Meč Templářů

Paul Christopher

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Meč Templářů nabízí vše, co bychom od napínavé četby čekali - tajemné šifry, historické konspirace, tajné společnosti, exotické lokace a také akční scény. Nabízí zábavnou a místy také poučnou četbu, které nechybí smysl pro humor a nadsázku. Hlavní postavou je vysloužilý podplukovník Dr. John Holliday, který na vojenské akademii ve West Pointu v New Yorku vyučuje historii. Život se mu změní ve chvíli, kdy spolu se svou mladou sestřenicí zdědí majetek po zemřelém strýci. Mezi zděděnými věcmi najde také starý meč, zabalený v nacistické vlajce. Později se zjistí, že meč byl nalezen přímo v letním sídle Adolfa Hitlera. Dvojice ústředních protagonistů se snaží zjistit, čím byl meč pro nacisty tak důležitý. Následně je však zapálen dům, který právě po strýci zdědili, a meč je ukraden. Podplukovníkovi se jej ale podaří získat zpět a postupně přichází na to, že se v něm ukrývá klíč k šifře, která údajně vede k templářskému pokladu…. .

Paul Christopher

nakladatelství PLEJÁDA

Název originálu:

The Sword of the Templars

Přeložila: Jarmila Doubravová

Copyright © 2008 by Paul Christopher

Copyright © 2009 for the Translation by Jarmila Doubravová

Copyright © 2009 Plejáda publishing, s. r. o.

ISBN 978-80-904369-5-4

Kde Sir O ‚Kellyn v hrobě spí?

Kde skončila pouť poslední?

Tam u pramene, kde leží stín mohutné hory Hel-vellyn,

pod větví břízy sní svůj věčný sen. Zmizel dub, co v létě šeptal jen

a ševelil, když přišel podzim zas, kvílení větru a zlý zimní čas.

Místo něj nový strom vyrašil.

Rytíře kosti čas rozprášil

A meč jeho rzí je rozhlodán

Ke svatým jeho duši odnes Pán.

Samuel Taylor Coleridge, The Knights Tomb *

„His iacet Arthurus, rex quondam rexque futurus“

Zde leží Artuš, král minulý i budoucí.

Sir Thomas Mahry, Le Morte ďArthur *

Sláva tomu, jenž za noci přenesl služebníka Svého z Posvátné mešity do mešity nejvzdálenější, jejíž okolí jsme požehnali, abychom mu ukázali některá Svá znamení. A On věru slyšící je a jasnozřivý.

Korán, Noční cesta, kapitola 17, verš 1, v němž jsou Prorokovi ukázány velké divy v ruinách Šalomounova chrámu.

*

Napřáhne ruku i na sever: zničí Asýrii, zpustoší Ninive, že bude podobné poušti vyprahlé.

Sofoniáš 2: 13 Bible Svatá, verze Krále Jana

VĚNOVÁNO:

Mariea, Noah,

Chelsea a Gabe

z celého srdce.

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval

Brentu Howardovi a Claire Zionové

z NAL za to, že mi dali podnět k této knize,

úchvatné a vždy elegantně vypadající Leoře,

nejlepší ošetřovatelce na světě,

a jejímu snoubenci,

skutečnému Rafimu Wanounou,

za to, že mi dovolil ukrást mu jeho jméno.

Mazel Tov („hodně štěstí“)

vám oběma.

Kapitola první

„V Šifře Mistra Leonarda vylíčil Dan Brown templáře jako svaté ochránce tajemství pokrevní linie Krista. Ve filmu Indiana Jones a poslední křížová výprava vystupovali templáři jako nesmrtelní strážci Svatého Grálu. Ve filmu Lovci pokladů je Nicholas Cage popisuje jako správce obrovského jmění zakopaného pod chrámem svaté Trojice v centru Manhattanu. Podle různých náboženských učenců byli templáři strážci bran Šalomounova chrámu v Jeruzalémě po úspěšném zakončení první křížové výpravy a také ochránci poutníků, kteří se vydali na cestu do Svaté země.

Blbost. Templářští rytíři, ta samozvaná armáda Boží, ovšem ve skutečnosti nebyli nic jiného než gang vyděračů a lupičů. Jako skupina představovali vlastně první příklad organizovaného zločinu ve světě a navíc měli tajné rituály a kodex, který neměl daleko k zákoníku sicilských mafiánů z Cosa Nostra.“

Podplukovník John „Doktor“ Holliday, tmavovlasý muž středního věku v armádní uniformě, s černou páskou přes levé oko, se rozhlédl po třídě, jestli snad v řadách svých studentů neuvidí nějakou reakci, nebo alespoň náznak zájmu. Před sebou viděl osmnáct „Jedniček“, studentů čtvrtého ročníku. Všechno to byli mladíci oblečení do jednotné uniformy: modrých košil s krátkými rukávy s úhledným trojúhelníčkem sněhobílého trička vykukujícím u krku a šedých kalhot s jediným pruhem. Všichni měli tentýž supermoderní vojenský sestřih a na obličejích onen ospalý výraz se skelným pohledem kadetů Akademie, sedících na poslední přednášce dne, který začal téměř před deseti hodinami. Bylo to neuvěřitelné, tohle byla smetánka absolventské třídy z West Pointu, většinou to byli cílevědomí studenti, kteří se už rozdělili na dělostřelectvo, pěchotu nebo mechanizovanou pěchotu, a přesto nikdo z nich neměl ani obecně sebemenší zájem o dějiny středověku, či o templářské rytíře. Budoucí válečníci Ameriky! Cha!

Holliday pokračoval.

„Velkým problémem první křížové výpravy v roce 1096 bylo to, že ji křižáci vyhráli. V roce 1099 dobyli Jeruzalém a stali se armádou, která neměla nepřítele. Už před sebou neměli žádné bezbožné Saracény, které by mohli pobít. Rytíři té doby byli profesionální vojáci, námezdní bojovníci, koupení a zaplacení bohatými šlechtici, většinou Francouzi, Italy nebo Němci. Byli to chevaliers, to znamená doslova muži, kteří si mohli dovolit jet na koni; ušlechtilost a neposkvrněné panny v tísni v téhle rovnici nehrály roli. Byli to prachobyčejní a prostí zabijáci.“

„Bojovníci, pane. „ Ta poznámka přišla od Bleďocha Tarvanina, tvrdě vyhlížejícího Fina z Nebrasky, jehož světlá pleť a ještě světlejší vlasy mu vynesly jeho přezdívku. Patřil očividně k pěchotě, hrdým důkazem toho byly dvě zkřížené hůlky na jeho košili. Když se před pár týdny přihlásil, ve skutečnosti si vybral Fort Polk v Alabamě, tu nejméně přitažlivou možnost na seznamu, jen aby dokázal, jak moc je drsný a zlý.

„Ne, bojovníci ne, kadete, žoldnéři. Ti chlápci do toho šli pro peníze, kvůli ničemu jinému. Žádná čest, povinnost, sláva vlasti. Ještě tak po straně trochu toho rabování a znásilňování; ostatně podle pravidel boje v jedenáctém století ti, co nebyli křesťané, přišli stejně do pekla, takže na nich nezáleželo. Šlechtici jim slíbili ve Svaté zemi všechno možné plundrování a bohatou kořist, ale jak se ukázalo, nebylo toho dost, aby jim to stačilo a tisíce těchto chevaliers se vrátily zpátky bez jediné vindry. Spousta šlechticů se také octla na pokraji bankrotu. Mnozí z nich se vrátili domů, jen aby zjistili, že jejich půdu, hrady a všechno ostatní jim mezitím ukradli zákeřní příbuzní, nebo je prostě nějaký král zabavil na daně.“

Holliday se odmlčel.

„Takže co udělá nezaměstnaný voják, jehož jediné skutečné dovednosti zahrnují vraždění, masakrování a vůbec konání aktů extrémního násilí na bezbožném nepříteli, když je tento nepřítel poražen?“

Holliday pokrčil rameny.

„Udělá to, co muži v této situaci dělali už od dob Alexandra Velikého. Dá se na zločin.“

„Myslíte jako Robin Hood?“ To se ozval „Zitz“ Mitchell; hubený mladík s pupínky, brýlemi s drátěnou obroučkou a vlasy, které už mu ustupovaly a dělaly místo předčasné pleši. Holliday pozoroval Mitchella během těch čtyř let na Pointu a pořád ho udivovala jeho vytrvalost. Byl by čekal, že vytáhlý kadet se po letech strávených v kasárnách vyčerpá a utahá, pokud ne dřív. Ale on to přečkal. Holliday se usmál. Mitchellovy pupínky taky jednou odejdou.

„Robin Hood byla romantická smyšlenka, vymyšlená pisateli poezie, kteří se objevili pár set let poté. Lidé, o kterých mluvím, routiers, jak se tihle potulní loupežníci nazývali, byli spíš něco jako Tony Montana ve Zjizvené tváři - produkty svého prostředí; nezkušený bývalý con marielito, kterého to vyplaví na břeh Key Westu, nemá moc na vybranou, jestli se chce ve svém novém domově někam dostat. Začne obchodovat s kokainem. Routier ve středověké Francii se připojí ke gangu podobně smýšlejících bývalých vojáků a začne plundrovat krajinu anebo nabízet vesnicím a městům „ochranu“ za určitou cenu.

Jedním z těchto mužů byl i Hugo De Payens, francouzský rytíř ve službách vévody de Champagne. Vévodovi docházely peníze a sir Hugo hbitě změnil strany a bojoval s armádou Godfreye z Bouillonu, dokud nebyl Jeruzalém poražen.

Godfrey byl dosazen jako král jeruzalémský. Sir Hugo spolu s půltuctem ostatních routiers využil svých bývalých konexí a předložil králi Godfreymu naléhavou žádost o práci, která měla spočívat v ochraně nových poutních cest vedoucích skrze nedávno dobytou Svatou zemi, zároveň s právem zřídit si své sídlo v ruinách starého Šalomounova chrámu.

Poutníci znamenali tehdy velké obchody a mýtné od poutníků vytvořilo základ ekonomiky nově „osvobozené“ Svaté země. Godfrey souhlasil a sir Hugo šel ještě o krok dál a stvrdil své postavení tím, že přiměl papeže Urbana II., aby mu udělil status svatého řádu. Tím vlastně osvobodil nově utvořené rytíře Templu od povinností platit jakékoli daně, nemluvě o tom, že byli od té chvíle odpovědní pouze papeži.“

„Taky jim udělal nabídku, kterou nemohli odmítnout, „ zakřenil se Zitz Mitchell. „To je jak ve stylu Kmotra.“

„Něco takového, ano, „ přikývl Holliday. „Sir Hugo a jeho kamarádi routiers měli pod kontrolou velkou vojenskou moc. Godfrey dost svých kolegů rozzlobil tím, že přijal titul krále. Přinejmenším si v tom křehkém malém královstvíčku potřeboval zajistit ochranu.“

„A co se pak stalo?“ zeptal se Bleďoch Tarvanin s náhlým zájmem.

„Odjakživa kolovaly pověsti o jakémsi pokladu ukrytém v Šalomounově chrámu, prý snad šlo dokonce o Archu úmluvy, schránu, která údajně obsahovala druhou sadu Deseti přikázání, které snesl Mojžíš z hory Sinaj.“

„Druhou sadu?“ otázal se Tarvanin.

„Mojžíš ty první desky rozlomil, „ řekl Granger, fotbalový nadšenec s přezdívkou Kulička, což pravděpodobně nějak souviselo s tvarem jeho hlavy. Byl to taky nejhorlivější křesťan ve třídě. Statný obhájce stanoviska se na Hollidaye mračil od okamžiku, kdy se zmínil o Danu Brownovi a Šifře mistra Leonarda. Je to citlivé téma pro hodně lidí, i když Holliday tak úplně nechápal proč; je to koneckonců román, fikce, není to platforma žádné kampaně ani kázání.

Granger si odkašlal, jako kdyby byl na rozpacích, že před učitelem ukázal příliš mnoho vědomostí. „Bůh je sepsal podruhé a Mojžíš je vložil do Archy. Je to v Bibli.“

„V koránu je to taky, „ řekl Holliday mírně. „Tohle má hluboký význam jak pro křesťany, tak i pro muslimy.“

Granger se zaškaredil ještě víc a zasunul jako želva svou velkou hlavu mezi ramena připomínající fláky hovězího.

„A oni to našli?“ zeptal se Tarvanin.

„Tím si není nikdo zcela jistý. Víme akorát to, že něco našli. Někteří tvrdí, že to bylo zlato z dolů krále Šalomouna, jiní říkají, že to byla Archa úmluvy a další zase prohlašují, že to bylo tajné vědění Atlantidy. Ať už to ale bylo cokoliv, do roka byli rytíři Templu pěkně prachatí. Financovali svou službu spočívající v ochraně poutníků, stavěli hrady podél všech poutních cest do Jeruzaléma a nabízeli své svaly každému, kdo mohl platit.

Kvůli vzdálenostem mezi Evropou a Svatou zemí si vypůjčili nápad od svých saracénských nepřátel a zavedli zašifrovaný úpis o přepravě - uložené peníze na jednom místě mohly být na papíře převáděny na tisíce kilometrů. Bezhotovostní převody ještě dřív, než byl vynalezen telegraf.

Templáři také dávali půjčky s úrokem, i když tohle bylo v Bibli výslovně zakázáno. Časem dokonce začali financovat celé války. Půda a jiný majetek byly pravidelně využívány jako zástava a často byly konfiskovány, což ještě více rozšířilo moc a bohatství templářů.

Během dalších sta let měli templáři prsty snad úplně ve všem; lichvaření, obchodech s nemovitostmi, vyděračství, námořní dopravě, pašeráctví, úplatkářství, co si jen vzpomenete. Ke konci dalšího století měli nejblíže k nadnárodnímu konglomerátu a není pochyb, že hodně prostředků pocházelo z nekalých zdrojů.

Ve většině tehdejších hlavních měst, od Říma přes Jeruzalém, Paříž a Londýn po Frankfurt a Prahu, nebylo možné udělat nějaký větší krok, aniž jste se neporadili s místní templářskou pravomocí. Měli pod kontrolou politiku a bankovnictví a vlastnili celé flotily lodí. Byli armádou sami o sobě a začátkem čtrnáctého století měli nepřekonatelnou špionážní síť, která obepínala celý tehdy známý svět. V té době byl Jeruzalém samozřejmě opět v rukách bezvěrců a Svatá země byla znovu jedno velké bojiště, ale to už na tom vlastně tak nezáleželo.“

„Co se vlastně tehdy stalo, pane?“ zeptal se Zitz Mitchell.

„Začalo jim to trochu přerůstat přes hlavu, „ vysvětlil Holliday. „Francouzský král Filip právě vybojoval vleklou válku s Anglií. Byl na mizině a dlužil templářským bankám spoustu peněz. Templáři neměli daleko k tomu, zmocnit se celé země. Papež začal být také trochu nervózní; templáři měli v církvi příliš velkou moc a kdyby se jim zachtělo, klidně by mohli dosadit na papežský trůn svého vlastního člověka.

Něco se muselo stát. Papež Kliment a král Filip zosnovali plán a vznesli proti řádu falešná obvinění z různých zločinů; některé byly skutečné a některé smyšlené. A v pátek třináctého v roce 1307 nechali většinu předních templářských vůdců ve Francii zatknout. Byli souzeni za kacířství, usvědčeni, mučeni a upáleni na hranici. Nakonec papež pod hrozbou exkomunikace nařídil všem katolickým králům v Evropě, aby se zmocnili templářských statků, a v roce 1312 přestali rytíři Templu existovat. Někteří tvrdí, že flotila templářských lodí odvezla poklady řádu do úschovy do Skotska, jiní si zase myslí, že se jim podařilo utéct do Ameriky, i když o tom neexistují důkazy.“

„Já nechápu, jaký to má smysl, „ ozval se Bleďoch Tarvanin. „Je to jako s většinou těchhle historických krámů. Co to má co dělat s přítomností? A s náma?“

„Vlastně docela dost, „ opáčil Holliday. Tuhle námitku už slyšel tisíckrát, obvykle z úst horlivých mladíků, jako byl právě Bleďoch Tarvanin. „Už jste někdy slyšeli úsloví: ‚Ti, co zapomínají historii, jsou odsouzeni k tomu ji opakovat‘?“ Odpovědí mu byla řada prázdných pohledů. Holliday kývl. Nijak ho to nepřekvapilo.

„Ta citace se obvykle připisuje muži jménem George Santayana, Američanovi španělského původu, filozofovi z počátku dvacátého století. Příkladem je Adolf Hitler, který se nepoučil z historie a pokusil se o invazi do Ruska uprostřed zimy. Kdyby si byl pamatoval, jak katastrofálně při tom dopadl Napoleon, možná by byl raději konsolidoval západní frontu a vyhrál válku v Evropě. Kdybychom byli věnovali pozornost historii a vzpomněli si na celá desetiletí trvající neúspěšné válčení Francouzů ve Vietnamu, možná bychom se nebyli pokoušeli vést válku stejným způsobem jako oni a možná bychom ji nebyli prohráli.“

„A co to má teda společného s těma templářema?“ zeptal se Zitz Mitchell.

„Začali být přespříliš mocní a zapomněli, kdo jsou jejich přátelé, „ odvětil Holliday. „Stejně jako my. Spojené státy vyšly z druhé světové války s mnohem menším počtem mrtvých než Kanada a neutrpěli jsme žádné katastrofální škody, jaké nastaly v Evropě a Velké Británii. Také jsme poskytli obrovské industriální válečné půjčky, díky nimž jsme se dostali ve světové ekonomice na přední místo. Ovládli jsme svět, právě tak jako templáři. Lidé začali být závistiví. A naštvaní.“

„Jedenáctého září, „ poznamenal Tarvanin.

„Mimo jiné, „ přikývl Holliday. „A abychom to ještě zhoršili, začali jsme míchat náboženství s politikou. Stará pře, úplně stejná jako za křížových výprav. Náš Bůh je lepší než váš bůh. ‚Bůh s námi‘ na přezkách nacistických opasků. Svaté války proti ženám a dětem. Katolíci vraždící protestanty v Belfastu. Vpadli jsme

z pochybných důvodů do Íráku a zapomněli na své přátele. Ve jménu Boha a takzvaných ‚hodnot víry‘ bylo zabito víc lidí než z jakékoli jiné příčiny.

Můžete donutit lidi, aby se stali vašimi spojenci, ale když půjde do tuhého, nečekejte, že s vámi zůstanou, zvlášť když do toho zapletete Boha. Oddělení církve a státu. To je to, co schvaluje ústava, i když se zdá, že i na tohle jsme zapomněli. A pokud jde o důležitost historie, problémy na Středním východě byste pravděpodobně mohli vysledovat zpátky až k Mojžíšovi.“

„Copak vy nevěříte v Boha?“ zeptal se Kulička Granger.

„Moje osobní víra s tím nemá co dělat, „ opáčil Holliday klidně. Tohle už také znal; nejistá půda, přesně ten typ ožehavého problému, který vás může dostat do nesnází.

„Ale pořád se navážíte do křesťanů a do Bible. I do Mojžíše, a tak,“ namítl Granger.

„Mojžíš byl Žid,“ opravil ho Holliday s povzdechem. „To byl mimochodem Kristus taky.“

„Nojo, dobrá, „ zabručel velký fotbalista a zamyslel se. Zazvonil zvonek. Záchrana.

Kapitola druhá

Podplukovník John Holliday vyšel z Bartlettovy budovy a na chvilku se zastavil a vychutnával si sluneční paprsky blížícího se večera, které zaplavovalo šedivé kameny Americké vojenské akademie ve West Pointu. Přímo před ním se táhla rozlehlá prostora Pláně, proslulé přehlídkové planiny, po níž více než dvě stě let dupaly podpatky řad pochodujících kadetů. Byli tu všichni ti velikáni, duchové od George Armstronga Custera po Dwight D. Eisenhowera. Po Hollidayově levici stála skupina dalších kamenných budov, tyčících se jako obranné bašty nějakého křižáckého hradu. Po pravé straně, za kosočtvercem basketbalového hřiště na Doubleday Field, byly příkré útesy, vypínající se nad širokým tokem řeky Hudson, která jako tah mohutného štětce plynula posledních padesát mil dolů do New Yorku a do moře.

Všude na pozemku areálu byly roztroušeny památníky připomínající bitvy, statečné činy, odvážné muže a všechny ty mrtvé, absolventy tohoto místa, kteří ze sebe vydali to nejlepší a položili životy za nějakou slavnou věc, která je dnes dávno zapomenutá. Dá se nalézt již jen mezi zaprášenými stránkami historických knih, které Holliday tak miloval. To byl ten hlavní problém; všechny války se časem stanou bezvýznamnými. Bitva u Antietamu byla tím nejkrvavějším konfliktem v americké historii, v němž během jediného zářijového dne padlo 23000 lidí, a teď už je jen deskou na zdi staré budovy a místem pro pikniky turistů s fotoaparáty.

Holliday bojoval ve svých vlastních válkách, samozřejmě, vlastně víc než v jedné, od Vietnamu přes Irák po Afghánistán, a s půltuctem dalších mezi tím. Měla jeho účast v boji nějaký význam, změnila snad něco smrt mužů, kteří umírali vedle něho na těch strašlivých osamělých místech? Věděl, že prostá odpověď zní ne. V Afghánistánu pořád pěstovali opium, v Iráku stále proudila nafta, na políčkách kolem Da Nangu stále rostla rýže a v Mogadišu pořád umíraly děti hladem.

O to samozřejmě nešlo. Vojáci takhle neuvažují - jsou cvičeni, aby takhle neuvažovali. K tomu sloužila místa, jako byl West Point: Zajistit, aby budoucí generace důstojníků americké armády poslouchala příkazy svých nadřízených bez otázek, protože kdyby se zastavili, nebo jen váhali dost dlouho na to, aby měli čas takovou otázku položit, nepřítel by jim pravděpodobně prohnal kulku hlavou.

Holliday se sám pro sebe usmál a sešel po schodech dolů. Všechny ty války, všechny ty bitvy, a jediné zranění, které kdy utrpěl, bylo osleplé oko, což způsobil ostrý kámen, který vyletěl zpod kola jeho terénního vozu na zapadlé silnici u Kábulu. To oko ho stálo jeho bojové umístění a nakonec ho zavedlo až sem. Válečné štěstí.

Překročil ulici Thayer Road a vydal se po pěšince, která příčně přetínala Pláň. Proběhla kolem něho dvojice kadetů, stačili se zarazit jen na tak dlouho, aby Hollidayovi strnule zasalutovali. Mlíčňáci, podle pruhů na jejich blůzách - kadeti třetího ročníku. Prvotřídní ročník, který musí dokončit, a pak odjedou na své vlastní vzdálené posty demokracie. Před dávnými časy, v jedné galaxii daleko, daleko odtud. Holliday potřásl hlavou. Jestlipak George Lucase někdy napadlo, kolik takových Luků Skywalkerů ve West Pointu inspiroval? Přes přehlídkovou pláň přeběhl chladný závan větru jako zachvění. Nebylo dokonce ještě ani léto, ale vítr v sobě nesl nádech podzimu. Listy se na pár vteřin zatřepaly na stromech stojících podél pěšiny a pak ten zvláštní pocit odezněl. Husa právě přešla přes něčí hrob. Jedno z matčiných oblíbených strašidelných pořekadel z dávné, dávné doby.

Holliday došel k vzdálenému okraji Pláně a k Thayerově soše, pak přešel Jeffersonovu ulici a procházel podél domu vrchního dozorce z bílých cihel, jehož čelní promenádu chránila dvě děla. Pokračoval k profesorskému bloku, úhlednému shluku pozdně viktoriánských domů, a nakonec dospěl ke svému vlastnímu obydlí na konci, malému bungalovu s dvěma ložnicemi, vybudovanému v dvacátých letech. Byl nejmenší z celé řady.

Vstoupit do útulného domu bylo jako vrátit se zpátky v čase. Všude bylo teplé dubové dřevo, barevné sklo a vestavěné skříně. Byla tu dokonce originální laťková židle od Morrise a v obývacím pokoji vedle krbu otoman, který se k ní stylově hodil. Také jasně natřené skříně a obrovské porcelánové umyvadlo v jednoduché kuchyňce vzadu. Holliday proměnil větší ložnici v pracovnu a její stěny obložil knihami. V menší ložnici nebylo nic než postel, prádelník a noční stolek. Na stolku stála jediná fotografie: Amy v jejich svatební den, s květinami ve vlasech, na havajské pláži. Amy mladá, s jasnýma a zářícíma očima, předtím, než se jejím tělem prohnala rakovina jako studený vítr, který přeletěl před pár minutami nad Plání. Propukla u ní na jaře a zabila ji, než skončilo léto. Už to bylo deset let, ale on si ji stále pamatoval takovou, jaká byla na té vybledlé fotografii na stolku, a truchlil pro ni a její úsměv, který nadobro zmizel. Litoval jejich rozhodnutí, že budou mít děti o něco později, protože o něco později nikdy nenastalo a ona nadobro odešla z tohoto světa.

Holliday vešel do ložnice, svlékl si uniformu a převlékl se do džínsů a staré teplákové bundy. Přešel k vestavěnému baru v obýváku, nalil si skleničku ze soudku Granťs whisky a zamířil i s pitím do své pracovny. Vložil do přehrávače CD Ben Harper a Blind Boys of Alabama a posadil se ke svému starému poškrábanému stolu. Zapnul počítač, v rychlosti překontroloval došlé e-maily a pak otevřel složku, v níž měl rozpracovaný soubor, zpola vážně míněné vědecké dílo, které prozatím nazval Dobře vystrojený rytíř, historii zbraní a brnění od dob Řeků a Římanů po současnost.

Zamýšlená kniha byla původně předmětem jeho doktorské diplomové práce na univerzitě v Georgetownu, když byl víc než před deseti lety u Pentagonu; postupem času se ale změnila v impozantní průkopnický epos, který pro něho byl jednak koníčkem a jednak způsobem, jak zaměstnat mysl, když se začínala obracet k temným zákoutím občas se vynořujících vzpomínek. Na devítisté stránce právě skončil s Johnem Ericssonem a konstrukcí první obrněné parolodi Unie jménem Monitor, a stále ještě měl před sebou dlouhou cestu.

O brnění a pancíře se zajímal už jako malý kluk, když si ve velkém viktoriánském domě ve Fredonii hrál se starožitnými olověnými vojáčky strýčka Henryho. Starý muž tam žil dodnes. Henry býval po léta učitelem na státní newyorské univerzitě ve Fredonii a před tím, během studené války, měl jakousi funkci, která byla nejasně pochmurná a velmi tajná. Byl to především strýček Henry, kdo v něm vzbudil zájem o historii, a také mu nějak dokázal zařídit doporučení z Kongresu, díky němuž se dostal do West Pointu a pryč z intelektuální pouště Oswega ve státě New York. Nemluvě o tom, že ho navíc vysvobodil ze života plného bouřlivých alkoholických eskapád s jeho ovdovělým otcem, který byl železničním inženýrem na lince Old Erie Lackawanna, než na počátku sedmdesátých let odešel do důchodu.

V té době už byl Holliday na West Pointu a o pár let později odjel do války v Indočíně. Když jeho otec na jaře roku 1975 zemřel na selhání jater, čtyřiadvacetiletý Holliday, čerstvě povýšený na kapitána 75. jízdního pluku, právě pomáhal během dobytí Saigonu posledním evakuovaným obyvatelům nastupovat do helikoptér.

Holliday se posadil ke stolu a pracoval, dokud v deset večer nezazněla areálem večerka. Pak vstal, uvařil si šálek čaje a vrátil se zpět k počítači, u něhož strávil další hodinu kontrolou toho, co právě napsal. Spokojeně počítač vypnul a opřel se dozadu ve svém odřeném koženém křesle. Měl v úmyslu věnovat několik minut čtení poslední knihy Bernarda Cornwella a pak si jít lehnout. Najednou však zazvonil telefon. Holliday se na něj zahleděl a poslouchal, čekal na druhé zazvonění. Pocítil slabé zachvění v oblasti žaludku a sevřelo se mu hrdlo. Nikdo nevolá v jedenáct v noci, aby oznámil dobré zprávy. Telefon zazvonil potřetí. Nemělo smysl odkládat nevyhnutelné. Holliday zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Doktore? Tady je Peggy. Dědeček Henry je v nemocnici Brooks Memorial v Dunkirku. Já tu jsem teď taky. Radši by ses sem měl co nejrychleji dostat, doktoři si myslí, že to děda nezvládne.“

„Přijedu, jak rychle to půjde. „ Do Fredonie to bylo třistapadesát mil, sedm hodin jízdy, když pojede bez zastávky. Bude tam za svítání. Peggy plakala do telefonu, slyšel v jejím hlase slzy. „Pospěš si, doktore. Potřebuju tě.“

Kapitola třetí

„Vy jste synovec zesnulého pana Grangera?“

Holliday přikývl. „Byl to starší bratr mé matky.“

„A byl to váš dědeček?“ optal se právník a otočil se na Peggy Blackstockovou, atraktivní tmavovlásku sedící vedle Hollidaye na opačné straně naleštěného stolu se skleněnou deskou.

„Přesně tak. Z matčiny strany.“

„Takže plukovník Holliday je ve skutečnosti váš bratranec a ne váš strýc, „ poznamenal právník. Mírná výtka v jeho hlase jako kdyby naznačovala, že na jejich vztahu je něco nepatřičného. Hezká rádoby neteř, třicet let a něco, s rádoby strýcem, který vypadá jako gauner a mohl by být jejím otcem. Právník byl přesně ten typ maloměstského svatouška, nadutého intelektuála, které Holliday odjakživa nesnášel. Ještě pár let a bude kandidovat na starostu.

„Asi ano, „ pokrčila mladá žena rameny. „Pro mě byl vždycky strýček John, nebo prostě doktor. Záleží na tom?“

„Jenom se snažím si věci ujasnit,“ odpověděl advokát upjatě. „Poznámky mého otce ve složce pana Grangera jsou poněkud… nesouvislé, dalo by se říct.“

Advokát měl hlavu, která by se hodila k mnohem hubenějšímu muži - seděla na obtloustlém těle, které nedokázal zamaskovat žádný sebelépe ušitý oblek. Vlasy měl ulízané jakýmsi gelem a tváře a bradu měl mírně zarostlé, takže náznak vousů vytvářel černomodrý nádech. Za ním se na stěně skvěl vystavený diplom z právnické univerzity v Yale. Advokát byl mladším Broadbentem z firmy Broadbent, Broadbent, Hammersmith a Howe, která zastupovala Hollidayova strýce Henryho. Jak jim Broadbent mladší vysvětlil už předtím, jeho otec nedávno odešel do důchodu, protože měl Alzheimera a syn se snažil pokračovat v jeho díle. V jeho podání to znělo jako nějaká svatá povinnost a ne obyčejná práce.

