přesně o hodinu dřív.

Pět minut.

Podíval jsem se do mapy a řekl: „Vydají se k North Circular Road. Zahnou za bránou doleva. Směrem od nás. Potřebujeme na druhý konec ulice.“

Niceová se otázala. „Chcete risknout průjezd kolem domu nebo objedeme blok?“

„Toho taxíku jsme se nezmocnili bezdůvodně. Můžeme si dovolit projet pomalu okolo, jako bychom hledali adresu, a pak otočit a zastavit, jako bychom čekali na zákazníka.“

„Tihle lidé mají vlastní řidiče.“

„Ne všichni. Jenom hrdinové pracující třídy.“ O trochu jsem zacouval a otočil a jel přesně jako řidič hledající adresu, pomalu a nápadně, za neustálého dívání se z okýnka. Charlieho dům byla stará bytelná rezidence, značně vyšňořená, postavená v dobách, kdy byli zedníci levnější než cihly. Přední zahrada dávno zmizela a nahradila ji mělká zatočená příjezdová cesta s jednou branou pro vjezd a druhou pro výjezd, dlážděná plochými kameny a vysypaná drobnými kamínky, lemovaná betonovými amforami a betonovými anděly, z nichž někteří drželi vysoko nad hlavami misky s vodou, aby se mohli napít ptáci.

O dva domy dál jsem otočil, zastavil a zahájil čekání. Etiketa hraje rozhodující roli. Deset hodin je deset hodin. Proto přesně o hodinu dřív znamená devět hodin. A v přesně v osm padesát devět se otevřely Charlieho přední dveře a Charlie vyšel ven. Vypadal přesně jako na fotografii. Sedmasedmdesátiletý, zavalitý, nahrbený v ramenou, s řídkými šedivými vlasy, bezvýrazným obličejem a nosem velkým jako brambora. Měl na sobě černý oblek s černou kravatou a černý plášť. Za ním se vynořil menší starý muž, kterého jsem zařadil jako řidiče. Za řidičem se vyhrnulo šest mladých mužů, všichni jednoduše oblečení, s oholenými hlavami a slušně udělaní. Čtyři z nich vykročili k jaguáru a zbývající dva k rolls-royceu, teď už těsně za Charliem, protože řidič odspěchal dopředu, aby mu otevřel dveře.

Což byla zvláštní procedura, protože dveře se otvíraly dozadu a kliku měly vepředu, hned vedle kliky dveří řidiče, které se otvíraly normálním směrem. Znamenalo to, že Charlie musí projít kolem svého řidiče, zastavit se a počkat, až mu řidič otevře, otočit se a teprve pak nastoupit. Společně to však nakonec zvládli. Charlie se usadil na zadní sedadlo, řidič za ním zavřel, otevřel své normální dveře, zasunul se za volant a strážci nastoupili z druhé strany, jeden dopředu a jeden dozadu.

Přesně v devět hodin se pohnula brána.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

SPOLÉHAL JSEM NA DVĚ ROZHODUJÍCÍ VĚCI, z nichž první byl předpoklad, že malý starý řidič rolls-royceu se považuje tak trochu za umělce. Možná je to ostřílený veterán ze starých časů, zkušený profesionál schopný přizpůsobit se jakýmkoliv okolnostem, ať už je to rychlý únik od vykradené banky, nebo tiché šoférování pro hlavního šéfa, ale také přitom tajně sdílí šéfovy obsese, například co se dochvilnosti týče, zejména když se jede na choulostivou schůzku. Proto jsem očekával, že sešlápne plyn v okamžiku, kdy se brána zvedne do přesně ustálené výšky, dostane se k ní, když bude ještě víc otevřená, a rychle, plynule a elegantně jí projede, aniž by promrhal jediný centimetr, jako by svou mechanickou přesností chtěl vzdát hold časové přesnosti svého šéfa.

Což znamenalo, že jsem musel odhadnout okamžik, kdy sešlápne plyn, a sešlápnout ho tři vteřiny před ním, protože jsem se stále nacházel o dva domy dál a musel jsem překonat vzdálenost k bráně. Ale nemohl jsem si dovolit přijet ani brzy, ani pozdě. Tak jsem se začal sunout pomalu dopředu, což mi přišlo přijatelné, protože řidiči taxíku si občas potřebují napsat poznámku nebo odložit pero, než vzhlédnou, zapojí mozek a skutečně se rozjedou. Viděl jsem, jak se rolls-royce pohnul, když byla brána do dvou třetin otevřená, pomalu a hladce, jen se skromným šeptavým zrychlením, jako by chtěl řidič zabočit do ulice bez zastavení, jediným plynulým pohybem.

Sledoval jsem rychlost brány, rychlost auta, šířku chodníku a vzdálenost mezi místem, kde jsem se nacházel, a místem, kde jsem potřeboval být, a nechal jsem na zadní části mozku, aby učinila rychlé a obtížné rozhodnutí, kdy se rozjet, a sešlápl jsem plyn, když mi to nařídila. Starý ford poskočil dopředu, deset metrů, dvacet, a pak jsem dupl na brzdu a ford zůstal stát přesně tam, kam se chtěl dostat rolls-royce, takže jeho řidič musel také dupnout na brzdu a zastavil majestátním chladičem šedesát centimetrů od dvířek Casey Niceové a doprovodné vozidlo zastavilo šedesát centimetrů za jeho zadním nárazníkem.

Během následujícího zlomku vteřiny se Casey prosmýkla úzkou mezerou na své straně a vyrazila doleva, s vytasenou zbraní jako správný federální agent, kterým byla, a já jsem oběhl kapotu, také s vytasenou zbraní, a zamířil celý zadýchaný doprava ke straně, kde seděli pouze strážci, k dvojici klik uprostřed rolls-royceu, protože takové kliky se dají popadnout najednou a jediným trhnutím je možné otevřít oboje dveře.

Druhá věc, na kterou jsem spoléhal, byl předpoklad, že moderní auta mají zařízení, které zamkne automaticky dveře teprve při dosažení předem určené rychlosti. Které podle mě ještě nebylo dosaženo. Ne v tomto případě.

Podržel jsem glock prstem a palcem a položil obě ruce na kliky.

A zatáhl.

Oboje dveře se otevřely.

A otevřely se také oboje dveře na straně u Niceové, čímž jsme se dostali přesně tam, kde jsme chtěli být vzhledem k doprovodnému vozidlu, což znamenalo každý z nás bezpečně za vyztuženou ocelí a vyztuženým sklem. Zadní dveře a zadní okýnko, řekl Bennett svým zpěvavým hlasem. A zadní dveře se otvíraly doširoka dozadu, plných devadesát stupňů, takže trčely do stran jako uši Malého Joeyho a chránily nás, zatímco jsme se věnovali své práci. Jenom proti krátkým zbraním, dodal Bennett, ale to bylo v pořádku, protože jsem nepředpokládal, že by strážci v doprovodném vozidle měli něco většího. Vlastně jsem nepředpokládal, že vůbec vystřelí. Hrozilo, že by mohli trefit Charlieho. Budou vědět, že zadní sklo je pancéřové, ale Bennett se nezmínil o ničem jiném, tak nebudou riskovat zásah do měkké oblasti kolem kufru nebo zadního kola, protože střela by mohla proletět polstrováním zadního sedadla od krku až po zadek pasažéra, který na něm sedí. Tak jsem čekal, že na vteřinu ztuhnou, pak zareagují, potom změní názor a nakonec udělají to, co měli udělat hned na začátku. Vyhrnou se z auta a vrhnou se na nás. Udělají to ale až jako čtvrtý krok, ne jako první, čímž získáme tři celé vteřiny na to, abychom splnili úkol, jednadvacet, jednadvacet, jednadvacet, jako Kottova osamocená střela při letu chladným pařížským vzduchem.

Mým úkolem bylo namířit Charliemu Whiteovi výhrůžným způsobem glock na hlavu a zároveň druhou rukou přeříznout nožem na linoleum bezpečnostní pás zadního strážce, dvěma řezy, šmik, šmik, a pak se předklonit a uhodit ho zezadu loktem do spánku, aby vypadl z auta, a pak se posunout bokem a celé zopakovat se strážcem vepředu, šmik, šmik, loket, pád z auta, a potom se otočit a nakopnout zadního strážce do hlavy a nakopnout stejným způsobem předního strážce, aby zůstali ležet akce neschopní na zemi, a pak přeběhnout k fordu, odstranit ho z cesty, zase vyskočit a otočit se, což se odehraje během čtvrté vteřiny, kdy už budou strážci venku z doprovodného vozidla.

Ale stejně jsem musel vystřelit. Patřilo to k plánu. Ale ne do jejich pneumatik. Střílel bych ve špatném úhlu. Střela by se doslova odrazila. Pneumatiky mohou být mimořádně pevné. Moderní auto se dá mnohem lépe zneškodnit zásahem do masky chladiče. Pod kapotu. Skrývají se tam nejrůznější dráty, počítačové čipy a senzory.

Což jsem také udělal. Čtyři výstřely, ne do jednoho místa, ale rychlé, přikrčený s rukou vystrčenou zpoza pancéřových dveří, prásk-prásk-prásk-prásk. Čtyři strážci z doprovodného vozidla ustoupili o krok dozadu, čímž jsem získal čas k tomu, abych zabouchl přední dveře spolujezdce, překročil strážce na zemi, otočil se, hodil sebou vedle Charlieho a zabouchl za sebou zadní dveře, zatímco Niceová dupla vepředu na plyn, poté co použila vlastní glock a vlastní nůž na malého řidiče, a rolls-royce vyrazil jako přílivová vlna dopředu a pokračoval majestátně po ulici. Čtyři strážci z doprovodného vozidla se za námi rozběhli jako ve filmu, ale v půlce bloku zůstali stát a sledovali, jak mizíme v dálce.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

V  ROLLS-ROYCEU SE JELO PŘESNĚ TAK, JAK SE ŘÍKÁ. Byl tichý a vznešeně plul. Zadní sedadla měl jako křesla v důstojnickém klubu. Hluboká, široká a měkká. Charlie White vedle mě byl stále připoutaný. Seděl tělem po směru jízdy, ale měl otočenou hlavu a probodával mě pohledem. Do obličeje se mu svezl pramen vlasů. Jeho nos vypadal zblízka spíš jako avokádo. Celkově však působil přesně jako mafiánský boss. Vyzařovala z něj moc, síla a sebedůvěra.

Zeptal jsem se: „Jste ozbrojený, Charlie?“

Charlie se otázal: „Chlapče, víte, že jste nad sebou právě podepsal rozsudek smrti? Řekněte mi, prosím, že je vám to jasné. Nikdo nedělá, co jste právě udělal vy.“

„Ale?“

„Ale nic.“

Upozornil jsem: „Vždycky se něco najde, Charlie.“

„Máte ponětí, v jakém maléru vězíte?“

„V tak velkém, že bych měl se vším seknout, střelit vás do hlavy a vypařit se, dokud to ještě jde?“

Charlie odvětil: „To můžete udělat. Nebo můžete dostat natolik dlouhý odklad trestu, abyste stihl zmizet z města. To je to, co nabízím. Nenabídnu to však podruhé a vezmu za bernou minci vaši první odpověď, tak vám, chlapče, radím, abyste se intenzivně zamyslel nad tím, co přijde dál, jak těžké to bude a jak těžký bude každý zbývající den vašeho života.“

„Co chcete, abychom za to udělali?“

„Vystupte z mého auta.“

„Špatná odpověď, Charlie. Ptal jsem se vás, jestli jste ozbrojený.“

„Jedu na vzpomínkovou slavnost. Samozřejmě že nejsem ozbrojený.“

„Je to propracovaná zdvořilost?“

„Co?“

„Máte v kapse mobilní telefon?“

„Vypadám snad jako muž, který vykonává své telefonické rozhovory osobně?“

Prohlásil jsem: „Přesněji řečeno, na tu slavnost jste jel. Teď jedete někam jinam. Budu vám muset svázat zápěstí. Tomu se nedá vyhnout. A bude pro mě lepší, když vám také zalepím ústa. Upřímně vám ale, Charlie, říkám, že si dělám trochu starosti, jak moc dobře můžete dýchat takovým nosem.“

„Proč vám to dělá starosti?“

„Nevím, jestli se neudusíte, když vám zalepím ústa.“

„Můj nos je úplně v pořádku.“

„To je dobré vědět. V tom případě jsme se dohodli.“

Charlie se otázal: „O co přesně se tady pokoušíte?“

Opáčil jsem: „Nemáte důvod k obavám. Jste jenom vedlejší ztráta.“

„Vedlejší od čeho? Mám právo to vědět.“

Casey Niceová z předního sedadla oznámila. „Ne, pane White, to nemáte. Vlastně nemáte vůbec žádná práva. Legislativa nestojí na vaší straně. Váš společník Joseph Green přechovává muže, které by každý soud na světě označil za teroristy.“

„Nevím, že by Joey někoho přechovával.“

„Má hosty.“

„Předpokládám, že jsou to jeho přátelé.“

„Zodpovídáte za to, co dělá.“

„Nic neudělal.“

Pravil jsem: „Ale udělá,“ a Niceová zpomalila a odbočila do Chigwellu.

Minuli jsme hospodu, na kterou jsme si oba pamatovali, a snažili jsme se držet ulic, kterými jsme prošli pěšky, obrovské auto víc doma v Chigwellu než v Romfordu, dokud jsme nedorazili k prkennému plotu s metrem širokou uličkou. Niceová zajela k obrubníku a zastavila a já jsem přinutil Charlieho Whitea, aby si rozepnul bezpečnostní pás a otočil se zády ke mně, omotal jsem mu ruce, lokty a ústa izolepou, dokola a dokola, a pak jsem se natáhl a otevřel jeho dvířka, vystrčil ho ven, vystoupil za ním a nahnal ho k ústí uličky.

Niceová popojela o sto metrů a zaparkovala stejně daleko od pěti opulentních domů, ze kterých nebylo vidět na sto metrů vzdálenou uličku. Doběhla zpátky, trochu po palcích na nohou a vůbec ne uvolněná, dohnala nás, protáhla se okolo a zařadila se dopředu. Musel jsem Charlieho trochu postrkovat, aby se držel za ní, a Charlie funěl a supěl. Nevěděl jsem, jestli rozhořčením, anebo proto, že je ve špatné fyzické kondici, ale každopádně se ukázalo, že nelhal, když tvrdil, že jeho nos je naprosto v pořádku.

Dostali jsme se na štěrkové prostranství, Niceová jako první, pak Charlie a nakonec já. Niceová se rozhlédla doprava a doleva, Charlie klopýtl a zatřepotaly se mu kalhoty, a já jsem zkontroloval situaci vzadu a po stranách a dřevěný domek před námi, s nápisem Bowling Club nade dveřmi. Niceová se sklonila, odsunula kámen a zase se narovnala a oznámila: „Není tady klíč.“

Charlie White tam stál a ztěžka oddechoval.

Nic jsem neřekl.

Casey Niceová pravila: „Jsem si jistá, že je to správný kámen.“

Opáčil jsem: „Myslíte, že vrátili na místo starý zámek?“

„Proč by to dělali?“

Neodpověděl jsem. Domek byl ze dřeva, postavený dávno předtím, než jsem se narodil. O tom byste si musel popovídat s padesát let mrtvým tesařem, řekl Bennett. Ten tesař byl patrně dobrý řemeslník, ale pracoval s poválečným materiálem a od té doby uplynulo šedesát zim a šedesát let, což znamenalo, že stavba bude pevná, ale ne moc. Udělal jsem tři dlouhé kroky, kopl patou do zámku a chytil odražené dveře.

Dalekohledy zmizely.

Zmizely i kuchyňské stoličky a trojnožky. Vyklizený pruh před oknem zel naprostou prázdnotou.

Casey Niceová se zeptala: „To je ta divná věc, která se měla stát?“

Odpověděl jsem: „Ne, tahle je ještě divnější. Jak jsem už ale řekl, máme, co máme.“

Strčil jsem Charlieho dovnitř a přinutil ho, aby si sedl do rohu, opřený o výstroj na bowling. Zapnul jsem svůj telefon, zadal Bennettovo číslo, které jsem si pamatoval z jeho esemesky z předcházejícího dne, a poslal jsem mu zprávu.

Napsal jsem: Máme Charlieho Whitea.

Pak jsem si představil, jak v hrabství Gloucestershire bzučí počítače, a okamžitě jsem telefon zase vypnul.

Niceová se otázala: „Zabere to?“

Odpověděl jsem: „Nemám tušení. K něčemu ale určitě dojde.“

Charlie White nás pozoroval. Jeho oči by sice výrazností nikdy nezvítězily nad nosem, ale byly dostatečně hezké a živé. Charlie jimi těkal mezi mnou a Casey, jako by se rozhodoval mezi dvěma možnými výklady svých nesnází. První výklad jsem představoval já, velký americký hrdlořez daleko od domova, který přecenil své síly a vybral si příliš velké sousto, což znamená, že je zaručeně mrtvý a on zaručeně živý. Je to jen otázka času. Charlieho čeká sice trocha nepohodlí, ale o konečném výsledku nemůže být pochyb. Je příliš drahocenná figurka na šachovnici, než aby ho obětovali. A trocha nepohodlí pro romfordského kluka nic neznamená. Hoši jsou zvyklí na horší.

Druhý možný výklad však představovala Casey Niceová, se svým mládím, kypící energií a s přízvukem z jihu Illinois, zjemněným Yalem a Langley a podmalovaným zvonivou jasností, která se utvořila během dospívání na farmě s více než dvěma psy. Byla symbolem, produktem moderního světa, což se dalo poznat patrně i v Londýně. Dost se nabízelo, že pracuje pro federální vládu. A pokud pro ni skutečně pracuje, zakládají se možná posměšné řeči o vedlejší ztrátě na pravdě a mění se tím postavení figurek. Charlie White by se určitě neoznačil za pěšáka, ale někdy je třeba obětovat i střelce a koně. Protože král je vláda, se všemi svými agenturami na tři písmenka a tajnými jednotkami, ke kterým ta dívka patrně patří. Kdo jiný by mohla být? Patrně je součástí nějaké obrovské mezinárodní operace, která se pro jednou netýká Londýna a Charlieho a ruší tím pádem záruku na přežití. Pěšák není drahocenná figurka.

Charlie White nevěděl, co si má myslet.

„Podívejte se,“ vyzvala mě Casey Niceová. „Bennett by už měl touhle dobou odpovědět.“

Opět jsem zapnul telefon, pozoroval jsem, jak loví signál a jak se mu to daří, a pak jsem si přečetl, co jsem promeškal. Textovou zprávu od Bennetta. Bennett napsal: KDE JSTE VELICE NALÉHAVÁ NOVÁ INFORMACE OPAKUJI NESMÍRNĚ NALÉHAVÁ NOVÁ INFORMACE MUSÍME SE OKAMŽITĚ SEJÍT.

Bez interpunkce, bez čehokoliv jiného.