„Jestli už nemáte další otázky, tak bychom možná mohli přejít k věci, „ podotkl Holliday.

„Jistě, „ odpověděl Broadbent trochu škrobeně. Odkašlal si a jedním prstem s dokonale upraveným nehtem otevřel složku na svém stole. „Pan Granger zanechal na univerzitního profesora překvapivě bohatou pozůstalost.“

Holliday neměl moc chuť poslouchat názory na svého strýce od toho ulízaného právníka, ale zdržel se poznámek. Chtěl už mít celou tu věc za sebou.

„Prosím.“

„Ano, tak tedy, „ pokračoval Broadbent ,, je tu penzijní fond, který obnáší víc než tři čtvrtě milionu dolarů, různé cenné papíry ve stejné hodnotě, životní pojistka, zcela splacená, v hodnotě půl milionu dolarů, a pak je tu samozřejmě dům v Hart Street a to, co je v něm. „ Ulice Hart Street byla krátká slepá ulička kousek od centra města. Dům strýčka Henryho byl mohutné panské sídlo s šindelovou střechou ve stylu královny Anny na konci bloku budov lemovaného stromy a jeho zadní trakt se otevíral k potoku Canadaway Creek. Strýček Henry učil Hollidaye chytat v tom potoce pstruhy na mušku, když byl ještě kluk.

Broadbent si opět odkašlal. „Podle poslední vůle má být všechno rozděleno rovným dílem mezi vás a slečnu Blackstockovou.“

„Kdo je vykonavatelem poslední vůle?“ zeptal se Holliday a v duchu vyslal k nebesům tichou modlitbu, aby to nebyl právě tenhle právník.

„Společnými vykonavateli jste vy a slečna Blackstocková, „ opáčil Broadbent škrobeně. „Rovným dílem. „ Podíval se na Peggy a ušklíbl se.

„Dobrá, „ řekl Holliday. „Takže už vaše služby nebudeme potřebovat. Máte klíče od domu?“

„Ano, ale…“

„Můžete mi je prosím dát?“ požádal ho Holliday.

„Ale… „ Broadbent se podíval na Peggy, jako kdyby u ní hledal podporu. Žádné se nedočkal. Peggy se jen přívětivě usmála.

„Ty klíče, prosím, „ opakoval Holliday. Broadbent odemkl zásuvku svého stolu, chvíli se v ní přehraboval a nakonec vytáhl těžký svazek klíčů, k němuž byla šňůrkou přivázaná cedulka. Naklonil se a upustil klíče na desku stolu před Hollidaye. Pak se zase opřel v křesle. Holliday sebral klíče a vstal.

„Jestli jsou nějaké papíry k podepsání, pošlete nám je do toho domu. Prozatím tam zůstaneme.“

„Vy s tím souhlasíte?“ obrátil se Broadbent chladně na Peggy.

Peggy vstala a propletla ruku kolem Hollidayovy paže. Naklonila tvář na jeho rameno a láskyplně přitom zatřepala řasami. „Souhlasím se vším, co doktor řekne, „ usmála se na právníka. Oba se obrátili ke dveřím, ale Broadbentův hlas je zarazil.

„Plukovníku Holliday?“

„Ano?“ otočil se Holliday.

„Poznámky mého otce se zmiňují o jednom předmětu, který možná byl ve vlastnictví vašeho strýce. Byl součástí jeho sbírky.“

„Můj strýček sbíral spoustu věcí, „ opáčil Holliday. „Všechno, co ho zajímalo.“

„Ten předmět měl pro mého otce mimořádnou důležitost. „ Broadbent se na okamžik zarazil a zamračil se. „Oni se spolu znali, víte, „ řekl nakonec. „Za války byli ve stejné organizaci.“

„Vážně?“ podivil se Holliday. „To jsem nevěděl.“

„Ano.“

„A co je to za předmět?“ chtěl vědět Holliday. „A proč byl tak důležitý?“

„Našli ho společně, „ řekl Broadbent tiše. „V Bavorsku. To je v Německu.“

„Vím, kde leží Bavorsko, pane Broadbente.“

„Našli ho v Horním Solnohradsku. V Berchtesgadenu.“

„Vážně?‘ opakoval Holliday. Berchtesgaden byl místem, v němž měl letní sídlo Adolf Hitler. Strýček Henry se nikdy nezmínil o tom, že by tam kdy byl, alespoň ne Hollidayovi. Jestli si správně pamatoval, Berchtesgaden obsadila 3. pěší divize.

„A jaký předmět tedy našli společně, váš otec a můj strýc Henry?“

„Meč, plukovníku Holliday. Meč.“

„Jaký meč?“ zeptal se Holliday.

„Nemám tušení, „ odpověděl Broadbent. „Vím jenom, že si můj otec myslel, že je nesmírně důležitý.“

„Důležitý nebo cenný, pane Broadbente?“

„Důležitý.“

„Tak já vám dám vědět, jestli ho najdeme, „ řekl Holliday.

„S radostí bych ho od vás koupil za jakoukoli cenu, kterou budete považovat za přiměřenou, „ řekl Broadbent.

„Já vám ho ale možná nebudu chtít prodat, „ odvětil Holliday.

Opustil s Peggy kancelář a společně sešli dolů na ulici. Bylo brzy odpoledne a z téměř bezmračné oblohy svítilo jasné slunce.

„Byl jsi na něj zlý, „ řekla Peggy se smíchem. Bylo to poprvé od pohřbu strýčka Henryho před dvěma dny, co se zasmála. Holliday jí stiskl paži. Peggy byla fotografka, fotila snímky do novin, získala Pullitzerovu cenu, a díky své práci objela celý svět a nedávno se vrátila. Tentokrát ji neviděl víc než rok. Přál si, aby jejich opětovné setkání proběhlo za příznivějších okolností.

„Zasloužil si to, „ řekl Holliday sveřepě.

„Co to mělo znamenat s tím mečem?“ zeptala se Peggy.

„Nemám ponětí, „ odpověděl Holliday, „ale vím zcela jistě, že strýček Henry nebyl v 3. pěší divizi. To byli vojáci, kteří v pětačtyřicátém obsadili Berchtesgaden.“

„Tak co teď?“ otázala se Peggy.

„Oběd, „ pravil Holliday. „Dala by sis něco ve White Inn?“

„Radši cheeseburger s hranolky u Garyho, „ navrhla Peggy.

„To je ještě lepší, „ souhlasil Holliday.

Kapitola čtvrtá

Stará jídelna za rohem Eagle Street byla jako obvykle přecpaná studenty státní newyorské univerzity, nakonec se jim ale podařilo objevit box u okna a strávili v něm delší chvíli, během níž si vyprávěli o starých časech a vynahra-zovali si dobu, kdy se neviděli. Peggy byla podle všeho přidělena k týmu, který měl za úkol přinést reportáž z posledního summitu G8 u Niagarských vodopádů, když jí zavolali kvůli strýčkovi Henrymu, takže byla od nemocničního lůžka starého pána vzdálena jen dvě hodiny jízdy. Alespoň neumíral o samotě. V tomto smyslu měla štěstí, že byla nablízku. Předtím totiž cestovala po Nepálu a ještě předtím byla v nové africké válečné zóně v oblasti Jwaneng v Botswaně, kde dokumentovala další potenciální genocidu.

„Jak jde tvůj milostný život?“ otázal se Holliday a změnil tak téma. V Peggyině životě bylo mnoho partnerů už od třetího ročníku a Peggy byla permanentně buď zamilovaná nebo se právě pokoušela odmilovat. Byla hezká a měla živou a energickou povahu, což byla kombinace, která k ní přitahovala muže jako magnet.

Nepřítomně pokrčila rameny a napíchla na vidličku hranolek.

„Malý úlet s chlápkem jménem Olivier, když jsem byla naposledy ve Rwandě, ale od té doby nic vážného.“

„Možná by ses měla dát dohromady s naším přítelem Broadbentem. Zdálo se, že má docela zájem.“

„Eé.. pch, „ pravila Peggy dobře imitovaným hlasem Lízy Simpsonové a nakrčila nos. „To je přímo antikoncepce v proužkovaném obleku. „ Namočila další hranolek do loužičky kečupu na kraji talíře a vložila si jej do úst. „To bych radši umřela.“

„Možná bys měla začít uvažovat o tom, že se usadíš, „ řekl Holliday.

„Proč?“ podivila se Peggy. „Mně to vyhovuje, jak to je, alespoň právě teď.“

Strávili nějakou dobu povídáním o její práci a o knize, na které pracovala - bylo to o fotografii v moderní žurnalistice -, o Hollidayově nekonečném pojednání o zbraních a brnění, a o minulosti a budoucnosti jich obou. Nakonec se řeč stočila zpět ke strýčkovi Henrymu a přítomnosti a tomu, co by měli udělat.

„Co s tím domem?“ zeptala se Peggy. Objevila se číšnice, uklidila talíře a přinesla jim kávu. Jídelna se vyprazdňovala; studenti odcházeli a odpoledne pozvolna přecházelo do večera. Od Erijského jezera se sem valily mraky a obloha nabývala ocelově šedé barvy.

„Snažil jsem se na to nemyslet, „ odpověděl Holliday. Najednou měl strašlivou chuť na cigaretu. Nekouřil od té doby, co Amy zemřela. „Někdy mám pocit, že jsem tam strávil nejlepší chvíle svého dětství.“

„Já taky, „ řekla Peggy. Holliday viděl, jak se jí v koutcích očí hromadí slzy a v jejím hlase rozpoznal knedlík, který se jí tvořil v krku. „Dal mi můj první foťák, víš, „ pokračovala. Zamrkala, aby zahnala slzy, alespoň prozatím. „Byl to malý Kodak Brownie ze čtyřicátých let. Myslím, že ho sehnal, když byl v Anglii.

Fotila jsem s ním brouky a kytky dole u potoka. Byla jsem tak zklamaná, když jsem zjistila, že to, co vidím v hledáčku, není nikdy přesně to, co se pak objeví na fotce, ale strýček Henry mi to vysvětlil. Byla jsem jedinou studentkou v třetím ročníku, která věděla, co je to paralaxa.“

„On mě naučil to samé, až na to, že to bylo o chytání pstruhů a indiánech z oblasti Cattaraugus, „ zasmál se Holliday. „Ryba nikdy není přesně na tom místě, kde si myslíš, že je, i když ji ve vodě vidíš. „ Smutně potřásl hlavou. „Jednu dobu jsem si myslel, že strýček Henry vážně ví všechno, co stojí za to vědět. Vlastně si to ještě někdy pořád myslím.“

„Bude mi strašně chybět, „ zašeptala Peggy.

„Mně taky, „ přikývl Holliday. „Jenže to nám nedává odpověď na otázku, co s tím domem.“

„To ne, „ souhlasila Peggy.

„Možná je načase, abychom se do toho pustili, „ vzdychl Holliday.

„Asi máš pravdu, „ přitakala Peggy.

Dům číslo dvacet šest v ulici Hart Street připomínal disneyovskou verzi strašidelného domu, i s pochmurnou věžičkou a plošinou na jinak strmé mansardové střeše, opatřenou tepaným železným zábradlím. Dům byl umístěn v zadní části pozemku, za nízkou cihlovou zídkou, obklopený skupinami prastarých jilmů, bříz a sukovitých černých ořešáků, jejichž silné větve byly místy zduřelé a zkroucené jako artritické čarodějnice z pohádek. Trávu už pěkně dlouho nikdo neposekal.

Mezi stromy vedla štěrková cestička dolů k břehům Canadaway Creeku, zurčícího mělkého potoka za povislými větvemi smutečních vrb. Jeho druhý břeh byl o hodně vyšší a hustě zarostlý. Když se blížili k stařičkému monstróznímu domu s šindelovou střechou na konci ulice, bylo to, jako kdyby otevírali stránky některého z dílů Lewisovy Narnie; měli pocit, že když vstoupí do domu, mohou se octnout kdekoliv, a to třeba i někde, kam se vůbec podívat netouží. Mělo to v sobě nejasně zlověstnou příchuť dobrodružství.

John Holliday a Peggy Blackstocková vyšli po pěti ošlapaných dřevěných schodech na krytou přední verandu. Holliday vytáhl tlustý svazek klíčů, který mu právník neochotně vydal, a zkoušel jeden po druhém. Nakonec našel ten, který pasoval do starého zámku a otočil jím. Popadl broušenou křišťálovou kliku a otevřel dveře; vstoupil dovnitř a Peggy hned za ním.

Okamžitě jim zavál vstříc známý dotěrný pach. „Pořádně to tu zamořil, „ ozval se Holliday.

„To je P. D. a P. A., „ usmála se Peggy.

„Přitažlivost dýmky a princ Albert, „ pronesli oba společně; byla to stará reklamní průpovídka, kterou strýček Henry citoval pokaždé, když z kapsy vytáhl svou starožitnou bryerku. Vždycky vyleštil hlavičku o svou saténovou vestu a pak si smradlavou dýmku s požitkem vstrčil mezi zuby. Štiplavý dým stoupal nahoru a jeho bílý knír poznamenal trvalou nikotinovou žlutí.

Uprostřed rozlehlé haly se nahoru do druhého patra vinulo spirálovité schodiště. Po levé straně byla knihovna, po pravé starobylý salón.

Za schodištěm byla jídelna s impozantním krbem a na konci haly komora a kuchyně. K zadnímu traktu domu přiléhal skleník, v němž Henry po mnoho let pěstoval růže.

Podlaha v celém domě byla z lakovaného borovicového dřeva, pokrytého celou sbírkou ošlapaných perských koberců a běhounů všeho věku a druhu. Stěny měly táflování z černého ořešáku a nad ním byla čistá omítka, kdysi natřená na bílo, ale po tolika letech vybledlá do neutrální béžové. Tmavý a masivní viktoriánský nábytek doplňovaly těžké tmavohnědé sametové závěsy. Stěny v hale zdobily malé obrázky krajin ve zlatých rámečcích a každý obraz byl osvětlen vlastním svítidlem v mosazném nástěnném svícnu. U stěny naproti starému věšáku připomínajícímu sloní nohu a stojanu na deštníky stály obrovské skříňové pendlovky, s mosazným ciferníkem, uzavřeným v dubové skříňce vykládané mahagonem a atlasem. Hlasitě tikaly a pravidelný zvuk se po domě hlasitě rozléhal. Pusté ticho ve zbylých místnostech domu to činilo ještě tísnivější.

„Působí to tu hrozně prázdně, „ šeptla Peggy smutně.

„Jo, „ souhlasil Holliday. „To tedy jo.“

Provedli rychlou obchůzku po domě. Všechny vodorovné plochy byly pokryté všelijakými cetkami a posbíranými drobnostmi; police byly plné starožitných lahví, stoly pokryté stohy starých časopisů a za skly skříní se skvěly sbírky minerálů a fosilií. Na krbové římse trůnily lodě uzavřené v lahvích, z nichž některé byly tak staré, že sklo bylo už zakalené.

Ve drahém patře byly čtyři ložnice, koupelna se samostatným záchodem a schodiště vedoucí na střešní plošinu a k pokoji ve věžičce. Všechny místnosti byly zaplněné věcmi. Vedle záchodu příhodně ležel štos čísel časopisu Life s daty od roku 1930. Pokoj ve věži byl kdysi dávno eldorádem pro děti, teď se z něho však stalo skladiště polámaného nábytku, čekajícího na opravu, která nikdy nepřijde, a starých kufrů a beden, které by v jiných domech byly uskladněné na půdě nebo v garáži.

Z ložnic byla zabydlená jen jedna, ta nejmenší, která měla vlastní krb. Stejně jako v ostatních místnostech v domě, i tady to vypadalo, že tu nikdo neutřelprach několik desetiletí. Saze z ohniště a kouř z Henryho nezbytné dýmky způsobily, že okno, z něhož byl výhled na zadní dvůr a potok, bylo téměř neprůhledné.

„O domácnost se děda nikdy moc nestaral, „ komentovala to Peggy. Natřásla jeden ze sklepaných polštářů a uhladila bledě modrou žinylkovou pokrývku na veliké posteli s nebesy, která zabírala většinu místnosti. Prsty smutně přejela po staré látce.

„To ne, „ přikývl Holliday. Společně sešli zpátky do přízemí a chodbou do kuchyně. Nábytek v ní byl zřetelně americký - borovicový stůl uprostřed místnosti se čtyřmi prostými židlemi, dřevěnými, s proplétanými sedadly. Kredenc byla z natřeného dřeva s vkládanými bleděmodrými delfskými dlaždičkami. Podlahu pokrývalo šedozelené linoleum.

Stará lednice byla plná nedojedených kousků a zbytků někdejších jídel - vyschlý kus steaku špatně zabalený ve voskovém papíře, kus oranžového sýra, otevřená a zpola vypotřebovaná plechovka kuřecí polévky v prášku, zvadlý celer, a na jedné polici obrovská sklenice sýra Cheez Whiz.

„Tajná neřest strýčka Henryho, „ řekl Holliday. „Cheez Whiz na opečeném toastu.“

„Děda Henry jednou napsal článek pro časopis Smithsonian o Edwinu Trais-manovi, „ řekla Peggy. „Dělala jsem pro něho průzkum a fotografický návrh.“

„O kom?“

„O Edwinu Traismanovi. To byl Lotyš z Wisconsinu. Ten, co vynalezl Cheez Whiz.“

„Říkal jsem si, že bude asi z Wisconsinu, „ zabručel Holliday.

„Ukázalo se, že vymyslel i Macdonaldovy francouzské hranolky, „ dodala Peggy. „Umřel, když mu bylo 91 let.“

„Tak to se určitě vyhýbal vlastním výrobkům, „ zamručel Holliday. Prošli společně komorou a vešli do jídelny. Místnosti obložené tmavým dřevem vévodila obrovská prosklená skříň, která zabírala celou jednu stěnu od podlahy až ke stropu. Byla zaplněná řadami polic, na nichž trůnili vycpaní ptáci a zvířata všeho druhu, od drobného vrabce po obrovského kalouse ušatého, od zemní veverky navěky šplhající po useknuté větvi až po prskajícího rysa, který se krčil na balvanu z papírmašé a drátěného pletiva. Zbytek místnosti zabíral dlouhý naleštěný jídelní stůl, kolem něhož stálo osm židlí s vysokými opěradly, čalouněnými modrou marockou kůží. Uprostřed stolu stála ozdobná mísa s voskovým ovocem, která byla právě tak zaprášená jako všechno ostatní v domě.

„Vždycky jsem měla divný pocit, když jsem tu jedla, „ podotkla Peggy. „Ze všech těch skleněných očí kolem, co mě pozorovaly.“

„On to všechno koupil v jednom malém městečku od přírodovědeckého muzea, které zkrachovalo, „ řekl Holliday. „Nikdy se doopravdy nezajímal o ptáky nebo zvířata. Řekl mi, že to sehnal na aukci v podstatě za hubičku. Lákala ho ta výhodná koupě.“

„Pracoval vůbec na něčem?“ zeptala se Peggy. „Ztratila jsem nějak přehled.“

„Já taky, „ přikývl Holliday. „Nemluvil jsem s ním, ani nepamatuju. Naposledy to bylo, když se právě vrátil z nějakého průzkumného výletu do Oxfordu. Myslím, že to byla spíš jen výmluva, aby se mohl sejít s některými starými přáteli z doby před válkou. To už je víc než rok. Vážně nevím, co měl za lubem. Vždycky měl rozdělaný nějaký projekt.“

Pokračovali do knihovny. Byla to velkolepá místnost, stěny lemovaly knihovny z ovocného dřeva s klenutými oblouky a mezery mezi nimi byly vyplněny obrazy, fantastické olejomalby středověkých bitevních scén, vytvořené dávno zapomenutými umělci. Ze stropu pokrytého panely z tmavého dubu visel tepaný železný lustr a podlahu pokrýval gigantický perský koberec, na němž se skvěl motiv stromu života vyvedený v odstínech růžové a tmavomodré.

V jednom rohu stál šikmo psací stůl, několik pohodlných starých křesel potažených sametem, který byl kdysi rudý, ale léty vybledl do růžova, malý gauč a Henryho osobní křeslo, obrovský monstrózní kus nábytku ze zelené kůže, který vypadal, jako kdyby ho sem někdo přičaroval rovnou z anglického pánského klubu devatenáctého století. Po pravé straně křesla příhodně stála stojací lampa s třásněmi a malý stolek, přesně té správné velikosti, aby se na něj vešla kniha a malé pozdní sherry, nebo snad sklenička Henryho oblíbené sladové whisky.

Křeslo stálo hned za předložkou před krbem, který byl jednoduchý a praktický. Nad ním visela podepsaná mezzotinta apokalyptického britského umělce Johna Martina, zobrazující pád Babylónu se všemi strašlivými vražednými detaily, včetně drobného asyrského kněze, kterého právě sežehly božské blesky, sestupující z bouřlivých zlověstných mraků nad antickým chrámem. V rámu byla vytištěná citace v italštině. Holliday ji ocitoval zpaměti; bývalo to krédo strýčka Henryho:

„Orgnuno sta solo sul cuor della terra,

traffito da un raggio die sole;

ed e subito sera.“

„Co to znamená?“ otázala se Peggy.

„Každý z nás stojí sám na srdci země, ohromen paprskem slunce; a najednou je večer.

„To se ti to říká, „ rýpla si Peggy.

„Je to z básně zvané, Je již večer‘ od Salvatore Quasimoda.“

„Toho hrbáče?“

„Ne, italského básníka. Získal Nobelovu cenu, jestli se dobře pamatuju. Henry se s ním setkal po válce v Římě.“

„Je to smutné, „ řekla Peggy a zahleděla se na tisk nad krbem.

„Pro strýčka Henryho ne, „ pokrčil rameny Holliday. „Pro něho to bylo jako nabádání: Tvůj čas na Zemi je omezen, tak ho nepromarni. Smrt si přijde pro všechny z nás. Každý den je dar.“

„A nakonec si přišla i pro něho, „ povzdychla si Peggy a svalila se do velkého zeleného křesla.

Holliday přešel k psacímu stolu a posadil se do Henryho starožitné dřevěné otočné židle. Stůl byl z masivního dubového dřeva, obdélníkového tvaru, a oba jeho podstavce byly zdobené hrubými řezbami naznačujícími ovíjející se břečťan, ptáky a drobná lesní zvířata. Na desce stolu ležela velká podložka s koženými okraji a vedle ní mosazná stolní lampička se zeleným stínítkem, která svítila přímo na ni.

Dřevo stolu bylo tmavé, prožrané červotočem a ohlazené časem, rohy podstavců odřené a místy odštípnuté. Holliday měl vždycky za to, že ten stůl byl vyroben ze zbytků nějakého lodního vraku, ale nikdy se na to nezeptal a teď ho to mrzelo. Stůl vypadal jako španělský výrobek, možná z patnáctého století. Neměl tušení, jak se dostal do domu na pobřeží Erijského jezera, ale určitě měl svůj vlastní příběh, jako ostatně mnoho věcí v životě strýčka Henryho.

V každém podstavci byly tři zásuvky a další zásuvka byla uprostřed mezi nimi. Holliday pečlivě a metodicky prohledal jednu zásuvku po druhé. Na levé straně byly zásuvky plné osobních složek, které se týkaly Henryho účtů, bankovnictví, starých daňových přiznání, stvrzenek a obecně údržby domu. Zásuvky na pravé straně skrývaly další šanony, ty se většinou vztahovaly na strýčkova léta na univerzitě a byly plné jeho profesionální korespondence.

Byl tu lepenkový skládací pořadač plný nesrozumitelných poznámek na útržcích papíru, napsaných nejméně ve třech jazycích, alespoň pokud Holliday dokázal rozšifrovat, včetně jednoho, co vypadal jako hebrejština. Našel tu také několik map, mezi nimi mapu La Rochelle v Biskajském zálivu u pobřeží Francie.

Mapa byla malá, papír křehký a zažloutlý. Vypadalo to, jako kdyby ji někdo vytrhl ze starého průvodce Michelin. Bylo na ní tužkou načmáráno několik poznámek: Hugenot? Irsko? Jaká skála? Holliday vrátil mapu zpátky do šanonu.

Podíval se do prostřední zásuvky. Nic v ní nebylo, jen papíry a stará tupá dýka s rukojetí z ebenového dřeva, která vypadala, že ji strýček Henry používal na otevírání dopisů. Holliday ji nikdy předtím neviděl, ale okamžitě poznal, co to je za dýku. Otočil ji, aby si prohlédl nápis vyrytý na zakalené čepeli a ujistil se, že se nemýlí: Meine Ehre heisst Treue - Moje čest je moje věrnost. Byla to dýka nacistické SS.

„Co s tímhle proboha dělal?“ zeptal se Holliday nahlas.

„Cože?“ ozvala se Peggy. Holliday jí vysvětlil, oč jde.

„Myslím, že to byl suvenýr, „ dodal nakonec a zdvihl dýku, aby ji Peggy dobře viděla.

„Byl vůbec během války v Německu?“ zeptala se Peggy a zamračila se. „Myslela jsem, že byl u tajné služby, jako lan Fleming a všichni ti chlapi, co posedávali kolem, kouřili fajfku a vymýšleli, jak naštvat gestapáky. Ale nikdy jsem si nemyslela, že by skutečně něco udělal. Myslím něco nebezpečného, víš.“

„Já taky ne, „ řekl Holliday.

„Třeba je to napodobenina, reprodukce, „ podotkla Peggy.

„To si nemyslím, „ odporoval Holliday a zdvihl starou zbraň. Byla v jeho rukou těžká a chladná, jako zbraně užívané v temných dobách k temným účelům. V té dýce byla vrytá historie, animálně tvarovaná čepel byla zkalená prolitou krví. Anebo že by v ní viděl příliš mnoho? Runy ve tvaru blesku a svastika dokázaly ještě i dnes vrhat ošklivé kletby. Upustil dýku zpátky do zásuvky a zavřel ji.

„Možná je to to, o čem mluvil Broadbent, „ řekla Peggy, vstala z křesla a přešla ke stěně knihovny na druhé straně místnosti.

„Tu dýku můžeš nazvat všelijak, „ podotkl Holliday, „ale těžko by si ji někdo mohl splést s mečem.“

„Zajímalo by mě, proč byl tak důležitý pro Broadbentova otce?“ zauvažovala Peggy. Najednou se usmála. „Hele, podívej!“ zvolala vzrušeně. „Jsou tu všechny ty staré dětské knížky, které mi děda půjčoval ke čtení. „ Začala číst tituly. „Všechny díly Narnie, Pět dětí a skřítek, Vlaštovky a Amazonky, Správná pětka od Enid Blytonové, jsou tu všechny!“

Holliday se k ní připojil a očima přejížděl po regálech. Nakonec našel, co hledal: těžký vázaný svazek, stále ve svém bledě zeleném a smetanově bílém zaprášeném obalu, první vydání artušovského eposu od T. H. Whiteho, Král bývalý a král budoucí.

Strýček Henry mu četl celý čtyřdílný epos, když byl malý chlapec, a později si Holliday sám mnohokrát přečetl všechny díly znovu. Jestli kdy existoval ten pravý příběh pro chlapce ze severní části státu New York za pochmurného deštivého dne, tak to byla právě tahle kniha. Usmál se při té vzpomínce; byl to druh knihy, jakou by určitě četl Harry Potter a uchovával ji jako poklad. Otevřel knihu na titulní straně; vyklouzl z ní malý útržek papíru a snesl se na koberec. Holliday vrátil knihu na místo a shýbl se, aby složený papír zvedl. Byl na něm nápis psaný nezaměnitelným rukopisem strýčka Henryho a jeho plnicím perem, i když černý inkoust už vybledl do sépiové hnědi.

„Hic Iacet Arturus Rex Quondam Rexque Futuris: Zde leží Artuš, král bývalý a král budoucí. Hledej v letech opředených bájemi a nalezneš pod nimi poklad; tohle je pro tebe, abys hledal, a pro mě, abych se dozvěděl.“

„Co to má znamenat?“ chtěla Peggy vědět.

„To první by měl být latinský nápis na hrobě krále Artuše v Avalonu. Je to zároveň poslední věta z knihy T. H. Whiteho.“

„A co ten zbytek?“

„Něco jako hádanka.“

„Pro koho?“

„Nejspíš pro mě, „ řekl Holliday. „Byla to moje oblíbená kniha. Strýček věděl, že se pro ni jednou vrátím. „ Odmlčel se a pak měkce dodal: „Až tu nebude.“

„A tušíš, co to znamená?“

Holliday si znovu šeptem přeříkal hádanku sám pro sebe a pak ustoupil od knihovny a přehlédl celou kolekci dětských knížek. „Léta opředená bájemi: to jsou všechny tyhle knihy. Tvoje a moje dětství.“

„A poklad dole pod nimi?“ zeptala se Peggy.

„Pod nimi nic není, „ řekl Holliday. „Jen další knihy.“

„A co dole ve sklepě, pod podlahou?“

„Za celý život jsem neviděl, že by strýček zatloukl hřebík, natož pak vytrhával prkna z podlahy, „ odfrkl Holliday. „To není jeho styl.“

Zadíval se na knihovnu. Očividně byla vyrobená na zakázku, protože přesně zapadala na své místo, nejspíš ji vybudovali, když se stavěl dům, což bylo ovšem o desetiletí dříve, než se do něho nastěhoval strýc Henry. Knihovna sestávala z jednotlivých dílů připomínajících řadu úzkých gotických oblouků, tak trochu typu exotického kabinetu, jaké byly v oblibě v pozdní viktoriánské době, zejména ve městě, jako byla Fredonia. Tady bylo plno domů podobných domu strýčka Henryho. Každý díl knihovny měl osm regálů, které jej zaplňovaly od podlahy až ke stropu s výjimkou špiček oblouků a kovových desek opatřených ozdobnými spirálami u podlahy.

Holliday se znovu zadíval na hádanku. „A tohle je pro tebe, abys hledal, a pro mě, abych se dozvěděl.“

Peggy to uviděla jako první.

„Ta deska, „ řekla a sesula se na všechny čtyři. Přejížděla prsty po pruhu dřeva, vysokém asi deset centimetrů, a v pravidelných intervalech na ně vždy lehce zatlačila. Uprostřed desky lehké zatlačení prsty vedlo ke kýženému výsledku; ozvalo se slyšitelné cvaknutí a deska povyskočila několik centimetrů dopředu na jakémsi pružinovém mechanismu.

„Tajná zásuvka, „ řekl Holliday.

„Že by dědečkova skrýš?“ řekla Peggy a vyslala nahoru k Hollidayovi úsměv.

„Otevři to, „ vybídl ji.

Peggy poslechla. Zásuvka měla stejnou hloubku jako knihovna, něco přes dvacet centimetrů, a táhla se po celé její šířce. Byla vyložená velmi starým a velmi prodřeným saténem, který mohl být před sto lety purpurový, ale teď vybledl do chabého fialkového odstínu. V zásuvce ležel jediný předmět. Byl zabalený do vlajky z červeného, zlatého, černého a bílého hedvábí, která byla právě tak nezaměnitelná, jako dýka ve stole.

„Co je zas proboha tohle?“ zeptala se Peggy zděšeně.

„To je Standarte des Führers und Obersten Befehlshabers der Wehrmacht“ řekl Holliday pomalu, ve snaze nezakopnout o obtížnou německou výslovnost. „Osobní standarta Adolfa Hitlera. Jeho bitevní prapor. „ Odmlčel se. „Podíváme se, jaký poklad se v něm skrývá. „ Peggy váhavě rozbalila hedvábí.

„Úžasné, „ zašeptala.

„Meč, „ pravil Holliday a zadíval se na předmět spočívající v tajné zásuvce. „Meč křižáckého rytíře.“

Kapitola pátá

Meč byl skoro metr dlouhý, s jednoduchou křížovou záštitou a plochou okrouhlou hruškou. Jílec vypadal, jako kdyby byl kdysi pokrytý nějakou prastarou kůží; ta však během let skoro úplně uhnila a pod ní bylo vidět drátěné vinutí. Čepel byla dlouhá zhruba 80 cm a měla dvojité ostří s mělkou prohlubní, takzvaným, kanálkem na krev‘, podélně probíhající středem.

„Křižácký meč?“ optala se Peggy nevěřícně. „Nevypadá nijak zvláštně.“

„Říkalo se mu Armingův meč neboli krátký meč, „ poučil ji Holliday. „V té době to bylo totéž, jako když pistolníci na Divokém Západě nosili šestiranný revolver - účinná zbraň pro každodenní použití. Policajti nosí pistole, rytíři nosili tohle. Musí to být ten meč, o kterém mluvil Broadbent.“

„Myslela jsem, že meč by měl vypadat trochu víc okázale.“

Holliday se shýbl a zdvihl zbraň a standardu z druhé světové války. Na vlajce byla malá etiketa ‚Kuhn & Hupnau - Mnichov‘. Obrátil se a přešel s mečem zpátky ke stolu strýčka Henryho. Opatrně jej oběma rukama položil na desku. Ve svém děsivém hedvábném plášti vypadal meč téměř obscénně. Blýskavý nástroj určený pouze k zabíjení. Tisíc let starý a stejně smrtící jako kdysi.

„Ten meč patřil bohatému člověku, ať už je okázalý nebo ne, „ pronesl Holliday, když si zblízka prohlížel meč ve světle.

„Jak to víš?“ zeptala se Peggy.

„Je to damascénská ocel, „ odpověděl.

„Co to je?“

„Vidíš tu strukturu v čepeli?“ řekl Holliday a ukázal na vlnovitý měňavý vzorek, který probíhal kovem jako moiré na hedvábí. „Damascénská ocel se vyráběla ze speciálního druhu železa dováženého z Indie a později z Persie. Tehdy existovalo jen pár opravdu dobrých kovářů, kteří věděli, jak s ním zacházet. Byli skoro jako tajná společnost. Během kování se totiž kov znovu a znovu skládal do vrstev, někdy i padesátkrát až stokrát, jako u japonských katanů. Konečným výsledkem byla čepel tak silná a ostrá, že prořízla jakékoli brnění nebo drátěnou košili. Když se použila správně, dokázala doslova roz-seknout člověka vejpůl. Říká se, že byla natolik silná, že rozetnula i pevnou skálu.“

„Meč v kameni?“

„Tady možná tkví původ té legendy.“

„Ale Damašek je hlavní město Sýrie. Jak by se křižák dostal k meči, který vyrobili nepřátelé?“

Holliday se zasmál. „Jen si nemysli, tenkrát se s nepřítelem obchodovalo úplně stejně jako dnes. Válka znamenala vždycky peníze. Standard Oil z New Jersey zásobovala palivem nacistické ponorky v Atlantiku až do útoku na Pearl Harbor. „ Potřásl hlavou. „Otázka spíš je, jak se k tomu meči dostal strýček Henry a proč ho držel v tajnosti.“

„Možná bychom se měli někoho zeptat.“

„A koho? Nezdá se, že by měl moc přátel. Aspoň takových, kteří by byli ještě naživu.“

„A co univerzita?“ navrhla Peggy. „Zeptejme se někoho odtamtud.“

„Byl profesor v důchodu. Už nepřednášel. Myslím, že pár studentům pomáhal s disertační prací, ale to je asi tak všechno.“

„Ale stejně… „ nedala se Peggy.

Holliday se podíval na hodinky. Bylo pět. Ve škole už pravděpodobně stejně nikdo nebude. Zahleděl se na meč. Věděl dobře, že artefakt takové kvality a v tak dobrém stavu by zaujímal čestné místo ve sbírce každého muzea. Byl to jistě sen každého sběratele. Existovala dokonce naděje, že v rukou odborníka by bylo možné najít toho, kdo jej ukoval; většina kovářů měla soukromou ‚pečeť či punc, který vyrazili někam na své dílo. Proč se Henry rozhodl ukrýt meč před všetečnýma očima? Zvědavost zvítězila.

„Můžeme to zkusit. „ Nechali meč, kde byl, a vyšli z domu. Holliday za nimi pečlivě zamkl přední dveře.

„Pojedeme tvým autem nebo mým?“ zeptala se Peggy. Měla půjčené auto od společnosti Hertz u Niagarských vodopádů, zatímco Holliday používal sedan Crown Victoria z vozového parku West Pointu. Mohutné auto mělo pérování jako tank, zato žádné rádio, ani držáky na kalíšky.

„Tvým, „ řekl Holliday.

Hlavní kampus univerzity byl necelé dva kilometry na sever od domu v Hart Street. Areál vypadal přívětivě, posázený stromy a veskrze moderní, většina budov nesla nezaměnitelnou pečeť architekta I. M. Pei, amerického návrháře čínského původu, který preferoval ploché jednotvárné krychle a kvádry. Ty často vypadaly spíš jako trojrozměrné geometrické studie, než budovy. Kdosi to jednou nazval „pevnostní architektura“. Hollidayovi to spíš připomínalo jednoduché, namátkou vybrané tvary, vyrobené z dětských dřevěných kostek.

Oddělení historie bylo umístěné v Thompsonově hale, nízkém kvádru z červených cihel s vyčnívajícími křídly po obou stranách. Holliday s Peggy se zanořili do labyrintu spoře osvětlených chodeb bez oken.

„Pamatuju se, že jsem se v sociologii učila o místech, jako je tohle, „ zamumlala Peggy, když procházeli další bezútěšnou chodbou. „Měly bránit výtržnostem a vzpourám studentů. Úzká schodiště, špatné osvětlení, pomalé výtahy. „ Odfrkla si. „Kdo proboha dneska tropí výtržnosti na univerzitě? Všechno to jsou studenti obchodní školy. Už žádný sex, drogy nebo rokenrol. Jenom pivo a fotbal.“

„Jen aby ses nepletla, „ zašklebil se Holliday. „Sexu, drog a rokenrolu je pořád dost, dokonce i na West Pointu.“

„To mě děsíš, „ zalapala Peggy po dechu v hraném zděšení. „Chceš říct, že naše slavná armáda kouří marjánku?“

„To je to nejmenší, „ odtušil Holliday. „Jen pomysli na všechna ta místa, kam armáda posílá vojáky: Vietnam, Panama, Irák, Afghánistán, to všechno jsou drogové ráje.“

„Jsi příliš cynický.“

„Užívání heroinu v Americe během války ve Vietnamu vzrostlo skoro o dvě stě procent, „ řekl Holliday. „Jasně, že jsem cynický.“

Na třetím patře našli studijní oddělení středověké historie. Kanceláře byly umístěné kolem centrální recepce, kterou střežila sekretářka. Jmenovka na jejím stole jim prozradila, že se jedná o slečnu Karolínu Branchovou. To jméno bylo příhodné; byla tenká jako větvička. Byla to paní blížící se šedesátce a kdysi možná mohla být docela hezká, ale léta si vzala svou daň. Vysoké lícní kosti jí nyní vystupovaly z obličeje jako ostří sekery, tenký krk byl svraštělý, vrásky skryté za pestrým šátkem, a malá prsa ve vycpané podprsence byla nemožně symetrická. Její sestřih připomínal účesy ze sedmdesátých let a proužky šedé nabývaly vrchu nad původní barvou, která snad kdysi byla kaštanově hnědá.

Její ruce měly dlouhé elegantní prsty, neozdobené, s několika klikatými vystouplými žílami a stařeckými skvrnami. Na zápěstí neměla žádné náramky. Vypadala, jako kdyby dělala sekretářku odjakživa. Holliday představil sebe a Peggy, na slečnu Branchovou to ale žádný dojem neudělalo; neprojevila dokonce ani sebemenší známku soustrasti, když se dozvěděla, že strýc Henry zemřel. Holliday cítil z jejích vlasů slabý nakyslý pach tabáku a z jejího dechu usuzoval na jakýsi sladký alkohol. Tajná kuřačka a pravděpodobně milovnice sherry.

„Chtěli jsme se zeptat, jestli bychom se mohli podívat do kanceláře profesora Grangera, „ řekl Holliday zdvořile.

„Rádi bychom si odnesli některé jeho osobní věci, „ dodala Peggy.

„Je už dost pozdě, „ namítla sekretářka. Významným pohledem se podívala na hodinky s velkým ciferníkem, které zdobily její pravé zápěstí. „Právě jsem se chystala odejít.“

„Nezdržíme se dlouho, „ řekl Holliday.

„Můžeme tu pak zamknout, jestli chcete, „ nabídla Peggy.

Slečna Branchová se zatvářila pohoršeně.

„Obávám se, že to nemohu dovolit, „ pronesla upjatě.

„Jak dlouho jste byla profesorovou sekretářkou?“ zeptal se Holliday.

„Administrativní asistentkou, „ opravila ho stroze.

„Administrativní asistentkou, „ opakoval poslušně Holliday.

„Byla jsem na univerzitě třiačtyřicet let. Přišla jsem sem rovnou z akademie v Albany, „ řekla slečna Branchová hrdě.

Třiačtyřicet let. Takže skoro sedmdesátnice, čemuž odpovídal i střih jejího účesu. Akademie v Albany byla téměř tak stará jako West Point, bylo to místo, kde byly vychovávány dcery bohatých a mocných státu New York, dokud nenastal čas je vypustit do světa, aby se postavily na vlastní nohy. Slečna Branchová se tu proměnila v kámen, zkameněla jako hmyz polapený v jantaru. Zvláštní, že ta žena přišla na státní univerzitu pracovat, namísto se učit; ve slečně Branchové bylo něco víc, než co prozrazoval první pohled.

„A celou tu dobu jste byla s dědečkem Henrym?“ zeptala se Peggy.

„Já nebyla s vaším dědečkem, slečno Blackstocková, já pro něho pracovala. „ V jejím hlase se neozval sebemenší rozpor; po třiačtyřiceti letech věděla pravděpodobně víc špíny na víc lidí než kdokoliv jiný na univerzitě. Nepotřebovala jistotu zaměstnání - měla místo toho drby. Holliday se usmál sám pro sebe. Dobrá špionáž vás dostane všude.

„Můžeme tedy do jeho kanceláře?“ naléhal Holliday mírně. Slečna Branchová na něho upřela dlouhý vyrovnaný pohled. Nakonec se slitovala.

„Když to musí být, „ povzdychla si. Otevřela prostřední zásuvku svého stolu, vytáhla svazek klíčů a vstala. Holliday a Peggy ji následovali k zavřeným dveřím kanceláře na vzdálené straně místnosti. Malý plastikový štítek skromně oznamoval: Dr. Henry Granger. Slečna Branchová odemkla dveře, otevřela je a ustoupila stranou.

„Pospíšíme si, „ slíbila Peggy.

„Buďte tak hodní, „ zaprosila slečna Branchová. Že by pospíchala domů nakrmit kočky? Nebo byl den velkého prádla? Holliday k ní vyslal diplomatický úsměv, když ji míjel.

Vešli do kanceláře. Byla prostorná a vzdušná, jedna stěna byla lemována knihovnami ze světlého dubového dřeva, druhá byla pokrytá zarámovanými fotografiemi a třetí přecpaná nástěnkami. Ve čtvrté stěně bylo překvapivě velké okno.

Z kanceláře byl výhled přes kruhové prostranství areálu univerzity směrem k Maytum Hall, jedné z budov architekta I. M. Pei. V tomto případě geometrický tvar představoval betonový půloblouk s úzkými skleněnými štěrbinami v pravidelných intervalech zasazených do zdi. Hollidayovi to připadalo jako přerostlá verze jednoho z betonových bunkrů, jaké nechal zřídit Rommel na předmostí Normandie.

Prostor mezi Thompsonovou halou a betonovým půlobloukem vyplňoval úhledně sestříhaný trávník, nahodile se vlnící pěšinka a stromy, nasázené v nepravidelných shlucích, zřejmě pro případ, že by té symetrie bylo už přespříliš.

Peggy si prohlížela stěnu s obrázky a Holliday se posadil za moderní psací stůl. Stál na něm dokonce i počítačový terminál. Pokusil se ho nastartovat, ale počítač byl chráněný heslem. Holliday otevřel prostřední zásuvku a našel adresář, v kterém začal listovat.

„Divná fotka, „ zamumlala Peggy a naklonila se blíže ke zdi, aby lépe viděla.

„Jak divná?“ zeptal se Holliday, který stále listoval starým adresářem.

„Jsou na ní tři chlápci, z jedné strany dědeček Henry v civilu a z druhé dva chlapi v uniformách - myslím, že armádních. Britové. Podle pozadí bych řekla, že to je focené někde v severní Africe. Možná v Káhiře. Taky by to mohla být Alexandrie.“

„A co je na tom divného? Harry byl odborník na středověk, cestoval po celém světě.“

„Tady je nápis: Derek Carr-Harris, Leonard Guise, Donald Mitchie, duben 1941. A slovo, Poštmistr‘ s velkým P.“

Holliday zalistoval adresářem. D. Carr-Harris tu byl uveden, ale Guise nebo Mitchie ne.

„To je zajímavé. Poštmistr mohlo být krycí jméno. Ale v dubnu 1941 jsme nebyli ve válce. Co by dělal Henry s párkem Britů v uniformách v Egyptě osm měsíců před Pearl Harborem? Začínal v O. S. S., úřadu pro strategické služby. O. S. S. ale tenkrát nebyl ještě vůbec zřízený - až do června nebo července 1942.“

„To je pořád divnější a divnější, jak řekla Alenka v králičí díře, „ zamumlala Peggy a podívala se na další obrázek na stěně. „Tady je další fotka s Carr-Harri-sem a dědou Henrym. Ale ani jeden nemá uniformu.“

„A kde to je?“ otázal se Holliday a pokračoval v prohledávání zásuvky. Našel Henryho pas a kontroloval data. Pas byl pořád platný. Na poslední stránce byla tři razítka; jedno kanadské, od Niagarských vodopádů, o dva dny později záznam o příletu na letiště Heathrow v Londýně a další záznam o příjezdu do Frankfurtu o týden později. Poslední razítko ukazovalo, že strýček Henry opět vstoupil na půdu USA po třech týdnech od svého příjezdu do Německa. Všechna razítka byla z doby před třemi měsíci.

„Oba stojí v obrovské místnosti s velikánským otevřeným oknem, kterým by proletělo letadlo. V pozadí jsou vidět hory, „ popisovala Peggy fotografii.

„Je tam nějaký nápis?“

„Jo., Berghof 1945. „‚

„Děláš si legraci!“ Holliday prudce vstal a přešel ke zdi s fotografiemi. Nahlédl Peggy přes rameno a podíval se na fotografii. Strýček Henry a Carr-Harris na ní byli stěží víc než siluety. V obrovské místnosti, v níž stáli, vypadali téměř nepatrně. Místnost byla skutečně nesmírně veliká. V dálce zřetelně vystupovaly zasněžené vrcholky solnohradských Alp.

„Kde jsi říkal, že leží Berghof?“ zeptala se Peggy.

„Neříkal jsem, kde leží, ale co to je, „ opravil ji Holliday. „Berghof byl název letního sídla Adolfa Hitlera v Bavorsku, o kterém se zmínil Broadbent. Führer se snažil být mužem pro lidi. To jméno znamená, Horská farma‘.“

„To by vysvětlovalo tu vlajku, v které byl zabalený ten meč, „ řekla Peggy. „Co tam ale děda s tím Angličanem dělal? Co tam vlastně vůbec pohledával?“ Odmlčela se. „Mám dojem, že ten právník říkal, že jeho otec byl s dědečkem, když našel ten meč.“

Holliday přikývl. „Jo, já taky.“

„Tak kde je?“

„To je na dnešek další otázka o Henrym, na kterou nemáme odpověď.“

„Tak co budeme dělat?“

„Klást další otázky, „ řekl Holliday.

Kapitola šestá

Holliday vyšel z kanceláře. Slečna Branchová seděla u svého stolu. Vedle monitoru jejího počítače, nyní přikrytého plastovým krytem, čekala velká kabela. Sekretářka si četla jakousi knihu, vázanou v bledě zeleném obalu. Kniha vypadala dost staře, ale Holliday neviděl na titul. Slečna Branchová vzhlédla a knihu zavřela, přičemž v ní ponechala ukazováček, aby neztratila místo, kam dočetla.

Holliday zahlédl obal knihy. Byl na něm obrázek krásné mladé ženy s dlouhými kaštanovými vlasy a pod ní byl vybledlým zlatým písmem vysázen titul: Anna ze Zelených vršků od L. M. Montgomeryho. Překvapení nad překvapení; zdálo se, že ve vyprahlé duši slečny Branchové se stále skrývá romantická malá holčička. Kniha by klidně mohla pocházet z Henryho regálu s dětskými knížkami.

„Ano?“ otázala se slečna Branchová.

„Můj strýček cestoval do Kanady před několika měsíci, jak jsem zjistil v jeho pase.“

„To je pravda, v březnu.“

Ani se nemusela dívat do diáře. Zajímavé.

„Nevíte, kam jel?“

„Do Toronta.“

„A nevíte proč?“

„Vím, „ opáčila slečna Branchová. „Jel za jedním kolegou do centra pro studium středověku na univerzitě v Torontu. Za doktorem Braintree.“

„A pak jel do Anglie a Frankfurtu?“

„Ano.“

„Měl pro to nějaký zvláštní důvod?“

„Ovšemže, „ řekla slečna Branchová a její tón ztvrdl. „Slavnostní profesorský oběd.“

„Profesorský oběd?“

„Na koleji Balliol v Oxfordu. Každé dva nebo tři roky tam pořádají oběd pro seniorské členy.“

„Takže on jel do Anglie na oběd?“ otázal se Holliday nevěřícně.

„Měl v Oxfordu spoustu dobrých přátel, „ řekla slečna Branchová.

„Znáte někoho konkrétního?“

„O nikom nevím. „ Její tón zledovatěl.

„A co Frankfurt?“

„Ptáte se mě, jestli vím, proč jel pan profesor do Německa?“

„Ano.“

„Tak to nemám ponětí, „ opáčila slečna Branchová. Napřímila se ve své ergonomicky tvarované židli. „A nejsem si jista, jestli se mi tento výslech zamlouvá.“

„Promiňte, „ omluvil se Holliday. „Nechtěl jsem, aby to znělo jako výslech.“

„Obávám se, že znělo.“

Holliday se odmlčel. Něco hryzalo v jeho podvědomí. Víc než před rokem zjistili Henrymu rané stádium makulární degenerace oka; jeho zrak pomalu slábl. Sám od sebe se rozhodl, že přestane řídit auto. Holliday se pokusil představit si svého strýčka jedoucího v Greyhoundu. Něco tady nesedělo.

„Jak se strýček dostal do Toronta?“

„Zavezla jsem ho do Buffala, „ řekla slečna Branchová. „Tam chytil odpolední vlak.“

Tváře se jí nepatrně zarděly. Řasy lehce zakmitaly. Svírala knihu na svém klíně jako tonoucí námořník. Vypadala téměř ostýchavě - jako Bambi polapená ve světle reflektorů přijíždějícího auta. V okamžiku z ní opadala všechna léta. Najednou to Holliday pochopil. Závěsy se rozevřely, mlha se zvedla, šupiny mu spadly z očí a všechno bylo jasné.

No ovšem.

Stará kopie knihy Anna ze Zelených vršků zřejmě skutečně pocházela z regálů strýčka Henryho. On a slečna Branchová byli milenci, přinejmenším po nějakou dobu v minulosti.

Zdálo se to divné - a možná by to stálo vysoko na Peggyině škále éé… pch -, ale ne zas tak divné, když si Holliday uvědomil, jak to asi bylo před čtyřiceti třemi lety, kdy mladá Karolína Branchová přijela do Fredonie, hormony čerstvě rozbouřené a osvobozené z pout výhradně dívčí akademie v Albany.

Holliday si to dokázal spočítat: polovina šedesátých let, filozofie Playboye, léto lásky a všech těch nesmyslů; tehdy jí bylo devatenáct nebo dvacet a byla svěží jako sedmikráska. Strýčkovi Henrymu bylo tenkrát něco přes čtyřicet a byl to uhlazený elegantní profesor kouřící dýmku, možná dokonce už s lehkým náznakem distingované šedi na spáncích. Hugh Hefner s výchovou.

Učitel a studentka po celou dobu jejich vztahu a možná déle. Nebylo by to na akademii poprvé, co měl profesor poměr se studentkou. Henry se nikdy neoženil a podle jmenovky na stole se slečna Branchová také nikdy nevdala. Možná to opravdu byla staromódní love story. Podíval se na sekretářku novýma očima.

„Máte ještě nějaké jiné otázky?“ zeptala se slečna Branchová škrobeně. Zřejmě mu dokázala trochu číst myšlenky.

„Teď zrovna ne, děkuji.“

„Opravdu už je dost pozdě, „ rýpla do něho.

„Už to nebude trvat dlouho.“

Holliday se otočil na podpatku, vešel zpátky do kanceláře a zavřel za sebou dveře. Peggy seděla před Henryho počítačem a zkoušela hesla.

„Zkus Karolína, „ řekl Holliday a snažil se mluvit potichu.

„Cože?“ Peggy svraštila obočí.

„To heslo. Zkus Karolína.“

„Ale…“

„Později. Jen to zkus.“

Peggy na něho vrhla zvláštní pohled, ale naťukala jméno do políčka a stiskla klávesu.

„Nic, „ řekla. Znělo to téměř úlevně.

„Zkus Karolína Branchová, psáno dohromady, „ vybídl ji Holliday. Peggy poslechla. Nevěřícně hleděla na obrazovku.

„Páni, „ hlesla. „Ono to funguje.“

„Myslím, že byli kdysi milenci, „ vysvětlil Holliday klidně.

Peggy si opovržlivě odfrkla. „Ten starý proutník!“

„Jaké tam má soubory?“

„Nic zvláštního. Vypadá to jako hromada starých přednášek, aspoň co je ve složce Moje dokumenty. Pod tím jsou další složky, jedna se jmenuje Dopisy, druhá Výdaje. Pak tu jsou, ‚Absolventi‘ a ‚Konzultace‘. Nic mimořádného. Každopádně nic o meči. „ Vzhlédla k Hollidayovi. „Předpokládám, že to je to, co hledáme.“

„Má nějaký e-mailový účet?“

„Děda Henry a e-mail? Neblázni.“

„Děda Henry a milostný poměr se slečnou Branchovou?“ Holliday se zašklebil.

„To je fakt, „ připustila Peggy. „Tak já se kouknu. „ Stiskla několik kláves. „Namouduši, máš pravdu. Má účet na hotmailu: medievalscholar99@hotmail. com.“

„Jaká je poslední odeslaná zpráva?“

„Ta šla na adresu medievalscholarl23@hotmail. com., „ řekla Peggy. „Poslal ji před týdnem.“

„Co je v předmětu?“

„Díky za odpověď od celkem 123 osob. Předmět té původní zprávy je, DOTAZ‘.“

„A co se v té zprávě píše?“

„Píše se tam:, Milý Henry, jak jsem Ti už říkal při Tvé návštěvě, zdá se, že máš před sebou nějakou ranou kombinaci problému knihy, zednářské šifry, šifry prasečích chlívků a Eliana, ale obávám se, že bez klíče je pravděpodobně ne-rozluštitelná. V literatuře jsem o ní nikde nenašel žádnou zmínku. V Jeruzalémě žije jeden chlápek jménem Raffi Wanounou, který toho ví spoustu o křižáckých hradech, možná by Tě dokázal postrčit správným směrem. Pracuje na institutu. Omlouvám se, že Ti víc nedokážu pomoct. Byl jsem rád, že jsme se v březnu setkali. Doufám, že s Donaldem to dopadlo dobře. Dej o sobě vědět. ‚ Podpis: nějaký Steven Braintree.“

Peggy se ušklíbla. „Takové jméno existuje?“

„Braintree je oblast v metropolitním Bostonu. Narodil se tam například John Quincy Adams, „ řekl Holliday. „Tenhle Braintree je ovšem profesor na univerzitě v Torontu.“

„A co ty nesmysly o šifrách a prasečích chlívkách?“ Peggy se zamračila. „To je nějaká hotentotština.“

„Myslím, že jde o kódy, „ zamyslel se Holliday. „Četla jsi někdy knihu Klíč k Rebece od Kena Folletta? V osmdesátých letech podle ní natočili film s Clif-fem Robertsonem.“

„To není zrovna moje doba.“

„Bylo to o kódu založeném na románu Mrtvá a živá od Daphne du Maurier.“

„Aha, Laurence Olivier a Joan Fontaineová. V roce 1940. Alfred Hitchcock.“

„A čtyřicátá léta jsou tvoje doba?“

„No jasně, „ zašklebila se Peggy. „Všechny horory. Skvělé nasvícení a všichni kouřili cigarety.“

„Já myslel, že jsi přestala.“

„Taky že jo. Tak trochu.“

Holliday si povzdechl. Peggy se začínala dostávat k jednomu ze svých témat. Pokusil se ji nasměrovat zpátky k věci.

„Každopádně ta kniha byla použitá jako klíč k tomu kódu. Myslím, že to měl na mysli Braintree v tom e-mailu, když psal o knize. Šifře prasečích chlívků se někdy říká zednářská, což tak trochu s mečem souvisí. Ale co je to Elian, nemám ponětí.“

„Zajímal se dědeček nějak zvlášť o kódy?“

„O ničem takovém nevím, „ zavrtěl Holliday hlavou.

Strávili dalších pár minut prohlížením souborů strýčka Henryho, avšak bezúspěšně. Pak to vzdali a pod palbou psychické artilerie, jíž je skrz zavřené dveře bombardovala slečna Branchová, se stáhli. Vrátili se autem zpátky do domu v Hart Street a další dvě hodiny strávili prohlížením Henryho studovny a dalších místností a hledali cokoliv, co by mohlo vrhnout trochu světla na meč zabalený ve vlajce a na důvod, proč ho strýček Henry držel tak pečlivě v tajnosti. Podívali se také pořádně na pořadač s korespondencí v psacím stole. Jediná trochu zajímavá věc, na kterou přišli, byla pozvánka na slavnostní oběd starých členů oxfordské koleje Balliol, na jejíž zadní straně byla naškrábaná záhadná zpráva:, Oxford 4: 20 Abingdon Expres 40 bus/Reading vlak/Reading směr Carmarthen přestup Newport směr Příjezd vlaky Wales - Holyhead do Leominsteru. Vyzvednout. Žádné taxi. L’Espoir, Lyonshall, Kingston, Herts. 44-1567-240-363’.

„Trasy z Oxfordu do Leominsteru v hrabství Herefordshire, „ řekla Peggy a vyslovila to jako, Lemsteru‘. „Vím, že se to takhle vyslovuje, protože mě jednou jeden Velšan opravil.“

„Ve státě Massachusetts je městečko se stejným jménem, „ řekl Holliday. „Vyslovují to Lemonstir a pochází odtamtud sluneční brýle Foster Grant a originální plastový Plameňák Pink.“

„Ten tvůj mozek musí být dost zvláštní místo, „ řekla Peggy se smíchem.“

„Při mé práci hrozí, že si hlavu přecpu spoustou nedůležitých nesmyslů. Vezmi si například koně. Víš, že Adolf Hitler měl plnokrevníka jménem Nordlicht, Polární záře, a že ten kůň umřel na plantáži v Luisianě v roce 1968? Nebo že George Armstrong Custer jel u Little Big Hornu na koni jménem Victory, a ne Komančovi kapitána Keogha, a že Teddy Roosevelt byl jediným z jeho dobrovolných kavaleristů na San Juan Hillu, kdo vůbec měl koně?“

„A vsadím se, že víš, jak se jmenoval, „ řekla Peggy.

„Ovšemže vím, „ zašklebil se Holliday. „Jmenoval se Little Texas. Než se dostali k San Juanu, kůň byl vyčerpaný, a tak Roosevelt musel sesednout a vést útok dál pěšky. „ Zasmál se. „I když bych řekl, že to spíš mělo co dělat se sympatiemi veřejnosti; v novinách by nevypadalo moc dobře, kdyby byl jediný, kdo zůstal v sedle.“

„Už dost té historie, „ řekla Peggy a zvedla ruce v bezmocném gestu. „Pojďme se někam najíst.“

„Zase do Garyho jídelny?“ zeptal se Holliday.

„Co takhle něco trochu honosnějšího, „ navrhla Peggy.

„Něco honosnějšího‘ ve Fredonii, státě New York, znamenalo White Inn, rozlehlé dřevěné stavení ve stylu poloviny devatenáctého století, s okázalými slou-povitými arkádami a tepaným železným zábradlím, takže vypadalo jako imitace svého jmenovce ve Washingtonu D. C. Podle Peggy v salónku servírovali mizerné čokoládové martini a v restauraci skvělé hovězí steaky. Holliday nechal Peggy, ať si dá steak a sám si objednal špenát a krevety.

„Určitě si nechceš dát steak?“ zeptala se Peggy. „To, co máš na talíři, vypadá jako předkrm.“

Holliday pohlédl na obrovský kus masa, kterým se Peggy spokojeně prokousávala. Zdálo se, že by se jím pohodlně nakrmila menší armáda, a navíc k němu přinesli i ohromnou pečenou bramboru plovoucí v másle a zakysané smetaně, fazolky a salát. Peggy si strčila do úst vidličku plnou masa, pak odtrhla kus rohlíku a vytřela jím loužičku krvavé šťávy, která se nebezpečně blížila k bramboře a smetaně a roztékajícímu se kopečku másla.