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

PODNIKLI JSME PEČLIVÉ KROKY, abychom unikli elektronickému sledování, a teď jsme byli požádáni, abychom vyšli z úkrytu a otevřeně Britům přiznali, kde se nacházíme. Casey Niceová usoudila: „Myslím, že bychom to měli udělat.“

Nic jsem neřekl.

Casey připomněla: „Otravoval jste ho kvůli těm údajům. O skle. A teď je získal. Musíte si vyslechnout, co vám chce sdělit. Mohlo by to být důležité. Vlastně to musí být důležité. Podívejte se, jak tu zprávu napsal.“

„Pokud si nevymýšlí. Možná je naštvaný, že jsme se mu ztratili. Má velení. Měl by vědět, kde jsme. Možná to považuje za výzvu.“

„Je bratr voják. Přečtěte si tu zprávu. To by tahle hrozně lhal?“

„Nevládli světu tím, že byli hodní.“

„Vaše rozhodnutí,“ usoudila Casey.

Položil jsem prst na tlačítko vypínání a nechal jsem ho tam ležet, jen jsem se ho zlehka dotýkal, ale netlačil, a pak jsem si to rozmyslel a podal telefon Niceové. Měla rychlejší palce. A menší. Požádal jsem: „Povězte mu, aby sem přijel.“

• • •

Nebyl jsem si jistý, jak dlouho trčel Bennett u obří křižovatky na západě Londýna, ale patrně mu velice brzy došlo, že akce neprobíhá podle plánu, tak už možná sbalil kufry a vrátil se domů. V tom případě by mu to trvalo do Chigwellu dvacet minut. Nebo mu to bude trvat čtyřicet, jestli zůstal u křižovatky až do hořkého konce.

Chodec se mohl dostat k bowlingovému klubu jedinou cestou, po metr široké stezce. Určitě existovaly prastaré úlevy a práva týkající se průchodu přes přilehlé pozemky, pro sekačky na trávu, těžké válce a cokoliv dalšího, co potřebuje tak dokonalý trávník, a týmy SWAT by přiletěly vrtulníkem a přistály na samotném trávníku, ale jestli se Bennett dostaví sám, přijde po stezce.

Charlie White nás stále pozoroval. Stále nejistý. Já jsem strávil většinu času tím, že jsem se díval z okna, ale bez nočního vidění a zvětšení jsem toho moc neviděl. Jen temný prostor, náznak stromů a nejasnou záři Joeyho čtyři sta metrů vzdálené ulice. Žádnou podrobnost. Sotva jsem rozeznával jeho dům, přestože byl tak obrovský. Niceová seděla na vybouleném plátěném pytli a měla obě ruce v kapsách bundy, jednu zcela určitě na pažbě glocku a druhou možná na lahvičce s prášky. Chtělo se mi říct tohle není noc na skoncování se zoloftem, ale zůstal jsem zticha, protože by mohla mít pocit, že si z ní dělám legraci. A možná vůbec nemyslela na prášky. Třeba si jenom hřála ruce. Dost se ochladilo. Přes den bylo hezky, ale po západu slunce klesla teplota.

Po patnácti minutách jsem vyšel ven, zavřel za sebou vykopnuté dveře a přešel do nejvzdálenějšího rohu štěrkového plácku, čímž se mi otevřel postranní pohled na přímku spojující ústí stezky a hlavní stan bowlingového klubu. Což bylo nejlepší, co jsem mohl udělat. Nechtěl jsem stát na samotné stezce. Nechtěl jsem stát na ulici. Přál jsem si mít únikovou cestu pro případ nouze a nejlepší možnost se nabízela přes sousední zahrady a trávníky, ne po veřejných hlavních silnicích a postranních cestách plných nebezpečí a rizik.

A také jsem chtěl být trochu víc aktivní. Jestli bude muset Niceová začít střílet, bude střílet dopředu z klubovny, tak dávalo smysl, abych já střílel v úhlu devadesáti stupňů. Základní triangulace. Spousta dobrých důvodů. Ne že bych dobře viděl. Bowlingový klub očividně odhlasoval, že si nepořídí vnější osvětlení. V oknech některých domů postavených zadní částí k štěrkovému plácku se svítilo a obloha byla projasněná obvyklou městskou září, jak se město odráželo v jednotném kouřově žlutém odstínu od nízkých nočních mraků, ale kromě těchto dvou slabých zdrojů panovala naprostá tma. Zadní část mozku mi pověděla, že Bennett je středně velký a hrudník bude mít devadesát pět centimetrů za zášlehem na své hlavni.

Čekal jsem.

Stál jsem ještě dalších sedm minut v zimě, což dělalo dohromady s původními patnácti dvacet dva, což mi prozradilo, že Bennett skutečně skončil brzy, přesunul se někam víc do centra a čekal tam, jak se vyvine situace. Zaslechl jsem jeho kroky až od začátku stezky, tiché šeptavé zvuky zesílené, ale také zkreslené souběžnými prkennými ploty. Když se přiblížil, rozeznal jsem tlumené křupání podrážek na tenké vrstvě štěrku a jednou se ozvalo krátké klepnutí, jako by zavrávoral na nerovném povrchu a bouchl čímsi ve své ruce do prkna plotu. Něčím koženým, soudě podle zvuku.

Vyšel na prostranství a zastavil se. Viděl jsem jeho obličej, matný světlejší ovál, ale nic jiného. Neviděl jsem mu na ruce.

Čekal jsem.

Pak Bennett promluvil, svým normálním zpěvavým hlasem, jako bychom byli dva metry od sebe v jedné místnosti. Řekl: „Reachere? Předpokládám, že stojíte buď nalevo, nebo napravo devadesát stupňů ode mě. Mám u sebe baterku. Neposvítím na vás. Posvítím na sebe a potom posvítím na stezku, abyste viděl, že jsem přišel sám.“

Nic jsem neřekl.

U ústí uličky se rozsvítila baterka, její paprsek zatančil na zemi, a potom ji Bennett otočil v ruce a přejel jí rychle po sobě, jako by hořel a baterka byla hasicí přístroj. Měl na sobě své civilní oblečení. Předmět, který držel v ruce, byla aktovka. Nakonec pozvedl baterku nad hlavu, jako by se sprchoval, a posvítil na sebe seshora.

Pravil jsem: „Dobře, věřím vám.“

Bennett na mě pohlédl, v kuželu světla ze své baterky, a pak ji sklonil a zamířil ke dveřím. Já jsem ho následoval a Bennett postavil baterku kolmo na zem. Její světlo se odrazilo od stropu a zalilo nás všechny. Bennett vrhl dlouhý nepřátelský pohled po Charliem Whiteovi a pak se otočil zase ke mně.

Zeptal jsem se: „Co se stalo s dalekohledy?“

Bennett objasnil: „Nechal jsem je odstranit.“

„Proč?“

„Nebyly to jenom dalekohledy. Vzpomínáte? Také přenášely videozáznam. Zapátrejte v minulosti. Kdo se dostane do menšího maléru? Člověk, který je na pásku, nebo člověk, který není na pásku, v první řadě proto, že žádný pásek neexistuje?“

„Vy jste nás vymazali?“

„Musíme si navzájem pomáhat.“

„Děkuju.“

„Čekal jsem, že dneska večer dojde k akci.“

„Máte pro mě ty informace?“

Bennett se na okamžik zarazil a pak sdělil: „Mám informace.“

„Ale ne pro mě?“

„Myslím, že jsou svým způsobem i pro vás. Mělo by se vám jich dostat. Spousta těch nápadů pochází od vás.“

„Jakých nápadů?“

„Nesprávných nápadů,“ odvětil Bennett.

Přidřepl, otevřel aktovku a já jsem uvnitř zahlédl černobílou fotografii. Bennett ji vytáhl a pozvedl do světla. Pak ji podal zároveň mně i Niceové, jako by vykonával nějaký obřad. Uchopil jsem ji za pravý okraj a Niceová za levý a podrželi jsme ji mezi sebou. Nebyla to běžná profesionální fotografie. Pocházela z počítače. Matná, na tenkém papíře. Asi byla poslána jako příloha a vytištěna někde v kanceláři.

Byl na ní mrtvý muž na čemsi, co vypadalo jako nemocniční postel. Nemocnice působila, že se nachází v nějaké cizí zemi. Někde, kde je horko. Zdi měly jiný povrch a podlaha byla patrně vydlážděná žlutými hliněnými dlaždicemi. Postel byla úzká, z železných, nabílo natřených trubek. Prostěradlo napjaté a rovné, pokrývka světlá a čistá. Nemocnice patrně zaměstnávala dobře vyškolený personál. Nebo se snažila vytáhnout před objektivem. Protože fotografie patřila zcela jasně k nějaké oficiální zprávě. Kdosi se postavil k nohám postele a pořídil snímek do spisu. Svědčil o tom úhel a orámování. Fotografie byla označena datem a časem. Buď čerstvým, nebo velice čerstvým, podle toho, z jakého koutu světa přesně pocházela.

Muž na posteli neumíral lehce. Zcela jednoznačně. Na čele měl cosi, co vypadalo jako střelná rána. Ohraničená rozervanou pokožkou. Nebyla to vstupní rána. Ani výstupní. Byla to rýha. Po šikmém zásahu, který rozcupoval maso a naštípl kost, ale neprovrtal ji. Možná ji způsobila nešťastně odražená střela.

Nebyla to čerstvá rána. Ani zdaleka. V podstatě jsem ji cítil z papíru. Už jsem takové rány viděl. Tipoval jsem, že je dvanáct až dvacet dnů stará. A nezahojená. Ani se nezačala hojit. Vypadala, jako by se okamžitě zanítila a zhnisala. Infekce vyvolala bezpochyby prudkou trýznivou horečku, zraněný se potil, třásl, převaloval, ztrácel na váze, bledl, vystoupily mu lícní kosti potažené lesklou pokožkou a nakonec skončil tak, jak ho na fotografii zachytil znuděný státní úředník. Odpočívej v pokoji, ať už je to kdekoliv. Nedalo se poznat, jak vypadal mrtvý před třemi týdny, jedině to, že byl běloch a měl normálně velkou lebku.

Zeptal jsem se: „Kdo je to?“

Bennett objasnil: „Jeden z vysloužilých ostřelovačů, kterého jsme hlídali.“

„Co se stalo?“

„Objednali si ho až do Venezuely. Tam se ale všechno zvrtlo. Víte, jak to chodí. Každý zrazuje každého. Náš muž se zapletl do přestřelky s policií, podařilo se mu uniknout, ale byl při té přestřelce zraněn. A to zranění si nemohl nechat ošetřit, protože se nacházel na útěku. Schoval se kdesi do kurníku a snažil se z toho vylízat. Jedl syrová vejce a v noci pil vodu z hadice. Ale rána se ošklivě zanítila. Našla ho nějaká žena a odvezla ho na korbě svého pick-upu do nemocnice. Tou dobou mu už ale v žilách koloval toxický odpad. Umřel o den později. Neměl u sebe žádný průkaz totožnosti. Ale vypadal jako cizinec, tak zadali jeho otisky prstů do systému Interpolu.“

„S jakým výsledkem?“

„Mrtvý je William Carson.“

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

BENNETT PROHLÁSIL: „Kott je v současné chvíli jediný, o kom nemáme žádné zprávy. Čímž vznikají dvě možnosti. Kvůli čemuž propadli panice. Protože si teď musí vybrat. Buď jste se mýlil a Kott dokáže oba výstřely, nebo se mýlili oni a na světě existuje víc ostřelovačů, než se domnívali.“

Otázal jsem se: „Ke které možnosti se kloníte?“

„Nepochybuju o tom, že by nejradši hodili vinu na vás, ale musí zůstat racionální. Takže pravdou je, že neví.“

„Dokonce ani psychologická subkomise?“

„Ani ta.“

„Je to ta první možnost,“ pravil jsem. „Kott je sám.“

„Jak jste na to přišel?“

„Pověděl mi to bezzubý křupan v Arkansasu.“

„Připouštíte, že jste se zmýlil?“

„Připouštím, že jsem byl uveden v omyl.“

„Kým?“

„Na tom teď nezáleží. Nemění to nic na tom, co musíme udělat dál.“

„Což je co?“

„Musíme vylákat Malého Joeyho z domu.“

„Jak?“

„Začneme s ním vyjednávat. Tváří v tvář, protože se jedná o velký obchod.“

„O jaký?“

„Prodáme mu Charlieho.“

„Jako výkupné?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jako zboží. Zatím se ví pouze to, že Charlie byl unesen neznámou osobou, tak ho teď můžeme prodat, hezky pod pultem, a Joey z něj může vymlátit jakoukoliv informaci, jakou od něj potřebuje, a nikdo nebude mít větší přehled než on. Obchod uzavřen, přímo tady na místě. Protože Joey získá čísla účtů, hesla a ví, kde jsou pohřbená těla. Stane se automaticky novým bossem.“

„Půjde do toho?“

„Děláte si legraci?“

„Chci říct, pochopí tu logiku?“

„Má to zakódované v genech. Jako krysy. Přižene se celý nadšený. A právě to chceme.“

„Proč jste nebyl překvapený kvůli Carsonovi?“

„Měl jsem tušení.“

„Jaké tušení?“

„Joey zdvojnásobil stráž. Neztrojnásobil ji. A přitom má rád divadlo. Napadlo mě, že v domě jsou jenom dva lidé. Joey a Kott.“

„Proč ne Joey a Carson?“

„V Paříži to byla Kottova střela. Tvrdí to chemie. Věřte mi. Všechno se točí kolem Johna Kotta.“

„Ne, všechno se točí kolem summitu G8.“

„Summitu G8 nic nehrozí. V tom mi také věřte.“

„Summit je ohrožen do té doby, než ho dostaneme. Zbývá jako poslední.“

„Summit G8 nebyl nikdy cílem,“ prohlásil jsem

„Tak co je cílem?“

„Potřebuju ty informace o skle.“

„Dostanete je. Co je cílem?“

„Něco, co by měnilo to, co musíme udělat jako další krok.“

„Neuděláme další krok. Pořád debatují.“

„Kdo debatuje?“

„Komise.“

„John Kott je v domě Malého Joeyho. To je všechno, co potřebují vědět. Vyřiďte jim to ode mě.“

„Tvrdí, že utrpěla vaše důvěryhodnost.“

„V tom případě udělám, co mi vždycky radila matka, když jsem se naštval. Budu počítat do tří.“

„Co to má znamenat?“

„Umíte počítat do tří?“

„Samozřejmě že umím.“

„Předveďte mi to.“

„Jedna, dva, tři.“

Požádal jsem: „Počítejte, jako byste odměřoval čas.“

Bennett pravil: „Jedna sekunda, dvě sekundy, tři sekundy.“

„Takhle se to říká ve Walesu?“

„Takhle se to říká všude.“

„To není pravda. My říkáme jednadvacet, jednadvacet, jednadvacet.“

„Má to znít jako tikání hodin. Což také zní. Sekunda, sekunda, sekunda. Jako by se pohybovalo kyvadlo v předním salonu vaší babičky.“

„To je dobré.“

„O čem jste mluvil?“

Zopakoval jsem: „John Kott je v domě Malého Joeyho.“

Bennett se na okamžik zarazil, pak pohlédl do rohu klubovny a usoudil: „Tyhle divoké teorie bychom si mohli ověřit za pomoci pana Whitea.“

Charlie se odtáhl trochu dozadu, když zaslechl ta slova. Romford Boys bezpochyby čas od času zpovídali neochotné zdroje a jejich metody se pohybovaly po celé škále od brutálních až po fatální. A očividně nečekal, že by byl vládní agent shovívavější.

Bennett k němu přikročil a zkoumavě se na něj zadíval. Pak vytáhl z kapsy vystřelovací nůž.

Stiskl palcem tlačítko a s hlasitým cvaknutím vyskočila čepel. Patrně prastará. Tyhle nože jsou už tak dlouho zakázané, že se dá těžko sehnat dobrý. Bennett vyvážil držadlo na palci, čtyři prsty roztažené podél horního konce, a přiblížil čepel Charliemu ke tváři, jako holič, který se chystá k holení rovnou břitvou.

Charlie se posunul ještě víc dozadu, až měl hlavu naraženou na dřevěnou stěnu.

Casey Niceová se otázala: „Půjde tohle do zápisu?“

Bennett ji uklidnil: „Nebojte se.“

Nabral čepelí okraj izolepy, kterou jsem obtočil Charliemu ústa. Kousíček nadzvedl a odloupl ho nehty. Nařízl půl centimetru. Pokračoval dál, nadzvedl, odloupl a přeřízl, pokaždé půl centimetru, dokud neměl přeříznutou celou pěticentimetrovou šířku. Použil opět nůž, uvolnil konec, vzal ho mezi prst a palec levé ruky a stáhl Charliemu pásku z úst, ani pomalu, ani rychle, jako sestra měnící obvaz. Charlie se rozkašlal a otřel si ústa o rameno.

Bennett se ho zeptal: „Kdo je na návštěvě u Joeyho?“

Charlie odpověděl: „Nevím.“

Bennett měl stále otevřený nůž. Charlie měl pořád svázané ruce za zády. Byl namáčknutý těsně v rohu. Nemohl se pohnout ani o kousek dál.

Bennett pravil: „Po celé zemi prodáváte zbraně násilníkům. Nabízíte pokoutně heroin a kokain. Půjčujete otcům, kteří krmí hladové krky, padesát liber a lámete jim nohy, když nevrátí stovku. Přivážíte nezletilé dívky z Lotyšska a Estonska, vyháníte je na ulici, a když už nejsou k potřebě, předáváte je Joeymu. Takže na stupnici od jedné do deseti, jak moc je pravděpodobné, že někomu v celém širém světě bude záležet na tom, co s vámi udělám?“

Charlie nepromluvil.

Bennett dodal: „Potřebuju odpověď, pane White. Jenom abychom si rozuměli. Na stupnici od jedné do deseti. Kdy deset je velice pravděpodobné a jedna málo pravděpodobné. Vyberte si číslo.“

Charlie nepromluvil.

„Chápu,“ pravil Bennett. „Nedaří se vám najít správnou odpověď. Protože jsem vám položil obtížnou otázku. Čísla nejsou dostatečně nízká. Protože nikdo na světě by pro vás nehnul prstem. Ani jediná osoba. Kromě toho se stejně nikdo nic nedozví. Zítra budete v Sýrii, v Egyptě nebo dokonce v Guantánamu. Postupujeme teď jinak. Vaše organizace ukrývá ostřelovače, který má v plánu zastřelit britského ministerského předsedu a amerického prezidenta. Jste nový Usáma bin Ládin. Nebo přinejmenším Chalid Šejk Mohamed.“

„To je nesmysl,“ rozhořčil se Charlie White.

„Co z toho je nesmysl?“

„Všechno. Nenechal bych zastřelit ministerského předsedu.“

„Proč ne?“

„Volil jsem ho.“

„Kdo je na návštěvě u Joeyho?“

„Nevím, kdo to je.“

„Ale víte, že tam někdo je?“

„Nikdy jsem se s tím člověkem nesetkal.“

Bennett pravil: „Zabil pro vás Karela Libora, dal vám spoustu peněz, přiměl vás, abyste si potřásl rukou se Srby, poskytujete mu čtyřiadvacet hodin denně přístřeší a ochranu a nesetkal jste se s ním při takhle významnému obchodu tváří v tvář?“

Charlie nic neřekl.