Holliday nabodl na vidličku krevetu.

„Ty jsi mladá. Já jsem starý, musím si hlídat figuru.“

„Já jsem jak kolibřík, „ řekla Peggy a odkrojila kus brambory. „Musím sníst každý den ekvivalent své váhy, jinak se ztratím. „ Spolkla několik fazolek. „A ty nejsi starý, doktore, jsi náhodou elegantní.“

Holliday se na ni láskyplně podíval. V džínech a tričku by se klidně mohla vydávat za studentku prvního ročníku univerzity. On naproti tomu měl vlasy barvy soli a pepře - teď už to byla víc sůl než pepř -, nosil brýle na čtení, Schol-lovy vložky do bot a příležitostně pocítil bodnutí artritidy v kloubech. Ona stále šplhala nahoru na úsvitu svého života a on pomalu klouzal dolů v blížícím se večeru; byli jako dva odlišné světy.

„To se ti to řekne, „ prohlásil teskně. Kdo že řekl, že mládí je pro mladé škoda?

„George Bernard Shaw, „ řekl.

„Cože?“ nechápala Peggy.

„Ale to nic.“

Peggy odřízla další pořádné sousto z kusu masa na talíři.

„Když už mluvíme o stáří, co si máme myslet o dědovi Henrym a jeho sekretářce?“

„Nebyl přece vždycky starý. „ „V poslední vůli se o ní nezmínil.“

„To mě nepřekvapuje. Závěť je veřejný dokument a pro ni je očividně důležitá diskrétnost, „ pokrčil Holliday rameny. „Kromě toho jí už možná část dědictví předal.“

„Co tím myslíš?“

„Četla knížku Anna ze Zelených vršků, když jsme vešli do kanceláře.“

„No a?“

„Bylo to první vydání.“

„Myslíš, že jí to děda dal?“

„Nejspíš jo, „ kývl.

„Máš ještě pořád ten svůj BlackBerry?“

„Měl bys vědět, že se tomu oficiálně říká osobní digitální asistent, „ poučila ho Peggy vesele a namočila kus hovězího do křenové omáčky. „Nebo někdy taky ‚Crackberry‘, pro jeho návykové vlastnosti.“

„Máš ho s sebou?“

„Vždycky ho mám s sebou, „ kývla Peggy. Odložila vidličku, zašátrala ve staré pošťácké brašně, kterou používala jako kabelku, a nakonec vytáhla malý plochý obdélník z černého plastu.

„Zkus zjistit, jakou má cenu první vydání Anny ze Zelených vršků.“

Peggy rychle něco vyťukala a používala přitom palce namísto prstů. Přístroj Hollidayovi připomínal monotónní chytré černé destičky z výpravného sci-fi filmu 2001: Vesmírná odysea. Až na to, pomyslel si, že rok 2001 je dávno za námi, destička se vejde do dlaně a hlupáci jsme tentokrát my.

Peggy se rozšířily oči údivem.

„Dvanáct tisíc pět set dolarů, „ pronesla zděšeně.

„Co jsem ti říkal, „ přikývl Holliday. Snědl další krevetu. „Ta knížka pravděpodobně není jedinou věcí, kterou jí dal.“

„To zní jako pointa ve vtipu bratří Marxů.“

„Myslím to vážně.“

„Muselo mu na ní fakt záležet, „ řekla. „To by mě zajímalo, proč to nikdy nepojal oficiálně?“

„Možná se nechtěla vdávat. A jemu se třeba líbil status quo, „ pokrčil rameny Holliday. „To se asi nikdy nedozvíme. Děti nikdy doopravdy nepoznají své rodiče a o synovcích a dědečcích to platí dvojnásobně.“

„Tak co uděláme teď? Myslím s tím mečem a vším ostatním?“

„Nejsem si jistý. Ten meč patří do muzea, to je jasné. Nebo jestli chceš, tak ho můžeme prodat. Nepochybuju o tom, že má ještě větší hodnotu než Anna ze Zelených vršků.“

„Já peníze nepotřebuju.“

„Já taky ne, „ řekl Holliday.

„Tak co kdybychom ho dědečkovým jménem věnovali muzeu?“ navrhla Peggy.

„To je dobrý nápad, „ souhlasil Holliday.

„A co dům?“

„Myslíš, že bychom ho měli prodat?“

„Já mám třípokojový byt v New Yorku, kde skoro vůbec nejsem. Ty žiješ na West Pointu. Jsme jediní dědicové. Nemám prostor ani na polovinu těch věcí.“

„Jsem na tom stejně.“

„A co takhle dražba?“

„To nezní špatně, „ řekl Holliday, i když se mu vůbec nezamlouvala myšlenka na to, že by se měl probírat majetkem svého strýce; historie byla jedna věc, ale osobní historie něco úplně jiného. Zauvažoval, jestli by neměli potichu sdělit slečně Branchové, že může mít z toho domu nějakou památku, pokud bude chtít. Nebo by to možná měli nechat plavat.

„Kup mi jedno čokoládové martini jako dezert a pak půjdeme zpátky do domu a začneme přemýšlet, co si chceme nechat a čeho se zbavíme, co ty na to?“

„Dobrá, „ souhlasil Holliday. Po dvou pěnivých přeslazených koktejlech a jednom velkém pivu Heinecken zamířili zpátky do Hart Street, o pár bloků dál na druhé straně potoka Canadaway Creek.

Než zabočili z Forrest Place a zamířili do krátké slepé ulice, byla už skoro tma. V několika domech na ulici lemované stromy svítilo světlo a slabý vítr trochu zmírňoval letní vedro.

„Miluju tuhle vůni, „ zamumlala Peggy spokojeně, když vystoupila z vozu. „Někdo pálí listí.“

Mýlila se.

„V červenci?“ podivil se Holliday. Došli ke kamenné zdi před domem strýčka Henryho a vydali se po chodníku ke vchodu.

Peggy zašilhala do přítmí před sebou.

„Co je to tam v…“

Náhlá exploze je oba vymrštila do vzduchu a odhodila nazpět; dopadli na zem, zatímco kolem nich vyletovaly do vzduchu planoucí trosky a rozbité sklo. Holliday se odkulil stranou a chránil si obličej rukama. Zdvihl se na ruce a kolena právě včas, aby uviděl obrovskou ohnivou kouli stravující v nesmírném žhavém víru celé průčelí domu. Peggy se omámeně začala zvedat na nohy.

„K zemi!“ zařval Holliday. Exploze, pak vzduchová vlna a pak oheň; první zásada termochemie výbušnin. Vrhl se dopředu a povalil Peggy na zem. Oba se schoulili do klubíčka, když jim ohnivá smršť krátce zaburácela nad hlavou.

Koutkem oka Holliday zachytil zákmit nejasného pohybu a otočil hlavu, aby jej sledoval - jakási shrbená postava cosi vynášela z domu a prchala s tím mezi stromy pryč. Peggy toho muže uviděla také.

„Chyť ho!“

„Jsi v pořádku?“

„Jo! Jo! Tak chyť ho!“

Holliday se opět vyškrábal na nohy a rozběhl se vpřed; musel se přitom vyhýbat zuřivým plamenům, které v dlouhých jazycích vyšlehávaly z hořícího domu. Sálající žár už začínal stravovat mladé listy na okolních stromech. Růžové keře vysázené na postranním svahu u staré budovy náhle vzplály a první záplava letních květů se v okamžiku proměnila v černý popel. Okna v horním patře začala explodovat a pátrající ohnivé prsty se pozvolna prodíraly skrze šindele na střeše, suché jako troud.

Nejasná postava se opět objevila, jako silueta na pozadí světla. Otočila se a na zlomek vteřiny Holliday zahlédl polekaný obličej, bledý a úzký, a hlavu zakrytou jakousi kápí nebo kuklou. Oči byly rozšířené a leskly se. Pak se muž otočil a rozběhl se co mohl směrem k potoku.

Na okamžik si Holliday pomyslel, že tam možná má schovanou loďku, ale v tomhle ročním období na to byl potok příliš mělký, a kromě toho, kam by jel? Potok protékal městem, pokračoval meandry do předměstí a nakonec ústil do Erijského jezera; to nebyla zrovna nejšikovnější úniková cesta. Nebo že by na něho někde u mostu čekalo auto? Připadalo mu to moc komplikované.

Muž najednou upadl; Holliday zaslechl náhlé tupé žuchnutí, jak dopadl na zem. Hned se zase zdvihl, ale Holliday přesto získal pár metrů náskok. Poprvé uviděl, co ten muž nese. Byl to meč strýčka Henryho, pořád zabalený v tom svém démonickém hedvábném rubáši. Že by někdo zapálil dům, aby zakryl krádež? Sílené. Co se to vůbec děje?

Že by ten právník, Broadbent?

Ne; tenhle muž byl vysoký a hubený a jeho nohy bušily do země s vytrvalostí běžce na dlouhou trať. Broadbent měl naproti tomu postavu jako Teletubbie. Ten červený, Tinky-Winky nebo jak se sakra jmenuje.

„Stůj!“ zařval Holliday a připadal si jako idiot, jen co to slovo vypustil z úst. Ten člověk je žhář a zloděj, proč by se zastavoval? Holliday sprintoval za ním, jedním okem sledoval zem před sebou, aby o něco nezakopl, a druhé upíral na prchajícího muže.

Už pořádně lapal po dechu, ale nutil se běžet stále rychleji; ten zloděj ukradl meč strýčka Henryho a zapálil dům plný vzpomínek - Hollidayových nejlepších vzpomínek na dětství. V dálce zaslechl sirény.

Muž opět upadl, zakopl o větev a málem upustil meč, a Holliday získal několik dalších cenných metrů. Prokličkoval kolem jedné z vrb na břehu potoka a pak skočil dolů na úzký pruh kamenité pláže. Holliday mu byl těsně v patách, dost blízko na to, aby viděl reflexní značky na patách mužových bot.

Prchající zloděj skočil s šplíchnutím do vody a prodíral se potokem k druhému břehu. Potok byl u Henryho pozemku hluboký sotva něco přes půl metru, ale balvany na dně byly kluzké, pokryté řasami a vodními rostlinami. Muž uklouzl, nabyl opět rovnováhy a pak znovu uklouzl.

Holliday se vrhl do vody. Byl už od muže jen pár metrů, tak blízko, že slyšel jeho trhavý dech stejně dobře jako svůj vlastní.

Zloděj dospěl k opačnému břehu potoka. Odtud měl jen dvě možnosti, kudy se dát. Na levé straně byl svah mírnější a zdvihal se k fotbalovému hřišti, kde hrálo družstvo Fredonie Hillbillies. Pravá strana byla strmá a zalesněná. Muž se vydal doleva. Holliday se rozběhl stejným směrem a pokusil se mu odříznout cestu. Běžec se však najednou otočil, odhodil hedvábný prapor stranou a rozmáchl se obnaženým mečem.

Holliday prudce zabrzdil a prohnul se dozadu, aby unikl švihající čepeli. Muž nebyl určitě zvyklý zacházet s mečem, ale téměř metr dlouhé ocelové ostří by bylo hrozivé, ať by je v rukou držel kdokoliv. Holliday měl teď lepší výhled na svého protivníka; nebyl tak mladý, jak si zpočátku myslel, blížil se čtyřicítce, byl hladce oholený a vlasy měl schované pod kapuci černé teplákové bundy.

Holliday se skrčil před dalším výpadem meče, poklesl v ramenou a vyrazil prudce dopředu; zasáhl zloděje do prsou a srazil ho nazpět dolů až do poloviny příkrého břehu. Muž opět mávl mečem; tentokrát čepel hvízdavým obloukem zasvištěla kolem Hollidayovy hlavy. Taktak se stačil vrhnout stranou; meč se octl tak blízko, že moc nechybělo a byl o hlavu kratší.

Muž se otočil, odhodil meč a s pomocí obou rukou se škrábal nahoru na břeh. Holliday po něm znovu skočil a podařilo se mu chytit ho za kotník. Muž zuřivě kopal kolem sebe a jedním kopnutím zasáhl Hollidaye do brady. Hollidaye to na okamžik omámilo; upadl naznak a skulil se zpátky dolů po břehu. Než se znovu vyhrabal na nohy, člověk, který zapálil dům strýčka Henryho a pokusil se ukrást záhadný meč, zmizel v temné noci.

Kapitola sedmá

Doktor Holliday a Peggy Blackstocková dorazili do advokátní kanceláře Broadbent, Broadbent, Hammersmith a Howe na Main Street v devět hodin následujícího rána, poté, co strávili pár hodin neklidným spánkem každý ve svém pokoji ve White Inn. Byli svědky toho, jak se sbor dobrovolných hasičů Fre-donie zoufale pokouší uhasit plameny, které pohlcovaly dům strýčka Henryho; podařilo se jim však jen dostat požár pod kontrolu a zabránit mu, aby se rozšířil na ostatní domy v ulici. Ve tři hodiny ráno bylo staré panské sídlo jen hromádkou troudu a popela.

Podle náčelníka hasičů Hoskinse, který, jak sám přiznával, nebyl odborník, byl požár téměř s jistotou založen úmyslně. Vznikl v plynových kamnech v kuchyni. Náčelník se domníval, že kdosi otevřel hořáky na sporáku, pustil plyn naplno a nechal v kuchyni nějaký časovač napojený na malé spouštěcí zařízení, možná docela jednoduché, třeba lepenkovou trubičku naplněnou hlavičkami zápalek.

Nedalo se říct, jestli žhář byl profesionál či amatér; na internetu dnes bylo možné najít cokoliv, včetně podrobného návodu, jak sestrojit časovanou bombu nebo vypálit dům.

„Slečno Blackstocková, plukovníku Holliday, „ pronesl na uvítanou Broadbent stojící za svým stolem, když je sekretářka uvedla do jeho kanceláře. „Rád vás zase vidím, a tak brzy!“ Potěšené však vůbec nevypadal. Napřáhl ruku přes stůl, ale Peggy i Holliday ji ignorovali. „Co pro vás mohu udělat?“

„Dům mého strýce včera v noci do základů shořel.“

Posadili se a Broadbent také.

„Ach ano, „ řekl právník a nasadil předstíraně důstojný tón. Mluvil jako zaměstnanec pohřební služby. „Skutečně hrozné.“

„Náčelník hasičů se domnívá, že oheň byl založen úmyslně, „ řekl Holliday.

„Vážně?“ opáčil Broadbent. „Máte s takovými věcmi nějaké zkušenosti?“

„Někdo minulou noc zapálil strýčkův dům a pak utekl. Já ho ale málem chytil.“

„Vážně?“

„Jo, vážně. „ Holliday se odmlčel. „Něco se pokusil z domu odnést.“

„A co?“

„Vy dobře víte, co ukradl, „ řekl Holliday.

„Cože, já?“

„Meč, pane Broadbente. Ten meč, o který jste se včera tak zajímal.“

„Takže on opravdu existuje?“

„Vy víte, že ano.“

„Co mi tím chcete naznačit?“ otázal se Broadbent mírně.

„Nenaznačuju nic, „ vyštěkl Holliday. „Říkám vám na rovinu, že jste někoho najal, aby ukradl meč a spálil dům mého strýce.“

„Být vámi, tak bych takové věci nevykřikoval na veřejnosti, „ usadil ho Broadbent. „Mohlo by se stát, že byste čelil obžalobě.“

„Takže to popíráte?“ vykřikla Peggy hněvivě.

Broadbent se usmál.

„Ovšemže to popírám, slečno Blackstocková. Byl bych blázen, kdybych to nedělal, i kdyby nějakým prapodivným řízením představivosti vaše tvrzení mělo opodstatnění, což nemá. „ Právník se obrátil k Hollidayovi. „Kromě toho, plukovníku, jak oba jistě víme, nemáte žádný důkaz.“

„Včera jste se mě na ten meč ptal.“

„To nic neznamená, „ řekl Broadbent a luskl prsty ve vzduchu. „Pouhá náhoda.“

„Můj strýček našel ten meč v roce 1945. Držel ten nález v tajnosti víc než šedesát let. Proč by to dělal?“

„Nemám tušení, „ opáčil Broadbent.

„A váš otec se vám o tom nikdy nezmínil.“

„Ne. Jak jsem vám včera řekl, přišel jsem na existenci toho meče jedině díky tomu, že jsem po převzetí otcovy praxe kontroloval poznámky, které udělal ve složce vašeho strýce.“

„Proč by váš otec držel existenci toho meče v tajnosti?“

„To opravdu netuším, „ řekl Broadbent a vzdychl. „Já jenom vím, že pro něho byl velmi důležitý.“

„A přesto se nikdy nepokusil získat jej zpět.“

„Ne. Možná nevěděl, že váš strýček ten meč pořád má.“

„Mohl se ho přece zeptat.“

„Očividně to ale neudělal. Aspoň já o ničem takovém nevím.“

„Říkal jste, že váš otec byl s mým strýcem, když ten meč našli.“

„To je pravda.“

„Chcete tím říct, že váš otec si do určité míry činil vlastnický nárok?“

„Váš strýc mu ho ukradl.“

„Takže jste se rozhodl ukrást ho zpátky?“

„Nebuďte směšný.“

„Co váš otec dělal v Berchtesgadenu?“

„Byl majorem u třetí pěší divize, ‚Skála z Marne‘. Pobočníkem generálmajora Johna W. 0’Daniela, velícího důstojníka.“

„Můj strýček ve třetí divizi ale nebyl, „ namítl Holliday. „Vůbec nebyl v armádě.“

„To nebyl, „ souhlasil Broadbent. „Jeho krycí agent ho vylíčil jako civilního konzultanta v oboru památek, umění a archivářství. Ve skutečnosti byl nasazený jako strašák, člen Donovanova Úřadu strategických služeb, předchůdce C. I. A. „ Broadbent se odmlčel. „Podle všeho se víc zajímal o ochranu nebo odhalování špionážních zdrojů, než o získávání ukradených uměleckých děl.“

„Zdá se, že toho o mém strýčkovi víte docela hodně.“

„Je to moje práce.“

„A proč se o něj zajímáte?“

„Za prvé, byl to klient mého otce.“

„To nechápu, „ ozvala se Peggy. „Jestli můj dědeček ten meč vašemu otci ukradl, tak jak to, že si ho pak vzal jako svého právníka?“

„Byli přátelé, „ řekl Broadbent. „Z toho, co jsem se dozvěděl, se zdá, že měli do značné míry společnou historii.“

„Nikdy jsem o vašem otci neslyšel v jiném kontextu, než že byl právníkem strýčka Henryho, „ řekl Holliday. „Ve strýčkově korespondenci také nebylo nic, co by mě přimělo se domnívat, že byli přátelé.“

„V tom případě soudím, že jste svého strýce dost dobře neznal, „ opáčil Broadbent a pokrčil rameny. „Faktem zůstává, že máte ve svém držení něco, co právoplatně náleží mé rodině.“

„Dokažte to, „ řekl Holliday bojovně a vstal. Peggy následovala jeho příkladu. Broadbent zůstal sedět ve svém křesle.

„Můžete si to velice zjednodušit, „ řekl a znovu si povzdechl. „Prostě mi ten meč prodejte; pro vás stejně nemá jinou cenu než peněžní. Ale pro mého otce bude znamenat opravdu hodně.“

„Měla jsem dojem, že je non compos mentis, „ připomněla mu Peggy. „Říkal jste, že má Alzheimera. Proč by ho to tedy mělo zajímat?“

„Znamenalo by to hodně pro mě, „ řekl Broadbent.

„A o to právě jde, „ prohlásil Holliday a usmál se na něho. „Já chci přijít na to, proč ten meč pro vás tolik znamená. A proč jste dokonce neváhal zapálit něčí dům, abyste ho dostal. „ Otočil se na podpatku a vyšel z Broadbentovy kanceláře, Peggy těsně za ním.

Vrátili se zpátky do White Inn a objednali si snídani. Holliday si dal míchaná vajíčka a suchý toast, Peggy měla k snídani borůvkové vafle se šlehačkou, slaninu a brambůrky. Oba pili kávu.

Holliday se díval, jak Peggy jí, a žasl nad jejím nezdolným apetitem.

„Ty nikdy nepřibereš ani deko, co?“

„Ne-e, „ přisvědčila Peggy a položila si plátek slaniny na sirupem prosáklou vafli.

„Nesnáším tě, „ řekl Holliday láskyplně.

„Jsem tvoje neteř, „ připomněla mu Peggy vesele, vstrčila si sousto do úst a s požitkem žvýkala. „Nemůžeš mě nesnášet, to je proti zákonu.“

„Jsi ve skutečnosti moje druhá sestřenice, vzdálená příbuzná. Na to jsou jiné předpisy.“

„Jenom v oblasti Ozarks, „ řekla Peggy a nabrala si hromádku hranolků.

„Jednou jsem měl pojišťovacího agenta, který mi řekl, že na nás všechny tam někde na železničním přejezdu čeká nákladní vlak. Je jen otázka času, kdy se s ním setkáme, „ řekl Holliday. „Možná bys měla trochu polevit s tím cholesterolem.“

„Nemůžu, „ zamumlala Peggy. „To je pošetilost mládí. Nezapomeň, že si musím chránit reputaci.“

„Máš pod nosem šlehačku.“

Peggy si otřela ústa ubrouskem.

„Co uděláme s Broadbentem?“

„Myslíš teď?“ zeptal se Holliday. „Nic. Má pravdu, nemáme žádný důkaz, že s tím požárem měl něco společného.“

„A co ten chlap, kterého jsi honil?“

„Policejní útvar ve Fredonii má na vyšetřování jednoho seržanta. Nedělám si vůbec žádné naděje.“

„Takže to necháme plavat?“

„Ne. Uděláme, co jsem říkal, zjistíme, proč Broadbent tolik touží po tisíc let starém meči.“

Po snídani zašli do Hollidayova pokoje a vyndali meč, který Holliday ukryl pod matraci své postele. Položil jej na stůl pod oknem.

„Dobrá, „ řekla Peggy. „Je to starý meč, zabalený do staré vlajky. Jakou může mít hodnotu, kromě toho, že ho děda našel v obýváku Adolfa Hitlera?“

„Pojďme to vzít od začátku, „ navrhl Holliday a zadíval se na meč. „Strýček Henry měl ten meč u sebe víc než půl století - tak proč najednou všechen ten zájem?“

„Myslíš, že na něco přišel?“

„A na co?“ opáčil Holliday. „Je to starý meč, přesně jak říkáš. Očividně patřil bohatému muži, pravděpodobně rytíři nebo dokonce nějakému lordovi.“

„Z které země pochází?“ zeptala se Peggy.

„Těžko říct. To není jako obraz, nemá žádný původ a já pochybuju, že existuje nějaký záznam, který by nám prozradil, jak se dostal do rukou Hitlerovi. Nepochybně je to válečná kořist, kterou uloupil Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg, Rosen-bergův říšský institut pro okupovaná území. Anebo lidé Hermanna Goeringa. Měli spadeno na památky svobodných zednářů; nahrávalo to té jejich árijské teorii.“

„Zednáři měli meče?“ zeptala se Peggy.

„Ne, ale templáři ano; mytologie templářů a svobodných zednářů se začala počátkem devatenáctého století mísit.“

„Takže to také může být templářský meč.“

„Samozřejmě.“

„Jak se to pozná?“

„Nepozná se to.“

„Měla jsem dojem, že jsi říkal, že opravdu dobří mečíři zanechávali na mečích své signatury.“

„To je pravda. Své obchodní značky. Vyrývali je nebo vyráželi.“

„Ale tenhle meč žádnou nemá.“

„To bys musela odstranit to drátěné vinutí kolem jílce, abys to zjistila.“

„Fakt?“

Holliday se zadíval na meč. Kožený obal, který kdysi vinutí zakrýval, už de facto neexistoval, a vypadalo to, že drátky jsou také uvolněné.

„Každý dobrý archeolog by mě za to určitě proklel, „ zamumlal.

„Indiana Jones už tu není, „ pobízela ho Peggy. „No tak, udělej to.“

„Pošetilost mládí je přesný výraz, „ vzdychl Holliday, ale začal opatrně odmotávat drát. Než se dostal k druhé vrstvě, už věděl, že drát je ze zlata; horní vrstva byla jen potřísněná od napůl rozloženého koženého obalu.

Byl to jeden kus drátu vyrobený z nejméně dvanácti kratších kousků spájených dohromady. Holliday si navíc uvědomil, že někdo už drát odmotal před ním - byl příliš volně navinutý, než aby si uchoval celistvost po celé tisíciletí. Trvalo mu to víc než půl hodiny, ale nakonec celé vinutí odstranil.

„Co to je?“ řekla Peggy, když byl jílec odhalen.

„Pečeť, „ poučil ji Holliday. „Tedy vlastně dvě. „ Jedna značka, vyražená do ocele, měla tvar včely, druhá byla pečlivě vyryta a představovala dva rytíře v brnění, jedoucí na jednom koni; oficiální symbol rytířů Templu. Pod symbolem byla písmena D. L. N. M.

„Dva rytíři na jednom koni je symbol templářského řádu. Ale co znamená ta včela, to nevím.“

„A co ty iniciály, „ řekla Peggy a ukázala na písmena. „Jsou to iniciály toho, kdo meč vyrobil?“

„To pochybuju.“

Holliday otočil čepel na druhou stranu.

„Úžasné.“

Do oceli byla vyražena slova: ALBERIC IN PELERIN FECIT.

„Ty jsi vědec, doktore, co to znamená?“

„Toto vyrobil Alberic v Pelerinu.“

„Co je Pelerin a kdo je Alberic?“

„Pelerin byl křižácký hrad ve Svaté zemi; to je dnešní Izrael. Byl to jediný hrad, který mamelučtí sultáni nikdy nedobyli. Alberic patřil k trpaslíkům, bytostem, které zhotovovaly kouzelné meče. Teď je mi to spojení s Hitlerem trochu jasnější.“

„Ty vážně víš všechno, co?“

„Říkal jsem ti, že hodně čtu.“

„Bájný trpaslík, který vyráběl kouzelné meče. Tohle není Pán prstenů, doktore, tohle je realita.“

„To vyprávěj Adolfovi. Alberic byl trpaslík, který střežil poklad Nibelungů ve Wagnerově opeře, mimochodem Hitlerově nejoblíbenější.“

„No dobrá. Takže je to templářský meč, který vyrobil legendární trpaslík a který skončil ve vlastnictví německého megalomanského diktátora, masového vraha a milovníka opery. Kam nás tenhle poznatek dovede?“

„Hitler vlastně nebyl Němec, „ opravil ji Holliday. „Byl Rakušan.“

„Opakuju, kam nás to dovede?“

Holliday neodpověděl hned. Zdvihl spirálovitý drát, pečlivě jej prohlížel a přitom po něm přejížděl hranou palce. Usmál se.

„Kanada, „ řekl. „Dovede nás to do Kanady.“

Kapitola osmá

Vyjeli opět v Peggyině půjčeném autě. Přejeli hranici u Niagarských vodopádů a zabočili na severovýchod; sledovali zhruba pobřeží jezera Ontario, v němž se odrážela bezmračná letní obloha, a za hodinu a půl dorazili do Toronta. Peggy ani Holliday tu nikdy předtím nebyli a oba byli překvapeni, jak je město veliké. Toronto bylo vlastně pátým největším metropolitním celkem v Severní Americe, s víc než šesti milióny obyvatel, prostírajícím se čtyřicet šest kilometrů podél Ontarijského jezera a zabírajícím pět set devadesát tři čtvereční kilometry území, které kdysi patřilo Algonkinským indiánům.

Peggy Blackstockové a doktoru Hollidayovi město připadalo jako čistší verze Chicaga, s moderním systémem metra namísto starobylé nadzemky. Na břehu stála obrovská, k nebi se tyčící betonová stavba, která Hollidayovi připomínala trochu obtloustlejší Space Needle v Seattlu, a kupolovitý stadion, který podle Peggy vypadal jako gigantická vanilková zmrzlina. Ubytovali se v hotelu Park Hyatt dva bloky od centra města, na křižovatce ulic Bloor a Yonge, kde se východ mění v západ a horní část města v dolní.

Hotel stál přímo na Bloor Street naproti pseudorománskému bloku Královského muzea Ontario, budově s věžičkami a mohutným sloupořadím u vchodu, které mu propůjčovalo spíše vzhled soudu než centra učenosti. Nedávno se nějaký muzejní výbor ve své nekonečné moudrosti rozhodl, že budovu je třeba modernizovat, a najal architekta. Výsledkem byla obrovitá přístavba ze skla a oceli, špičatá a ostře trčící vzhůru, jako nějaká vesmírná loď ze science fiction, která dopadla na zem a sloučila se se starou budovou.

Naproti hotelu stála další velká budova stejného ražení, ale s více sloupy. Stejně jako velká část nemovitostí ve městě, i tato byla součástí torontské univerzity. V horním patře sídlilo univerzitní středisko pro výzkum historie středověku, králičí nory kanceláří, které jako kdyby vypadly z nějakého Dickensova románu, samý prach, ozvěnou zvučící chodby a vrzající dřevěné podlahy.

Kancelář Stevena Braintree odpovídala obrazu profesora středověké historie; všude stohy knih, pořadače a papíry na každé trochu rovné ploše, knihovny prohýbající se pod tíhou svazků, přetékající šanony, skříňky a kartonové krabice na podlaze a mezi tím vším skomírající kořenokvětka na radiátoru s jediným vadnoucím červeným květem, usilovně se natahující k úzkému ušmudlanému oknu. Samotný Braintree ovšem do obrazu této kanceláře nezapadal. Vypadal, že je mu kolem pětatřiceti, měl tmavé vlasy spadající až na ramena a tmavé inteligentní oči za módními brýlemi značky Prada. Byl oblečený do džínů, bílého trička a draze vypadající zelené hedvábné košile s krátkými rukávy.

Braintree znal strýčka Henryho jen z doslechu a několika telefonních hovorů, než se spolu v březnu setkali, ale zpráva o jeho smrti ho šokovala. Podle něho Henry při své návštěvě na jaře o žádném meči nemluvil, ale vypadal velmi zaujatě, když mu Braintree vyprávěl o posledních objevech ve vatikánských archívech, které naznačovaly, že existuje celý komplexní kódovací systém; ten se poprvé používal za prvních křižáckých tažení a zahrnoval ‚obecné klíče‘.