Bennett sdělil: „Myslím, že jste vedli rozsáhlé jednání. Myslím, že znáte každou podrobnost. Včetně cíle.“

Charlie prohlásil: „Chci svého právníka.“

Bennett se otázal: „Čemu jste nerozuměl z té části o Guantánamu?“

Charlie nic neřekl.

Bennett navrhl: „V tom případě hypoteticky. Od téhle chvíle. Kdyby byl hypotetický muž ve vaší hypotetické situaci zapletený do takového druhu obchodu, nechtěl by schválit jisté detaily?“

„Samozřejmě že by chtěl. Hypoteticky.“

„Včetně cíle?“

„Samozřejmě včetně cíle.“

„Proč?“

„Musel by být přijatelný.“

„Jaký cíl by nebyl přijatelný?“

„Rozhodně ženy a děti. A královská rodina.“

„A co ministerský předseda?“

„To by byl velký krok. Myslím hypoteticky. Tihle lidé podle mého názoru ještě nikdy nefušovali do politiky.“

„Jenom se klaněli?“

„Hypoteticky.“

„Takže víte, kdo je cíl. Protože jste ho odsouhlasil.“

Žádná odpověď.

Bennett řekl: „Tohle je jako filozofická otázka, o které se diskutuje v novinách. Co kdyby se měla najít do východu slunce tikající bomba? Jak daleko by se smělo zajít, po právní a etické stránce?“

Žádná odpověď.

„Kdo je ten cíl, pane White?“

Charlie nic neřekl. Díval se střídavě na Bennetta a na mě, stále dokola, tam a zpátky, s prosbou v očích, jako by žádal o povolení dát každému z nás jinou odpověď.

Zasáhl jsem: „Nechte toho pro teď, Bennette. Nezmění to nic na tom, co musíme udělat dál.“

Bennett pohlédl na Charlieho, na Niceovou a na mě a pak pokrčil rameny a ustoupil na místo, kde původně stál, což bylo u okna, a když se tam dostal, rozletěly se dveře a do klubovny vešel muž se zbraní v ruce a za ním další. V klubovně se najednou udělalo horko a v šesti byla přeplněná. Pak se situace ještě zhoršila. Objevila se noha velikosti kmene stromu, ohnutá v koleni, robustní ramena, ohnutá záda a skloněná hlava, pod překladem, nad nímž se zvenku skvěl nápis Bowling Club, a potom před námi stanul Malý Joey, dva metry deset vysoký, mohutnou hlavu a ramena těsně pod střechou klubovny.

PADESÁTÁ KAPITOLA

JOEYHO OBROVSKÁ MASA TĚLA posunula jeho dva muže dopředu a my jsme neměli kam ustoupit, tak jsme skončili natlačení všichni na sebe jako ve vlaku podzemky, což znamenalo, že záhy došlo k prvnímu kontaktu. Jeden z Joeyho mužů se přimáčkl na Casey Niceovou, popadl ji za loket a nacpal ji před sebe. Patrně jí při tom tiskl ústí zbraně do zad. Druhý udělal to samé s Bennettem, a tudíž jsem nemohl vystřelit od boku. Nemohl jsem udělat vůbec nic, jedině dostat křeč do krku.

Zblízka a osobně vypadal Joey hůř, než jsem se obával. Vůbec nepřipomínal sportovce, které jsem před lety viděl při návštěvě kolejí ve West Pointu, fotbalové hráče a basketbalová družstva. Tihle kluci byli obrovští, ale tiší, soustředění a poklidní, jako by jim plně spínaly přední mozkové laloky. Joey byl sice pravým opakem malého nervózního mužíka, ale trhal a škubal sebou stejně křečovitě. Působil vyšinutě. Měl hluboko zapadlé oči a přes chybějící bradu mu visel spodní ret. Měl mokré zuby. Podupával pravou nohou. Levou ruku měl sevřenou v pěst, pravou ruku s otevřenou dlaní ohnutou v lokni a strnulou. Nejdříve se podíval na Charlieho a pak odvrátil pohled. Přejel očima seshora dolů po Casey Niceové, potom po mně, pohlédl zpříma na Bennetta a zeptal se: „To si myslíte, že jsem si nevšiml, že vichřice odnesla kus plotu? A vyvrátila ten strom? To si myslíte, že jsem pitomý? Myslíte si, že jste jediní, kdo si může dovolit dalekohledy s nočním viděním? Domnívali jsme se, že jste odtáhli. Přesto jsme se šli podívat. A podívejme, co jsme našli.“

Bennett neodpověděl. Poznal jsem oba Joeyho muže. Byli na parkovišti u malého supermarketu. Bezpečnostní kordon z černého jaguáru. Nejlepší z nejlepších. Vedle svého šéfa vypadali jako miniaturní človíčkové. Předpokládal jsem, že zbývající dva čekají venku. V zimě a ve tmě. Řidič sedí patrně ještě v bentleyi u vzdáleného konce metr široké stezky. Zastrčil jsem ruce do kapsy. V pravé jsem měl glock a v levé nůž na linoleum. Podíval jsem se z okna na stínové obrysy čtyři sta metrů vzdálené ulice. Pevně jsem doufal, že Kott nemá na své pušce noční vidění. Mohl by si vybrat, kterým okem mi prožene kulku.

Charlie White za mými zády požádal: „Joey, budeš tak hodný a vysvobodíš mě odsud?“

Joey ale neodpověděl okamžitě, což ve mně vzkřísilo jiskřičku naděje. Joey možná právě vykročil na cestu, která vede užitečným směrem. Má to v sobě geneticky zakódované. Jako krysy.

Charlie za mnou upozornil: „Jsou ozbrojení, Joey. Mají pistole a nože.“

Joey přikývl, dva centimetry dolů, dva centimetry nahoru, což působilo v porovnání s jeho obrovským tělem nepatrně. Muž držící Bennetta mu pustil loket a začal ho šacovat. Vytáhl vyskakovací nůž, nyní zase zavřený, a poloautomatickou pistoli SIG-Sauer, podle všeho P226, oblíbenou zbraň speciálních jednotek všude na světě. Pak udělal to samé muž, který držel Casey Niceovou, a vyndal její glock, nůž na linoleum a lahvičku s léky. Osamělý prášek tiše zachřestil. Joey natáhl ruku velikosti víka od popelnice, jeho muž mu na ni postavil lahvičku, Joey ji podržel mezi velkým ukazovákem a velkým palcem, pozvedl ji k obličeji a zeptal se: „Kdo je Antonio Luna?“

Casey Niceová se nadechla k odpovědi, ještě jednou se nadechla a sdělila: „Můj kamarád.“

„Jste závislá?“

Niceová se na okamžik zarazila a řekla: „Snažím se nebýt.“

Joey otevřel nehtem na palci velikosti golfového míčku víčko, odcvrnkl ho na podlahu a převrátil si lahvičku do dlaně. Prášek se na ní úplně ztrácel.

Zeptal se: „Chcete ho?“

Casey Niceová neodpověděla.

„Chcete ho?“

Žádná odpověď.

Joey si hodil prášek dlaní do úst a spolkl ho.

Odhodil lahvičku na zem.

Charlie ho vybídl: „Joey, pospěš si.“

Joey natáhl paži velikosti hlavní větve stromu, odstrčil své muže, jednoho na jednu stranu a druhého na druhou, takže Niceová skončila přimáčknutá těsně na stěnu a Bennett těsně na okno. Muži je drželi lokty kolem krku a mířili teď na mě, belgickými browningy High Power.

Vyndal jsem ruce z kapes.

Joey se natočil bokem, prodral se mezerou mezi svými muži, jedním obrovským krokem, a zastavil se tváří v tvář přede mnou.

Nebo tváří v klíční kost. Byl o patnáct centimetrů vyšší. A o patnáct centimetrů širší. Samá kost a sval. Ne jako kulturista. Jako obyčejný silný chlap, celý stejnoměrně nafouklý jako jeho dům. Páchl potem, ostře a kysele, a na krku mu poskakoval pulz. Všechno tohle dorazilo do prastarých částí vzadu v mém mozku, zejména do té nejpradávnější, která nás chrání už sedm milionů let a bude ještě dlouho chránit. Probudil se ve mně únikový reflex a křičel, abych vzal nohy na ramena. Ale neudělal jsem to. Neměl jsem kam utéct. Stěna za mnou, stěna nalevo, stěna napravo a Joey přede mnou. Podíval jsem se mu do očí a v propadlých jamkách jsem si všiml, že jedna zornička je velká jako stříbrný desetník a druhá malá jako bodnutí špendlíkem.

Otázal jsem se: „Co ještě berete, Joey?“

Joey odvětil: „Držte zobák.“

Zvedl ruce. Měl dlouhé a silné prsty. Ne jako párky. To by nebyl odpovídající popis. Byly širší a pevnější než párky. Spíš jako plechovky od sodovky napojené na klouby, se špičkami dvakrát tak širokými jako moje a s dvakrát tak velkými nehty.

Joey je zahákl o mé kapsy, zasunul je hlouběji, o takových deset centimetrů, přiblížil se, dýchal na mě a pak trhl dozadu a urval mi kapsy z kabátu. Pistole a nůž vypadly se zarachocením na podlahu. Joey je nabral nohou a zakopl za sebe. Pak se otočil a vrátil se ke dveřím, stejným obrovským krokem na opačnou stranu.

Charlie White požádal: „Neodcházej ode mě, Joey.“

Joey přenesl váhu z nohy na nohu. Zapraskala podlaha, převrátila se kolmo postavená baterka a po kotnících nám přejel její kutálející se paprsek. Charlie White sebou netrpělivě zavrtěl a zacloumal stále svázanými zápěstími. Odhadoval jsem, že Joey má vteřinu a půl na to, aby se rozhodl. Po delší prodlevě by nebylo návratu. Zanikla by vzájemná důvěra. Ve vzduchu by už navždy visela podezíravost. Charlie by nikdy nezapomněl, že se v mysli jeho podřízeného odehrálo přesně to, co jsem načrtl Bennettovi.

Vteřina a půl.

Joey se rozhodl špatně.

Obrátil svou obří hlavu a zavolal ze dveří: „Pojďte dovnitř a odvezte pana Whitea domů.“

Což bylo neproveditelné, dokud blokoval dveře. Tak opět sklonil hlavu, nahrbil ramena, sehnul se v zádech, ohnul kolena a protlačil se ven z klubovny, bokem, nejdřív pravá noha, sehnout se, levá noha a pak zmizel.

Muži držící Niceovou a Bennetta zůstali ve střehu, lokty stále zaháknuté kolem jejich krků, pistole napříč nahoru, připravené k okamžité akci, namířené napůl mezi ně a mě. Podíval jsem se na Bennetta a zeptal jsem se: „Jak říkají těm novým týmům, kam vás přiřadili?“

Muž držící Bennetta nařídil: „Buďte zticha.“

Odvětil jsem: „Přinuťte mě k tomu.“

Což muž neudělal. Neměl oprávnění zasáhnout, jen v případě naprosté naléhavosti. Když nenastane, bude o našem osudu a zacházení rozhodnuto později na vyšší úrovni. Bennett odpověděl. „Nemáme žádné skutečné jméno. Zatím. V současné chvíli je všechno jenom hodně propojené.“

„Spolupracuje s vámi vojenské letectvo?“

Bennett přikývl: „Postupujeme na základě naprosté integrace.“

„Mohli byste nás odsud dopravit?“

„Domů?“

„Do Fort Braggu.“

„Kdy?“

„Nejlepší by bylo teď. Ale řekněme za několik hodin.“

„Jste optimista.“

„Snažím se udržet si za každé situace dobrou náladu.“

„Nepošle pro vás letadlo O’Day?“

„Chtěl bych letět s britským královským letectvem. Výměnou za to, že nebudu požadovat návštěvu u královny.“

Pak vešli muži zvenku, prodrali se spěšně stísněným prostorem a pomohli Charliemu Whiteovi na nohy. Přeřízli mu svými vlastními noži pásku na zápěstích a loktech a Charlie si promnul ruce a zakroužil rameny, aby obnovil krevní oběh, a pak se narovnal, už ne rukojmí, ale opět mafiánský boss, mocný, silný a sebevědomý. Pohlédl na mě a prohlásil: „Prohrál jste, chlapče. Což je mi líto. Protože teď přijde ten rozsudek smrti.“

Podíval jsem se přes trávník bowlingového klubu na temnou ulici čtyři sta metrů daleko. Pozoruje nás Kott? Představil jsem si okno v chodbě, o padesát procent vyšší a o padesát procent širší než okna kohokoliv jiného, a za ním trojnožku a dalekohled s nočním viděním, koupený možná přes internet nebo ukradený a propašovaný z vojenského skladu kdekoliv v Británii nebo Evropě, a za dalekohledem přikrčeného Kotta, oči na gumových kroužcích, pohled upřený mezerou, kde stával plot a strom, soustředěný na každý drahocenný stříbřitý detail. Linie pohledu však byla úzká. Viděli jsme dům a Kottovi se otvíral výhled na klubovnu, nikdo z nás však neviděl o moc víc jiného.

Což bylo dobře.

Co by slyšel ze čtyř set metrů? Browning High Power je devítimilimetr a jako všechno od Fabrique Nationale solidní výrobek, tak nebude hlučnější, než je nutně zapotřebí. Ale bude slyšet. Večer na předměstí by byla ze čtyř set metrů slyšet každá palná zbraň.

Určitě.

Pravděpodobně.

Má na pušce dalekohled s nočním viděním?

Řekl jsem: „Charlie, počkejte.“

Charlie se zastavil a otočil a já jsem mu zasadil kolosální ránu do obličeje, vedenou až z rozkročených nohou, plnou silou, částečně proto, že mi byl nesympatický, a částečně proto, že jsem se musel co nejrychleji dostat k muži, který držel Niceovou. A to se mi také podařilo. Zasáhl jsem Charlieho rovnou do nosu, což nebyl, pravda, zrovna malý cíl, a ucítil jsem, jak jsem mu ho prorazil a pronikl pěstí ještě za něj, a pak začal Charlie padat, jeho hlava se mi svezla zpod pohybující se ruky a setrvačnost mě poponesla dopředu, ramenem nejdřív do Niceové a pak do muže za ní.

V klubovně nás bylo v tu chvíli osm a přineslo to své výhody. Při boji v přeplněné klubovně s baterkou koulející se po zemi se nedalo při všem tom postrkování, narážení a klopýtání v temném úzkém prostoru pořádně mířit. Vedlejší ztráty byly přímo naprogramované, zejména když se někde válel hlavní šéf, Bennett si pohrával s jedním mužem a já s druhým. Casey Niceová pochopila zcela správně situaci a jako duch se oddělila, předtím však ještě stačila využít relativní geometrie a nakopnout svého muže do rozkroku, zatímco se otáčela. Což mi značně pomohlo, protože její muž trhl hlavou dolů přesně v okamžiku, kdy jsem zvedal loket, čímž se zdvojnásobila síla úderu, jako bych dostal půlku zadarmo, a získal jsem čas, abych se mohl věnovat Charlieho doprovodu, který už odcházel, stále s prázdnýma rukama, přesvědčený, že Charlie jim jde v patách, což také šel, než dopadl na podlahu.

Jeden z mužů sevřel ruce jako boxer, hezky vysoko, a tak jsem mu zasadil ránu nad pás, těsně na tělo, což je v přelidněném prostoru nejlepší, protože se není třeba rozmáchnout. Druhý se nahrbil, jakoby se chystal k medvědímu obětí, což by byl rozumný tah, ale nedostal se k tomu, protože i v největší skrumáži se vždycky najde místo na trknutí hlavou, tak jsem se krátce zaklonil a zasáhl přesně cíl. Muž se sesunul k zemi a já jsem se obrátil zpátky k muži, kterého jsem praštil do žaludku, kopl ho kolenem pod bradu a poslal také k zemi. Tou dobou jsme se prali už tři vteřiny a dělali při tom určitě hluk, ale nebál jsem se, že by se dovnitř vhrnul Joey. Částečně proto, že by se mu nepodařilo vhrnout se do normálních dveří, a i kdyby to udělal, nemohl by nám bezprostředně ublížit.

Něco jsem totiž o Joeym věděl.

Bennett si vedl dobře. Měl palec v oku svého muže a druhou rukou mu drtil hrdlo. V pravém slova smyslu. Držel ho prsty těsně za hrtanem a mačkal a trhal. Nevládli světu tím, že byli hodní. O tom nebylo nejmenších pochyb. Zvedl jsem baterku a počkal, až Bennettův muž upadne. Pak jsem prohledal podlahu, podíval se pod kabáty a našel naše tři původní pistole plus čtyři identické browningy High Power Joeyho mužů, modely z roku 1935, všechny hodně nové, s oboustrannými pojistkami. Nahoru zajištěno, dolů palba. Byly plně nabité. Ale měly prázdné komory. Hrozilo nám menší nebezpečí, než jsme si mysleli. Podělili jsme se o ně, každý si vzal jednu, a ze čtvrté jsem vyndal zásobník a podal ho Niceové, aby si ho zastrčila do kapsy.

Prohlásil jsem: „Pojďme najít Joeyho.“

Obrátil jsem se a zamířil ke dveřím, ale Bennett mě chytil za paži a namítl: „Nemůžeme vyjít jenom tak ven. Zejména ne s rozsvícenou baterkou. Byli bychom snadné cíle.“

Opáčil jsem: „Zbytečně celou tu záležitost přeceňujete.“

Bennett pohlédl na Niceovou a vyslal tichou prosbu, jako by si myslel, že jsem zešílel.

Niceová řekla: „Jsem si jistá, že se nám nic nestane.“

Usmál jsem se. Také si toho všimla. Patrně na základě té scénky s lahvičkou na léky.

Dodal jsem: „Joey není ozbrojený. Tím si můžeme být jistí.“

Bennett se zeptal: „Jak to?“

„Za celý svůj dospělý život nevystřelil ani z krátké zbraně, ani z dlouhé zbraně, ani z brokovnice, ani ze vzduchovky, ani z jakékoliv jiné palné zbraně.“

„Odkud to víte?“

„Protože žádný kohoutek na světě není dost velký na jeho prst. Nevešel by se mu tam. Nepodařilo by se mu ho tam narvat. Spouště se nedotkl od svých sedmi let. A vsadím se, že už i tenkrát mu to činilo potíže. Pohybuje se venku po pozemku, neozbrojený, a my máme sto čtyři ostré náboje a baterku.“

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

CASEY NICEOVÁ DRŽELA BATERKU. Já jsem držel v každé ruce pistoli, hlavně proto, že mi chyběly kapsy. Bennett kráčel za námi, mířil doprava a doleva a kryl nám záda a boky. Niceová kmitala baterkou do stran a probodávala noční tmu, rychle za sebou jako stroboskop, aby nám v přestávkách mezi záblesky zůstal před očima zrakový vjem.

Po Joeym ani stopy. Alespoň zpočátku. Paprsek prosvítil metr širokou stezku, ale byla prázdná. A Joey by po ní ještě nestačil utéct. Protože by neutíkal. Musel by se sunout bokem, což by mu trvalo hodně dlouho. Podívali jsme se do vzdáleného rohu, kde jsem čekal na Bennetta, a nenašli jsme ho ani tam. Podívali jsme se do protějšího rohu. Nikde nikdo.

Zastavili jsme se a zaposlouchali. Nezachytili jsme jediný zvuk. Nad městem se stále vznášela žlutá záře, ale okolní domy potemněly. Za okny zhasínala světla. Obyvatelé se ukládali ke spánku. Jejich děti byly už v postelích. Velice brzy budeme obklopeni spícími lidmi. Tu a tam blikala modře televize. Noční ptáci se dívali na film, fotbal nebo dokument. Doufal jsem, že tato činnost přinese alespoň poučení, protože po fyzické stránce to žádný přínos nebyl. Honili jsme obra v temnotě.

A nedařilo se nám ho polapit, dokud jsem neudělal to, co jsem měl udělat hned na začátku, a ne až jako čtvrtou věc. Vžil jsem se do jeho situace, začal jsem uvažovat jako on a na chvíli jsem se jím i stal. Co bys udělal? Nejsi ozbrojený, přišel jsi o strážce, řidič je příliš daleko a cesta bokem po stezce příliš pomalá. Nepotřebuješ ale utíkat a nepotřebuješ ani pomoc. Poradíš si sám. Jsi Malý Joey a byl jsi jím celý život.

Máš ale rád diváctvo.

Kterého se tam v danou chvíli nedostávalo. Neprobíhala Světová série v trávníkovém bowlingu. Lidé všude okolo zatahovali závěsy a zavírali oči. Joey by našel publikum na jediném místě. Možná. Sice jenom jednoho diváka, ale zaníceného. Spojence, možná dokonce už přítele, kolegu profesionála.

Možná se dívá John Kott, dalekohledem s nočním viděním.

Nebo zaměřovacím dalekohledem s nočním viděním.

Dal jsem znamení, Casey Niceová zhasla baterku, proplížili jsme se kolem rohu klubovny a dostali se na úroveň oken, což znamenalo, že jsme měli s rozdílem pár stupňů stejný výhled, jako když jsme se dívali dalekohledy, na celý čtverec dokonalého trávníku. S jediným rozdílem, že tentokrát stál uprostřed trávníku Malý Joey, osamocený obr pod žlutou noční oblohou, a tančil, pohupoval se v bocích, šoupal nohama, mával rukama a trhal ze strany na stranu hlavou.

Okamžitě jsem pochopil, co dělá, a jak a proč. Probudilo se v něm cosi jako zvířecí mazanost. Inteligence hlodavců. Má to v sobě geneticky zakódované. Jako krysy. Nedržel v ruce zbraň. Jak by nás mohl odzbrojit? Obklopeni spícími lidmi. Jejich děti jsou už v postelích. Tančil, abychom minuli. Což jsme si nemohli dovolit. Ne v takové čtvrti. Ne že bychom minuli. Byli bychom úspěšní v devadesáti devíti případech ze sta. Nebo ve sto případech ze sta. Tohle je jako filozofická otázka, o které se diskutuje v novinách. Jak vysokou šanci by potřeboval zodpovědný člověk? Ale i dobrý čistý zásah byl mohl jít skrz naskrz. Třeba do měkké tkáně krku. Takový zásah by nezpomalil střelu. Pokračovala by dál a zastavila se až v modře nebo růžově vymalované ložnici. Nebo by se mohla odrazit od kosti, v nevypočitatelném úhlu, nízkém a širokém. Mohla by ještě před koncem zápasu trefit nočního ptáka. Nebo při nerozhodném výsledku v prodloužení. Nevěděl by, co se stalo.

Zvládl bys ten výstřel? Na beton. Malý Joey je dostatečně velký. Máš se o něj pokusit? Když za ním spí děti, nalevo a napravo za tenkým okenním sklem?

Stáhli jsme se zpátky do stínu a opřeli se o stěnu klubovny. Mohli jsme si dovolit nechat ho ještě minutu tančit. Třeba se trochu unaví. Což by mohlo pomoct. Alespoň jsem doufal.

Niceová s Bennettem proklouzli podél trávníku na jeho vzdálený konec, po čemsi, co vypadalo jako hodně používaný štěrkový chodníček. Možná po něm běhali rozhodčí. Nebo soudci. Netušil jsem, jaká má tahle hra pravidla. Bennett zašel dál než Niceová a dělilo je zhruba šest metrů. Stáli tak, aby oba měli v přímce za Joeym klubovnu. Kdyby jim nezbylo nic jiného a museli vystřelit a minuli, zastavilo by jejich střelu šedesát let staré dřevo. Nebo by ji v horším případě alespoň zbrzdilo.

Neměl jsem přední kapsy, tak jsem si pistole zastrčil do zadních kapes kalhot. Pak jsem vyšel na trávník. Držel jsem se vlevo, abych měl Joeyho postavu mezi sebou a vzdáleným domem s početnými palebnými postaveními za početnými nadměrnými okny. Čtyři sta metrů. Méně než vteřina. Záblesk, jednadvacet, hra skončena.

Pomalu jsem kráčel, směrem k Joeymu. Joey mě uviděl, nejasný obrys ve žlutém přítmí. Zahlédl jsem, jak se mu zableskly zuby v úsměvu, a pak začal couvat k zadnímu rohu trávníku. Krok za krokem kopíroval mé vlastní kroky, vedl mě a udržoval mě v zákrytu se svým domem. Nebyl hloupý. Po třech krocích se dostal z bezpečné zóny Niceové a po čtyřech z Bennettovy. Vycítil jsem, jak jim poklesla ramena, a do ticha cinkl Bennettův telefon, protože mu přišla textová zpráva. Doufal jsem, že obsahuje informace o skle. Které by mohly být zajímavé. Pokud přežiji, abych si je přečetl.

Joey se ohlédl přes rameno, vyrovnal trochu přímku a zastavil se. Opět začal tančit, poskakoval do stran, nakláněl se jedním směrem, nakláněl se druhým. Vytvářel svýma obrovskýma nohama krátery v dokonalém trávníku. Předpokládal jsem, že bowlingový klub se náležitě naštve. Doufal jsem, že má pojištění. Nebo velký pytel travního semene.

Řekl jsem: „Dávejte dobrý pozor, Joey. Jde o následující. Rád bych se podíval do vašeho domu. Když tam nebudete. Možnost jedna zní, že s tím budete okamžitě souhlasit.“

Joey se otázal: „Jak zní druhá možnost?“

„Radím vám, abyste si vybral první.“

„Angličanův domov je jeho hrad.“

„To chápu, Joey. Opravdu. Představte si ale, že jsem Viking. Nebo odbojný nájezdník. Chystám se vzít váš zámek útokem. Bude pro vás lepší, když při tom neutrpíte zranění.“

„Co když při tom utrpíte zranění vy?“

„Můžete mi pomoct, abych ho neutrpěl, Joey. Můžete mi povědět, kde je nakvartýrovaný Kott a jeho strážci, a můžete mě upozornit na další nebezpečí. Máte volně položené koberečky? Nízký nábytek? Nechtěl bych uklouznout a upadnout.“

„Jste mrtvý člověk.“

„Jak to, Joey? Máte zbraň?“

Joey neodpověděl.

Podotkl jsem: „Neřekl bych. Máte s sebou ještě nějaké strážce kromě těch, kteří leží v bezvědomí se zlámanými kostmi v klubovně?“

Joey neodpověděl.

Zopakoval jsem: „Neřekl bych.“

Joey pořád trochu tančil. Pohyboval se doprava a doleva a já jsem se pohyboval s ním, abych ho měl pořád mezi sebou a domem. Dělily mě od něj dva kroky, což znamenalo, že jeho ode mě dělil jediný krok. Což bylo poměrně znepokojující, když se vzala v úvahu rychlost, s jakou zareagoval u supermarketu.

Joey zastrčil ruku do kapsy. Do pravé kapsy svého saka. Velkou ruku. Do velké kapsy. Vytáhl mobilní telefon, podržel si ho před ústy a nakázal: „Zavolej Garymu.“ Pak si ho přiložil jako normální občan k uchu. Měl tak velké prsty, že nedokázal vytočit číslo. Telefon očividně poslouchal slovní pokyny. A vypadalo, že vzorně, protože se ozval volaný.

Joey sdělil: „Gary, to jsem já. Zavolej mi za deset minut zpátky. Kdybych to nevzal, opusťte loď. Každý sám za sebe. Je to jasné?“

Muselo to být jasné, protože Joey ukončil hovor a zastrčil si telefon zpátky do kapsy. A pak tam jen stál.

Moje matka vyznávala několik pravidel, jak mají probíhat rvačky. Vychovávala dva syny na základnách námořní pěchoty, tak je nemohla úplně zakázat. Ale oklestila je omezeními. První pravidlo bylo ryze praktické. Neper se v novém oblečení. To jsem měl shodou okolností právě na sobě. Na druhé pravidlo by se dalo pohlížet jako na etickou nebo morální zásadu, ale matka používala slovo korektní, které má ve francouzštině úplně jiný význam. Druhé pravidlo znělo nikdy rvačku nezačínat. Ale třetí ji zase zakazovalo prohrát.

Jako dítě jsem se o tom hodně přel. Někdy musíte zasadit první ránu, jinak nevyhrajete. Měl jsem pocit, že si ta dvě pravidla odporují. Vycházel jsem z vlastní zkušenosti. Stala se z toho velká rodinná záležitost. Proběhl bezpočet diskusí. Bylo to v šedesátých letech minulého století a matka byla Francouzka. Nakonec jsme se shodli, že se ta pravidla opravdu neslučují. Posloužila však jako Rorschachův test. Jsi zastáncem druhého pravidla, nebo zastáncem třetího? Můj bratr Joe zastával pravidlo číslo dvě. Já jsem zastával pravidlo číslo tři. Rodiče tehdy poprvé zjistili, že jsme trochu odlišné osobnosti. Nevěděli jsme, co je správné a co špatné. Rodiče vysílali smíšené signály. Byli to slušní lidé, ale měla na ně vliv námořní pěchota.

Já jsem zastával pravidlo číslo tři. Nikdy neprohraj. Dobře se mi osvědčilo. I když znamenalo, že jsem čas od času musel porušit pravidlo číslo dvě. Občas musíte začít. Jako například v téhle situaci. Čistě praktická zásada: Musíš uhodit Joeyho dřív, než on uhodí tebe.

Pak ale zase promluvil. Oznámil: „Patřím k Romford Boys.“

Odtušil jsem: „Někdo k nim patřit musí.“

„Držíme své slovo. Jestli se chcete přiblížit k panu Kottovi, musíte přese mě.“

„To je jako chodit k zubaři. Udělám to, když budu muset.“

„Myslíte si, že mě můžete porazit?“

„Patrně.“

Joey sdělil: „Nemám pana Kotta moc rád.“

Odpověděl jsem: „Já také ne.“

„Patřím ale k Romford Boys. Držím své slovo.“

„Takže?“

„Pojďme tomu dodat na zajímavosti.“ Joey se nepatrně zadumal, jako by hledal způsob, jak zkrátit zdlouhavé vysvětlování. Ukázal na kapsu. Otázal se: „Slyšel jste, o čem jsem mluvil do telefonu?“

Potvrdil jsem: „Ano.“

„Gary je dneska v noci vedoucím týmu, který se stará o bezpečnost pana Kotta. Víte, co jsem mu řekl. Když přijmu jeho volání, znamená to, že jste zneškodněný a my můžeme pokračovat normálně dál. Patřím k Romford Boys a držím své slovo. Nechci ale, aby se moji lidé museli potýkat s touhle šlamastykou bez mého vedení. Takže když se neozvu na to zavolání, okamžitě vyklidí pole a pan Kott je váš.“

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

V  UČEBNĚ BY SE MOŽNÁ DAL z Joeyho slov nějakou sokratovskou metodou vydolovat hlubší význam, včetně vysokých sázek a domnělých konceptů loajality, cti a obětování, nebo jen rád bojoval a bez podplácení se mu nedařilo sehnat soupeře. Dál jsem se tím ale nezabýval, protože udělal krok dozadu a přikrčil se, jako by čekal, až zazní zvonec. Musel ho zaslechnout dřív než já, protože na mě vyrazil z temnoty jako demoliční koule, dvakrát rychleji než u supermarketu, a rozehnal se proti mně pravým loktem, jako blesk, seshora dolů, v přesné a děsivé napodobenině úderu, kterým jsem vyřídil chlapa z dodávky. S blížícím se loktem se dá poradit jediným způsobem. Musíte se otočit, vrhnout se dopředu a nechat si zasadit ránu do masa na nadloktí. Což jsem udělal. Je to sice vždycky bolestivé a občas znecitlivující. Což bylo. Ale zůstanete většinou na nohou. Což jsem zůstal.

Ale jen tak tak. Opřelo se do mě plnou silou sto čtyřicet kilo živé váhy. Ubránit jsem se mohl pouze tak, že jsem kolem něj proklouzl a otočil ho. Dostal se tím ale zády k oknu, tak na mě Casey Niceová posvítila, přesně jak jsme se předem domluvili, krátce, jen na dvě vteřiny, aby oslnila případné noční vidění a odvedla na okamžik Joeyho pozornost. Já jsem využil příležitosti a zasadil mu levý hák do krku a krátký pravý hák do ledviny, s největší silou, jakou jsem kdy použil, přesně do středu, a pak jsem se vrátil zpátky, širokým obloukem, tak aby Kott zasáhl Joeye, kdyby vystřelil naslepo, a abych se podíval, jakou škodu jsem způsobil.

Nebyla moc velká. Což mě zrovna nepovzbudilo na duchu. Velikost nehraje moc velkou roli. Ne sama o sobě. Pozor se musí dávat na chlapy, kteří jsou tak napumpovaní, že nevnímají bolest. Je to chemická záležitost. Těla jim neřeknou, že mají přestat. Pak hraje velikost velkou roli. Což byl Joeyho případ. Dvakrát jsem ho uhodil, rozhodně ne málo, a pořád stál, v nejlepším rozmaru, stále o patnáct centimetrů vyšší a stále o třicet kilo těžší.

„Deset minut,“ pravil. „Víc času vám nezbývá. Teď možná ještě o něco míň.“

Řekl to s blažeností v obličeji, jako starý rohovník bojující holými pěstmi, Londýňan z devatenáctého století vypuštěný do moderního věku, postava z knih Charlese Dickense. Mladý muž, ale v podstatě stařec, nic jiného než dávno zastaralý lamač nohou. Moje zadní část mozku mezitím usoudila, že bych měl pokračovat v ranách do pravé ledviny, v naději, že se mi náhodou podaří rozbít telefon v jeho kapse a Gary nebude moct tak jako tak zavolat, což by o něco později usnadnilo práci Niceové a Bennettovi.

Joey udělal taneční krok dopředu. Rohovník, ale ne moc dobrý. Rozmáchl se zeširoka pravičkou a pokusil se o úder, který jsem viděl na kilometr daleko. Uhnul jsem, nahoru a dolů, jako bych dělal dřep v tělocvičně, jeho pěst mi prosvištěla nad hlavou a setrvačná síla ho poponesla obloukem dopředu, pravou ledvinou hezky ke mně, tak jsem mu zasadil další krátký pravý hák, obrovskou ránu, která by rozštípla mladý strom nebo zabila na místě mezka. Připsal jsem si tím na konto třetí nejlepší zásah souboje, což o čemsi svědčilo. Joey dal najevo všechny správné újmy. Prohnul se silou úderu v zádech, sípavě vydechl, jak mu náraz vyrazil zezadu vzduch z plic, zavrávoral a ztuhly mu nohy.

Nesesul se ale na zem a nezačal naříkat bolestí, což měl udělat. Normální osoba by už ležela v kómatu. Hořely by jí všechny vnitřní orgány, do zad by se jí zakusovaly miliony nožů a nedostávalo by se jí dechu, aby křičela. Joey se ale jen jednou nadechl, protáhl se jako chiropraktik amatér a zaujal opět postavení. Možná pomáhal zoloft. Udělal jsem si v duchu poznámku, že se musím Niceové zeptat, jestli má také kladné tělesné účinky.

A pak jsem změnil plán. Zahájil jsem pohyblivou válku. Usoudil jsem, že když se mi ho nedaří srazit k zemi, postarám se o to, aby upadl sám od sebe. Protože jsem potřeboval, aby v zakončení ležel na trávě. Jinak to nešlo provést. Věděl jsem, kde nejsou děti. Protančil jsem dopředu, pak dozadu a okolo a opět zpátky, podle všech jiných měřítek směšně neohrabaný, ale v porovnání s Joeym poprvé v životě malý muž, který elegantně poskakuje a mává a bodá rukama.

Trávník byl měkký a Joey velice těžký. Třikrát málem klopýtl. Udržoval jsem rychlé tempo, hlavně kvůli Kottovi, ale částečně také kvůli obecné teorii, že při každém závodu se rychleji unaví větší muž. Kroužili jsme kolem sebe, stále dokola a dokola, a Joeyho v jednom okamžiku předběhlo tělo. Bylo o půl vteřiny rychlejší než jeho nohy, čehož jsem se pokusil využít. Rozmáchl jsem se proti němu loktem, ale Joey odrazil úder stejným způsobem jako já předtím, tak jsme od sebe odskočili a pustili se znovu do tance.

Podruhé jsem změnil plán. Pochopil jsem, že Joey neupadne sám od sebe. Budu mu muset pomoct. Což s radostí udělám. A moje radost se neustále zvyšovala. Myslíš, že mě dokážeš porazit? Scarangellová měla možná pravdu. Rád se vytahujete. Ale úplně pravda to nebyla. Nešlo o vytahování se. Vždycky záleželo na protivníkovi. Joey Green se mi nelíbil. Částečně ze správných důvodů, jako byly například nezletilé dívky z Lotyšska a Estonska a otcové krmící hladové krky, ale také z pradávných primitivních důvodů, protože na každý rok, kdy bylo lidstvo moderní, připadá sedm set let divošského života, z něhož zbyly pozůstatky. Vládu v tu chvíli pevně převzala zadní část mozku. Můj kmen tě nepotřebuje, kamaráde. A jsi taky ošklivý. A podlý.

Přetančil jsem doprava, přetančil jsem doleva, vsadil na nohu, kterou jsem přitáhl zleva za sebe, a kopl ho patou do čéšky, ve stejném úhlu a se stejným rozmachem, jako kdybych vykopával dveře, ale s větší silou, než jakou jsem kdy použil na jakékoliv dveře. Možná měl uměle snížený práh bolesti, ale kost je fyzická věc, a když se zlomí, tak se zlomí, což také udělala. Ucítil jsem to přes podrážku boty. Ale čéška není nosná kost. Joey nešel k zemi. Udělal místo toho na zdravé noze krok dopředu a uhodil mě do hrudníku, dalším širokým úderem pravičkou, ale tentokrát tak rychlým, že jsem nezahlédl, jak se blíží. Odlétl jsem dozadu, zkroutil se a upadl. Lapal jsem po dechu, sípal, snažil se odkulit a vytáhnout se na všechny čtyři a nakonec se mi to také podařilo. Odlezl jsem, ještě než mě Joey stačil ukopat k smrti, brutálně, navzdory zlomené čéšce.