To byly obvykle dobře známé pasáže z Písma, které znal jak odesílatel, tak adresát zakódované zprávy., Kódy‘ používané k zašifrování byly zpravidla variace na systém, skytale‘ antických Řeků. Skytale byla tyč nebo hůl určité délky a přesného průměru, na niž se navinul pruh pergamenu jako role papíru. Zpráva, někdy nezašifrovaná, jindy číselně či abecedně promíchaná, byla napsána po celé délce hole. Když se pergamen rozvinul, byla to nesrozumitelná hatmatilka a dávala smysl až když se navinula na jinou, identickou skytale příjemce. To, co popisovaly dokumenty ve Vatikánu, byla kombinace této metody, Caesarova šifra. Fanoušci thrillerů by ji zřejmě poznali jako tentýž „knižní“ kód, který použil Ken Follett ve svém špionážním románu Klíč k Rebece.

„Ten zlatý drát ovinutý kolem jílce meče, „ napadlo Hollidaye.

Braintree se široce usmál a tleskl rukama.

„Přesně tak!“ vykřikl. „To byla hypotéza vašeho strýce. Kdybyste nějak označil ten drát v určitých vzdálenostech na správných místech tak, aby souhlasil s textem běžného dokumentu, drát by fungoval jako pergamen omotaný kolem skytale. I kdyby meč padl do nesprávných rukou, byl by k ničemu, leda by ten dotyčný znal klíč! Jak jste na to přišel?“

Holliday sáhl do kapsy saka a vytáhl smotanou cívku zlatého drátu, který byl předtím omotaný kolem ocelového jílce meče. Podal ji Braintreemu. Mladý muž si posunul brýle z čela nahoru, pečlivě si drát prohlížel a přejížděl po něm palcem a ukazovákem.

„Jsou na něm hrbolky, „ zamumlal. „Jako mrňavé korálky.“

„Kapky vzniklé při spájení jednotlivých kousků, „ souhlasil Holliday. „Odstupy jsou nepravidelné, ale opakují se. Dohromady je tam sedmdesát osm korálků, jak jim říkáte.“

„To není moc složitá zpráva, „ řekla Peggy.

„Zprávu netvoří ty korálky, „ usmál se Braintree. „Ty jsou něco jako rotory na německém šifrovacím stroji Enigma z druhé světové války. Kdybyste položila korálky na drátu podél klíčového textu, tak by vám ukázaly, jaké přesunutí bylo použito.“

„To mi nedává smysl, „ řekla Peggy a zamračila se.

„Myslím, že to chápu, „ ozval se Holliday. „Když budete opakovaně aplikovat mezery mezi korálky na text, získáte zprávu.“

„Přesně tak, „ kývl Braintree.

„Pořád mi to není jasné, „ zamumlala Peggy.

Profesor pokrčil rameny.

„Vlastně na tom ve skutečnosti nezáleží, když nemáte klíč. „ Odmlčel se. „Kde je ten meč teď?“ zeptal se. „Nevzali jste ho náhodou s sebou, nebo snad ano?“

„Ne. Není to zrovna věc, kterou bych momentálně chtěl vozit přes hranice, „ řekl Holliday. „Je ale bezpečně uschovaný. „ Před odjezdem odnesli meč ke slečně Branchové, která ho uložila do univerzitního trezoru.

„To je ale škoda, „ zalitoval Braintree. „Moc rád bych ho byl viděl.“

Peggy zalovila ve své brašně a vytáhla hrst vytisknutých digitálních fotografií. Braintree si jednu po druhé pečlivě prohlédl.

„Bojový meč, „ řekl a přikývl. „Rané třinácté století, pokud můžeme považovat tu templářskou pečeť za vodítko. „ Zvedl hlavu a podíval se na Hollidaye. „Jste si jistý, že je pravý?“

„Já bych se možná nechal oklamat dobrou napodobeninou, „ řekl Holliday, „ale strýček Henry určitě ne. Kromě toho, kdo by si s tím dával tu námahu?“

„Jestli je pravý, tak má nesmírnou cenu. V královském muzeu státu Ontario, naproti přes ulici, mám pár rivalů, kteří by s radostí prodali svou vlastní matku, aby takovýhle meč získali do své sbírky. Stálo by za to ho zfalšovat už jen pro jeho finanční hodnotu, natož pak pro něco jiného.“

„Dědeček by se kvůli padělání do takových potíží určitě nepouštěl, „ namítla Peggy.

„Ten nápis je ale trochu až moc výrazný, nemyslíte? Alberic v Pelerinu? Znáte původ? V čí byl sbírce?“

„Ve sbírce Adolfa Hitlera, „ řekl Holliday prostě a vychutnával si polekaný výraz na Kanaďanově obličeji.

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

Braintree si znovu prohlédl fotografie a pak pomalu přikývl.

„Z historického hlediska to dává smysl. Hitlera nesmírně zajímaly všechny ty pseudovědecké bláboly, co vymyslel Nietzsche o árijské rase. Krev a půda, prsten Nibelungů. Valkýry. Trpaslíci, co kovají meče. Templáři. Zednářské rituály. To by se mu strašně líbilo. „ Braintree se krátce kysele zasmál. „Kdo ví, třeba si myslel, že to je Tyrfing.“

„Co to je?“ zeptala se Peggy.

„Meč boha Odina, „ řekl Braintree. „Máte ráda Wagnerovy opery?“

Peggy si odfrkla. „Jen co jsem slyšela na soundtracku z filmu A nyní apokalypsa, „ odpověděla.

„Ale stejně, „ uvažoval profesor. „Možná, že to vůbec není tenhle Alberic.“

„Ono jich je víc?“ podivila se Peggy.

„No, vlastně ano, „ řekl Braintree. Vstal zpoza svého stolu a začal se probírat štosy knih naskládaných na podlaze. Když nenašel, co hledal, přesunul se ke knihovně, která zabírala jednu stěnu, něco si pro sebe pobrukoval a namátkou vytahoval knihy, aby do nich nahlédl.

„Aha!“ řekl nakonec. „Mám tě.“

„Koho?“ chtěl vědět Holliday.

„Tohohle, „ řekl Braintree a podal mu tlustou vázanou knihu. Holliday si přečetl titul: Templářský světec, Alberic z Citeaux a vzestup cisterciánského řádu. Pod ním bylo napsáno jméno autora; byl jím kdosi jménem sir Derek Carr-Harris se spoustou písmen před i za jménem, včetně, D. Litt Oxon‘ a KCBE. Rytíř -koman-dér britského impéria, dokonce významnější než Paul McCartney, a navíc s doktorátem z Oxfordu. Impozantní. To jméno mu bylo také vzdáleně povědomé.

„Vy myslíte, že tohle je ten Alberic, co je vyrytý na meči?“

„Dávalo by to smysl, také proto, že slovo ‚fecit‘ v latině sice může znamenat ‚vyroben kým‘ , ale také, ‚vyroben pro koho‘.“

„Vyrobeno pro Alberika v Pelerinu, „ řekla Peggy.

„Mohla by to snadno být slovní hříčka, „ podotkl Braintree, vzal si od Holli-daye zpátky knihu a zalistoval v ní, až našel rejstřík. „Zpráva byla napsána pro Alberika a meč byl vyroben v Pelerinu se specifickým účelem mu tu zprávu doručit, pravděpodobně do kláštera v Citeaux.“

„Kde to je?“ zeptala se Peggy.

„Ve Francii, „ odpověděl Braintree. „Kousek na jih od Dijonu. „ Pokýval hlavou sám pro sebe, přejel prstem dolů po stránce a pak se zarazil. „Tady to je, „ řekl s nádechem triumfu v hlase. Vrátil se ke stolu a zvedl jednu z Peggyiných fotografií. Zadíval se na ni a pak ji podal Hollidayovi. Byl to detailní záběr pečetí na jílci meče a nápisu.

„De Laudibus Novae Militiae, adresováno Hugovi de Payens, prvnímu velmistrovi templářů a převorovi Jeruzaléma.“

„Tomu nerozumím, „ řekl Holliday.

„Ty iniciály, D. L. N. M. De Laudibus Novae Militiae. Byl to známý dopis napsaný Payensovi, zakladateli templářského řádu. Je to kódový klíč. „ Odmlčel se. „A je tu ještě jedna věc, přesvědčivý důkaz.“

„Jaký?“ zeptal se Holliday a pocítil nával vzrušení. Záhada se pomalu vyjasňovala a nejasná vodítka z minulosti se začínala přesouvat do přítomnosti jako šeptající duchové.

„Včely, „ řekl Braintree a ukázal na značku na fotografii. „Ve Francii je Alberic z Citeaux svatým patronem včel a včelařů.“

Peggy zdvihla knihu z profesorova stolu.

„Já to jméno znám, „ prohlásila a usilovně se zamyslela. Nakonec si vzpomněla. „Ta fotografie v kanceláři dědečka Henryho. Ta, co je vyfocená v Káhiře nebo Alexandrii v roce 1941. Jeden z mužů na té fotce je Derek Carr-Harris.“

„Který odjel do Oxfordu, „ dodal Holliday a zahleděl se na obal knihy v jejích rukou.

„A který napsal pokyny, jak se dostat k jeho sídlu v Leominsteru na pozvánku Klubu starých členů, „ dokončila Peggy a zazubila se.

Braintree se zatvářil zmateně.

„Že by mi něco uniklo?“

Kapitola devátá

Peggy Blackstocková a John Holliday strávili v Torontu necelých čtyřiadvacet hodin a vzápětí nasedli na noční let British Airways z letiště Pearson International na londýnské Heathrow, kam dorazili následující den v devět hodin ráno. Když napřed zavolali do kanceláře Dereka Carr-Harrise v Oxfordu, dozvěděli se, že profesor je na dovolené na svém venkovském sídle a není možné ho tam kontaktovat, protože jeho sekretářky zdvořile, leč kategoricky, odmítaly sdělit jeho adresu nebo soukromé telefonní číslo. Zkoušeli zavolat na číslo uvedené v adresáři strýčka Henryho, ale nikdo to nezvedal, usoudili tedy, že to je pravděpodobně číslo na adrese bytu v Oxfordu.

Po přistání na Heathrow nasedli na podzemní dráhu, jeli do stanice Paddington a zastavili se tu v nádražním bufetu na strašlivou snídani, která podle jídelního lístku měla sestávat z klobás s vejci, ale moc je nepřipomínala, a obdobně strašlivý šálek kávy. Jakžtakž se ale najedli a pak nastoupili do vlaku linky Virgin Rail do Walesu. O tři hodiny později dojeli do malého městečka Leominster.

‚Lemster‘, jak to Peggy vyslovovala, si ve středověku vydobyl určitou proslulost jakožto prosperující tržní město, kde bylo možné koupit nejlepší vlnu na světě, jíž se říkalo Leominsterské zlato. Od té doby však upadal, až se z něho stalo půvabné tiché městečko na starobylé a často sporné hranici mezi Anglií a Walesem. Hollidayovi připadalo, že má trochu přehnaně nalakovaný vzhled, podobně jako provinční městečka ve Státech, která často žijí ze své problematické minulosti, turistické přitažlivosti a kvality svých hranolků, nebo, jak tomu bylo v případě Leominsteru, svého sýra a nekonečné rozmanitosti obchůdků se starožitnostmi.

„Je to tu trochu vyumělkované, „ vyjádřila to Peggy, když se loudali po High Street směrem k, The Buttercross‘, křižovatce uliček sestávajících z malebných starých domů, a hledali půjčovnu aut. Peggy se rozhodla pro malou toyotu Altis od Avisu a poté, co se jim od trudovitého mladého pomocníka jménem Billy, který oba neustále nazýval, Yankees‘, dostalo poněkud složitého vysvětlení další cesty, vyrazili opět na západ po Monkland Road. Po několika kilometrech odbočili na ještě užší silnici A44. Peggy pevně svírala volant a manévrovala s vozem mezi řadami živých plotů po obou stranách silnice. Tu a tam vyjeli na vyvýšeninu, z níž se jim nakrátko otevřel pohled na idylickou venkovskou krajinu posetou skvrnami políček.

„To je jak jízda po sáňkařské dráze, „ zamumlala Peggy a modlila se, aby nepotkali někoho v protisměru; silnice byla stěží široká pro malý Altis, natožpak pro nějaké větší auto, náklaďák, nebo nedejbože nějaké těžkopádné hospodářské vozidlo. Anebo ještě hůř, stádo ovcí, které toto místo kdysi proslavily svou vlnou.

„Oukej, „ pronesla Peggy k Hollidayovi a nepřestávala mít oči na šťopkách, jestli neuvidí nějakou neopatrnou ovci. „Zrekapitulujme si realitu. Ty ses vzdal měsíce dovolené strávené lovením pstruhů v Patagonii a já odmítla jeden džob na Novém Zélandu, což je mimochodem místo, kde jsem nikdy nebyla. Takže ještě jednou, proč to všechno děláme?“

„Protože ten syčák Broadbent nechal vypálit dům strýčka Henryho, „ odpověděl Holliday.

„To ale nevysvětluje, proč jsme chytili ten noční let na Heathrow a byli nuceni jíst sýrové rohlíky britských aerolinek, „ řekla Peggy.

„Předpokládám, že dům zapálil ve snaze zamaskovat krádež toho meče, „ zauvažoval Holliday. „Ten meč pro něho musel být strašně důležitý.“

„Vždyť je to koneckonců jen meč, doktore. Artefakt ze středověku, stejně jako tady Leominster. Co to má společného s námi?“

„Před tisíci lety někdo z řádu templářských rytířů poslal zprávu jednomu ze zakladatelů templářů ve Francii. Ta zpráva byla natolik důležitá, že ji poslal zakódovanou, omotanou kolem jílce meče, který strýček Henry našel v Hitlerově venkovském sídle v Bavorských Alpách. Strýček Henry považoval meč za dost důležitý na to, aby ho ukryl a víc než půl století se o něm nikomu nezmínil. Ve skutečnosti se postaral, aby se o meči nikdo nedozvěděl, dokud neumře - proto také vložil klíč do té knihy Král bývalý a král budoucí. Bylo to důležité pro templáře před tisíci lety, bylo to důležité pro tvého dědečka, protože vynaložil velké úsilí, aby meč pečlivě schoval, a muselo to být důležité i pro Broadbenta, aby kvůli tomu spáchal zločin. To znamená, že ta zpráva zakódovaná na meči je důležitá pořád. A to je taky důvod, proč jsme teď tady.“

Podle instrukcí mladého Billyho zabočili za křižovatkou A44 na druhé odbočce doprava na úzkou bezejmennou silničku, po které ujeli pouhých několik set metrů. Pak zahnuli na zalesněnou venkovskou cestu označenou nápisem ‚L’Espoir‘ vymalovaným vybledlými bílými písmeny na zrezivělé konvi od mléka, posazené poněkud vratce na hromadě kamenů.

„Naděje, „ přeložil to Holliday, když si nápis přečetl. Pokračovali po cestě a z obou stran se o auto téměř otíraly husté porosty jilmů a lip. Po pravé straně zela otevřená stará železná brána. Peggy zajela s vozem na přední dvůr usedlosti

L ‚Espoir.

Bylo tu asi půl tuctu budov rozesetých v nepravidelných shlucích kolem hlavního statku, včetně několika zprohýbaných hrázděných stodol, čehosi, co zřejmě kdysi byla kamenná sýpka, a modernější otevřené stavby holandského stylu s velmi starou zvlněnou a zrezivělou železnou střechou. Namísto sena však pod střechou trůnil osmnáct stop dlouhý rybářský člun, převrácený a uložený na kozách, a naléhavě volající po novém nátěru. Holliday přečetl jméno na příčném trámu: Poutník úsvitu. Chomáče trávy rostly do půli pasu všude ve dvoře, s výjimkou míst vysypaných štěrkem, kde prosakující olej z aut a farmářských strojů znečistil půdu.

Vedle holandské kůlny stály dva starobyle vyhlížející obytné přívěsy Volkswagen, na špalcích u sýpky ještě starší kombík Morris Minor a relativně nový, ale nesmírně zablácený landrover zaparkovaný u hlavního domu. Po jedné straně se prostíral zarostlý rybníček s břehy lemovanými vyschlými sítinami. To všechno bylo obklopeno ochranným kruhem živých plotů, stromů a zdivočelých křovin.

„Moc nadějně to tu nevypadá, „ zamručela Peggy a zaparkovala vedle landroveru. Vystoupili z vozu a zadívali se na hospodářské stavení v odpoledním slunci. Dům byl právě takovou směsicí jako zbytek pozemku; ústřední kamenná budova s doškovou střechou a se zprohýbanou hrázděnou přístavbou, která klidně mohla pocházet ze šestnáctého nebo sedmnáctého století, a nakonec „moderní“ cihlový přístavek, který vypadal jako z rané viktoriánské éry, to všechno poslepované dohromady různými vzpěrami, roubením a neúspěšnými záplatami ze štuku a sádry. Na první pohled to vypadalo, že tu není jediné okno nebo zárubeň, které by držely pevně.

Na bližší straně stavení byly troje dveře. Holliday zaklepal na ty, které vypadaly jako hlavní, z dubového dřeva, pobité železnými panty. Dřevo bylo už za uplynulá léta téměř černé.

O chvíli později zaslechli šouravé kroky a pak nadzdvižení těžké závory. Dveře se otevřely. Muž, který stál za nimi, byl vysoký a mírně shrbený, s řídnoucími vlasy, které vypadaly, že kdysi byly světlé, nyní však měly zvláštní barvu nikotinově šedé. Podle všeho mu bylo už přes osmdesát a v dřívější době by ho bylo možné označit za pohledného. Měl brýle na čtení s polovičními obroučkami, posazené na orlím nose, a na sobě proužkovanou košili, obnošenou vestu, které chyběly dva knoflíky, a pomačkané bavlněné kalhoty pocákané barvou. Na nohou měl draze vypadající pantofle a v levé ruce držel sklenici s jantarovou tekutinou na dně.

„Co si přejete?“ otázal se.

„Vy jste Sir Derek Carr-Harris?“

„Pan Carr-Harris úplně stačí, „ odpověděl muž téměř ostýchavě. „Oslovení , Sir‘ mně připadá, jako kdybych byl nějaký venkovský šlechtic z komického románu P. G. Wodehouse. Něco jako Sir Watkyn Bassett v románu Code of the Woosters. A vy jste?“

„John Holliday a Peggy Blackstocková.“

Muž stojící ve dveřích se rozzářil.

„Z Ameriky! Synovec Henryho Grangera a jeho vnučka, že ano?“

„Přesně tak, „ přikývl Holliday.

„No to je báječné!“ zvolal Carr-Harris. „Pojďte dál!“ Ustoupil stranou a gestem ruky, v níž držel sklenici s whisky, je pobídl dovnitř. Vešli do krátké chodby lemované regály s knihami a Carr-Harris za nimi zavřel dveře a zajistil je závorou. Vedl je do velkého obývacího pokoje s vysokým stropem. Stropní trámy byly vyrobené z ručně otesaných klád silných víc než půl metru.

Na stěnách visely zarámované obrazy, všechno olejomalby britské romantické školy z počátku devatenáctého století; bukolické výjevy s baculatými dojič-kami a plachetnice vyrážející na rozbouřené moře. Kde nebyly obrazy, tam byly nahrubo vyrobené knihovny. Mezi dvěma takovými knihovnami visela vysoká viktoriánská skříňka na zbraně z ořešákového dřeva, se skleněnými dvířky. V místnosti tkvěl nejasně zatuchlý pach, který vycházel buď z těch knih nebo ze zplesnivělých došků ve střeše. Nikde nebyla jediná známka toho, že by se místnosti kdy dotkla ženská ruka.

Peggy nakrčila nos.

Nábytek byl starý, opotřebený a neokázalý, obyčejné klubovky a jedna či dvě pohovky rozestavené do nepravidelného kruhu kolem oválné předložky, umístěné před obrovským kamenným krbem. Po jedné straně místnosti stál velký kancelářský stůl se starým elektrickým psacím strojem, obklopeným hromadami knih a papírů. Carr-Harris složil své dlouhé tělo do jednoho křesla a Peggy a Hollidaye mávnutím ruky vybídl k usazení na pohovce. Oba se posadili.

„Tak jak se má náš staroušek Henry?“ zeptal se Carr-Harris. „Doufám, že dobře, i když v našem věku toho člověk samozřejmě nesmí očekávat příliš.“

„Strýček bohužel zemřel, „ řekl Holliday.

„Jeminánku, „ posmutněl Carr-Harris. Zhluboka se napil ze své skleničky a povzdechl si. „Byl už hodně starý, „ pronesl vyrovnaně. „Jako já. „ Znovu usrkl whisky a vypadal, že se na chvíli zahloubal do svých myšlenek. „Viděl jsem ho poměrně nedávno, „ řekl nakonec. „Na tom slavnostním obědě starých členů koleje, víte.“

„V březnu, „ doplnil Holliday.

„Ano, „ potvrdil to starý muž.

„Proto jsme také tady, „ řekl Holliday.

„Ach tak, „ kývl Carr-Harris. „Takže jste ten meč našli. Dobrá práce, mládenče. Henry říkal, že to zvládnete!“

Bylo to už dlouho, co někdo nazval Hollidaye, mládencem‘. Usmál se.

„Vy jste o tom meči věděl?“ zeptala se Peggy překvapeně.

„Samozřejmě, že jsem o něm věděl, mladá dámo, věděl jsem o něm už od doby Poštmistra. Devatenáct set čtyřicet jedna nebo tak nějak.“

„Poštmistr, „ podotkl Holliday, který si ten název dal do souvislosti. „Ta fotografie vás a Henryho na zdi jeho kanceláře.“

„Přesně tak, „ přisvědčil Carr-Harris. „To nebylo žádné velké tajemství. Henry a já jsme pracovali s mladým Flemingem u námořní špionážní služby, s tím, co napsal všechny ty strašlivé šestákové detektivky.“

„James Bond, „ napověděla mu Peggy.

„Jo, jo, „ přikývl Carr-Harris a dopil svůj drink. Postavil sklenici na malý stolek vedle svého křesla, pak zalovil v kapse své vesty a vytáhl odtamtud balíček cigaret bez filtru a zapalovač. Jednu cigaretu si zapálil a zhluboka z ní potáhl a pak se opřel v křesle.

Byl to zvláštní pohled; Holliday byl zvyklý vídat kuřáky tvořící ustrašené malé skupinky v úzkých vyhrazených prostorech mimo kancelářské budovy, ne ve smíšené společnosti, a rozhodně nebyl zvyklý vídat kuřáky, kterým je přes osmdesát. Carr-Harris byl očividně mužem z jiné doby a jiného času.

„Co je to Poštmistr?“ zeptala se Peggy.

„Něco jako z románů o Hornblowerovi, „ řekl Carr-Harris a spokojeně se uchechtl. „Válečná výprava za účelem odříznutí.“

Peggy se zamračila. „Odříznutí čeho?“

„Lodě, „ odpověděl starý muž. „Italského parníku jménem Vévodkyně z Aosty. Měli jsme podezření, že ho používají jako, mateřskou loď“ pro německé ponorky. Měl základnu na ostrově Fernanda Po u pobřeží Guineje ve východní Africe. Myslím, že teď se ten ostrov jmenuje Bioko.“

Holliday by byl rád věděl, jak to všechno souvisí s jejich mečem, ale byl zticha a nechal starého muže probírat se jeho vzpomínkami.

„To jméno Poštmistr bylo tak trochu žert, „ řekl Carr-Harris a vyfoukl kouř z cigarety. „Tak se totiž říká ještě neodpromovaným studentům na koleji Merton a my byli všichni z Balliolu. Taková pošetilost. Oni totiž celou tu záležitost zorganizovali, včetně Dvorní dámy.“

„Dvorní dámy?“ zeptala se Peggy.

„To byl rybářský vlečný člun z Brixhamu, „ vysvětlil Carr-Harris. „Patřil k malé obojživelné úderné síle. Útvar speciálních operací a všechny ty organizace, víte. Přesně ten druh věcí, z jakých se radoval Fleming a podobná sorta lidí, alespoň co se týče plánování, když už ne realizace.“

„Leonard Guise a Donald Mitchie, „ pronesl Holliday. „Ti dva další muži, co jsou s vámi a strýčkem Henrym na té fotce.“

„Ano, správně, „ přikývl Carr-Harris. „Ať tak či onak, Vévodkyně z Aosty kotvila u ostrova Fernando Po, v Malabu, jak se tuším ten přístav jmenoval. Hnusné místo. Opravdová bažina. No prostě, byla tam a s ní ještě další dva německé čluny, které tam pravděpodobně internovali.

Hlavním úkolem bylo dostat Dvorní dámu do přístavu, přivázat Vévodkyni na lano a odtáhnout ji o kus dál podél pobřeží do Lagosu. Henry a já jsme šli do města opít kapitána a posádku, zatímco zbylí muži loď odvlekli. Šlo nám samozřejmě o kódy, ne o loď samotnou; ta byla jako bonus.“

„Kódy?“ zeptal se Holliday.

„Kurzsignalheft,“ řekl Carr-Harris. „Německé kódové knihy. Tenkrát už jsme měli Enigmu, ale německá Kriegsmarine měla spoustu kódových knih a pořád je měnila. Pakáž drzá. V tom Kurzsignalheftu, co se nám povedlo štípnout z Vévodkyně z Aosty, byly první kódy, které měli v Bletchley Parku.“

„V sídle britských lamačů kódů, „ přikývl Holliday.

„Správně, „ přisvědčil Carr-Harris. „Oba tam nakonec pracovali, Guise i Mitchie. Myslím, že skončili u nějaké strašlivě vědecké práce s počítači.“

„Já vážně nechápu, co to má co dělat s mečem dědečka Henryho, „ ozvala se Peggy, očividně poněkud znechucená obšírným líčením starého profesora.

„Ach tak, „ řekl Carr-Harris. „Ten dopis, víte.“

„Dopis?“

„Vévodkyně z Aosty jezdila na pravidelné trase z Janova do Argentiny a zpět. Byla právě na zpáteční cestě uprostřed Atlantiku, když byla vyhlášena válka a dopravní společnost nařídila všem svým lodím, aby zajely do neutrálních přístavů. V případě tohoto parníku to byl právě Fernando Po. Jedním z pasažérů na palubě byl nějaký Edmund Kiss, archeolog a důvěrný kamarád Hitlera. Kiss byl na příkaz nacistů v Buenos Aires, kde diskutoval o nějakém nesmyslu o árijské rase v Antarktidě. Našli jsme ten dopis v jednom salónku na palubě; Kiss ho musel přehlédnout, když vystupoval z lodi.

Myslím, že byl odborník na Jižní Ameriku, nebo to o sobě aspoň tvrdil. Dopis byl od Hanse Reinertha, Himmlerova takzvaného ředitele německých studií prehistorie, a zmiňoval se o jiném archeologovi, o Italovi jménem Amedeo Maiuri, a o meči, který Maiuri našel při vykopávkách v Pompejích. Maiuri byl přesvědčen, že meč je templářského původu. Očividně o něm mluvil dokonce i s Mussolinim, kterému navrhl, že by to byl ideální dar pro Hitlera při jejich příštím setkání. Henryho tenhle odstavec pěkně rozčílil. „„

„Co na něm bylo tak rozčilujícího?“ vložil se do toho Holliday.

„Nejsem si úplně jist. Nejspíš význam té propagandy. Jako třeba předpokládaná Hitlerova závislost na astrologii nebo naprosto neautentická historka o tom, že mu chybí varlata. V tom dopise byla dokonce nesmyslná zmínka o tom, že ten meč byl možná ukován z kopí Osudu, toho kopí, které probodlo Kristův bok při ukřižování, a že má snad magickou moc, například zajištění věčného života.“

Carr-Harris vydal zvuk, který připomínal smích. „U pana Hitlera to tedy očividně nefungovalo. „ Profesor pokrčil rameny. „To bylo první, co jsem vůbec o tom meči slyšel. Kolovaly o něm i jiné zvěsti po celou dobu války, a pak jsme ho samozřejmě s Henrym objevili, když nás poslali do Berchtesgadenu.“

„Nesetkal jste se tam někdy s člověkem jménem Broadbent?“ zeptal se Holliday, který se snažil najít nějakou souvislost mezi oběma muži.

„Na nikoho takového si nevzpomínám, „ řekl Carr-Harris.

„Proč chtěl dědeček udržet existenci toho meče v tajnosti?“ chtěla vědět Peggy.

„A proč najednou ten náhlý zájem?“ dodal Holliday.

„To vlastně také nevím, „ zamyslel se Carr-Harris. „Rozhodně se pamatuju, že mě zapřísahal mlčením, když ho našel. Řád nových templářů. Černé štíty a bílé štíty nebo nějaký podobný nesmysl. Zdálo se, že to myslí velmi vážně.“

Starý muž pomalu vstal z křesla a zdvihl prázdnou sklenici.

„Dáte si něco k pití?“ zeptal se a mávl rukou k jednoduchému baru na stolku pod jedním z velkých křivých oken po straně krbu. Stálo na něm půl tuctu lahví s různými lihovinami, láhev minerálky a několik skleniček.

Holliday i Peggy odmítli. Carr-Harris se přešoural přes místnost a nalil si další whisky, do které přidal sodovku. Otočil se a zamířil zpátky ke svému křeslu. Sloupek popela na jeho cigaretě už byl nebezpečně dlouhý.

Kulka z vysoce výkonné pušky, která zničehonic přiletěla, zasáhla starého muže mezi lopatky, prolétla mu páteří a vylétla středem jeho hrudníku ven zároveň s fontánou krve. Sklenice whisky odletěla stranou, když rozpřáhl ruce, a z očí se mu vytratil život, ještě než dopadl na zem. O zlomek vteřiny později naplnil místnost náhlý třesk rozbitého okna a pak nastalo ticho.

Kapitola desátá

Holliday a Peggy se vrhli na podlahu. Tělo starého profesora leželo před nimi a oválná krbová předložka byla nasáklá krví. Druhá střela prolétla rozbitým oknem a zaryla se do zadní části pohovky. Nic dalšího se neozvalo.

Má tlumič, pomyslel si Holliday. Možná je to M4A-1, jakou používali v Iráku. Bídáci. Puška velkého kalibru na speciální operace, smrtelně tichá, smrtelně přesná a dokonale vražedná.

„Holliday?“ ozvala se Peggy. Její hlas byl klidný a vyrovnaný. Žádná panika. Však už se kolikrát octla s fotoaparátem v ohni. Čekala na nějaký pokyn. Ozvalo se zařinčení, jak další kulka zasáhla skříňku na zbraně na vzdáleném konci místnosti a vzápětí explodovalo další okno. Druhý střelec.

„Zůstaň ležet, „ přikázal jí Holliday. Popolezl doleva a odsunul se na druhou stranu pohovky. Rovnoměrná záplava kulek zasypala knihovny; vyšila v nich pravidelnou řadu stehů a proděravěla hřbety knih, z nichž se do vzduchu vznesla sprška konfet z papíru. Kulky zasáhly rám jednoho obrazu na zdi, roztříštily ho a vymrštily obraz ven. Náhle jedna po druhé explodovaly láhve na baru a vzduch se naplnil pachem alkoholu. Místnost kdosi systematicky a neúprosně devastoval, a to za naprostého ticha. Bylo to děsivé. Neznámí střelci měli zřejmě v úmyslu je vyděsit. Holliday se zadíval na skříňku se zbraněmi.

Kulka proletěla dveřní zárubní, prudce vyrazila zámek a zasáhla pažbu jedné ze stojících pušek. Vypadala jako stará brokovnice firmy Grulla Armas ze Španělska. Několik dalších zbraní zůstalo netknutých, včetně pušky Martini-Henry s pákovým mechanismem, pocházející z první světové války, a karabiny Lee Enfield.

Byla tu jedna pistole, mauserovka s mohutně vypadajícím zásobníkem a poněkud nemotornou naleštěnou dřevěnou pažbou. Na regále pod poloautomatickou puškou ležela modrozlatá bednička srbských nábojů 9 mm parabellum Prvi Partizan.

Stejné náboje, jaké používal nepřítel v Kosovu. Podle obrázku na bedně to vypadalo, že kulky jsou již naplněny do nábojových pásů. Nová sprcha střel a třeskot dalšího okna, tentokrát po pravé straně. Střelba teď přicházela ze tří stran.

„Co to děláš?“ zašeptala Peggy, už trochu nervózní.

„Přemýšlím, „ odpověděl Holliday.

„Počkej.“

„Doktore? Co se to děje?“

Nenamáhal se odpovědět. Namísto toho zavřel oči a pokusil se představit si celou usedlost. Krb byl za nimi - směrem k jihu. Na téže straně byla otevřená květinová zahrada a vnitřní dvůr, který odděloval dům od stínících stromů. Vnitřní dvůr byl vidět skrze rozbité okno.

Chodba, kterou sem vešli, ležela po pravé straně, to jest na severovýchod. Dveře z dubového dřeva, postranní dvůr a auto. Za auty stála ta holandská stodola. Tam se nebylo kam schovat, takže to znamenalo, že střelec je někde mezi stromy. Okno, kterým stříleli na skříňku se zbraněmi, bylo po levé straně - na západě. Tam byl ochranný pás stromů nejhustší a také to bylo nejblíže k domu. Přímo před ním byla otevřená klenutá chodba vedoucí do staré selské kuchyně. Pokud viděl, nebyla tu žádná okna, takže sem nikdo nestřílel. Možná je tam postranní východ.

Otevřel oči a o pár centimetrů zvedl hlavu. Ostřelovači pálili z pásu stromů, ne ze střech okolních budov. Nebyla tu ani žádná vyvýšenina. Terén se mírně svažoval směrem k severu, ale ne moc výrazně. Podle balistiky to vypadalo, že trajektorie střel je plochá, leda by byli střelci nahoře ve větvích. O tom ale pochyboval.

Holliday zlostně zaskřípal zuby. Bylo to už dávno, co naposledy něco takového dělal v reálném životě. Příliš dávno. Staří vojáci nejen že zestárnou, navíc ještě zrezaví.

Přinutil se zůstat klidný a soustředěný. Byli obklíčeni ze tří stran. Ti dva střelci na východě a na jihu je budou držet v šachu křížovou palbou, než přijde ten třetí chlápek ze severovýchodu a probije se dubovými dveřmi. Moc dlouho čekat nebudou. Ještě tak minutu nebo dvě a vrazí sem okny, která vyhodí do povětří.

„Přesuň se doprava, „ vykřikl na Peggy. „Drž se u země. Až se dostaneš za gauč, zamiř k té klenuté chodbě a zkus se dostat do kuchyně. Tam na mě počkej.“

„A co pak?“

„Udělej, co říkám.“

Uslyšel, jak se pohnula. Další záplava tichých střel se zaryla do stěn a nábytku. Holliday se odkulil stranou po podlaze, až narazil do skříňky na zbraně. Koutkem oka zahlédl Peggy, jak se mihla kolem něho.

„Běž!“ nabádal ji.

Pozoroval, jak se vydala chodbou do kuchyně, a pak naslepo hmátl nad sebe, až se jeho prsty sevřely kolem chladného kovu staré mauserovky. Stáhl zbraň dolů a pak se znovu natáhl a hledal krabici s náboji. Otevřel ji a vytáhl jednu z dvaceti nábojových schránek.

Zatáhl za západku a ucítil, že zapadla na místo, pak shora zasunul do zbraně nábojovou schránku a nabil pistoli jako starou M1 Garand. Kulky zacvakaly o pružinu zásobníku, až byla pistole nabitá. Vytáhl prázdný rámeček, odhodil ho stranou a pak znovu uvolnil západku. Zbraň byla připravena k výstřelu. Strčil si pár nábojových schránek do kapsy saka a pak znovu zvedl hlavu, s mauserovkou pevně sevřenou v pravé ruce.

„Jsem v kuchyni!“ zavolala Peggy.

„Už jdu, „ řekl Holliday. Zvedl se na kolena a ruce a pak se sprintem rozběhl k chodbě do kuchyně. Příliš pozdě. Dveře z dubových planěk na konci krátké chodbičky po jeho pravé straně se rozletěly. Do chodby se vřítila postava v mohutných turistických botách, džínách a tmavozeleném roláku, v ruce zbraň s dlouhou hlavní. Byl to ruský samopal Bizon, se všemi doplňky, včetně tlumiče a puškohledu POSP upevněném na horní kolejnici a spirálovitého zásobníku na šedesát čtyři náboje zavěšeného pod hlavní. Samopal by stačil na vedení vlastní soukromé války, ale v stísněném prostoru chodby byl poněkud nešikovný.

Muž na sobě neměl neprůstřelnou vestu. Zvedl automat a skočil dopředu, ale zavadil mimořádně dlouhým tlumičem o knihovnu po své levici, což ho stálo půl vteřiny času. A také život. Holliday zamířil přímo na něho a několikrát za sebou stiskl kohoutek staré mauserovky ze vzdálenosti asi tří metrů.

Mauserovka hlasitě zaštěkala a kulky se zaryly muži do prsou. Šest nábojů, šest zásahů, čtyři další v zásobníku. Muž s puškou vydal krátký zvuk, jakoby povzdech, a kácel se k zemi. Holliday k němu přiskočil a zachytil ho; upustil mauserovku, vzal z netečných rukou neznámého automatickou pušku a ucítil na tváři jeho poslední chraptivý výdech. Na vnitřní straně pravého zápěstí měl mrtvý muž tetování; meč, jehož čepel byla ovinutá smyčkou v podobě stuhy a obklopená páskem runových písmen.

Holliday položil tělo na podlahu, pak ustoupil a kopnutím zavřel dveře. Zacouval dozadu a překročil mrtvolu, ukořistěný samopal zaklesnutý pod paží a nabitý. Shýbl se a zdvihl i mauserovku, strčil si ji do kapsy, pak vycouval z haly a skrčil se.

Jsou tam pořád ještě tři střelci, nebo už jen dva? Nic se neozývalo. Ať jich však venku bylo bůhvíkolik, určitě slyšeli nečekaný ostrý zvuk střelby z pistole a teď vědí, že něco nevyšlo, jak mělo. Holliday potěžkal Bizona v rukou a pochmurně se sám pro sebe usmál. Něco nevyšlo, ale ne jemu. Možná je zrezivělý, ale je starý voják a teď i po zuby ozbrojený.

„Jsi v pořádku?“ zavolal na Peggy.

„Jo, „ odpověděla.

Naslouchal. Bylo ticho. „Jdu tam.“

Chvátal co nejrychleji širokou klenutou chodbou, podepřenou dubovými trámy, natočený bokem jako krab, až se dostal do kuchyně. Kuchyň byla očividně velmi starobylá. Bylo tu obrovské ohniště z ručně otesaného kamene a cihel s mohutnými kamny u jedné zdi, která vypadala jako včelín. Uprostřed místnosti stál masivní sekací špalek z javorového dřeva a nad ním visely hrnce a kuchyňské náčiní a také spousta česneku a sušených bylin.

Strop, zčernalý věkem, byl z jakéhosi tmavého dřeva a podlaha byla vyrobena z borovicových latí alespoň 30 centimetrů širokých, připevněných čepy. Po levé straně ohniště bylo zasazené malé okno, velmi vysoko ve zdi, a u jedné stěny stála řada viktoriánských skříněk.

Pouze spotřebiče v kuchyni byly trochu modernější; bíle smaltovaná lednička ze čtyřicátých let, starý plynový vařič AGA a sporák. Žádná myčka. Linky byly ze zašlého zinku, dřez z pozinkovaného železa.

Mezi dřezem a oknem byly podivně umístěné úzké dveře. Vedly na sever, směrem ke stromům, které lemovaly příjezdovou silnici k L’Espoir. Na hřebíku přitlučeném do zárubně visel těžký svazek klíčů. Peggy stála u javorového sekacího špalku, ve zdvižených rukou sekáček na maso. Nevěřícně hleděla na samopal v Hollidayových rukou.

„Kdes to sebral?“

„Na tom nesejde.“

„Ten starý pán je mrtvý, viď?“ řekla Peggy. „Nedívala jsem se moc zblízka, ale je mrtvý, že?“

„Ano, je mrtvý, „ přikývl Holliday.

„To je šílené, „ pronesla Peggy. Ztěžka dýchala a oči měla rozšířené.

„Je to určitě kvůli tomu meči, „ řekl Holliday. „Musí to být kvůli tomu. Nic jiného v tom být nemůže.“

„Oni ho zabili, „ řekla Peggy chabě. Hrudník se jí zdvíhal a klesal příliš rychle;

zrychleně dýchala, adrenalin prudce koloval v jejím těle. Holliday ten pocit znal. Může člověka strhnout, přimět ho chtít něco udělat, cokoliv, jakýkoli krok. Jen ne stát na místě a odhadovat své šance.

„Venku jsou nejmíň dva, možná tři. Někdo nás musel sledovat z letiště až sem. Čekali tu na nás.“

„Myslíš, že to nastražil Broadbent?“ zeptala se Peggy pochybovačně.

„Je tu určitá souvislost. Ale teď není čas to zjišťovat. Musíme se odtud dostat živí.“

„S tím rozhodně souhlasím, „ podotkla Peggy. „Ale jak?“

Holliday ukázal hlavní pušky na úzká dvířka ve zdi kuchyně.

„Tohle vede do zeleninové zahrady. Tu jsem zahlédl cestou sem. Je mezi tou kamennou sýpkou a stěnou domu. „ Budova byla čtvercová, tři a půl metru na každé straně, s kónickou doškovou střechou, a postavená na kamenné podezdívce, aby se dovnitř nedostalo vlhko a hmyz. Nebyla v ní žádná okna, jen široké laťové dveře na jedné straně.

Mezera mezi zemí a podlahou byla příliš úzká a stísněná, než aby se v ní schovával ostřelovač; pokud šlo o tuto stranu domu, byli jejich útočníci v podstatě slepí. Když vyjdou ze dveří kuchyně, budou mít před sebou sýpku za zeleninovou zahradou a po levici tak osmnáct metrů odtud směrem na západ řadu stromů, které oddělovaly L’Espoir od hlavní silnice.

Půjčené auto a Carr-Harrisův landrover od nich budou nějakých patnáct metrů na pravé straně, landrover malou toyotu trochu zakrýval. Byl to čtyřdveřový mohutný vůz s řízením na pravé straně. Toyota byla dvoudveřová; aby se někdo dostal na sedadlo spolujezdce, musel by auto obejít a dostat se na otevřenou stranu, čímž by se vystavil smrtící palbě.

„Kde jsou klíčky od té toyoty?“ zeptal se Holliday.

„Mám je v tašce, „ řekla Peggy. Taška jakoby zázrakem stále visela na jejím rameni. Klíčky od toyoty měly elektronický bzučák. Holliday se zadíval Peggy přes rameno na hřebík v dveřním rámu. Žádné klíčky od vozu s plastikovým bzučákem tam nevisely. Zavřel na vteřinu oči a snažil se představit si okamžik, kdy vjeli do dvora Carr-Harrise.

Bylo okénko roveru stočené dolů nebo bylo zavřené? Zamykal Carr-Harris svoje auto nebo ho nechával odemčené? Těžko říct. Vlastně na tom nezáleželo; neměli moc na vybranou a hlavně jim utíkal čas. Je pravda, že dveře svého domu měl Carr-Harris na závoru; Holliday slyšel, jak ji zdvihá, když jim otevíral. Ale možná, že ty hlavní dveře nepoužíval, třeba vcházel do domu přes kuchyň. Spousta lidí to tak dělá; je to venkovská obdoba městského zvyku chodit domů přes garáž. Holliday se zadíval na dveře. Žádná závora. Zamračil se. Bylo toho příliš mnoho najednou na přemýšlení; začínala ho bolet hlava. Adrenalin v jeho těle stále pumpoval. Zhluboka se nadechl a pomalu vypustil vzduch z plic. Nepřítel se zanedlouho znovu seskupí. Takže teď nebo nikdy.

„Udělej přesně, co ti řeknu, „ poručil Peggy a vysvětlil jí svůj plán.

O necelé dvě minuty později násilím otevřel kuchyňské dveře, stále skrčený, a naslouchal. Nic, jen kaskádovité šelestění listí na stromech a chrastivé poryvy větru v sítinách kolem rybníčka, které zněly jako chřestění suchých kostí.

Pocítil ostrý závan staré vzpomínky; pochmurný okamžik v ztemnělém kině. Kdysi dávno se v něm díval na film Zvětšenina, v němž herec David Hemmings stojí v podivném, ztichlém parku, naslouchá témuž strašidelnému chřestění větru a přemýšlí, jestli se opravdu právě stal svědkem vraždy.

Takové věci, jako například travnatý pahorek v Dallasu, zůstávají pořád relativně čerstvé v lidské paměti. Když víte, co nastane o zlomek vteřiny později, kdy se všechno najednou strašlivě zhatí a váš život se napořád změní. Zamrkal v odpoledním slunečním světle a pokusil se setřást ten náhlý pocit zlověstného strachu. Nepodařilo se mu to.

Naslouchal s napjatými svaly. Vůbec nic se neozývalo. Zhluboka se nadechl a zadržel dech, pak rozrazil dveře, vyskočil na nohy a rozběhl se vpřed, přičemž kryl Peggy, která mu byla těsně v patách.

„Teď!“ zaječel. Peggy zvedla klíčky od půjčeného vozu a stiskla plastový štítek. Ozvalo se hlasité pípnutí, jak se na vzdálené straně landroveru odemkly dveře.

Neviditelní střelci se nechali bzučákem zmást; soustředili se na toyotu a zasypali její boční plechy a okna rychlou clonou tichých kulek. Peggy se vrhla doleva a oba skočili do roveru, Holliday za volant, Peggy dozadu.

Holliday vrazil klíčky do zapalování a zařadil automatickou řadicí páku do zpětné polohy. Stočil se k pravé straně, držel hlavu co nejníže a zprudka dupl na plynový pedál.

Rover vystřelil dozadu a Holliday naslepo otočil volantem a maličko se posunul na sedadle, aby se mohl podívat čelním sklem; odhadl správný okamžik a pak zatáhl řadicí páku dolů a znovu dupl na plyn. Auto se rozletělo směrem k otevřené bráně a zezadu do něho s rachotem bušily kulky.

Jedna kulka roztříštila zadní zrcátko patnáct centimetrů od jeho hlavy, ale už bylo pozdě. Stočil volant doleva a rover se divoce zakymácel; na několik okamžiků se octl těsně u stromů na opačné straně silnice, o které se otřel a téměř se svezl do neviditelného příkopu. Pak ale auto prudce vyrazilo na silnici a do světla. Holliday zabočil doleva a zamířil k hlavní silnici, která byla odtud asi sto metrů. Odvážil se rychlého pohledu přes rameno. Nikdo za ním nejel.

Peggy se úzkostlivě zvedla ze zadního sedadla a opatrně se rozhlédla kolem.

„Myslím, že jsme z toho prozatím venku, „ řekl Holliday.

Podíval se doleva. Ještě rozeznal komíny a temnou doškovou střechu usedlosti L ‚Espoir mezi stromy, jak se řítili pryč. Zůstaly tam mrtvoly, s kterými je třeba nějak naložit, důkazy, které je třeba zničit. To bude těm lidem chvilku trvat. Možná dokonce statek vypálí, jako dům strýčka Henryho. Holliday prudce vjel na širokou hlavní silnici a zamířil zpět na Leominster. Prozatím z toho byli venku, ale na jak dlouho?

Kapitola jedenáctá

Nechali landrover na parkovišti supermarketu v Leominster Sainsbury a šli pěšky k nádraží. O dvacet minut později nastoupili do vlaku, který jel k hlavnímu železničnímu uzlu v Crewe v hrabství Cheshire a pak rychle chytili navazující spoj k terminálu lodních trajektů v Holyheadu, ve Walesu.

Po zběžné celní prohlídce nastoupili na palubu rychlé lodi linky Stena, katamaránu poháněného dvěma tryskovými motory Rolls Royce, který vypadal spíš jako obrovská modrobílá krabice od bot na monstrózních bruslích, než plavidlo vyplouvající na moře.

Uvnitř byla loď zařízena jako lacinější kasino v Las Vegas, i s video pokerem, nablýskanými automaty s neonovými nápisy a ustavičným cinkáním hudby v pozadí, která soupeřila s dunivým hučením tryskových turbín, ozývajících se odkudsi z hlubin trupu.

Usmrkaní irští kluci se potulovali salónky a žadonili na svých rodičích eura, aby si mohli zahrát na automatech, zatímco unavení rodiče ochable odpočívali ve vypolštářovaných vinylových sedadlech připomínajících sedadla v letadle, hleděli ven na neklidné, ocelově modré irské moře a vzpamatovávali se z celodenního nákupního shonu - shánění sportovních bot a školních oděvů v prodejnách v Holyheadu, nabízejících výrazné slevy.

Po téměř stu kilometrech plavby po otevřeném moři a devadesáti minutách dopluli k irskému pobřeží u Dun Laoghaire, vyslovovanému ‚Dun Leery‘, starobylého přístavu, který kdysi používali vikingští nájezdníci jakožto základnu, z níž vyjížděli na dobyvačné výpravy k anglickému pobřeží. Jméno přístavu bylo v roce 1821 změněno na Kingstown na počest návštěvy Jiřího IV., ale přesně o sto let později, hned po vyhlášení irské nezávislosti, se přístav přejmenoval zpátky na Dun Laoghaire.

Holliday a Peggy, k smrti unavení, se vypotáceli z trajektu do slábnoucího večerního světla, přešli lávku přes přístavní silnici a sešli dolů po dlouhém schodišti, vedoucím na nástupiště tranzitního nádraží příměstské železnice. Chytili lokálku do stanice Connelly v Dublinu, o devět kilometrů dále na sever, vystáli si frontu na taxík a odjeli jím do centra města.

Poslechli radu taxikáře a ubytovali se ve Staunton’s, trojici elegantních geor-giánských domů, které byly přeměněny na hotel. Byl odtamtud výhled na rozlehlý svěží zelený obdélník parku St. Stephens s železným plotem. Bylo krátce po desáté večer. Zamkli dveře svého pokoje, skáceli se na postele, stále kompletně oblečení, a během několika vteřin oba usnuli.

Když se Holliday příští ráno probudil, Peggyina postel byla prázdná. Za dvacet minut se ale vrátila a nesla zelenožlutý papírový pytel s nákupy z Dun-nes Stores a dva velké papírové pohárky plné kávy Seattle’s Best. Přešla do sousední koupelny, aby vybalila toaletní potřeby a Holliday zatím vděčně upíjel kávu.

„Za tím parkem je velké obchodní centrum, „ zavolala na něho. „Měli bychom tam pak zajít a trochu se zásobit.“

„Dobrý nápad, „ souhlasil Holliday. Všechno, co z Ameriky vezli s sebou, bylo v kufru půjčeného vozu, zaparkovaného ve dvoře Carr-Harrise. U sebe nyní měli pouze své pasy a peněženky.

Peggy vystrčila hlavu ze dveří koupelny.

„Dám si rychlou sprchu. Co kdybys zatím šel dolů a objednal nám snídani?“

„Dobrá, „ kývl Holliday. Peggy se vrátila do koupelny a zavřela dveře a za okamžik se ozval zvuk puštěné vody. Dopil kávu a pak opustil místnost a pečlivě za sebou zamkl. Sešel po elegantním točitém schodišti a propletl se několika navazujícími chodbami k jídelně.

Místnost byla nevelká, zato neúprosně červená. Červené zdi, červený koberec a červeně čalouněné kožené židle. Několik oken se záclonkami vedlo ven na ulici do hlučícího ranního provozu kolem parku.

Bylo téměř jedenáct dopoledne a místnost byla prázdná, až na jednoho postaršího kněze ve vzdáleném rohu, který si četl The Catholic Weekly a popíjel kávu. Holliday se usadil u stolu k jednomu z oken. Klouby ho stále ještě bolely z předchozího dne a také z noci strávené na příliš měkké matraci.

Objevila se servírka, oblečená do příšerné irské interpretace uniformy francouzské služebné, včetně nabírané zástěrky a vyparáděného čepečku. Na její jmenovce stálo, Nadine‘. Měla protáhlý obličej připomínající hlodavce a šedivějící vlasy bizarně upravené do přespříliš utaženého afrického účesu z tenkých copánků, které působily jako botoxové injekce; násilně jí vytahovaly kůži na čele a nad bolestně zdviženým tmavým obočím, které se sbíhalo nad kořenem jejího dlouhého nosu. Vypadala skoro na šedesát a tvářila se nesmírně otráveně. V ruce držela termosku s kávou, jako kdyby třímala zbraň.

„Podáváte ještě snídaně?“ zeptal se Holliday.

„Irskej komplet nebo kontinentální, „ odpověděla. „Dneska ale nejni grep, „ upozornila ho. Její nejasně pochmurný a protáhlý dublinský přízvuk působil, že to znělo jako výhrůžka pumovým útokem.

„Irský komplet, „ řekl Holliday. „Dvakrát, prosím. Moje sestřenice přijde za pár minut dolů.“

„Vaše sestřenice?“ zeptala se žena skepticky.

„Ano, „ přisvědčil Holliday.

„A vy ste Američani?“ zeptala se Nadine.

„Ano, „ kývl Holliday a snažil se udržet na obličeji zdvořilý úsměv; nebylo to tak snadné. Měl už pod sebou při výcviku seržanty, kteří byli zdvořilejší.

„Sem si myslela, „ zabručela servírka. Otočila se na podpatku a vyšla z místnosti, zastavila se jen u kněze, kterému dolila kávu. Hollidayovi kávu nenabídla.

Peggy se objevila o pár minut později, tmavé vlasy rozcuchané a vlhké ze sprchy. Spatřila Hollidaye zaklíněného mezi několika stoly a posadila se proti němu.

„Umírám hlady, „ prohlásila. „Uvědomuješ si, že naposledy jsme jedli v letadle?‘

„Už jsem nám objednal, „ uklidnil ji Holliday. „Servírka nám nedala moc na vybranou, takže pro oba irský komplet.“

„V Anglii by to znamenalo vajíčka a smažené brambůrky, „ řekla Peggy.

„Obávám se, že irský komplet bude něco mimořádnějšího, „ řekl Holliday.

Servírka se zanedlouho objevila s obrovským talířem v každé ruce. Postavila je před Hollidaye a Peggy.

„Kristova noho, „ zamumlala Peggy a pohlédla na talíř. Ležela na něm dvě volská oka plovoucí v měňavé mastnotě, jejich spodní stranu tvořila křupavá změť připálených bílků a žloutky na ni vlhce hleděly jako hluboké oranžové oči.

Vedle vajec spočívala hromádka fazolí, dva scvrklé plátky bledě růžové slaniny, dvě nožičky párku, kupka smažených hub spolu s plátkem smaženého rajčete, obrovská hromada smažených brambůrek a dva okrouhlé bochánky velikosti stříbrného dolaru, jedna černá, druhá bílá.

„Co je tohle?“ zeptala se Peggy a ukázala na ně.

„Černej a bílej pudink, slečno, „ vysvětlila číšnice.

„Co je to černý pudink?“ chtěla vědět Peggy.

„Prasečí krev a ovesný vločky, „ opáčila číšnice. Vyslovila slovo ‚krev‘ jako ‚kruv‘.

„A bílý pudink?“

„Vepřový maso a lůj, „ řekla žena v uniformě služebné. „Dřív se to dělalo z ovčího mozku, ale vod tý doby, co se rozšířila nemoc šílenejch krav, se lidi bo-jej svědivky; už je to dobrejch dvacet let, „ dodala, jako kdyby nedostatek mozků z ovcí nakažených svědivkou byl nedozírnou kulinární ztrátou.

„Ach tak, „ hlesla Peggy.

„Bude to všecko?“ zeptala se číšnice a obrátila se na Hollidaye. Přikývl. Číšnice se otočila a vyšla z místnosti.

„Nějak mě přešla chuť, „ prohlásila Peggy a podívala se znechuceně na talíř.

„Když jsem jedl u strýčka Henryho, tak mě často peskoval, když jsem nesnědl všechno, co jsem měl na talíři. Jen pomysli na děti, co v Číně umírají hlady, ‚ říkával mi.“

„Mně zas vyprávěl o hladovějících dětech v Africe, „ opáčila Peggy. Pustila se do jídla a vyhýbala se přitom úzkostlivě oběma pudinkům. Číšnice se znovu objevila s pleteným košíkem na pečivo, v němž leželo půl tuctu tlustě nakrájených krajíců a talířek másla.

„To by mě zajímalo, jakou mají v Irsku úmrtnost na infarkt, „ podotkla Peggy. Sebrala krajíček chleba a vytírala jím roztékající se žloutek. Holliday neodpověděl, chvíli se soustředil na svou vlastní snídani. Při jídle zjistil, že stále myslí na přestřelku u Carr-Harrise z předchozího dne, na starého profesora, který zemřel s rozpaženýma rukama, na muže s ruskou automatickou puškou v úzké chodbě, na štěkot mauserovky.

Bylo to už téměř čtyřiadvacet hodin. Brzy se někdo u starého pána zastaví, pošťák, mlékař nebo soused, a pak se všechno začne řítit na jejich hlavy. Dvě mrtvoly v domě, na dvoře jejich auto z půjčovny. Nechali za sebou stopu jak z drobků chleba, kterou by dokázal sledovat i slepý, natožpak policie. Až na to, že utekli, neudělali nic nezákonného, jenže jestli se dostanou do hrůz byrokratické mašinérie, která nevyhnutelně kolem smrti Carr-Harrise nastane, bude to trvat celé dny, ne-li týdny, než tomu uniknou.

„Začíná se nám to vymykat z rukou, „ řekl nakonec.

„Ta snídaně?“ otázala se Peggy.

„Ne. To, co děláme. Pátrat po původu starého meče, který možná vlastnil Hitler, je na hony daleko od vraždění lidí. Vzdálili jsme se strašně daleko od původního záměru.“

Peggy odložila vidličku. Otočila hlavu a zadívala se do okna skrz tenounké záclony. Kolem přerachotil jasně žlutý dvoupatrový turistický autobus, stěny pomalované šílenými reklamními slogany, sedadla na horní palubě nacpaná okouzlenými turisty v pestrém oblečení, kteří se snažili obsáhnout všechny krásy Dublinu během jednodenního výletu.

„Myslím, že už je pozdě z toho vycouvat, „ pronesla nakonec. „Sám jsi to říkal; ti chlapi, co na nás včera stříleli, nás k domu Carr-Harrise museli sledovat. Věděli moc dobře, co dělají. „ Odmlčela se. „Myslím si, že lidi, kteří jsou ochotní zabíjet, aby dostali, co chtějí, toho hned tak nenechají. I kdybychom z toho vlaku vyskočili a zamířili někam za kopečky, nejspíš by nás prostě vystopovali a zkusili to znovu. Musíme v tom pokračovat.“

„Nemůžu přece ohrozit tvůj život, „ protestoval Holliday. „Je to příliš nebezpečné.“

„Že bych v tom zaslechla náznak sexismu?“ pronesla Peggy. „Trochu povýšenosti od příliš starostlivého bratránka?“

„Možná, „ připustil Holliday. „V takové situaci, v jaké jsme byli včera, je to dost těžké i bez… „ nechal větu nedokončenou, v obavách, že řekne něco nevhodného. Peggy to dokončila za něho.

„Bez ženské?“ dořekla nevyslovený názor.

„To jsem neřek.“

„Ale chtěl jsi, „ ušklíbla se Peggy. „Přiznej to.“

„Ani nápad, „ řekl Holliday a také se ušklíbl.

„Věř mi, doktore, ti lidi, co na nás včera stříleli, nejsou žádní sexisti; ti jsou ochotní zabít kohokoli, kdo se jim dostane do cesty nebo bude mít něco, co oni chtějí.“

„Co jsou vůbec zač?“ zeptal se Holliday. „Nějaká neonacistická skupina? Myslel jsem, že tahleta pitomost skončila zároveň se skinheady.“

„Staří nacisti nikdy neumírají, „ řekla Peggy, zvedla znovu vidličku a šťouchla jí do párku na svém talíři. „Jenom mění jména. „ Opět odložila vidličku a lehce od sebe talíř odstrčila. „Je jich tu kolem spousta. BNP, britská národní strana, Combat 18, ozbrojené divize BNP, národní strana Kanady, árijská organizace u nás doma. Jsou všude, ve Francii, Belgii, Itálii, Španělsku i Německu.“

„A co Rusové?“ navrhl Holliday, který si vzpomněl na automatickou pušku Bizon.

„Na začátku devadesátých let tu byla jedna skupina, říkali si Paymat, a taky prudký vzestup ruských neonacistů v Izraeli, „ poučila ho Peggy. „Ruská národní jednota je odnoží Paymatu. Před nějakou dobou vydali video, na kterém je natočeno, jak někomu v lese uřízli hlavu.“

„To nemyslíš vážně, „ zděsil se Holliday.

„Naprosto vážně, „ řekla Peggy a pokrčila rameny. „Vydávají i noviny, které se jmenují Pravoje Soprotivlenije neboli Pravicový odpor a mají náklad nejmíň sto tisíc. Dřív se ten list jmenoval The Stormtrooper.“

„Je ta skupina dost velká na to, aby zorganizovala útok na Carr-Harrise?“

„Skoro určitě ano, „ odpověděla Peggy. „Neonacisti jsou dneska ohromně šikovní, pokud jde o počítač; mají dokonce na internetu informační portál, který se jmenuje Krev a čest a svou vlastní verzi Wikipedie zvanou Metapedie. Jsou tam dost děsné věci.“

„Zdá se, že toho o nich víš nějak hodně, „ poznamenal Holliday.