V tu dobu byl celý nadšený, že mě vidí na zemi, a s funěním se ke mně vrhl, s nepatrným kulháním, ale natolik rychle, že jsem měl co dělat, abych unikl. Spěšně jsem se postavil, uskočil a pustil se opět do boje. Došly mi plány a zbývalo mi zhruba šest minut. Zůstával jsem v pohybu, měl neustále na paměti vzdálený dům, neustále jsem manévroval a v jednom okamžiku se mi podařilo Joeyho celého otočit a nakopnout ho do zraněného kolene, tvrdě, skutečně nečestně, ale zaplatil jsem za to, protože Joey předvedl prudký bekhend, možná ze vzteku, nebo možná proto, že si střízlivě spočítal, kde se nacházím, v každém případě ale vyhrál jedno kolo. Hřbet jeho masivní ruky mě zasáhl do čela, s takovou silou, že jsem měl pocit, že jsem v plné rychlosti vběhl do prádelní šňůry.

Skácel jsem se jak dlouhý tak široký na záda, ale předchozí práce mi zachránila život. Joey se nemohl otočit. Nedokázal přijít na to, jak to udělat. Měl zablokované koleno. Sice ho možná nebolelo, ale technika je technika. Dosoukal jsem se po zádech o něco dál a opět jsem se postavil. Na vteřinu jsem zůstal stát, opřený rukama o kolena, ztěžka jsem oddechoval a mrkal, na okamžik vydaný napospas jako porouchaný robot. Celkem pětkrát jsem Joeyho uhodil, zasadil jsem mu jeden levý hák a dva pravé a dvakrát jsem ho nakopl, a Joey stál pořád na nohou. A druhý hák by normálně poslal každého člověk k zemi. I každého koně, gorilu nebo slona.

Měl jsem problém.

Pak jsem si vzpomněl na fotbal, který sledují poslední noční ptáci, a zadíval jsem se na trávník, vzorně rovný a hladký, potažený večerním oparem, a tudíž kluzký. Joey stál odvrácený obličejem ode mě. Udělal jsem krok dozadu, rozběhl se, přikrčil se do strany, jako bych dělal oblouček na lyžích, svezl se kousek po hýždi a nabral ho pokrčenými holeněmi zezadu do lýtek, což by byl ve fotbalu nehorázný faul, za který bych si vysloužil žlutou kartu, nebo dokonce i červenou, kdyby rozhodčí rozpoznal zlý úmysl, což by v tomto případě rozhodně rozpoznal. Doslova jsem Joeyho podsekl, přes lýtka, kotníky a paty, a Joey vyletěl do vzduchu a dopadl teatrálně na záda, jako rozmazlená evropská hvězda předvádějící show pro diváky.

Pak už jsem se musel jenom zase zvednout, otočit, udělat krátký trhavý krok, vytáhnout ze zadní kapsy kalhot glock a potom skočit, koleny napřed jako dítě vrhající se s hlasitým jásotem do závěje, až na to že jsem nejásal, alespoň ne hlasitě, a závěj bylo Joeyho břicho. Glock jsem držel napřažený, aby všechny tři body přistály zároveň v dokonalém trojúhelníku, moje levé koleno, moje pravé koleno a ústí glocku, které se zarylo Joeymu hluboko do soláru, poháněné sto deseti kily mého těla. Pak jsem stiskl spoušť.

Jsem zastáncem pravidla číslo tři.

V hodině patologie by tu ránu nazvali hvězdicovitou. Ústí bylo zatlačené hluboko do masa a jako první vylétla přirozeně střela, která vyvrtala úhlednou devítimilimetrovou dírku, ale ta nezůstala dlouho úhledná, protože pak vyrazil explodující plyn, který mohl uniknout jen dírkou po střele, hluboko do Joeyho těla, které nebylo tak tvrdé jako ocel hlavně, tak se plyn okamžitě rozepjal do velikosti basketbalového míče a roztrhal pokožku kolem vstupním bodu, který po vyprchání plynu vypadal jako pěticípá hvězda.

První výhoda spočívala v tom, že Joey okamžitě zemřel. Dostal zásah z bezprostřední blízkosti do středu těla, kde se nachází spousta důležitých orgánů. Srdce, plíce, páteř a nejrůznější tepny. Druhá výhoda spočívala v tom, že to byl sice průstřel skrz naskrz, ale zabil jedině tak žížalu. Nebo nějakou žravou housenku. V tom případě by mi měl být bowlingový klub vděčný.

Třetí výhoda spočívala v tom, že vnitřek Joeyho hrudní dutiny pohltil zvuk. Jako bych na hlaveň namontoval tlumič velikosti barelu na naftu. Zafungoval velice dobře. Výstřel nebylo skoro slyšet. Bennett se přesto rozhodl neriskovat. Přišel ke mně a oznámil: „Slyšel jsem to.“

Opáčil jsem: „Samozřejmě, že jste to slyšel. Stál jste pouhých patnáct metrů daleko.“

„Když jsem to slyšel já, mohli to slyšet i sousedé.“

Vytáhl z kapsy telefon a napsal slovo.

Otázal jsem se: „Co to znamená?“

„Znamená to, že to byl jeden z nás. Pokud někdo zavolá na místní policejní stanici, dozví se, že vystřelil výfuk auta a není se čeho bát.“

„To teď můžete udělat?“

„Právě jsem to udělal.“

„Od kdy?“

„Hned na začátku byly eliminovány jisté překážky.“

Nic jsem neřekl. Malému Joeymu začal zvonit v kapse telefon.

A zvonil.

Nechali jsme ho zvonit, dokud nepřestal.

Prohlásil jsem: „Musíme sebou pohnout. Aby Kott neutekl se strážci. Potřebujeme vidět na průčelí domu. Ale z větší blízkosti než odtud.“

Casey Niceová podotkla: „Nejkratší vzdálenost mezi dvěma body je přímka,“ a vydala se po cestě, kterou vyčistila vichřice. Já s Bennettem jsme ji následovali, přes čerstvý pařez a pak dírou v plotu.

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

PROŠLI JSME BEZ POVOLENÍ přes několik zahrad a zůstali stát v poslední z nich, za nízkou ozdobnou zídkou přímo naproti Joeyho domu. Pohled z bezprostřední blízkosti. Lepší než jakýmkoliv dalekohledem. Na příjezdové cestě stál osamocený černý jaguár. Brány byly zavřené. Stejně jako obří dveře. Dveře měly mosazný otvor na poštu, kliku a pod ní destičku s jedinou klíčovou dírkou. Bezpochyby moderní zapuštěný zámek s mnoha západkami, jaké doporučují všechny pojišťovny. Ne že by Joey Green ale potřeboval pojišťovnu, stačilo jeho jméno.

Pak se přesně v pravý okamžik začaly zvedat brány, otevřely se obří dveře a vyhrnuli se čtyři muži, jako parašutisté deroucí se z letadla. Vypadali zmateně. Nejistě. Škobrtali, dívali se doleva, dívali se doprava, jeden si navlékal kabát, další si prsty uhlazoval vlasy. Nastoupili do jaguáru, projeli bránou na ulici, dupli na plyn a zmizeli v dálce.

Brány nechali otevřené.

John Kott nevyšel.

Ne během první minuty, ani během páté, ani během desáté.

Zůstal uvnitř, aby dobojoval bitvu.

Podíval jsem se na Bennetta a zeptal jsem se ho: „Máte ty informace o skle?“

„Jsou ve francouzštině,“ upozornil Bennett.

Bennett je pro mě vyvolal na telefonu. Byl to oskenovaný, okopírovaný nebo odfaxovaný dokument podléhající utajení. Velice dlouhý. Musel jsem ho několikrát přetáhnout přes displej. Na několika místech měl označení přísně tajné. Otázal jsem se: „Neshoří za několik minut telefon?“

Bennett odvětil: „Neshoří, ale shořet bych mohl já.“

Pravil jsem: „Děkuju, že jste mi ty informace obstaral.“

Bennett opáčil: „Nemáte zač. Doufám, že vám k něčemu budou.“

Zpráva byla ve francouzštině, protože Francouzi si toho skla nesmírně považovali. Dívali se na něj jako na celosvětový obchodní úspěch. Mělo mnohostranné využití, například jako sklenice a nádobí do hotelů, s důrazem na efektivitu výroby a pevnost. Mohli jste ve francouzské restauraci hodit pohárem jako baseballovým míčem a patrně by se nerozbil. Proč ho tedy také nevyužít v moderní technologii neprůstřelných materiálů? Výzvy se chopila výzkumná a vývojová laboratoř v Paříži. Jako vždycky měla za úkol zkombinovat optimální čirost s optimální pevností. Prezident se nedá schovat za sice bezpečný, ale kalný materiál. Vizuální dojem je nesmírně důležitý. Bezpečnostní agentury všech hlavních zemí NATO finančně přispěly. Vědci v Paříži si vzali peníze a pustili se do práce.

Prvním překvapením bylo, že výrobek se nejmenoval neprůstřelné sklo. Říkali mu průhledný pancíř. Druhým překvapením bylo, že se nejednalo o sklo. Ani trochu. Dřívější neprůstřelné panely byly z vrstev skla proložených měkkými polykarbonáty a termoplastickými materiály. Některé skleněné vrstvy byly velice tvrdé a některé méně tvrdé kvůli ohebnosti. Výsledek byl ve většině případů uspokojivý, až na dva háčky. Panely vypadaly na okrajích jako překližka. A každá vrstva odrážela jinak světlo, takže z jistých úhlů se zrcadlily jako šest různých bazénů najednou. Nedokonalý vizuální dojem. Nevhodný pro televizi.

Tak se vědci obrátili zády ke sklu a soustředili se na hliník. Což mi připadalo divné, ale tak už to s chemií bývá. Ne všechno je přesně tím, co by si člověk představoval. Použitá substance se jmenovala oxynitrid hliníku, což je údajně polykrystalická keramická sloučenina hliníku, kyslíku a dusíku, s kubickou spinelovou krystalovou strukturou. Byl připojen chemický vzorec s mnoha velkými písmeny, malými čísly a elegantními kulatými závorkami. Nakreslená molekula připomínala svícen v jídelně mé babičky v New Hampshiru.

Oxynitrid hliníku byl na začátku prášek, který se musel opatrně promíchat, jako mouka na koláč, a pak se stlačoval čímsi, co se jmenovalo suchý izostatický lis, a potom se pekl při extrémně vysokých teplotách. Nakonec se zabrušoval a leštil, až vypadal víc skleněně než samotné sklo. Byl opticky dokonalý. Těžký, ale nerušil.

A byl velice pevný. Cílem bylo, aby vydržel protipancéřovou střelu ráže .50. Testovací postupy byly podrobně a pečlivě popsány. Pozorně jsem si je přečetl. Rozuměl jsem většině jazyka, i když byl na některých místech vysoce technický, a tudíž mně neznámý. Čísla jsou ale stejná všude na světě, a když vidím 100, poznám, co to je. Testy prokázaly stoprocentní odolnost vůči devítimilimetrovým krátkým zbraním, proti nábojům .357 magnum a .44 magnum, ze vzdálenosti od patnácti metrů až po kontaktní výstřel, jakým jsem zabil Joeyho.

Tak nechali dopravit panely do místa zvaného Draguignan na jihu Francie, nedaleko od vinice, kde můj dědeček probodl hada. Francouzi tam mají obrovské vojenské zařízení se spoustou střelnic. Zvolili vzdálenost devadesát metrů a panel neprorazil jediný náboj .223 remington ani jediný náboj ráže 7,62 mm, které používá NATO. Vědci se rozhodli, že zmenší vzdálenost. Museli si připadat velice úspěšně. Zkrátili dostřel na šedesát metrů, což je pro velké kalibry nerealisticky málo, přeskočili důstojné uchazeče, jako jsou .308 winchester a britský náboj .303, a sáhli rovnou po .44 remington magnum. Ze vzdálenosti šedesát metrů. Což je jako byste stříleli z bitevní lodi do přístavní zdi.

Panely stoprocentně vydržely.

Pak nadešel okamžik pravdy. Vědci sáhli po kalibru .50. Po protipancéřovém náboji. Který nikdo nepoužívá na tak krátkou vzdálenost, jako je šedesát metrů. Ale chápal jsem, co tím chtěli dokázat.

Panely stoprocentně vydržely.

Dokonce i z třiceti metrů, z patnácti metrů a ze sedmi a půl metru. I když vědci se netajili tím, že panely utrpí při kratších vzdálenostech viditelnou škodu a bude je třeba po každém podobném incidentu nahradit. Dokonce i oni byli natolik političtí, že pochopili, že kandidát se nemůže ukázat za zástěnou naštípnutou při předešlém nezdařeném pokusu o atentát. Vypadalo by to, že jen o vlásek unikl. Mohlo by to poškodit jeho pověst. Volič by třeba pochopil narážku.

Do projektu natekla spousta zahraničních peněz a na výsledku závisela spousta drahocenných životů, tak na každý krok testování dohlíželi zástupci všech zainteresovaných stran. Kontrolovali čísla, kladli otázky, nakukovali do zákulisí. Všichni byli specialisté na zpravodajskou činnost, ale také vědecky gramotní. Stará garda, která neměla nic lepšího na práci, a extrémně zkušená. Odborníkům v Paříži to nevadilo. Dívali se na to jako na recenzi rovnocenného pozorovatele. Jen urychlenou nedostatkem času. Posunul jsem text na displeji k seznamu účastníků. Ne moc daleko, jen k písmenu E, k Etats-Unis d’Amérique.

Ke Spojeným státům americkým.

Pentagon vyslal Toma O’Daye.

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

PODÍVAL JSEM SE PŘES NÍZKOU ZÍDKU na Joeyho dům. Brány byly stále otevřené a pořád se tam svítilo. Nic jiného se ale nedělo. Vrátil jsem Bennettovi telefon a navrhl jsem: „Nechtěl byste se jít na chvíli projít?“

Bennett se podivil: „Proč by se mi mělo chtít?“

„Potřebuju si promluvit s paní Niceovou o samotě.“

„Co se jí chystáte říct?“

„Něco, co nezaslechnete z místa, kde budete na procházce.“

Bennett se zarazil a pak se sebral a zmizel v temnotě, jednu minutu byl s námi a další po něm nezbylo ani stopy, jako na balkonu v Paříži. Přidřepli jsme s Niceovou vedle sebe a opřeli se zády o zídku.

Sdělil jsem: „Tohle je scéna, kdy se vás pokusím zbavit.“

Casey neodpověděla.

Dodal jsem: „Ne z důvodu, jak si myslíte. Vaše pomoc by se mi hodila deseti nejrůznějšími způsoby a všechny byste skvěle zvládla. Tohle je ale mezi Kottem a mnou. Chce mě dostat, proto chci dostat já jeho. Nebylo by fér zatahovat jiné lidi do soukromého vyřizování účtů. Bennettovi povím to samé.“

„Bennett se stejně bude držet stranou. Musí. Existují pravidla. Já mám ale volné ruce a můžu dělat, co se mi zachce.“

„Je to mezi mnou a Kottem. Což má také pravidla. Jeden proti jednomu.“

„To říkáte vy.“

„Protože to myslím vážně.“

„Mám pocit, že jste příliš laskavý.“

„Tuhle výčitku neslýchám často.“

Casey se zeptala: „Proč si vzal můj prášek?“

„Proč vám ho sebral, nebo proč ho spolknul?“

„Spolknul.“

„Tipuju, že bral spoustu nejrůznějších prášků. Takhle velcí lidé trpí bolestmi. Zad a kloubů. Tak bral opiáty a analgetika a pak začal ochutnávat látky, které mu procházely rukama. Uviděl pilulku a nedokázal odolat. Nemoc z povolání.“

„Už je nechci brát. Viděl jste jeho ústa? Dělalo se mi z něho špatně.“

„Teď je stejně nemůžete brát. Ani kdybyste chtěla.“

„To je ten důvod? Bojíte se, že ztratím nervy?“

„Ztratíte je?“

„Ne kvůli úzkosti. Úzkost nevidím ani ve zpětném zrcátku.“

„Vyjdeme z toho se zdravou kůží.“

„My?“

„Vy venku, já vevnitř.“

„Měla bych vám pomoct.“

„Je to mezi mnou a Kottem,“ zopakoval jsem. „Nevyrazím proti němu v přesile. Neměl bych pak z toho dobrý pocit.“

Brány byly stále otevřené, nechtěl jsem ale vejít předem. Příliš se nabízelo, že tamtudy někdo pronikne. Bylo to hlavní místo, které by Kott střežil. MI5 by mohla zjistit číslo domu. Kott strávil 61 procent svého času tím, že hlídal předek. Druhé místo by byla zadní zahrada. Třetí a čtvrté čelní a zadní stěna. Které ale jako třetí a které jako čtvrté? Třetí místo jsem přisoudil čelní stěně natočené k bowlingovému klubu. Tam zatím celá akce probíhala. Tak jsem zamířil k zadní stěně domu, ke čtvrté možnosti, pryč od nočního vidění. Proplížil jsem se přítmím a přelezl plot. Což nebylo snadné, ale pomohly mi ozdobné ornamenty v železné části, které posloužily jako příčky na žebříku. Seskočil jsem do květinového záhonu. Zadní stěnu jsem měl přímo před sebou za úzkým chodníčkem. Přízemí mělo osm oken. Dítě by je namalovalo na papír malá, ale ve skutečnosti bych jimi prošel vestoje.

Podíval jsem se nejbližším oknem. Parapet mi sahal do výše prsou. Malá místnost. Nebo alespoň relativně. Kout, výklenek nebo salonek. Nebo knihovna nebo pracovna nebo obývací pokoj. Přesunul jsem se k dalšímu oknu. Zahlédl jsem za ním chodbu. Což mě mnohem víc uspokojilo. Asi deset metrů daleko se rýsovalo úpatí schodiště. Předpokládal jsem, že chodba se někde stáčí v pravém úhlu doprava a vede k hlavním dveřím.

Zůstal jsem stát a nadechl se a vydechl. Pak ještě jednou. Potom jsem koncem pažby ukořistěného browningu rozbil sklo, třesk, třesk, třesk, až kam jsem dosáhl, dokud nevznikl otvor natolik velký, abych jím mohl prolézt. Předpokládal jsem, že Kott to bude okamžitě považovat za bluf. Za pokus o odvrácení pozornosti. Aby se šel podívat a já mu zatím za zády pronikl předními dveřmi. Bude počítat s tím, že to udělám. A místo okna bude střežit dveře. Až na to, že také trpí nemocí z povolání a je paranoidní, tak ho okamžitě napadne dvojitý bluf a vyrazí přímo k oknu, aby se tam se mnou setkal tváří v tvář. Tak jsem zvolil trojitý bluf. Rozběhl jsem se k předním dveřím. Věděl jsem, že nebudou zamčené. U takového zámku se musíte zastavit a použít klíč, jak zvenku, tak zevnitř. A prchající strážci to neudělali. Nastoupili rovnou do jaguáru a dupli na plyn, tak rychle, že si při tom ještě zapínali kabáty a uhlazovali vlasy.