„Nafotila jsem minulý rok obrázky k sérii článků pro Vanity Fair, „ odpověděla Peggy.

„Tak co uděláme teď?“ zeptal se Holliday.

Peggy se podívala dolů na pozůstatky smaženého jídla přilepeného na jejím talíři.

„Koupíme si irskou verzi tablet Tums a vymyslíme další krok.“

„Ale musíme být opatrní, „ řekl Holliday.

„Velmi opatrní, „ souhlasila Peggy.

Kapitola dvanáctá

Doktor Holliday a Peggy Blackstocková stáli na horní palubě malého trajektu a vyhlíželi přes rozlehlé jezero přibližující se břeh na německé straně. Tady se jezero jmenovalo Bodamské, zatímco na švýcarské straně mu říkali Lake Constance.

Byli asi dva kilometry od doků ve Friedrichshafenu, ale vidět nebylo vůbec nic, až na šedou stěnu mlhy; horizont zcela zmizel a slunce bylo neviditelné. Každých pár vteřin se ozýval lodní mlhový roh a sténavý zvuk se k nim ozvěnou vracel z beztvaré prázdnoty jako neopětované vábení zmizelých mořských bytostí. Inkoustové vody starobylého alpského jezera, stěží viditelné, se ztěžka lámaly o boky trajektu.

„Zóna soumraku, „ poznamenala Peggy a zvuk jejího hlasu zněl v mlze tlumeně. Poblíž nich na palubě byli další lidé, ale byli právě tak neviditelní, jako všechno kolem, pouhé stíny, které se objevovaly a zase mizely. Když někdo promluvil, bylo to jen tiché mumlání a šepot, jako když se děti bojí temného neznáma.

Uplynulo šest dní od přestřelky na usedlosti L’Espoir a vraždy Carr-Harrise. Většinu té doby strávili v Dublinu a čekali, jaké důsledky přinese smrt starého oxfordského profesora na jeho venkovském sídle.

Zdálo se však, že ta událost vůbec žádné důsledky nemá; bylo to, jako kdyby se to nikdy nestalo. V novinách, které Holliday pravidelně prohlížel, nebylo nic, a v rádiu či televizi také ne. Žádný rozruch, žádné nabádání k pátrání po uprchlících, na dveře jejich hotelového pokoje nebušila policie a nikdo jim nevolal. Nic se nedělo.

Jediný závěr, který z toho nakonec Holliday a Peggy dokázali vyvodit, byl, že jejich protivníci, ať už to byl kdokoli, po sobě pečlivě uklidili a zahladili stopy; buď chtěli zabránit policii, aby je hledala, nebo chtěli mít jistotu, že ty dva Američany najdou dřív než úřady. Ať tak či tak, Peggy a Holliday získali jen trochu víc času. Zločin bude nakonec stejně objeven.

Peggy a Holliday nebyli během svého krátkého pobytu v Dublinu nečinní. Peggy strávila určitý čas tím, že je oba vybavila zásobami z obchodního centra St. Stephen’s Green, zatímco Holliday sledoval těch pár nejasných vodítek, které měli. Prozkoumával jména, o kterých se Carr-Harris zmínil, v internetové kavárně na rohu Grafton Street, rušné pěší zóny, která se táhla mezi obchodním centrem St. Stephen’s Green a vstupem do koleje Trinity na Nassau Street.

Holliday se soustředil na vyhledání oněch tří jmen, která byla zapojena do Carr-Harrisovy eskapády s Poštmistrem u pobřeží východní Afriky v prvních dnech války: Edmunda Kisse, Hanse Reinertha a Itala Amedea Maiuriho.

Několik věcí, které spojovaly ty muže a přesahovaly rámec dopisu nalezeného strýčkem Henrym na zajatém parníku, bylo nápadných na první pohled; všichni tři byli nějakým způsobem zapleteni do archeologie a velmi se zajímali o mysticismus. Kiss a Reinerth se věnovali nordickým kořenům germánské rasy a kultury, Amedeo Maiuri se zase zabýval podstatou vojenské etiky starých Římanů.

Kiss a Reinerth se oba stali během druhé světové války důstojníky SS a Maiuri měl obdobnou hodnost ve fašistické Černé brigádě. Byl jedním ze zakládajících členů Školy fašistického mysticismu v Miláně. Oba, Reinerth a Kiss, byli významnými členy Společnosti pro studium prehistorie duchovního dědictví

„ Odkaz předků“, běžně nazývaného Ahnenerbe, základního zdroje a zdůvodnění Hitlerových rasistických zákonů a vyvražďování Židů.

Všichni tři muži přežili válku a unikli spravedlnosti. Kiss zmizel ze scény beze stopy, zatímco Reinerth byl úzce spojen s vytvořením muzea kultury doby kamenné, které dosud prosperovalo a stálo na břehu Bodamského jezera, nepříliš daleko od místa, kde se Peggy a Holliday právě nacházeli. Nakonec ale i on zmizel do neznáma. Maiuri, jehož pověst byla pečlivě očištěna po kapitulaci Itálie v roce 1943, pokračoval ve svém dřívějším povolání jakožto ředitel archeologického naleziště v Pompejích až do své smrti v roce 1960.

Holliday při svém pátrání pronikal do informací stále hlouběji, jak přeskakoval z jednoho internetového odkazu na druhý. Nakonec se mu podařilo nalézt společné vlákno, které spojovalo všechny tři muže; všichni byli členy tajné společnosti, utvořené mužem jménem Jörg Lanz von Liebenfels, bývalým cisterciáckým mnichem. Jméno společnosti, založené v roce 1907 na hradě Werfenstein v Rakousku, znělo „Řád nových templářů“. Původně převzali jako svůj symbol červenou svastiku obrácenou doprava a řád používal stejný znak, který později přijala i oficiálně uznávaná Ahnenerbe: meč s čepelí ovinutou zlatou smyčkou, obklopený pásem z runových znaků. Tentýž znak, jaký Holliday spatřil na zápěstí mrtvého muže v Carr-Harrisově domě.

Když uviděl znak na obrazovce, zarazilo ho to; bylo by možné, že nějaká tajemná část staré tradice stále existuje? Pravděpodobnější ale bylo, že ten symbol se nyní znovu používá k nějakému jinému zvrácenému účelu.

Řád nových templářů se očividně po válce stáhl do ilegality, ale v padesátých letech se znovu vynořil ve Vídni a byl spojen se jménem bývalého důstojníka SS Rudolfa Munda, který byl převorem řádu. Mund strávil téměř dvacet let pokusy o znovuoživení své verze organizace, ale neuspěl. Nacismus byl zapomenutý podnik; jeho místo světového nepřítele zaujal komunismus.

Holliday sledoval chabou stopu, kterou Mund zanechal a nakonec při dalším pátrání našel souvislost s dalším důstojníkem SS, mužem, který byl během války vlastně Mundovým nadřízeným. Byl to SS-Gruppenführer, generál Lutz Kellerman. Kellerman byl také členem Řádu nových templářů a blízkým přítelem Heinricha Himmlera, velitele SS a gestapa, a ten byl zase sponzorem jak Edmunda Kisse, tak Hanse Reinertha. Kolečka do sebe začínala zapadat.

Kellerman po roce 1945 zmizel, pravděpodobně se mu podařilo uniknout prostřednictvím vatikánských krysích stezek‘ a s pomocí téměř mýtické ODESSY, Organisation der ehemaligen SS-Angehörigen, organizace bývalých důstojníků SS.

Kellermanova rodina pečlivě udržovala jeho památku a její členové se dopracovali k určitému bohatství a proslulosti jako vývozci zemědělských mechanismů do Brazílie a Argentiny. Po léta o bývalém důstojníkovi SS kolovaly zvěsti, že uprchl do Jižní Ameriky s obrovským jměním v ukořistěném zlatě a špercích, nikdo však nikdy nenašel jediný důkaz.

Kellermanův syn Axel se neúspěšně pokoušel koupit si kariéru v poválečné německé politice, ale odmítlo ho dokonce i ultrapravicové křídlo Republikánské strany. Nyní mu bylo přes padesát, používal jméno, von‘ Kellerman a vedl rodinný podnik ze svého sídla, zděděného zámku na předměstí Friedrichshafenu.

Friedrichshafen bylo malé město se zhruba šedesáti tisíci obyvatel a jeho hlavní průmysl tvořily revitalizované závody Zeppelin a Friedrichshafen AG, výroba převodů pro zemědělské stroje a těžké mechanismy. Na první pohled město vypadalo jako pestré moderní a turistické místo, na hony vzdálené od rušných průmyslových center v Mnichově, Stuttgartu a industriální oblasti Po-rýní-Porúří, minulost města však byla mnohem temnější.

Za války vyráběly závody Zeppelin součástky pro rakety V2 a práci zajišťovali vězňové z pobočky koncentračního tábora Dachau umístěné na předměstí města. Téměř celé staré městské centrum bylo zničeno při bombardování 20. června 1943.

„Ty si vážně myslíš, že ten Kellerman bude mít nějaké užitečné informace?“ zeptala se pochybovačně Peggy, když stáli společně na horní palubě trajektu. „A hlavně, jestli skutečně má nějaké informace, myslíš, že bude ochotný nám je sdělit?“

Holliday pokrčil rameny. Jeho mozek začínal být unavený, jména v něm klo-pýtala jedno přes druhé, hemžil se daty, událostmi, možnými eventualitami. Historie pro něho byla obvykle zcela jasná, byl to sled absolutních dějů, vytesaných do kamene. Nyní to však bylo něco jiného, věci byly nejasné a neměly logický řád. Strávil celý život v armádě, kde se cíle dosahovalo přímou akcí; na záhadě meče strýčka Henryho však nebylo přímého vůbec nic.

„Je to všechno, co máme, „ řekl nakonec. „Kellermanův otec znal všechny zúčastněné strany a měl blízko k Himmlerovi. O meči bude určitě vědět, tím jsem si skoro jistý. Axel Kellerman je prostě spojovací článek toho všeho, a to nemluvím o tetování na zápěstí toho chlapa.“

„No ale k čemu to je?“ namítla Peggy. „Jak nám to pomůže?“

„Potřebujeme zjistit, kde je pravá kopie dopisu, který napsal Alberic Hugovi de Payens, zakladateli templářů - tedy pokud ještě existuje. Bez toho dopisu je nám kód na tom zlatém drátu k ničemu, jak nám řekl Braintree v Torontu.“

„D. L. N. M. De Laudibus Novae Militiae, „ pronesla Peggy.

„Tvoje latina je čím dál tím lepší, „ ušklíbl se Holliday.

„A mlha už se zvedá, „ upozornila ho Peggy.

Několik stovek metrů před nimi se z řídnoucí mlhy vynořila přední část přístavu ve Friedrichshafenu. Po pravé straně byla velká jachetní marína, z níž čněl les stěžňů, připomínající ostré třísky, které prořezávaly trhající se mlhu.

Po levé straně se až ke břehu svažoval hustý porost stromů a za nimi čněly dvě věže kostela s baňatými kupolemi. Uprostřed té zeleně byl umístěn samotný přístav s molem pro trajekty a hned za ním budova ve stylu Bauhaus ze skla a oceli, sídlo městské knihovny. Za linií starého vlnolamu Holliday rozeznával řadu budov s červenými střechami, které přežily válečné bombardování. A za tím vším se zdvihaly příkré, bohatě zalesněné kopce a údolí Bavorských Alp.

„Úplně pohlednicové městečko, „ řekla Peggy.

„Uvidíme, „ přikývl Holliday. Bagdád byl také lokalita jako od Disneye, než se proměnil ve válečnou zónu.

Trajekt se proplétal mezi vyčnívajícími rameny přístavního vlnolamu a mířil k přístavišti. Lidé kolem nich začali proudit na spodní palubu a ke svým automobilům. Motory lodi nabraly zpětný chod a trup začal vibrovat bručivými záchvěvy. Mlha rychle mizela a město zaplavil sluneční svit. Peggy měla pravdu; byl to obrázek jak z pohlednice.

„Radši půjdem, „ řekla. Trajekt už byl téměř u mola.

„Dobrá, „ kývl Holliday. Obrátili se od zábradlí a zamířili k lodním schůdkům. Možná teď konečně přijdou na to, proč někdo podpálil strýčkův dům a proč jeho přítel Derek Carr-Harris musel umřít. Ze všeho nejdřív najdou ve městě nějaký levný hotel a pak oblehnou Kellermana a jeho hrad.

Kapitola třináctá

Podle brožury, kterou si Holliday a Peggy vyzvedli ve svém hotelu ve Friedrichshafenu, nechali původní hrad Kellerman v roce 1150 vybudovat hrabata von Kellerman-Pinzgau, majitelé panství. Hrad byl zničen za selského povstání v roce 1526 a od té doby byl v rozvalinách.

‚Nový‘ zámek Kellerman, nádherné sídlo v barokním stylu, byl vybudován na úpatí kopce, na němž dodnes stály ruiny někdejšího hradu. Vystavěl ho v roce

1760 hrabě Anton von Öttingen-Kellerman, vládnoucí bavorský princ z Pinzgau a potomek původních majitelů.

Od té doby byl zámek ve vlastnictví rodiny Kellermanů a přestože zůstával rodinným sídlem, bylo v něm zároveň zřízeno i muzeum a stal se příležitostným místem pro semináře o době kamenné a bronzové v Evropě.

Kellermanovo sídlo bylo umístěno osm kilometrů na sever od Friedrichshafenu na úpatí příkrého zalesněného svahu. Příjezd k němu vedl po silnici vinoucí se v serpentinách skrze stromy a otvírající se do rozlehlé louky, z níž část tvořil ovocný sad. Druhá část byla upravena jako ornamentální zahrada i s výběhy pro zvířata a bludištěm z vysokých živých plotů. U bludiště se prostíralo vyštěrkované parkoviště.

„Působí to trochu tísnivě, „ podotkla Peggy, když se soukala z peugeotu, který si dva dny předtím pronajali v Curychu.

Počasí bylo slunečné a teplé, bez jakýchkoli známek pochmurné mlhy, která je uvítala při jejich včerejším příjezdu. Holliday zamkl auto a spolu s Peggy se vydal po cestičce k zámku.

Sídlo bylo tvořeno řadami dvoupatrových budov rozmístěných do tvaru protáhlého písmene L. Linie červených střešních tašek byla tu a tam přerušena věžičkami a baštami, provedenými v bílém štuku, a některé stěny byly zarostlé břečťanem. Okna byla klenutá a zasazená do hlubokých výklenků, lemovaných módními pruhy z cihel, a věže byly zakončeny stupňovitými řezbami, které připomínaly lego.

Trávníky obklopující nemovitost byly upraveny jako golfové hřiště, květinové záhony byly úhledně ohraničené zídkami, hýřily květinami všech barev a byly doplněné perfektně sestříhanými keři. Celé to vypadalo jako obrovský dům pro panenky, patřící nějaké rozmazlené princezně, realita připomínající dokonalý sen, jaký člověk najde jen v magazínech o architektuře.

„Nejsou tu vůbec žádné odpadky, „ poznamenala Peggy. „Majitel je nejspíš posedlý čistotou.“

Vyšli po širokém schodišti ze žuly a dospěli k hlavnímu vchodu. Hlavní kle-nák nad otevřenými dveřmi byl vytesán do tvaru štítu: jednoduchý vzpřímený meč, ovinutý zkroucenou stuhou.

„Tohle je teda zajímavé, „ zamumlal Holliday, když vzhlédl.

Prošli širokým vchodem a pokračovali do nitra domu. Průvodkyně v uniformě si od nich vzala peníze a podala každému žlutý plastikový odznak a prospekt. Ten byl ve třech jazycích - v angličtině, francouzštině a němčině. Pokračovali dál dlouhou vstupní chodbou a jejich kroky se ozvěnou odrážely na černobílých dlaždicích mramorových podlah.

Pár lidí se loudalo z místnosti do místnosti, na tváři výraz znuděného očekávání, typický pro turisty, kteří jsou už i tak zaplaveni informacemi víc, než potřebují. Soudě podle velikosti zástupů se nezdálo, že by zámek Kellerman stál moc vysoko na seznamu pamětihodností, které turisté musí určitě vidět.

Podle brožury obsahovaly dva velké sály nalevo modely vesnic z doby kamenné i bronzové, které kdysi stály na místě nynějšího zámku, zatímco menší sál na pravé straně, někdejší jídelna, nyní hostila pozůstatky a artefakty spojené s rodinou Kellermanových.

„Pořád si nejsem jistá, co tím sledujeme, „ řekla Peggy. „Vždyť ani nevíme, jestli tu Kellerman je.“

„Průzkum, „ řekl Holliday klidně. „Abychom si udělali celkový obrázek. „ Otočil se a zamířil přímo do staré jídelny.

Místnost byla obrovská, s honosnými klenutými stropy asi šest metrů vysoko, obložená kazetami z exotického dřeva. Štukové čtverce mezi silnými křížovými trámy byly proloženy sádrovými amorky a anděly, kteří dováděli kolem přívodních kabelů od dvanácti křišťálových lustrů.

Ve vzdálenější stěně byla zasazena tři vysoká okna, propouštějící sluneční světlo do místnosti a na tmavomodrou vzorovanou krytinu položenou přes podlahu z tmavého dubu. Na bližší stěně visely portréty z dlouhé historie Kellermanových. Kde nebyly portréty vyvedené v olejomalbě, byly fotografie ve stříbrných rámech a mezi všemi těmi díly stálo osm kompletních brnění, pravidelně rozmístěných po celé délce místnosti jako rytíři čekající na svého krále.

U postranních stěn byly rozprostřeny velké rohože před širokými výklenky krbů. Krby byly studené a prázdné, vyčištěné a nic nenasvědčovalo tomu, že se kdysi používaly. Nad nimi visely tapiserie. Mezi krby, kde kdysi býval jídelní stůl pro šedesát i víc stolovníků, stála nyní řada vitrín ze dřeva a skla, a každá vitrína obsahovala předměty z určitého období historie Kellermanovy rodiny.

Ostří široké železné vikingské sekery objevené při vykopávkách, které probíhaly na pozemku v devatenáctém století, pohár a svícny používané v rodinné kapli původního hradu, smaltovaná brož s portrétem Krista, kterou kdysi nosila hraběnka Gertruda, manželka hraběte Antona von Öttingen-Kellermana, stavitele posledního zámku. Zdobená námořnická šavle z Klingenthalu, kterou dostal Kellerman darem, když se v roce 1800 přidal k německému námořnictvu. ‚Piklhaubna‘, pruská armádní přilba s bodcem, kterou nosil další generál Kellerman, tentokrát za první světové války.

Doklady existence Kellermanů byly všude, nikde však nebyla ani stopa po SS-Gruppenführerovi, generálovi Lutzu Kellermanovi.

„Jako kdyby druhá světová válka nikdy nebyla, „ zamumlala Peggy.

Vedle otevřených dveří vedoucích do vnitřní haly stála vysoká skleněná vitrína věnovaná Kellermanově rodině současných dnů. Bylo tu několik modelů zemědělských mechanismů vyráběných v závodě Kellerman AG, příčný řez patentovaným zařízením na setí zrna a nejméně dvanáct fotografií Axela Kel-lermana: Axel na dobročinném banketu zavěšený do blonďaté televizní herečky, Axel u postele v dětské nemocnici, Axel se slavnou usmívající se hollywoodskou hvězdou na natáčení, Axel s potápěčskými lahvemi na zádech sestupující do lodi kdesi v Karibiku.

Byl vysoký, atletické štíhlé postavy a hezký. Jeho obličej byl protáhlý, s ostře řezanými čelistmi, černé vlasy měl sčesané dozadu a upravené do špičky nad čelem. Měl dlouhý aristokratický nos, hluboko posazené pronikavé oči a ústa s plnými rty, staženými dolů a trochu příliš ženskými, kontrastujícími s vysoko posazenými lícními kostmi. V jeho vzhledu bylo cosi, co trochu připomínalo upíra; bylo to přitažlivé a odpuzující zároveň.

Nikde tu nebyl klasický rodinný portrét; ani žena, ani děti. Jedna fotografie ukazovala Axela Kellermana v loveckém obleku s puškou v ruce a elegantním strakatým psem po boku. Za ním, mírně stranou, byla vidět budova, v níž nyní stáli.

„On svého otce úplně vyřadil z rodinné historie, „ komentoval to Holliday.

„Když to mohl udělat Schwarzenegger, tak proč ne Axel Kellerman?“ opáčila Peggy.

Opustili místnost a přešli kolem širokého točitého schodiště, které vedlo do druhého patra.

„Já tomu nemůžu uvěřit, „ řekl Holliday a otočil se zpátky k hlavnímu foyeru. Složil brožuru a strčil si ji do kapsy saka. „Z toho, co jsem vyčetl na internetu, to vypadá, jako kdyby byl Axel reinkarnací svého otce; stejné politické přesvědčení, stejné vojenské ambice. Byl bych čekal, že takovéhle místo bude něčím na způsob svatyně.“

„Myslím, že si uvědomil, že nemůže mít nacistickou minulost a zároveň prodávat zemědělské stroje, „ řekla Peggy, když opět vyšli do slunečního světla. „To je základ neúprosné německé výkonnosti.“

„Pořád se mi to ale nezdá, „ trval na svém Holliday. Šli zpátky dolů po cestě k parkovišti. „Je to kamufláž. Celé to místo je jak naaranžovaná scéna. Tohle není opravdový Axel Kellerman. Někde má určitě nějakou tajnou jeskyni jak Batman, tím jsem si jist.“

„Nojo, ale kde?“ řekla Peggy. Holliday pokrčil rameny. Vytáhl klíčky a se zapípáním otevřel dveře vozu.

„Nemám nejmenší tušení, „ opáčil. Nasedli do peugeotu. Peggy si připnula pás a usmála se.

„Myslím, že je načase, abych ukázala své schopnosti já, „ prohlásila.

Hostinec U medvědice byl starobylý výčep v radničním sklepě ve staré budově u nádraží, jen pár bloků od jezera. Peggy to místo objevila po krátké konverzaci s recepční jejich hotelu a tučném spropitném, které dala postaršímu a mrzutému nosiči zavazadel na nádraží.

Stará sklepní restaurace s výčepem byla skrovně osvětlená, obložená dřevem a ozdobená hlavami vycpaných zvířat, většinou kanců se skleněnýma očima a jelenů s mohutným parožím a prázdným výrazem. Na vzdáleném konci místnosti byl i pár vousatých horských koz se zakroucenými rohy a obrovská, zaprášená hnědá hlava medvědice s vyceněnými zuby, která dala restauraci jméno, zlostně shlížela ze svého místa na hosty. Holliday se usmál; také by nebyl nadšený, kdyby někdo přitloukl jeho hlavu na zeď výčepu. Páchlo to tu pivem, vařeným zelím a pečeným masem.

Bylo odpoledne a radniční sklep byl téměř prázdný. U stolu poblíž schodů do sklepa seděla rodina japonských turistů, propracovávala se talíři pečených brambor a klobás, navzájem si cosi špitala a potajmu fotografovala malými blýskavými digitály. Tlustý muž s bílými vlasy byl schoulený u spoře osvětleného výčepu, silné prsty majetnicky ovinuté kolem velké sklenice piva.

„Pěkné místo, „ poznamenal Holliday, když se usadili u stolu. „Ty vážně víš, kam zajít, Peg.“

„Když budeš cestovat tolik jako já, tak zjistíš, že nejlepším místem, kde se dá něco získat - zbraně, lumpové, šlapky a v první řadě informace - je nejbližší hospoda od místního nádraží. Tam chodí chlastat staří paprikové a divní patroni. Všude na světě je to stejné, od Tunbridge Wells po Timbuktu.“

„V Timbuktu je nádraží?“ zeptal se Holliday nevinně.

Peggy si povzdechla.

„Ty víš, jak to myslím, „ řekla. „Jestli chceš informace o našem příteli Keller-manovi, tak tohle je místo, kde je najdeš.“

Blonďatá číšnice oblečená do dobového dirndlu vyšla z kuchyně, uviděla Hollidaye a Peggy a přešla k jejich stolu. Ani nezaváhala a rovnou je oslovila anglicky.

„Copak si dáte?“ zeptala se přívětivě.

„Dvě piva, „ opáčila Peggy.

„Ještě něco jiného, madam?“

„Znáte Rudolfa Drabecka?“ zeptala se Peggy. To bylo jméno, které jí dal ten starý nosič zavazadel na nádraží.

„Co chcete od Rudyho?“ otázala se číšnice opatrně.

Peggy vytáhla padesátieurovou bankovku a položila ji na stůl.

„Jenom pár informací, „ vysvětlila.

Číšnice je přejela zkoumavým pohledem, pak se otočila a šla k baru. Řekla tiše něco muži, skloněnému nad svým pivem. Muž se otočil a zadíval se na Hol-lidaye a Peggy. Peggy kývla a zamávala bankovkou.

Bělovlasý muž zvedl svůj džbán piva a přešoural se přes místnost k jejich stolu. Japonská rodina se od něho odtáhla, když je míjel. Když k nim došel, zhluboka se napil svého piva a čekal, kalné oči upřené na peníze v Peggyině ruce.

„Ja?“ pronesl. Hlas měl skřípavý a chraptivý, nepochybně poznamenaný přílišným pitím.

„Mluvíte anglicky?“

„Ovšem, samozřejmě, „ odpověděl muž a trochu se zapotácel. „Všichni to tady vědí. Taky mluvím rusky, trochu, a malinko italsky. „ Pokrčil rameny.

„Nechcete se posadit, Herr Drabeck?“ nabídl mu Holliday.

„Herr Drabeck se jmenoval můj táta, ten Scheissekopf, byl učitel. Učil usmr-kaný malý děcka. Říkejte mi Rudy, „ pronesl starý muž kysele. „Všichni mi tak říkají. „ Znovu pokrčil rameny a posadil se.

Holliday si ho krátce prohlédl. Byl malý a tlustý, s neupravenými šedými vousy, tu a tam protkanými černými proužky. Vlasy měl také neupravené a nemyté, od temene růžové lebky prořídlé. Jeho obličej byl kulatý, tváře naducané, ale povislé, bledé modré oči za brýlemi s umělohmotnými obroučkami matné.

Baňatý nos měl protkaný žilkami od nadměrného pití a celý jeho zarudlý vzhled prozrazoval člověka trpícího vysokým tlakem. Měl na sobě zmačkaný starý hnědý oblek, který očividně už nosil velmi dlouho. Bílá košile byla jistě už tisíckrát praná a její límeček byl trvale zašedlý. Zblízka muž páchl cigaretovým kouřem a smaženou cibulí. Vypadal, že je mu přes osmdesát, což by znamenalo, že za války mu mohlo být kolem dvaceti.

Číšnice se opět objevila a ve vysokých sklenicích nesla pivo pro Peggy a Hollidaye.

„Dejte mu taky jedno, „ řekla Peggy, zvedla svou sklenici s pivem a trhla hlavou ke starému muži.

„Nein“ zarazil ji Drabeck rychle a obrátil se na číšnici. „Kulmbacher Eisbock. Ein Mass Krug bitte, und ein Betonbuddel Steinhager.“

„Cože?“ otázala se Peggy. Její vysokoškolská němčina bohužel končila u věty ‚Sprechen Sie englisch‘.

„Ein Mass Krug je to, čemu říkáte litr, „ vysvětlila číšnice a usmála se. „Steinhager je druh ginu, jalovcová pálenka. Chce celou láhev.“

„Celou láhev?“

„Přesně to říkal, „ odpověděla číšnice.

„Und ein Strammer Max, „ dodal starý muž a vážně kývl hlavou. Peggy se otočila na číšnici.

„Chce k tomu sendvič. S Leberkäse - to je něco jako sekaná, navrch sázené vejce a osmažit na pánvi.“

Peggy zírala na Drabecka.

Drabeck opět pokrčil rameny a usmál se. Zuby měl drobné, zažloutlé a nepravidelné.

„No dobrá, „ souhlasila Peggy. Číšnice odešla. Peggy se otočila k Drabeckovi. „Žijete už ve Friedrichshafenu dlouho?“

Starý muž se zahleděl na padesát euro ležících na stole před Peggy. Peggy k němu bankovku přisunula. Drabeck ji popadl a rychle zastrčil do vyboulené kapsy svého saka. Vyprázdnil poslední kapku piva ze svého džbánu a postavil jej stranou. Pak položil ruce dlaněmi na stůl. Jeho prsty byly dlouhé, překvapivě jemné a elegantně tvarované. Křížem krážem se po nich táhly zakroucené žíly, jako červi kroutící se pod vrásčitou kůží. Nehty měl ulámané a popraskané, žlutavé, silné a se zalezlou špínou.

„Staré ruce, „ podotkl.

Peggy nic neříkala. Muž dál pochmurně hleděl na své ruce. „Staré, „ opakoval.

„Ale vypadají, jako kdyby kdysi hrály na klavír, „ ozval se Holliday.

„Housle, „ zamumlal Drabeck. „Kdysi jsem hrál na housle, ve Vídni, už je to strašně dávno. Ve Wiener Symphoniker, vídeňském symfonickém orchestru.“

„Vy jste byl houslista?“ podivila se Peggy a zauvažovala, kam tento rozhovor povede.

„Byl jsem ještě kluk, hodně mladý. Byl jsem na Universität für Musik und darstellende Kunst Wien, hudební škole ve Vídni. Měl jsem práci; chtěl jsem k orchestru, to byl můj sen už odmalička. Pak přišel Anschluss a my byli nacisti, ať jsme chtěli nebo ne, nikoho to nezajímalo.“

„Takže to bylo v roce 1938, „ poznamenal Holliday. Hitlerovo relativně mírumilovné připojení Rakouska.

„Ja, „ přisvědčil Drabeck. Číšnice se opět objevila a nesla tác. Na něm byly srovnané láhve, talíře a sklenice, včetně obrovského skleněného džbánu pěnícího piva, tmavého jako Guiness. Všechno to postavila na stůl před starého muže.

Oči mu zasvítily. Posypal si sendvič Strammer Max křenem, polil jej tmavou hořčicí a pak se do něho chtivě zakousl. Po stranách sendviče se vyřinul žloutek a kapal mu do vousů. Rukou, která se trochu třásla, zvedl velký skleněný džbán a mohutně se napil tmavého pěnivého piva, aby sousto spláchl. Pak se opřel v židli, vzdychl a ztěžka oddychoval, jako kdyby právě dokončil běžecký závod.

„Co se pak stalo?“ chtěl vědět Holliday.

Drabeck si otřel ústa rukávem svého saka a setřel si z knírů pěnu.