Dveře měly velkolepou kliku v ušlechtilém georgiánském stylu nabobtnalou do obřích rozměrů. Vyčnívala sedmdesát centimetrů dopředu a páka, kterou jsem zmáčkl, byla velká jako předloktí normálního dospělého člověka. Dveřmi se vstupovalo do haly vydlážděné černobílým mramorem. Ze stropu visel lustr velikosti jabloně.

Ani známka po Kottovi.

Což bylo dobře. Mohl jsem otevřít dveře dokořán a získal jsem tím neomezené palebné pole. Za halou se táhla dlouhá chodba se schodištěm v zadním konci, což znamenalo, že z ní v pravém úhlu uhýbá doleva postranní chodba vedoucí k rozbitému oknu.

Vešel jsem dovnitř.

Ani známka po Kottovi.

Což znamenalo, že pokud pouze zdvojnásobil bluf, zatímco já jsem ho ztrojnásobil, dívá se pořád na rozbité okno nebo prohledává místnosti v bezprostřední blízkosti, všechny ty ohavné kouty, výklenky, salonky, knihovny, pracovny a obývací pokoje.

Měl jsem ho v pravém úhlu nalevo od sebe.

Prošel jsem halou do chodby. Jako každá chodba byla obdélníková, mnohem delší než širší, s náležitým chodbovým nábytkem a dveřmi po obou stranách vedoucími do místností, jaké mají všechny velké domy. Už jsem pár velkých domů navštívil, ale Joeyho se nepodobal žádnému z nich. Pamatoval jsem si dveře dál od sebe, než bylo běžné, protože se za nimi nacházely rozlehlé místnosti, ale Joeyho byly ještě větší, než jsem čekal, s nekonečnými stěnami, jako by každá místnost chtěla sdělit Víš, že jsem velká, protože moje stěny nemají konce. Jinými slovy, proporce. Joeyoho obydlí byl obyčejný dům důsledně zvětšený v každém detailu. Obrovské místnosti nevypadaly obrovské, protože dveře oddělovala obvyklá vzdálenost, až na to, že ty dveře byly skoro tři metry vysoké, společně s rámy dokonce přes tři metry, takže ta obvyklá vzdálenost byla jen optická iluze.

Mramorové dlaždice by měly v každém katalogu šedesát centimetrů dlouhé strany, ale v tomto domě je měly devadesáticentimetrové. Skoro metrové. Podlahové lišty by byly v nóbl viktoriánském domě třicet centimetrů vysoké, u Joeyho čtyřicet pět. Normální klika by mě uhodila do stehna. Joeyho klika do žeber. A tak dále a tak dále. Výsledný efekt byl, že jsem si připadal mrňavý. Jako by mě zmenšil nějaký šílený vědec. Badatelé od hliníkového skla by se příště možná mohli zaměřit na tuhle oblast.

A připadalo mi, že se pohybuji pomalu. Z jasného důvodu. Potřeboval jsem o padesát procent víc času, abych se kamkoliv dostal. Tři kroky z A do B se prodloužily na čtyři a půl. Bylo to jako kráčet melasou. Nebo pozpátku. Člověk pospíchal a nedařilo se mu nikam dostat. Jako když se běhá dolů po eskalátoru. Jako bych se ztratil v úplně jiné dimenzi.

Zastavil jsem se dva metry od místa, kde uhýbala chodba. Mohly to ale klidně být i tři a půl metru. Každopádně jsem zadržel dech a zaposlouchal jsem se. Nic jsem nezaslechl. Ani křupání rozbitého skla pod nohama, ani otvírání a zavírání dveří. Tak jsem se opatrně posunul k rohu, centimetr po centimetru, nebo tři čtvrtě centimetru po tři čtvrtě centimetru, nebo jeden a půl centimetru po jeden a půl centimetru, či jaké bylo skutečné měřítko. V levé ruce jsem držel browning a v pravé glock s jedním nábojem v komoře a dvanácti v zásobníku. Zatím jsem jich vypálil celkem pět, čtyři do chladiče jaguáru u Charlieho domu a jeden skrz Joeyho do trávníku bowlingového klubu.

Předpokládal jsem, že jestli Kott čeká, že zpoza rohu vykoukne hlava, očekává, že vykoukne v normální výšce, čistě instinktivně. Co je ale normální? Patrně výška očí metr sedmdesát nad zemí, což je padesát pět procent výšky běžné místnosti. V Joeyho panoptikálním světě by to dělalo dva metry padesát pět. Kott by se mi díval vysoko nad hlavu. Přesto jsem se rozhodl neriskovat. Postaral jsem se o to, aby se mi skutečně díval přes hlavu. Klekl jsem si těsně k zemi a pohlédl na podlahovou lištu. Její přehnaná výška mi plně vyhovovala. Představil jsem si, jak zničehonic vykouknou moje obočí a oči a budou díky nabobtnalým rozměrům lišty úplně titěrné.

Ani známka po Kottovi.

Na mramoru ležely střepy. Z okna. Viděl jsem zavřené dveře. Do salonků, knihoven a obývacích pokojů. Neviděl jsem Kotta. Schovává se za zavřenými dveřmi? Možná dočasně. Nebo se vůbec nepřesunul. Možná je stále nahoře v bytě pro hosty, trpělivý jako správný ostřelovač, barrettu ráže .50 položenou na stole a namířenou na dveře od bytu.

Vybavil jsem si nákres architekta. Apartmá pro hosty se nacházelo v levém zadním kvadrantu domu. V podstatě nad kuchyňským křídlem. Nahoru po schodech a pak doprava. Postavil jsem se, zkontroloval všechny čtyři směry a nadechl se a vydechl.

Pak jsem se vydal nahoru po schodišti.

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

SCHODIŠTĚ VEDLO NEJPRVE NALEVO a pak uprostřed na malé mezipodestě zatáčelo o sto osmdesát stupňů a vedlo až nahoru doprava. Jako všechno ostatní v domě bylo úplně normální, jen zvětšené tak, že jsem musel dělat pracné, o padesát procent delší kroky a bojovat na každém schodu s pamětí svých svalů, které se takové nezvyklosti zarputile bránily. Kromě toho jsem si byl vědom toho, že z chodby nad schodištěm bude brzy vidět můj zátylek, skrz sloupkové zábradlí nebo vřetenovité ozdoby nebo co to tam tesař vyrobil. Kott by tam mohl ležet na zemi, ústí přesně zarovnané se sloupkem, a zasáhnout mě zezadu v okamžiku, kdy vstoupím na mezipodestu. Ze čtyř metrů. A nejsem bohužel z oxynitridu hliníku.

Tak jsem se přitiskl ke stěně a stoupal nahoru pozpátku, až se mi otevřel pohled na chodbu v prvním patře. Byla prázdná. Ani známka po Kottovi. Rychle jsem překonal zbývající schody a ocitl se v chodbě, která byla stejná jako chodba v přízemí, až na to, že podlahu nepokrýval mramor, ale koberec. Široký jako čerstvě posečená prérie. Spatřil jsem několikery dveře, všechny tři metry vysoké. Chodbičku s dalšími dveřmi. Všechny zavřené. Dvoje napravo, dvoje nalevo a jedny přímo v zadní stěně. Usoudil jsem, že ty vedou do apartmá pro hosty. Kráčel bych přímo směrem k nim.

Měl bych však výhodu v tom, že bych k nim kráčel v domě obra, a měl tudíž spoustu prostoru k manévrování. Normální chodba v prvním patře by tvořila úzké palebné pole. Ale zvětšení o padesát procent mi umožňovalo, abych se držel mimo středovou linii. Protože Kott možná něco nainstaloval. Svou pušku, namířenou, pevně uchycenou a připravenou vystřelit skrz dřevo. Možná s infračerveným paprskem. Nebo má Kott rentgenové brýle.

V pořádku jsem se ale dostal až k zadní stěně, přimáčkl jsem se vedle dveří, obrátil browning ve své ruce, chytil ho za hlaveň a zaklepal jím.

Zavolal jsem: „Kotte? Jste tam?“

Žádná odpověď.

Ještě jednou jsem zaklepal, tentokrát hlasitěji.

Křikl jsem: „Kotte? Otevřete dveře.“

Předpokládal jsem, že to udělá. Balisticky je už měl otevřené. Oba z nás jsme mohli vystřelit přímo skrz ně. Co se Kotta týkalo, ten mohl vystřelit skrz cokoliv. Kdyby chtěl zamířit jen na základě hlasu, mohl to klidně udělat. Neexistovaly pro něj ani stěny, ani podlahy. Bydlel v průsvitném domě.

Určitě by se ale chtěl dívat. Člověk, který si pověsí na zeď fotografii, aby na ni viděl těsně předtím, než usne, a těsně poté, co se probudí, by jistě chtěl sledovat, jak dostanu zásah. Chtěl by sledovat, jak klesám k zemi. Pravděpodobně si to maloval při každé hodině jógy. Představte si svůj úspěch. Čekal šestnáct let. Bylo dost dobře možné, že otevře dveře.

Navrhl jsem: „Kotte, nejdřív bychom si měli promluvit.“

Žádná odpověď.

Dodal jsem: „Co jsme si, to jsme si. Vy zapomenete na mě, já zapomenu na vás. Každý půjdeme svou cestou. Měl byste se přestat užírat. Není třeba, abyste tu záležitost zveličoval. Poslal jsem už do vězení spoustu chlapů a žádný na mě neměl takhle spadeno.“

Zaslechl jsem zapraskání a vteřinu jsem si myslel, že jsou to dveře, ale zvuk se ozval z opačné strany, od vrcholku schodiště. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se kolem mihlo dítě. Hodně rychle. Nahoru po schodišti, přes chodbu a pryč z dohledu. Malý kluk, usoudil jsem. Jak je možné, že mi o tom Bennett neřekl? Kde je matka? Co se to tady, krucinál, děje?

Povolil jsem prst na spoušti glocku.

Pak mi zadní část mozku řekla, ne dítě. Ani baculaté, ani hubené, ani ohebné. Ale ztuhlý a unavený a napjatý dospělý. Malý muž, zhruba metr sedmdesát, který proběhl kolem jedenapůlmetrové balustrády, před čtyřicet pět centimetrů vysokými podlahovými lištami, pod čtyřiapůlmetrovým stropem.

Ne malý kluk.

John Kott.

Pokusil jsem se vybavit si v hlavě nákres od architekta. Potřeboval jsem se upamatovat na podrobnosti. Chodba v prvním patře vedla zepředu dozadu, od vrcholku schodiště k čelnímu oknu nade dveřmi, a také ze strany na stranu, jedním směrem k apartmá pro hosty, kde jsem se nacházel, a také druhým směrem k obří ložnici pána domu. Kott se nevydal mým směrem, a silně jsem pochyboval, že by se díval z okna nade dveřmi. Proč by to dělal? Což znamenalo, že je v Joeyho ložnici.

Zaslechl jsem pod sebou hlas. Bennetta v dolní chodbě. Zavolal: „Reachere? Jste tam nahoře v pořádku?“

Křikl jsem v odpověď: „Vypadněte odtud, Bennette. Neexistuje důvod, abyste se do toho pletl.“

Naslouchal jsem, jestli se neozve odpověď, ale už jsem nic nezaslechl.

Stiskl jsem kliku od apartmá pro hosty. Nebylo zamčené. Vstoupil jsem dovnitř. Rozhlédl jsem se. Podobná jsem znal z hotelů, ale menší. Byl to samostatný byt. S krátkou chodbou, toaletou, kuchyňkou, obývacím pokojem a dvěma ložnicemi, jednou nalevo a jednou napravo, obě s vlastními koupelnami. Koupelna nalevo byla prázdná a v pravé se povalovaly Kottovy věci. Nebylo jich mnoho. Svinutá pokrývka a batoh, jak předpověděla Niceová víceméně přesně v Arkansasu. Svinutá pokrývka byl spacák a batoh byla sportovní taška z odřené černé kůže, plná triček, spodního prádla a munice.

Munice byly devítimilimetrové parabellumy a vysoce kvalitní náboje Match Grade ráže .50. Lišily se na první pohled. Náboje do pistole vypadaly malé a jemné. Jako šperky. Náboje do pušky připomínaly dělostřelecké granáty z bojového letadla. Samotné nábojnice byly deset centimetrů dlouhé.

Podíval jsem se všude, kam mě napadlo, a nenašel jsem pistoli.

Našel jsem ale pušku.

Pod Kottovou postelí. Ve vlastním pouzdře. Barrett Light 50, rozhodně žádná hračka, přes metr a půl dlouhá a se zaměřovacím dalekohledem a nabitá skoro třináct kilo těžká. Z Tennessee. Kde by stála jako ojetý sedan. Kopnutím jsem vychýlil zaměřovací dalekohled, což bylo všechno, co jsem musel udělat, a vrátil jsem se rychle do chodby.

Podle nákresu jsem musel ujít deset metrů, zahnout doprava, ujít dalších šest metrů a pak zahnout doleva do čehosi jako trojstranná předsíň před samotnou ložnicí. Na nákresu se ta místnost bezpochyby jmenovala koutek. Dveře do ložnice se nacházely ve stěně obrácené do chodby. V levé ruce jsem stále držel browning a v pravé glock, jako pistolník ze starých černobílých filmů. Ne že bych těmhle scénám věřil. Ještě jsem nezažil člověka, který by dokázal namířit zároveň levičkou i pravičkou. Rozhodně ne dobře. Lepší bylo soustředit se na glock, jako by to byla moje jediná zbraň, a pokud přitom vystřelí i browning, nemířeně a nesynchronizovaně, tím lépe. Nebude to na škodu.

Zahnul jsem doprava. Před sebou jsem měl vyhlídkové okno nade dveřmi. Pořád dost daleko. Začínal jsem se učit odhadovat panoptikální rozměry domu. Zamířil jsem glockem na vzdálený roh předsíně, tři podlažní lišty vysoko, což znamenalo metr čtyřicet, na místo, kde by měl Kott hrudník. Stál jsem přibližně čtyři a půl metru daleko a devítimilimetrové parabellumy jsou rychlé malé střely. Kdyby Kott vyšel, byl by o osminu vteřiny později mrtvý. Plus doba mé reakce. Která by byla velice krátká. Naprosto na beton.

Kott ale nevyšel. Dostal jsem se až do čekárny. Dveře ložnice byly zavřené. I s rámem přes tři metry vysoké, klika ve výšce žeber.

Zaslechl jsem zpoza nich ženský hlas.

Žádná slova. Jen neartikulovaný zvuk. Žena nezaječela ani nezaúpěla, jen se nešťastně nadechla. Jako by chtěla něco udělat, něco dostat nebo na něco dosáhnout. Chtěla však nebyl správný výraz. Nebyla rozzlobená. Byla zoufalá. Potřebovala něco udělat, něco dostat nebo na něco dosáhnout.

Ale nemohla.

Ustoupil jsem dozadu a zavolal přes rameno: „Bennette? Jste ještě dole?“

Žádná odpověď.

V ložnici se rozhostilo ticho.

Uhnul jsem stranou pro případ, že by Kott vystřelil skrz dřevo.

Neudělal to.

Jak zařídit, aby vyšli dobrovolně ven? To nikdo neví. Nikdy nevěděl. Normálně bych se opřel zády o stěnu a otevřel dveře nataženou rukou, hezky mimo dohled, ale Joeyho dveře na to byly moc široké. Tak jsem jako malý mužík, kterým jsem se v novém prostředí stal, skočil dopředu, stiskl kliku, kopnul do dveří, uskočil a namířil.

A vystřelil. A zasáhl Johna Kotta doprostřed čela. Až na to, že nezasáhl. Zasáhl jsem zrcadlo na boční zdi. Zaburácel výstřel, vysypalo se stříbrné sklo a pak se opět rozhostilo ticho. Kott se z vnitřku ložnice otázal: „Jak to bylo s tím, že na mě zapomenete a každý půjdeme svou cestou?“

Neslyšel jsem ten hlas šestnáct let, ale byl to on. Pomalý přízvuk z oblasti Ozark, reptavá výška, ukřivděný tón.

Řekl jsem: „Neodpověděl jste.“

„Nestálo to za odpověď.“

„Kdo je tam s vámi?“

„Pojďte se podívat.“

Opět jsem si v hlavě vybavil nákres. Pravil jsem: „Nacházíte se v prvním patře velice vysokého domu. Já stojím u jediných dveří. Právě jsem vystřelil v Londýně z pistole. Do pěti minut bude venku pět tisíc policajtů. Bez jídla přežijete možná tak tři týdny. A co uděláte pak?“

Kott odvětil: „Policajti nepřijedou.“

Podivil jsem se: „Myslíte?“

„Bennett jim poví, že to byl někdo od nich.“

„Co víte o Bennettovi?“

„O Bennettovi toho vím spoustu.“

„Kdo je tam s vámi?“

„Rád bych vám to ukázal v zrcadle, bohužel jste ho ale rozbil. Budete muset vejít dovnitř.“

Udělal jsem krok dozadu a zavolal přes rameno: „Bennette? Jste pořád dole?“

Žádná odpověď.

„Niceová? Jste tam?“

Žádná odpověď.

Přistoupil jsem zpátky ke dveřím od ložnice a řekl: „Předpokládám, že víte, že Joey už není mezi námi. A že také víte, že jeho strážci utekli. Takže tady můžu zůstat tak dlouho, jak budu potřebovat. Stejně umřete hlady, i když nepřijedou policajti.“

„A pak budete mít na rukou nevinnou krev. Protože tady nejsem sám. To už ale, předpokládám, víte.“

Pak Kott cosi zamumlal, ne ke mně, možná řekni mu to, a opět jsem zaslechl ženský hlas, stále neartikulovaný, tentokrát ne nešťastné nadechnutí, ale tlumený výkřik. Žena měla roubík. A pokud měla roubík, byla také svázaná.

Opět vykřikla.

Otázal jsem se: „Má to na mě učinit dojem?“

Kott opáčil: „Doufám.“

„Kdo jsem, sociální pracovník?“

Výkřik se zopakoval, potřetí, tentokrát dlouhý a hlasitý, ale přidušený roubíkem. Odezněl do bublavého vzlyku, plného bolesti, utrpení a pokoření.

Kott podotkl: „Musím říct, že alespoň mně to přijde zatraceně působivé.“

Nákres říkal, že ložnice je devět metrů na devět, s koupelnou na levé straně a šatnou na pravé. Stál jsem přesně tam, kde předtím, díval se do zrcadla a nic neviděl, jen nahrubo namořené dřevo, které mělo zůstat ukryté. Když ale mělo zrcadlo ještě sklo, viděl jsem v něm Kotta. Stál jsem k němu v ostrém úhlu, což znamenalo, že jeho úhel je také ostrý. Oba musely být stejné. Středoškolská fyzika. Základy optiky. Patrně jsem měl hned vedle sebe hlavu postele, z druhé strany zdi, a postel se nabízela jako ideální místo, kam uložit svázanou ženu s ústy zacpanými roubíkem. V tom případě sedí Kott pravděpodobně v nohách postele. Což dávalo všechno smysl, dokud jsem znovu nepropočítal úhly a nedospěl k závěru, že kdyby seděl v nohách postele, byl by příliš blízko u mě. Nesouhlasily by úhly. Nemožné. Pak jsem si ale vzpomněl, že Joeyho postel je patrně skoro tři metry dlouhá, a pak zase všechno dávalo smysl.

Udělal jsem krok. Nevěděl jsem nic o vybavení domácnosti ani o jiných konstrukčních prvcích, měl jsem ale oči a paměť. Všechny dveře, které jsem kdy viděl, měly přes centimetr dvacet tlusté panty, což bude v Joeyho případě dělat skoro dva centimetry, a panty jsou určeny k tomu, aby oddělily dveře od rámu a otevřely je. Prostá matematika napovídá, že mezera na straně s panty bude největší, když budou dveře otevřené v přesně pravém úhlu. U Joeyoho dveří by ta mezera byla přes dva a půl centimetru široká. Ale jeho dveře nebyly otevřené v pravém úhlu. Jen v úhlu třiceti stupňů. Možná o malinko víc. Což znamenalo, že skulina bude okolo deseti milimetrů široká.

A devítimilimetrový parabellum je široký devět milimetrů.

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

NEPŘITISKL JSEM OKO TĚSNĚ KE SKULINĚ, stejně jako ostřelovači nepřitisknou oko těsně k zaměřovacímu dalekohledu, protože jsem nechtěl, aby Kott vycítil, jak skulina nepatrně potemněla, nebo aby zaslechl můj dech. Seděl na konci postele, napůl otočený obličejem ke dveřím. Viditelně o šestnáct let starší. Udělaly se mu vrásky kolem očí a úst. Sešel a zmoudřel. Měl na sobě levné hnědé kalhoty a levnou hnědou košili, jakou bych si možná také vybral. Ruce měl položené v klíně. Držel pistoli. Browning High Power. Místní oblíbenou značku.

Vedle něj ležela na posteli nahá žena. Neznal jsem ji. Byla to běloška se žlutými vlasy. Něco mezi osmnácti a čtyřiceti. Ruce měla svázané v zápěstích za zády. Měla svázané i kotníky. A v ústech nacpaný hadr.

Do stran jí trčely vytočené lokty a nebyl na ně zrovna hezký pohled. Byly poseté zelenými a žlutými modřinami, jizvami a chuchvalci zaschlé krve.

Kott vzal injekční stříkačku, pozvedl ji, aby na ni viděla, a pak jí ji přiložil k lokti. Žena otočila krk a s široce rozevřenýma očima ho sledovala. Kott ji zlehka bodl jehlou do kůže. Žena ho pozorovala a pozorovala a doufala a doufala.

Kott odtáhl stříkačku.

Žena celá povadla a vydala stejné zoufalé povzdechnutí, které jsem už slyšel. Muka, zklamání, bolest. Potřebovala něco dostat. Ale nemohla.

Ustoupil jsem o dlouhý krok dozadu, zůstal přesně v jedné přímce, zastrčil si browning do zadní kapsy, rozkročil se, pozvedl oběma rukama glock, přirozeným pohybem, který jsem už dělal tisíckrát, a vystřelil skulinou na skutečného Kotta, ne na jeho odraz. Trefil jsem ho ale úplně stejně, doprostřed čela. Ze čtyř a půl metru. Osmina vteřiny. Zahlédl jsem, jak se na jeho čele zničehonic udělal úhledný černý vstupní otvor, a pak mu se stejnou nečekaností odlétla zadní část lebky, což už tak úhledné nebylo. Po pažích k uším mi proběhlo zaburácení výstřelu a Kott tam jen seděl, nehybný jako socha, seděl a seděl, a pak se konečně sklopil na bok a spadl z postele.

Nezjišťoval jsem, jestli žije. Padl na obličej a viděl jsem vnitřek jeho mozku. Což stačilo. Místo toho jsem mu zajel rovnou do kapsy a našel telefon, stejný, jako jsem měl já. Potom jsem ženě na posteli rozvázal kotníky a zápěstí, vytáhl jí z úst roubík a pak jsem se pootočil a zapátral po nějakém oblečení nebo ručníku, abych ji zahalil. Žena mě však odstrčila, chňapla po stříkačce a zarazila si jehlu do paže.

Zavřela oči a stiskla píst, pomalu, pomalu, až dolů.

Čekala.

Potom vydala zvuk, jaký jsem ještě neslyšel, spokojeně broukla, ospale se zahihňala a pak celá šťastná zívla.

Stála tam pomalá a omámená a trochu vratká v kolenou.

Pravila: „Teď chci odejít.“

Měla cizí přízvuk. Východoevropský. Patrně pocházela z Lotyšska nebo Estonska. Zkracovala některé slabiky.

Poradil jsem: „Vytáhněte si tu jehlu.“

Žena uposlechla a odhodila jehlu na zem.

Zeptal jsem se: „Kde máte oblečení?“

Žena odpověděla: „Žádné nemám.“

Tak jsem nakoukl do koupelny a našel ručník velikosti matrace na manželskou postel. Pro Joeyho nejspíš jen ručník na ruce. Vrátil jsem se s ním k ženě a přehodil jí ho přes ramena. Žena pochopila, jak to myslím, a přitáhla si ručník na všech správných místech k tělu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

Žena odvětila: „Nejdřív mi musíte zaplatit.“

Zavrávorala, a já jsem si zastrčil glock do kapsy a chytil ji za loket, aby neupadla. Otázal jsem se: „Můžete jít?“

Žena se nadechla, podle tvaru jejích rtů jsem si přečetl, že chce říct ano, ale pak obrátila oči v sloup a s dalším spokojeným brouknutím omdlela. Zachytil jsem ji, ještě než dopadla na zem, a nadzvedl ji na rukou. Usoudil jsem, že ji odnesu dolů, nechám někde ležet a vypravím se najít Bennetta. Může zavolat sanitku, až s Niceovou zmizíme. Žena to krátké zdržení přežije. Nepotřebuje akutní pomoc a nebude ji potřebovat, dokud se nezačne probírat.

Popadl jsem ji tak, aby to bylo pohodlné pro nás pro oba, pronesl jsem ji podivnou čekárnou a zahnul do chodby. Kde jsem se setkal tváří v tvář s Charliem Whitem. V ruce držel další browning High Power a mířil mi jím přímo na hlavu.

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

CHARLIEHO POHŘEBNÍ OBLEK BYL VEPŘEDU odshora dolů promáčený krví, jak jsem ho uhodil do obličeje. Jeho nos byl rozbitý nebo zlomený, to se nedalo poznat. Vlasy mu trčely do všech stran. Držel se ale na nohou. Rozhodně ne špatný výkon na sedmasedmdesátiletého starce.

Obvinil jsem ho: „Obelhal jste mě. Tvrdil jste, že u sebe nemáte zbraň.“

„Neměl jsem ji,“ odvětil Charlie. „Tahle je Joeyho. Vím, kde je schovává.“

„Schovával,“ upřesnil jsem. „Už nic neschovává.“

„Já vím. Našel jsem ho.“

„Těžko k přehlédnutí.“

„Položte tu děvku.“

Což jsem s radostí udělal, protože jsem potřeboval volné ruce. Položil jsem ženu jemně na koberec. Hlava se jí svezla k Charliemu, jako by se na něj dívala.

Charlie prohlásil: „Ta děvka je dobrá. Můžete si s ní hodiny užívat. Opravdu. Za šlehnutí udělá cokoliv. Doslova. Vymyslete si, co chcete, a ona to udělá. Musel byste si to vyzkoušet, abyste mi věřil.“

Charlie trochu sklonil ústí pistole a zamířil mi na hrudník. Stál zhruba dva a půl metru daleko. Méně než setinu vteřiny. Nařídil: „Roztáhněte paže. Jako byste chtěl vzlétnout.“

Což byl okamžik pravdy. Ruce nahoru, ruce na hlavu nebo předpažit zápěstími k sobě jsou obvyklé pokyny, po kterých přichází nasazení pout, svázání provazem nebo čas na rozmyšlenou, co udělat s vězněm. Ale roztáhnout paže znamená popravu. Ocitl bych se v postavení, kdy by mi ke spáse chybělo pět pohybů. Ruce dolů, hmátnout dozadu, vytáhnout pistole, ruce nahoru, zamířit. Charlie byl sice starý a otupený, ale dostal by mě ještě v polovině pohybů. Z dvou a půl metru. Záblesk hra skončena, nic mezi tím. Dokonce bych ten záblesk zahlédl. Světlo se pohybuje rychleji než střela. Záblesk by vyrazil v okamžiku, kdy by byla střela dvacet centimetrů daleko, světelné vlny by ji okamžitě předběhly a udeřily by mě do očí dřív než střela do hrudi. Otázkou však zůstávalo, jestli bych si stihl pomyslet páni, tohle vypadá jako zášleh na ústí.

Patrně bych to nestihl.

Charlie ještě jednou nařídil: „Roztáhněte paže.“

Cosi se za ním pohnulo. Stín na schodišti.

Řekl jsem: „Pořádně si to rozmyslete, Charlie. Potřebujete odejít do důchodu.“

Stín se opět pohnul. Kdosi stoupal tichounce po schodech, velice pomalu a s přestávkami. Před stolní lampou na kusu nábytku v dolní chodbě, která vrhala dlouhý stín. Uvědomil jsem si, že bych byl býval vidět nahoře na schodišti dlouho předtím, než by vykoukla moje hlava.

Upozornil jsem: „Tohle není, Charlie, hra pro starce. A právě jste přišel o příští generaci. Časy se mění. Musíte vystoupit, dokud můžete.“

Charlie opáčil: „Časy se měnily vždycky. Většinou k horšímu.“ Kývl na pistoli v ruce. „Nic není to samé od té doby, co tyhle věcičky nahradily dobrou starou nakládačku pěstmi.“

Stín se opět pohnul. Kdosi se blížil tiše po schodech, jeden velký krok za druhým, třicet pět centimetrů vysoký, jako když se v horách stoupá z kamene na kámen.

Prohlásil jsem: „V tom případě nadešla doba, abyste všeho nechal.“

„To není nutné,“ odvětil Charlie. „Joey není žádná velká ztráta. Tuhle oblast stejně opouštíme. Zaměřujeme se na počítače. Vyděláme víc čísly kreditních karet.“

Stín nabyl zřetelnějších obrysů hlavy a ramen. Pomalu se vynořoval. Pětatřicet centimetrů po pětatřiceti centimetrech. Díval jsem se Charliemu do očí. Spoléhal jsem pouze na periferní vidění. Nechtěl jsem ho varovat.

Charlie znovu poručil: „Roztáhněte ruce daleko od těla.“

Otázal jsem se: „Kdo je Joeyho nejbližší příbuzný?“

„Proč to chcete vědět?“

„Jenom mě napadlo, že tenhle dům se bude těžko prodávat. Okruh kupců bude hodně malý. Nebo velký, záleží na tom, jak se na to díváte.“

Stín se ještě zvětšil. Hlava, ramena, horní část těla. Sunul se nahoru jako převálcované zvíře z kresleného filmu, ze kterého zůstala dlouhá placka ve tvaru schodů.

Poradil jsem: „Měl byste prodat svůj podnik Srbům. Dřív, než ho převezmou bez zaplacení.“

Koutkem oka jsem zahlédl vlasy a čelo. Světlé vlasy. Zelené oči a srdcovitý obličej. Casey Niceová postupovala pozadu, stejně jako předtím já.

Chytrá holka.

Charlie pravil: „Srbové nic nepřevezmou. Zůstanou jako až dosud na západě.“

Zeptal jsem se: „Máte v plánu rozdělit kořist po Liborovi stejným dílem?“

Charlie neodpověděl.

Viděl jsem Niceovou koutkem oka od pasu nahoru. Držela v ruce glock, zvednutý k rameni.

Poznamenal jsem: „Takže se ji nechystáte rozdělit stejným dílem. Myslíte, že si to Srbové nechají líbit?“

„Byli jsme tady jako první.“

„Kdo tady byl ale před vámi? Převzali jste po někom vládu, není-liž pravda? Ať už to byl kdokoliv. Dokážu si to živě představit. Tenkrát jste byl ale mladý muž. Plný síly a energie. Pamatujete? V téhle kondici jsou teď Srbové. Měl byste si od nich vzít peníze, dokud ještě můžete.“

Casey Niceová se dostala na mezipodestu. Připravená otočit se o sto osmdesát stupňů. Připravená na druhou polovinu.

Charlie oznámil: „Nejsem tady, abych s vámi probíral obchodní záležitosti.“

Casey zdolala první schod. Pětatřicet centimetrů.

Zeptal jsem se: „Tak proč jste tady?“

Další schod. Dalších pětatřicet centimetrů.

Charlie prohlásil: „Existují pravidla. A vy jste je porušil.“

Další schod.

Řekl jsem: „Pomohl jsem vám. Vytřídil jsem vám stádo. Předvedl jsem darwinismus v praxi. Máte slabé mužstvo, Charlie. Nevidím nikde jakékoliv nadání. A nevidím mozky, které by si dokázaly poradit s čísly kreditních karet.“

„Zvládneme to. Nedělejte si kvůli nám starosti.“

Casey Niceová vyšla do chodby. Šest metrů za Charliem. Charlie byl podsaditý muž s kulatými rameny. Měl široká záda. Stál šest metrů před Niceovou.

Jsem jenom průměrná střelkyně a nemám vlohy pro boj zblízka.

Řekl jsem: „Vědí všechno o vašich úplatcích. Až je přestanete dávat, roztrhají vás na kusy.“

Casey se přiblížila. Tiše po koberci. Na pět metrů. Pomyslel jsem si, Pokračujte. Pak zamiřte doprostřed těla. Zapomeňte na umělecké kousky. Nepokoušejte se o zásah do hlavy.

Charlie odpověděl: „Nepřestanu je dávat. Proč bych to dělal?“

Další tichý krok. Čtyři a půl metru.

Casey se zastavila.

Moc daleko.

Pozvedla glock.

Zeptal jsem se: „Vystřelil jste už někdy z pistole, Charlie?“

Casey zadržela dech.

Charlie odvětil: „Co je vám do toho?“

„FBI uveřejnila jisté údaje. Výsledky výzkumů a analýzy. U nás doma. Průměrná vzdálenost, ze které se dá úspěšně zasáhnout, čítá tři a půl metru.“

Casey sklonila glock.

Udělala krok dopředu.

Charlie namítl: „Stojím blíž než tři a půl metru.“

Casey udělala další krok.

Přikývl jsem: „Říkám vám to jen pro vaši informaci. Střelba není tak snadná, jak se zdá. Není se ale čeho bát. Lidé ji zbytečně komplikují. Nejlepší je uvolnit se. Jako by to byla úplně přirozená věc. Jako byste ukázal prstem. Pak nemůžete minout.“

Casey udělala další krok.

Charlie se ohradil: „Neminu. Možná bych to měl ale udělat. Úmyslně. Možná bych vás měl nejdřív zranit. Abych vám uštědřil lekci.“

Casey udělala další krok. Byla necelé tři metry daleko.

Namítl jsem: „Nepotřebuju vzdělávat.“

„Musíte se naučit dobrým mravům.“

Další krok.

Casey byla něco málo přes dva metry daleko.

Pravil jsem: „Nelamte si kvůli mně hlavu, Charlie. Nic mi nechybí.“

Charlie odvětil: „Možná nechybělo. Teď ale máte malý problém.“

Casey napřáhla ruku. Držela pistoli metr dvacet od Charlieho zad. A v tu chvíli jsem propadl obavám. Z několika různých důvodů. Charlie by ji mohl ucítit. Mohl by zachytit pach zbraně. Mohl by zaznamenat pohyb vzduchu za svými zády. Čistě instinktivně. Na každý rok modernosti připadne sedm set let pravěké evoluce. A kdyby Niceová vystřelila z metru dvaceti, provrtala by mě společně s Charliem. Zabila by mě úplně stejně, jako kdyby vystřelil on.

Pohlédl jsem mu zpříma do očí a oznámil: „Za vteřinu padnu na zem.“

Charlie se podivil: „Prosím?“

Udělal jsem, co jsem slíbil. Svezl jsem se k zemi jako kabát padající z háčku a Casey Niceová střelila Charlieho ze vzdálenosti metr dvacet do zad. Viděl jsem, jak Charliemu vyrazilo z hrudi maso a krev, pak se vysypalo okno nade dveřmi a já jsem přistál vedle ženy zabalené do ručníku, která se zavrtěla ve spánku, přehodila mi ruku kolem krku, políbila mě na ucho a vydechla: „Ach, zlatíčko.“

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

O  NECELÉ DVĚ MINUTY POZDĚJI jsme seděli na zadním sedadle mátově zeleného vauxhallu. Před sebou jsme měli dvojici, která přivezla počítače. Muže a ženu, stále tiché, klidné a ani trochu nešťastné, že na ně připadla nevděčná služba. Očividně dobří týmoví hráči. Bennetta jsme zanechali v Joeyho domě a nepředpokládali jsme, že ho ještě někdy uvidíme.

Krátce za Chigwellem jsme najeli na dálnici do východní Anglie. Na místních ukazatelích stálo dálnice M11. Směřovali jsme na základnu britského královského letectva v místě zvaném Honington. Leželo nedaleko místa zvaného Thetford. Devadesát minut, přislíbil Bennett, ale usoudil jsem, že tam dorazíme dřív. Žena řídila extrémně rychle. Projížděli jsme plochou krajinou. Strategicky je Velká Británie letadlová loď natrvalo zakotvená u pobřeží Evropy a má spoustu prostoru na vzletové paluby.

Ukázalo se, že základna RAF Honington je rozlehlá, ale z větší části ponořená do tmy. Žena projela bránami rovnou na rozjezdovou dráhu. Stejně jako SEAL na McChordu, což mi připadalo nesmírně dávno. Opsala stejný dobře vyměřený půlkruh a zastavila u schůdků letadla. Vystoupili jsme, zabouchli dvířka a mátově zelený vauxhall odjel.

Letadlo připomínalo O’Dayův gulfstream, krátké, špičaté a důležité, ale tmavomodré, velice lesklé, s bledě modrým břichem pod zlatou linkou podél trupu a nápisem Royal Air Force nad okýnky. V oválu nad schůdky se objevil muž v uniformě RAF. Vyzval nás: „Pane, paní, nastupte si, prosím.“

Uvnitř nás nepřivítala žlutohnědá kůže a ořechové dřevo, ale černá kůže a obklady, které spíš připomínaly uhlíkové vlákno. Interiér působil zároveň stroze i sportovně. Měl úplně jinou atmosféru. Možná jako moderní bentley. Jako Joeyho auto. Muž v uniformě nám sdělil, že jeho poslední pasažér byl člen královské rodiny. Nějaká vévodkyně. Možná z Cambridge. Na základě této informace jsem zase začal myslet na MI6, MI5 a všechno mezi nimi. Seděli jsme s Niceovou každý na jedné straně uličky, ale obličeji k sobě. Muž v uniformě zmizel a o minutu později jsme už příkře stoupali, na západ směrem do Ameriky.

Obdrželi jsme jídlo a muž v uniformě se pak decentně vzdálil a nechal nás o samotě. Podíval jsem se přes uličku na Niceovou. Seděla tak blízko, že bych se jí mohl dotknout. Pravil jsem: „Děkuju.“

Casey opáčila. „Nemáte zač.“

„Jak se cítíte?“

„Kvůli Charliemu Whiteovi? Dobře i špatně.“

Poradil jsem: „Soustřeďte se na dobré pocity.“

„To také dělám,“ odvětila Casey. „Věřte mi. Pomáhá mi v tom způsob, jakým mluvil o té dívce. Slyšela jsem ho v přízemí. Vyžívali se v tom, že ji mučili.“

„K tomu připočtěte palné zbraně, narkotika a vymáhání půjček.“

„Neměli bychom ale být soudci, porota a popravčí v jedné osobě.“

„Proč ne?“

„Měli bychom být civilizovaní lidé.“

„To také jsme,“ opáčil jsem. „Velice civilizovaní. Letíme letadlem vévodkyně. Nevládli světu tím, že byli hodní. A my také ne, když došlo na nás.“

Casey neodpověděla.

Pravil jsem: „Dokázala jste alespoň jednu věc. Dokážete operovat v terénu.“

„Chcete říct bez prášků? Chystáte se mi opět poradit, abych s nimi přestala?“

„Nechystám se vám poradit vůbec nic. Jenom vám chci poděkovat. Zachránila jste mi život. Berte ty prášky, jestli chcete. Musí vám být ale přinejmenším jasné, proč je berete. Je to prostý logický řetězec. Trpíte úzkostí, kvůli profesionálnímu výkonu a kvůli své matce, ale jenom jeden důvod je oprávněný. Ty prášky berete proto, že vaše matka je nemocná. Což je v pořádku. Berte je tak dlouho, jak budete potřebovat. Ale nepochybujte o svých schopnostech. Ty k těm starostem nepatří. Děláte svou práci dobře. Národní bezpečnosti nic nehrozí. V nepořádku je vaše matka.“

Casey sdělila: „Nepřejdu k armádě. Zůstanu, kde jsem.“

„To je moudré rozhodnutí. Změnila se situace. Víte, co se skutečně stalo. Posunula jste se o stupeň nahoru. Nebude vás tak lehké oklamat.“

Letěli jsme, závodili s časem a prohráli. Na Pope Fieldu jsme přistáli ve dvě hodiny ráno. Letadlo se otočilo a dorolovalo až k malé správní budově s nápisem Velitelství 47. skupiny logistické a taktické podpory. Zmlkly motory, muž v uniformě otevřel dveře a spustil schůdky.

Pravil: „Pane, paní, myslím, že potřebujete ty červené dveře.“

„Děkujeme,“ odvětil jsem. Vytáhl jsem tlusté ruličky britských bankovek z Romfordu a Ealingu a podal mu je. Řekl jsem: „Udělejte si večírek v důstojnickém klubu. Pozvěte vévodkyni.“

Pak jsem sešel za Niceovou po schůdcích a zamířil temnotou k červeným dveřím.

Červené dveře se otevřely, když nám k nim zbývaly ještě dva metry. Vyšla Scarangellová. V ruce držela aktovku. Čekala na nás, ale nechtěla to přiznat. Tvářila se, že jde domů po dlouhém dni v kanceláři.

Zastavila se, podívala se na mě a řekla: „Beru to zpátky.“

Otázal jsem se: „Co berete zpátky?“

„Odvedl jste dobrou práci. Britská vláda je oficiálně vděčná.“

„Za co?“

„Přispěl jste k tomu, že jejich agent dosáhl velice uspokojivého výsledku.“

„Bennett?“

„Ve své zprávě prohlašuje, že bez vaší pomoci by se mu to nepodařilo.“

„Jak dlouho jsme letěli?“

„Šest hodin patnáct minut.“

„To už stačil napsat zprávu?“

„Je Brit.“

„Co by se mu nepodařilo bez mé pomoci?“

„Vyřídil Kotta v domě místních gangsterů. Kam se vypravil výhradně z vašeho podnětu. Proto ta vděčnost. Po cestě musel zlikvidovat několik členů gangu, včetně dvou skutečně velkých jmen, tak je také vděčný Scotland Yard, a tu zprávu napsal tak, že trocha zásluh dopadne i na nás, takže nás čeká období skvělé spolupráce. Naše londýnské operace budou lepší než kdykoliv předtím.“

Sdělil jsem: „Bennett tvrdí, že čtou naše signály.“

Scarangellová odvětila: „To víme.“

„Je to pravda?“

„Domnívají se, že ano.“

„Co to znamená?“

„Tajně jsme vybudovali nový systém. Je skrytý mezi běžnými údaji z meteorologických družic. Tímhle způsobem komunikujeme. Necháváme ale běžet starý systém, který čtou, a zadáváme do něj nejrůznější bezpodstatné informace.“

Nic jsem neřekl.

Scarangellová dodala: „Nevládneme světu tím, že jsme pitomí.“

A odkráčela, ve svých kvalitních botách, tmavých silonkách a v černém kostýmu, v ruce pohupující se aktovku. Třicet metrů jsem ji pozoroval a nemusel se při tom vůbec přemáhat, zejména při pohledu na sukni a silonky. Pak Scarangellová vyšla z louže světla a pohltila ji tma. Minutu jsem ještě naslouchal klapání jejích podpatků a pak Casey Niceová otevřela červené dveře a vstoupila dovnitř.

• • •

Místnost, kde se podávalo občerstvení, zela prázdnotou. Žádné sladké pečivo, žádná káva. Všechno uklizeno, na konci pracovního dne, v očekávání čerstvé ranní dodávky. Vyšli jsme nahoru, rychle a lehce po normálně vysokých schodech. Shoemakerova kancelář byla prázdná. Konferenční místnost byla prázdná. Ale u O’Daye se svítilo.

O’Day seděl za psacím stolem, ve svém saku a svetru. Opíral se o lokty a cosi četl. Měl skloněnou hlavu a vzhlédl k nám, aniž by jí pohnul.

Oznámil: „Hlášení si vyslechnu ráno.“

Čekali jsme.

O’Day dodal: „Měl bych ale jednu předběžnou otázku. Proč jste se vrátili s RAF? Naše letadlo bylo přistavené.“

Posadil jsem se na židli z inventáře válečného námořnictva. Casey Niceová se posadila vedle mě. Otázal jsem se: „Potřebujeme předběžné otázky?“

„Férová výměna informací není žádný zločin.“

„S RAF jsme se vrátili jenom tak pro zábavu. Chtěli jsme si vyzkoušet, jak cestuje druhá strana.“

„To je všechno?“

„Chtěli jsme, aby se Bennett odvděčil za to, co jsme pro něj udělali.“

O’Day se viditelně uvolnil.

Dodal jsem: „Naše otázka zní, jak je možné, že ani NSA, ani GCHO nevystopovaly ty peníze.“

O’Day viditelně strnul.

Neodpověděl.

Pravil jsem: „Někdo musel zaplatit Kottův roční nájem, jeho náklady na živobytí a jeho výdaje, samotnou pušku a cvičnou munici, souseda, soukromé letadlo do Paříže, ty Vietnamce, dva gangy v Londýně, a kdyby všechno vyšlo, i návrat domů. To nejsou zrovna desítky milionů dolarů, ale rozhodně by to stálo víc než jedenácté září. Proto by si toho jejich počítače všimly. A jsou to chytří lidé. A motivovaní, protože ať se stane cokoliv, vina padne i na ně. Protože penězi všechno začíná. Tak jak je možné, že je nenašli?“

„Nevím.“

„Protože tam nikdy nebyly.“

„Musely tam být. Bez peněz by nemohla proběhnout operace.“

„Přesně tak. Žádná operace neproběhla.“

„Dostal jste ránu do hlavy? Právě jste se jí zúčastnil. Našel jste Kotta pět kilometrů od místa konání summitu.“

Řekl jsem: „První střela měla prolomit sklo. Druhá střela měla zabít prezidenta. Ale druhá střela nebyla nikdy vypálena.“

„Protože se neprolomilo sklo.“

„To bylo jedno. Neuvažujete jako druhá střela. To, jestli se prolomí nebo neprolomí sklo, byla budoucí událost. Viděl jste video z Paříže. Kolik času uběhlo mezi dopadem střely na sklo a zásahem prezidentovy ochranky?“

O’Day odpověděl: „Jenom pár vteřin. Ta ochranka zareagovala velice dobře.“

„Teď se zamyslete nad vzdáleností. Tisíc dvě stě sedmdesát tři metry. Střela letěla celé tři vteřiny. Což znamená, že byste nemohl čekat. Protože co by se stalo? Stiskl byste spoušť, počkal tři vteřiny, paráda, sklo se prolomilo, stiskl byste znovu spoušť a čekal další tři vteřiny, až dopadne druhá střela. Tou dobou by však už prezident ležel schovaný pod agenty tajné služby. Propásl byste svou příležitost. Prezident by se dal zabít pouze tak, že by druhá střela následovala bezprostředně po první. Musela by vyletět půl vteřiny za ní. Cestovaly by společně vzduchem, jedna za druhou. Strávily by spolu celé dvě vteřiny. Druhá střela by pak pronikla čerstvým otvorem po první a zasáhla by prezidenta dřív, než by stačil kdokoliv zareagovat, včetně samotného prezidenta, který stál nejblíž.“

O’Day nic neřekl.

„Nebo by došlo k druhé možnosti. Kdyby se sklo neprolomilo, odrazila by se od něj o půl vteřiny později i druhá střela a vědci by našli úlomky dvou střel, ne jedné.“

O’Day nic neřekl.

„Druhá střela neexistovala. Neměla být nikdy vypálena. Kdosi poslal Kotta do Paříže, aby vystřelil jenom jednou. Do neprůstřelného skla. Což byl marný úkol. Sklo by se buď prolomilo, nebo neprolomilo, ale střela by se v každém případě zdeformovala a nemohla by nic způsobit. Smysl by dávalo vystřelit buď dvě rány, nebo žádnou. Jedna by posloužila jen tomu, kdo by věděl, že sklo vydrží.“

O’Day navrhl: „Výrobci? Jako reklama?“

Pravil jsem: „Nejspíš jako reklama. Ale ne nutně pro výrobce. Kdo jiný by z toho měl prospěch? Musíte projít své poznámky a zjistit, kdo přišel s myšlenkou, že se jedná o konkurz.“

„Není to jedno?“

„Představte si, že řídíte nějakou agenturu. Potřebujete si vylepšit postavení. S jistotou víte, že to sklo funguje. A najednou přijdete na bezplatný způsob, jak se dostat do popředí. Kott vypálí jedinou střelu, sklo vydrží, vy rozpoutáte paniku s konkurzem a najednou jste vůdčím psem v největší štvanici na světě a světoví vůdci vám líbají zadek. Kolik hlav agentur by zašlo takhle daleko?“

„Vážně? Chtěly by to udělat všechny. Ale jen málo z nich by se k tomu odhodlalo. Trouflo bych si jich jen pár na světě.“

„Tak pojďme zúžit okruh možností. Kdo by dokázal přesunout peníze na podplacení neoficiální osoby, jako byl Kott, aniž by si toho všimla NSA nebo GCHQ?“

„Tím se nic nezúží. To dokáže každý.“

„Kdo potřeboval nejvíc vylepšit svou pověst?“

„Existuje nějaké objektivní měřítko? Nebyl by to subjektivní dojem?“

„Kdo věděl, že to sklo funguje?“

„Každý, kdo byl u testování.“

Podotkl jsem: „Takže přece jen zužujeme možnosti, nemáte pocit?“

O’Day odvětil: „Ne o moc.“

„Kdo znal Johna Kotta?“

O’Day se na okamžik zarazil a pak řekl: „Mohl být hned na několika radarech najednou.“

„Před šestnácti lety.“

O’Day neodpověděl.

Zeptal jsem se: „Kolik hlav agentur je po šestnácti letech ještě ve své funkci?“

O’Day neodpověděl.

Navrhl jsem: „Možná bychom měli připočítat i tenhle faktor. Jako další políčko k zaškrtnutí. Která hlava agentury je po šestnácti letech stále ve své funkci, potřebuje si vylepšit postavení, věděla, že sklo funguje, měla peníze na podplácení a znala Johna Kotta?“

O’Day nic neřekl.

„Můžeme to probrat bod po bodu, jestli chcete. Vaše prestiž klesla natolik, že vás poslali sledovat testování skla. Což muselo být pro velkého O’Daye značné ponížení. A zcela jasná narážka. Chtěli, abyste odešel do důchodu. Každý o tom věděl. Doneslo se to dokonce i do Moskvy k Chenkinovi. SVR vás považovala za starého válečného oře, který se už jenom popásá na louce. Zavětřil jste ale příležitost k návratu na výsluní. Věděl jste, že bude propuštěn Kott. Udržoval jste si přehled o tom, co dělá. Možná pro vás před šestnácti lety pracoval. Možná jste na mě byl naštvaný stejně jako on. Tak jste za ním přišel s nabídkou. Když odletí do Paříže a vypálí jednu nesmyslnou ránu, dříve či později mě naservírujete na talíři, hezky na dostřel v otevřeném prostoru.“

O’Day nic neřekl.

Dodal jsem: „Byl jsem jediný cíl. Já osobně. Ne G8, Evropská unie nebo G20. To všechno byla jenom zástěrka.“

O’Day prohlásil: „Nesmysl.“

Řekl jsem: „Chtěl jste, aby Kott zůstal nadržený, tak jste ho krmil negativními stránkami z mé složky. Pěkně ho rozpálily. Profitovala z toho místní ekonomie. Obchod, který má smlouvu s Xeroxem, slavil tučný rok. Pak jste Kotta konečně posadil do letadla. Odvedl svou práci a vy jste začal šířit pověsti o konkurzu. Stal se z vás zase vůdčí pes. Řekl jste Kottovi, aby zůstal na místě. Pověděl jste mu o tom inzerátu v novinách. A rychle jste mě našel. Kott z toho měl velkou radost. Poslal jste mě do Paříže. S jistotou jste věděl, že se zjevím na tom balkonu, a věděl jste přibližně kdy. Předem jste zavolal. Domluvil jste tu návštěvu. Odsouhlasil jste itinerář. Kott získal svůj výstřel, ale minul.“

„Nesmysl.“

„Cirkus se tudíž přesunul do Londýna. Můj telefon měl zabudované GPS. Věděl jste, kde jsem. Chystal jste se ke mně dovést Kotta. Byl jste s ním neustále ve spojení. Měl úplně stejný telefon jako já. Věděl jste, že se pojedeme podívat do Wallace Court. Ale paní Niceová vás o tom neinformovala předem. GPS vám najednou oznámilo, že tam jsme, ale neměl jste dost času, abyste přesunul Kotta. Nedostalo se vám včasného upozornění. Ale moc vám to nevadilo. Říkal jste si, že zítra je také den. A mezitím jste se stal králem světa. Politici propadli panice. Udělali by pro vás cokoliv. Každý vám najednou něco dlužil. Zmizela spousta překážek. Zamilovali si vás dokonce i londýnští policajti. Věděl jste, že teď vás nepošlou do důchodu. Protože jste nemohl prohrát. Kdyby mě Kott zabil, okamžitě byste ho prodal Bennettovi a ze zákulisí byste zachránil svět. Kdybych já dostal Kotta, zachránil byste svět před troufalou soukromou osobou. V každém případě by z vás byla opět hvězda. Vrátil byste se do učebnic.“

O’Day nic neřekl.

Doplnil jsem: „Dal jste peníze tomu sousedovi. Jak jinak byste věděl, že mu chybí zuby?“

Žádná odpověď.

„Ví o tom ještě někdo jiný,“ řekl jsem. „Což je nejnebezpečnější věta ve světě tajných služeb. Je tomu ale tak. Vím o tom já a ví o tom paní Niceová. Proto jsme přiletěli s RAF. Protože kde by přistálo vaše letadlo? Nejspíš na Guantánamu. Nenastoupili jsme ale do něj a vrátili jsme se do Ameriky, volní jako ptáci. A víme. Určitě byste mohl zničit paní Niceové kariéru, ale mě nikdy nenajdete. Neustále se budu potulovat okolo. A znáte mě, generále. Znáte mě dlouhou dobu. Nepromíjím a nezapomínám. A nemusel bych toho moc udělat. Stačilo by trochu mluvit. Co by se stalo, kdyby SVR zjistila, že jste to byl vy, kdo zabil Chenkina? Možná by zapomněla, že vám něco dluží. A možná by se pomstila. Začaly by se šířit pověsti o chudákovi starém Tomu O’Dayovi, který klesl tak hluboko, že musel přijít se směšným scénářem. Představte si všechny ty zelenáče, jak se smějí pod vousy. Po celém světě. Celá komunita. Byl by to váš odkaz. Každopádně je to jedna z možností. Musel byste s tím žít. Nebo také nemusel. Nemyslete si ale, že to můžete ignorovat. Teď je to mezi mnou a vámi, generále. Tahle záležitost nebude mít šťastný konec.“

Vstal jsem, položil na O’Dayův psací stůl browning, kterým mě chtěl zabít Charlie White, a zamířil jsem za Casey Niceovou z kanceláře, dolů po schodech a červenými dveřmi ven do noci.

Casey Niceová mě odvezla svým ohavným broncem k pět kilometrů vzdálené křižovatce, kde jezdil noční autobus. Po celou cestu nepadlo ani slovo. Casey zastavila, ale nemohla vystoupit, protože musela držet nohu na brzdě. Tak jsme se objali stejně cudně jako v Londýně. Požádal jsem, aby se za mě rozloučila se Shoemakerem, vystoupil jsem, došel k betonové lavičce, sledoval, jak Casey mává na rozloučenou a odjíždí, a pak jsem si lehl a pozoroval hvězdy, dokud nepřijel autobus.

Navštívil jsem místa, na která si už nepamatuji, ale vím, že o měsíc později jsem byl v Texasu, v autobusu projíždějícím kousek od Fort Hoodu, kde po sobě jeden voják nechal Army Times. Na přední stránce byl O’Dayův obličej. Uvnitř následoval nekrolog. Obsahoval opravy některých předchozích zpráv. Výstřel padl nešťastnou náhodou. O’Day prohlížel neznámou zbraň ukořistěnou v Evropě. Nehoda se dá vysvětlit pozdní noční hodinou. Není pravda, že by pár minut předtím přistálo letadlo britského královského letectva. O’Day dostal posmrtně tři další medaile a byl po něm pojmenován most v Severní Karolíně, vedoucí přes úzký tok, který zůstával po většinu roku suchý.