„Můj táta, ten Schwuchtl, tady znal všecky velký zvířata, víte? Velkýho bosse, Herr von Kellerman, hraběte tam nahoře na zámku, co jsou ty rozvaliny. On a můj táta byli společně v… „ zarazil se a jeho huňaté obočí se stáhlo, jak se zamračil a hledal správná slova., Ein Geheimbund…“

„Tajný spolek?“ řekl Holliday. „Tajná společnost?“

„Ja, to je ono, „ kývl Drabeck. Znovu si ukousl sendviče, z kterého vytekl další žloutek. Odložil ho, olízl si prsty a pak se znovu zhluboka napil piva.

„Pamatujete si jméno té tajné společnosti?“ zeptala se Peggy.

„Ja, ovšem, „ přikývl starý muž. Ukousl si další sousto a promluvil s plnými ústy. „Thule-Gesellschaft. Das Germanenorden. „ Polkl a zapil to pivem.

„Společnost Thule, „ přikývl Holliday. „Teutonský řád Svatého Grálu. Byl založen hned po první světové válce. „ Němci hledali nějakou hmatatelnou mytologii, která by jim umožnila cítit se důležitější, stejně jako Američané napsali skladbu Star-Spangled Banner jako morální podporu poté, co Britové do základu vypálili Washington a obsadili Detroit. Až na to, že skladba, která se stala národní hymnou, nebyla ničím víc než vlasteneckou písní, která spojila národ dohromady a podpořila trochu jeho pošramocené sebeuvědomění, zatímco podněty germánského mysticismu umožnily vzestup Adolfa Hitlera a semínka jeho antisemitické doktríny vedla ke vzniku árijského fundamentalismu. První konvertité tohoto směru se objevili mezi členy skupin, jako byla Thule.

„Ja, „ řekl Drabeck. „To je ono. „ Odšrouboval uzávěr láhve Steinhageru a nalil si pořádného panáka do skleničky, kterou číšnice přinesla. Naráz jej vypil a olízl si rty. „Mein Vater, můj táta, si myslel, že je to znamení z nebes, symbol Thule a ten… „ znovu se zarazil a hledal slova. „… Das Wappen, der schildförmige, „ přešel do němčiny.

Holliday to pochopil.

„Štít, erb, „ doplnil ho.

„Ja, „ přisvědčil Drabeck s úlevou. „Ten, jak říkáte, erb Thule a erb rodiny Kel-lermanů byl skoro stejný. „ Nalil si další skleničku čistého ginu a znovu ji do sebe obrátil, pak sáhl do náprsní kapsy saka a vylovil několikacentimetrový špaček tužky. Natáhl se pro ubrousek a rychle na něj cosi nakreslil. Jednoduchý meč před mírně zalomenou svastikou. „Thule-Gesellschaft, „ řekl a ukázal jim to. Připojil meč a znak na stuze, který viděli vyrytý do kamene nad hlavním vchodem Keller-manova zámku. „Das Wappen für das Geschlecht Kellerman, gelt, ja?“

„Zase ten meč, „ podotkla Peggy.

Drabeck přikývl a poklepal na kresbu zbytkem tužky.

„Ja, das Schwert, „ dodal.

„Ach tak, „ protáhl Holliday. „Takže váš otec a pan Kellerman byli spolu ve společnosti Thule… „ Nechal větu viset ve vzduchu.

Drabeck si strčil poslední sousto sendviče do úst a zamyšleně žvýkal.

„Kellerman byl ein Obergruppenführer, generál u Schutzstaffel, SS. Znal lidi ve straně a můj táta taky. Malýho Heiniho - Himmlera, Goebbelse a Den Dic-ken, Tlusťocha, Goeringa, všechny je znal. Oni z mýho táty udělali Stellvertre-ter-Gauleiter…“

„Zástupce gauleitera, velitele oblastní pobočky?“ napověděl Holliday.

„Ja, jak říkáte, velitele oblastní pobočky, tohohle města.“

„A vy?“ chtěla vědět Peggy.

„Já hrál na housle, „ pokrčil rameny Drabeck a nalil si další sklenici Steinha-geru. Napil se a pak si otřel rty hřbetem palce. „Co jsem mohl dělat? Měl jsem špatný zrak, nemohl jsem střílet, zabíjet ani dělat nic takového, tak Kellerman řekl, že budu jeho Putzer.“

„Putzer?“ nechápala Peggy.

„Der Hausdiener,“ řekl starý muž a pokrčil rameny.

„Vojenský sluha, myslím, „ řekl Holliday. „Pomocník v polním táboře.“

„Ja, „ přikývl Drabeck. „Jeho sluha. Leštil jsem mu boty a napouštěl vanu, prostě takový věci, víte? Jezdil jsem s ním všude a leštil ty jeho verdammt Stiefel, v Rusku, u Stalingradu, v Itálii, Normandii. Všude musel mít vyleštěný boty.“

„A co Berghof?“ zeptal se Holliday. Že by tohle byla ta spojitost s mečem?

„Ja, ovšem, taky jsme tam párkrát byli. Tam jsem zas měl to privilegium zvedat Blondiho, toho mizernýho Hitlerova psa, z jeho houně a pro tu Nutte Evu vozit koláčky z města. A leštit boty, samozřejmě.“

„A co pak?“ zeptala se Peggy.

Drabeck si nalil další gin.

„Znáte Dachau?“ otázal se.

„Koncentrační tábor?“ řekl Holliday.

„Ja, das Konzentrationslager“ kývl starý muž. „Tábor měl tady pobočku pro dělníky z firem Dornier a Maybach. Dělali Raketen, víte?“

„Rakety V2, „ doplnil Holliday.

„Vergeltungswaffe Zwei, ja, „ přikývl Drabeck. „Potřebovali sehnat lidi na práci. Většinou Italy a Poláky. Juden, samozřejmě. Židy. Můj táta si vybíral ženy z tábora a… zneužíval je. „ Starý muž se odmlčel a zahleděl se do své prázdné sklenice. Rukou svíral láhev ginu, ale nepohnul se, aby si nalil další várku. Vzhlédl a podíval se Hollidayovi do očí. „Když bylo po válce a Američani osvobodili vězně, pár jich přišlo do města a hledali mýho tátu. Schovával se na zámku Kellerman. Ten znáte?“

„Byli jsme tam dnes ráno, „ řekl Holliday.

„Našli ho ve starých rozvalinách. Přivedli ho zpátky do města na náměstí a oběsili ho na lampě, na kabelu. Pět minut kopal nohama a trhal sebou a obličej mu úplně zčernal. Jazyk mu visel z pusy jako nějaká tlustá klobása. Já byl jeho syn a oni mě donutili se dívat.“

„Panebože, „ zašeptala Peggy.

„Ja, „ souhlasil Drabeck. „Bylo to odporné.“

„A Lutz Kellerman tehdy zmizel?“ zeptal se Holliday.

„Natürlich“ zabručel starý muž. „Už žádný boty, co by moh Rudy leštit. „ Nalil si další sklenici Steinhageru. Čelo a tváře se mu leskly potem. Potichu říhl a přes stůl zavanuly výpary ginu, doplněné křenem a horkou hořčicí.

„A co Axel?“ chtěl vědět Holliday.

„Utekl do Švýcarska, „ řekl Drabeck. „S matkou a starší sestrou. Byl tenkrát malý, tři, možná čtyři roky.“

„Kdy se vrátili?“

„V roce 1946. Situace tehdy byla špatná. Nebyla práce. Lidi byli bez krejcaru, všichni brauchten Geld, zatímco Kellermanovi schwammen in Geld, ti jich měli dost. Dali se na podnikání. Die Zugmaschinen. Traktory. Lidi je zase měli rádi. „ Napil se ginu., Dem Geld verfallen sein, „ pronesl filozoficky a povzdechl si.

„A vy?“

Starý muž se zasmál a znovu říhl. Číšnice za barem při tom zvuku vzhlédla.

„Frau Kellerman mě najala, abych leštil její boty, „ řekl Drabeck. „Čtyřicet let jsem pro tu rodinu pracoval a pak jednoho dne najednou pffffíí! Rudy už jim není dost dobrej. Moc starej. Moc pije. Čtyřicet let a žádná penze. Nic. Kotzbrocken.“

„Když jsme tam dnes byli, neviděli jsme žádný důkaz toho, že Lutz Kellerman vůbec někdy existoval. Nebyla o něm zmínka ani v muzeu, žádné obrázky, prostě nic.“

Drabeck se znovu zasmál.

„Keineswegs!“ Odfrkl si. „Jasně, že ne! Hitler byl pro Německo jako zlý sen, noční můra, na kterou by mnozí nejraději zapomněli; noční můra, na kterou bych sám rád zapomněl, kdyby to šlo. „ Zapil to další skleničkou Steinhageru.

Začalo mu téct z nosu; otřel si ho o rukáv. Oči měl zvlhlé a plné slz.

„Ve Friedrichshafenu se dělal jenom Hindenburg, Zeppelin, žádný smrtící Raketen. Friedrichshafen jsou kluci, co jódlujou a hrajou na Alpenhorn. Holky, co pečou Apfelstrudel, a tlustý mimina. Je to teď už jiný svět; v historii není místo pro Konzentrationslager nebo muže jako Obergruppenführer Lutz von Kellerman.“

„Syn ale na svého otce určitě nezapomněl, „ namítl Holliday.

„Ne, „ přikývl Drabeck. „Pamatuje si na něho až moc dobře. Schovává to.“

„Schovává co?“ zeptala se Peggy.

„Věci svého otce, Gegenstände mit Nostalgiewert - neznám pro to anglický výraz.“

Nostalgiewert. Nostalgie?

„Pamětihodnosti?“

Drabeck pokrčil rameny.

„Egal welche, „ zamručel. „Všechno možné.“

„Medaile, uniformy, a takové věci?“ pobízel ho Holliday.

„Ja, jistě, „ odpověděl Drabeck. Uhýbal očima a vypadal, že mu téma není příjemné. Mluvit o sobě a o minulosti bylo v pořádku; mluvit o tajemstvích jeho pána bylo něco jiného.

„Takže on má někde svatyni s věcmi svého otce?“ napovídala Peggy.

Drabeck se zadíval do své prázdné sklenice a ohrnul rty.

„Ja, „ řekl pomalu.

Holliday zachytil Peggyin pohled. Udělal malé gesto palcem a ukazovákem, kterými lehce zamnul o sebe. Peggy kývla a zalovila v brašně. Vytáhla odtamtud bledě zelenou bankovku v hodnotě sto euro.

Přeložila ji napůl a šoupla ji po stole směrem k Drabeckovi, až se dotkla jeho sklenice. Starý muž okamžik zaváhal a pak ji prsty něžně smetl ke kraji stolu a nechal ji zmizet v kapse.

„Kde?“ zeptal se Holliday přímo.

Nastala další vteřina zaváhání. Drabeck si olízl rty a pak promluvil.

„Má jedno místo… „ začal.

Kapitola čtrnáctá

„Měli jsme si vzít pistole, „ řekla Peggy. Leželi na okraji kolmého útesu trčícího nad zámkem Kellerman, který se prostíral na rozlehlé louce pod nimi. Stmívalo se a kolem komplexu budov se začínala rozsvěcet první bezpečnostní světla. Skrze nově zakoupený dalekohled Holliday viděl nejasnou růžovou záři rtuťových výbojek; v plné temnotě bude zámek osvětlený stejně jasně jako hollywoodská premiéra.

„Pistole jsou nesmysl, „ řekl Holliday a odložil dalekohled. „Ještě by tě nakonec někdo zastřelil.“

„To je dost zvláštní názor na starého vojáka.“

„Staří vojáci by se svého stáří nedočkali, kdyby přeceňovali hodnotu střelné zbraně, „ odpověděl Holliday. „Nikdy nenos zbraň, dokud nejsi připravená s ní někoho zabít, což já momentálně nejsem.“

Peggy se zamračila.

„Já nejsem žádný tvůj prvňák na Pointu, doktore. Nepotřebuju přednášku. Jen jsem si myslela, že by nebylo špatné mít něco v záloze, kdyby náhodou ten Kellerman měl prsty ve vraždě Carr-Harrise a vypálení dědečkova domu.“

„To nevíme jistě, „ řekl Holliday.

„Je to ale dost pádná domněnka. Jinak bychom tu přece nebyli.“

„Domněnky bez důkazů jsou právě ten druh předpokladů, z kterých vznikají války, „ pronesl Holliday. „Opakuju, zbraně jsou nesmysl.“

„Už zase přednášíš, doktore.“

„To je asi tím místem.“

Znovu propátrával dalekohledem pozemek zámku. Nic se nehýbalo. Před hodinou k zámku zajela dodávka s večerní směnou strážných. Osm ozbrojených uniformovaných mužů, všichni vysocí, zdatní, mladí a rozhodně příslušníci árij-ské rasy. Axel Kellerman určitě nebyl zaměstnavatel podporující rovné příležitosti. Dodávka vyzvedla osm mužů z předchozí směny a odjela.

O dvacet minut později vysoký tmavovlasý muž v drahém obleku a se zeleným tyroláčkem, včetně dekorace z kančího ocásku, nasedl do velkého černého mercedesu a odjel směrem ke Friedrichshafenu. Mohl to být Axel Kellerman, ale těžko se to dalo říct s jistotou. Parkoviště zámku teď bylo prázdné.

Holliday stočil dalekohled doleva. Na vzdáleném konci útesu, asi dvě stě metrů odtud, stály rozvaliny starého hradu, částečně zakryté skupinou borovic, a zdvíhaly se v houstnoucí temnotě jako starodávný megalit. Ostroh byl obehnán původní hradbou, nebo spíš tím, co z ní zbylo: tři a půl metru vysoká hromada drolícího se kamene a suti.

Za hradbou byla ruina původní kamenné pevnosti, která kdysi stála ve středu hradu, a nyní trčela do výšky jako obrovský zlomený zub. Byla chráněná příkopem a padacím mostem, poslední obrannou linií starých hrabat Kellerman--Pinzgau.

Peggy vytáhla z brašny lesklý fotoaparát velikosti krabičky cigaret a udělala pár rychlých snímků rozvalin hradu. „Co to děláš?“ otázal se Holliday. „Fotím úvodní snímky.“

„My ale neděláme dokumentární film, my pátráme.“

„Pátrání, dokument, to je mi fuk. Já prostě fotím, to je moje práce, doktore.“

Namířila foťák na Hollidaye a stiskla spoušť.

„Neblýsklo to, „ řekl. „Nic z toho nebude.“

„Nebuď hloupý, „ odbyla ho Peggy. „Tahle věcička umí dělat fotky i za světla hvězd. Vítej v digitální éře, kamaráde.“

Holliday znovu zdvihl dalekohled a otočil jej k zámku. Stále žádný pohyb. Jediný zvuk široko daleko vydával lehký teplý vítr čechrající listí okolních stromů.

„No dobrá, „ řekl nakonec. „Všude je klid. Drž se u země, ať netvoříš siluetu proti obloze; nechceme, aby tě zahlédl nějaký strážný, až si půjde zakouřit. Vydej se k barbakánu.“

„K čemu?“

„To je ten strážní domek u hradby, ta velká čtvercová stavba.“

„Jasně.“

„Běž.“

Peggy se vzdálila. O třicet vteřin později ji Holliday následoval, běžel a krčil se přitom u země.

Doběhli ke starému domku v hradbách a tam se zastavili. Nádvoří za ním bylo temné a prázdné. Nic se nehýbalo. V dálce Holliday zaslechl sténavé rachocení projíždějícího vlaku.

„Co když nám Drabeck napovídal spoustu nesmyslů, „ napadlo Peggy. „Třeba je to všechno jen ztráta času.“

„Jsi nervózní?“ staral se Holliday.

„Spíš si připadám tak trochu jako zločinec.“

„To není žádný zločin, „ řekl Holliday. „Nanejvýš vstup na cizí pozemek.“

„Zatím.“

„Zatím.“

Chvíli ještě čekali a snažili se uklidnit dech.

„A co teď?“ zeptala se Peggy, skloněná, s rukama opřenýma o kolena.

„Poběžíme dál, „ řekl Holliday. „K druhému barbakánu před příkopem. Odtamtud přejdeme most do hradu.“

„Tentokrát jdi první ty, „ řekla Peggy. „Stáří má přednost před krásou.“

„To by se ti líbilo, „ zavrčel Holliday. Popošel několik metrů dopředu a vyhlédl do nádvoří. Pár metrů odtud rozeznával pravidelný tvar kamenného zdiva; to bylo všechno, co zbývalo z původní Velké síně, v dobách míru hlavní místnosti pánovy rezidence. Kousek za ním se tyčila kruhovitá hromada kamenů, což byla pravděpodobně kdysi hradní studna, a ještě dál, devět metrů stranou stála samotná věž pevnosti, čnící víc než dvacet metrů do noční oblohy.

Zbytek nádvoří tvořila suť, zarostlá plevelem a vysokou trávou. Ani stopy po strážných nebo dokonce náhodných návštěvnících. Žádné odpadky, žádné nedopalky cigaret nebo plechovky od limonád na zemi. Kellerman dbal na pořádek. Holliday se zhluboka nadechl, pomalu vypustil dech, a pak vyrazil sprintem přes nádvoří a nezastavil se, dokud nedoběhl do ztemnělého bezpečí strážního domku. Čekal, až ho Peggy dostihne, s plátěnou brašnu přes rameno; její kmitající dlouhé nohy ji přenesly přes nádvoří jen pár vteřin po něm.

„Oukej, „ pravila. „A co teď?“

Holliday vzhlédl. Rozeznával vzorec vysekaných otvorů v kamenné střeše průjezdu. Byly to tzv., vražedné díry‘, jimiž obránci hradu lili vařící olej dolů na hlavy obléhatelů.

Za domkem byl úzký most, který se klenul přes příkop. V minulých stoletích byl most jistě ze dřeva a příkop byl naplněný vodou nebo opatřený zašpičatělými kůly, středověkou verzí tankových pastí, které měly za úkol zpomalit přibližující se obléhací stroje nebo sapéry, kteří hodlali podminovat hradby.

Holliday se najednou přistihl, že přemýšlí, kdo tu asi byl před ním. Místa jako tohle prozrazovala opravdovou historii. Byla do ní ponořena, koupala se v její krvi a dějiny je nakonec zničily a zapomněly na ně. Jací rytíři v brnění na koni projížděli touto branou, jací princové a jací králové?

„Už jsi zase duchem v minulosti, co?“ řekla Peggy a zašklebila se na něj.

„Hele, sklapni, „ řekl láskyplně a ušklíbl se také. „Znáš mě nějak moc dobře. Jdem na to.“

Přeběhli úzký most; příkop pod ním byl už jen mělká strouha, zarostlá plevelem a trávou. Dospěli ke klenutému vchodu do hradu a vešli dovnitř. Hrady mají své individuální charakteristiky, ale jejich architektura je předvídatelná jako sendvič Big Mac od Nashville po Novgorod. Holliday vzal loni v létě třídu seniorů do Ruska na dobrovolnou exkurzi a skutečně jedl hamburger v Novgorodu, takže věděl, o čem mluví.

Hrad se podle těchto předepsaných pravidel musí zdvíhat do výšky pěti úrovní od země. Zásobárna, administrativní úroveň, verze Velké síně, obytná úroveň a zbrojní úroveň. Nad tím bude dřevěná střecha krytá taškami a otevřená bojová plošina pro lučištníky. Musí tu být také prevety - středověké záchody - vyčnívající z každého podlaží nad příkop.

Pod úrovní přízemí budou kobky pro vězně a ještě níže hradní studna a cisterna používaná k plnění příkopu a jako nádrž na dešťovou vodu, sloužící hradu jako druhotná zásobárna vody na vaření a úklid. Všechno to dohromady tvoří velmi efektivní a soběstačné prostředí pro případ obléhání, kdyby nepřítel už překonal vnější hradby. Všechny úrovně jsou navzájem propojené sérií kamenných schodišť, vybudovaných mezi vnitřními a vnějšími zdmi hradu. Jestli jim Drabeck řekl pravdu, jejich cílem bude jedno z těch starých schodišť, která vedla dolů do sklepení a k cisterně.

Holliday se zadíval do šera. Na pravé straně byl temnější stín vstupních dveří. Ukázal na ně.

„Támhle. „ Dotkl se Peggyina lokte a oba vyrazili přes otevřené dlažební kameny, které kdysi tvořily základy hradu. Dospěli ke dveřím. Uvnitř malého oblouku a po levé straně uviděli úzké kamenné schodiště vedoucí dolů. Schody byly ohlazené staletími používání. Jen málo princů a ještě méně králů používalo takové schody. Tohle bylo schodiště určené sluhům a žalářníkům.

Holliday vytáhl z kapsy malou baterku. Sešel o dva schody níž a zapnul ji. Stupně schodiště byly široké stěží půl metru a velmi strmé.

„Opatrně, „ řekl a ohlédl se přes rameno. „Jdi pomalu.“

Scházel dolů po schodech, ve zdvižené ruce světlo a dlaní druhé ruky se opíral o kamennou zeď, aby lépe držel rovnováhu. Peggy ho opatrně následovala. Na konci schodiště byla malá klenutá předsíň a impozantní železné dveře. Dveře byly opatřeny čtyřmi obrovskými stěžejemi, zajištěnými nýty velikosti palce a starobylým žalářním zámkem s petlicí na pravé straně. Peggy zkusila dveře otevřít.

„Zamčeno.“

„Nikdo s sebou přece nebude tahat tak obrovský klíč, „ zauvažoval Holliday. Přejel kuželem světla po malém prostranství. Nic tu ale nebylo; žádná rostlina v květináči, ani příhodný kámen nebo rohožka, ba ani štěrbina ve zdi; kameny byly kladeny těsně k sobě.

„Žádný klíč tu není, „ řekla Peggy. „Máme smůlu.“

„Možná ne.“

„Jak to myslíš?“

„Benedikt Arnold, „ řekl Holliday náhle a luskl prsty.

„Cože?“

Holliday postoupil dopředu a baterkou si zblízka posvítil na závěsy dveří. Byly na dveřích umístěny v pravidelných rozestupech, každá stěžej byla dobrých dvanáct centimetrů široká a každou jistily čtyři gigantické nýty. Až na tu prostřední, která měla nýtů pět. Že by nedopatření? Pozdější oprava? Možná. Ale přece jen…

Zatlačil na každý nýt bříškem palce. Nic, ale ucítil, že třetí nýt se maličko pohnul. Zatáhl za něj, namísto aby zatlačil. Nýt povyskočil skoro o tři centimetry a z hlubin dveří se ozvalo uspokojivé klapnutí.

„Zkus to teď, „ řekl Holliday. Peggy zkusila zdvihnout petlici a dveře se otevřely.

„Sezame, otevři se. Jak jsi na to přišel?“

„Benedikt Arnold velel ve West Pointu, než se z něho stal zrádce. Když pak utekl, prohledali jeho soukromou rezidenci a našli tajný panel v podkroví, který měl stejný mechanismus zámku jako tenhle.“

„Šikulka.“

„Raději bychom tu neměli moc okounět, „ řekl Holliday. „Tohle už přesahuje obyčejné vniknutí na pozemek.“

Peggy strčila do dveří a oba vešli dovnitř.

Holliday mávl baterkou kolem a kužel světla zachytil starobylý kovový přepínač přišroubovaný ke zdi vedle dveří. Přepnul páčku do polohy, zapnuto‘. Místnost se rozzářila světlem.

„Panenko skákavá, doktore! Tys měl pravdu!“

Podzemní cisterna byla místnost patnáct metrů dlouhá a šest široká, s klenutým stropem a jedinou podkovovitou bránou uprostřed. Strop, stěny a podlaha byly tvořeny vápencovými kvádry sesazenými tak těsně k sobě, že nepotřebovaly maltu. Z mohutného přívodního kabele přisvorkovaného ke stropním kamenům visely jednoduché lampy. Na zadní stěně místnosti splývaly jako tapisérie čtyři ohromné slavnostní prapory, které si byly svým vzorem pozoruhodně podobné.

Na tom nejvíc vlevo byl znak Ahnenerbe, nacistické organizace uchovávající dědictví předků, tvořený runovým kruhem a mečem. Vedlejší prapor zobrazoval meč a symbol stuhy, který Holliday viděl vytetovaný na zápěstí mrtvoly na farmě Carr-Harrise a také vytesaný do kamene nad vchodem do zámku Kellerman.

Třetí prapor ukazoval další kruh run s mečem ovinutým heraldickými draky a čtvrtý nesl meč a doprava otočenou svastiku, znak společnosti Thule, takzvaného teutonského řádu Svatého Grálu. Všechny transparenty byly v červené, bílé a černé, v barvách nacistů.

„Ten Kellerman má asi vážně zálibu v mečích, co?“ komentovala to Peggy s pohledem na křiklavé prapory.

„Obávám se, že zejména v jednom konkrétním, „ řekl Holliday.

Zbytek obrovské podzemní komnaty byl plný vitrín jako muzeum na zámku. Byla tu schránka se zbraněmi, v níž v krabici, opatřené zlatým štítkem, ležela mauserovka, kalibr. 32, automatická pistole označená, ‚Meister im Schiessen‘ - mistr ve střelbě - s tímtéž znakem meče a stuhy vyrytým do pažby, a také poněkud otlučená automatická puška MP-18 s dřevěnou pažbou a dokonce Panzerfaust, německá verze americké bazuky.

Bylo tu několik manekýnů oblečených do uniforem, od generála SS po obyčejného vojáka označeného ‚Kaiserjäger‘, infanteristu z první světové války s hodností Gefreiter, svobodník. Tato kolekce měla zřejmě naznačovat vzestup Lutze Kellermana ze zákopů do nejvyššího štábu nacistů.

Všude byly fotografie Lutze Kellermana. Lutz Kellerman s Rommelem v severní Africe, opírající se o masivní tank Panzer 1. Lutz Kellerman s Adolfem Hitlerem a Albertem Speerem během Führerovy bleskové tříhodinové projížďky hlavním městem Francie. Lutz Kellerman na snímku z Vatikánu s vicekancléřem Franzem von Papenem a kardinálem Eugeniem Pacellim, mužem, který později proslul jako Hitlerův papež; snímek byl zřejmě pořízen v roce 1933, těsně předtím nebo těsně potom, co byl uzavřen Říšský konkordát mezi nacisty a římskou katolickou církví. Lutz Kellerman stojící s SS Obersturmbannfüh-rerem Martinem Weissem, velitelem koncentračního tábora v Dachau, pod nechvalně proslulou bránou s nápisem Arbeit Macht Frei.

Ze všech nejzajímavější ale byla fotografie, na níž mnohem starší Lutz Kellerman stál se svým synem na vysoké hoře, přímo naproti gigantické soše Krista Spasitele na vrcholku hory Corcovado nad Rio de Janeirem v Brazílii. Axel Kellerman na fotce vypadal tak na osmnáct. Auto za nimi bylo chevrolet Impala z roku 1959, s klasickými rozmáchlými oblouky blatníků a šikmými zadními světly. Důkaz, že Lutz Kellerman přežil válku a žil přinejmenším ještě dlouho poté.

Otec a syn si byli nápadně podobní. Stejný dlouhý aristokratický nos, stejný liščí obličej a vlasy do špičky nad čelem, a stejné trochu ženské rty. Největší rozdíl mezi nimi tvořila dlouhá, zohyzďující jizva, která začínala těsně pod levým

okem Lutze Kellermana a táhla se až k jeho bradě; vypadala jako upomínka získaná před dávnou dobou v souboji šavlemi, jehož účelem nebylo způsobit ránu, nýbrž ji utržit. Nejzvrácenější způsob odvahy, jaký Holliday znal, předváděné nikoliv na bojišti, nýbrž v šermířském salonu, a odměněné šampaňským na oslavu.

„Podívej se na tohle, „ ozvala se Peggy z druhého konce místnosti. Stála před dlouhým stolem. Na zdi nad ním byla zarámovaná fotografie Hitlera a na samotném stole stál rodinný portrét ve stříbrném rámu - půvabná žena v šatech ze čtyřicátých let, s malou holčičkou, šestiletou či sedmiletou, a nemluvnětem v náručí. Za nimi se tyčila silueta zasněženého vrcholku Matterhornu, stejně zřetelná jako socha Krista Spasitele v Riu. Kellermanova rodina v bezpečí ve Švýcarsku. Na stole ležela kniha vázaná v kůži, na jejímž obalu byl znak lebky, insignie Totenkopf, 33. divize SS, jež měla na starosti koncentrační tábory.

„Deník?“ zeptal se Holliday.

Peggy knihu otevřela. Na začátku stránky bylo vždy datum a pod ním inkoustem zanesené záznamy úhledným drobným rukopisem. Deník Lutze Kellermana. Vypadalo to, že popisuje rok 1943.

„Umí ten tvůj foťák dělat detailní záběry?“

„Ovšem.“

„Tak nafoť tolik stránek, co můžeš. „ „Jasně.“

Peggy vytáhla fotoaparát z brašny, otevřela deník na první stránce a začala fotografovat. Trvalo jí to skoro dvacet minut. Holliday mezitím procházel po místnosti a prohlížel si vystavené expozice. Pokoušel se nalézt nějakou souvislost mezi Lutzem Kellermanem a templářským mečem, který strýček Henry schovával ve svém domě.

Jedinou neurčitou souvislostí, kterou našel, byla fotografie Himmlera, Goebbelse a Lutze Kellermana stojících na balkónu Berghofu s kalíšky kávy v rukou. Přinejmenším to potvrzovalo Drabeckovo tvrzení, že Kellerman skutečně byl v Hitlerově letním sídle v Bavorských Alpách.

„Hotovo, „ prohlásila Peggy a připojila se k němu. „Asi dvě stě stránek. Bude to neostré, ale když budu mít k dispozici slušný počítač, tak to budeme moct přečíst.“

Najednou se ozval zvuk zápalky rozškrtnuté o hrubý kámen. Holliday a Peggy se prudce otočili.

„Herr Doktor Holliday, Fräulein Blackstocková, „ pronesl Axel Kellerman stojící ve dveřích místnosti. Za ním stáli dva světlovlasí muži v uniformách, oba ozbrojení velmi moderně vypadajícími útočnými puškami Heckler&Koch G36. Kellerman si zapálil cigaretu a pak zápalku sfoukl. Vypustil nosem do vzduchu dva obláčky kouře a usmál se. „To je od vás milé, že jste se tu zastavili.“

„Říkala jsem ti, že jsme si měli vzít pistole, „ zamumlala Peggy.

Kapitola patnáctá

Holliday a Peggy Blackstocková byli v poutech odvezeni zpátky dolů do zámku v golfovém vozíku bezpečnostní služby. Peggy sebrali fotoaparát i brašnu a Holliday přišel o svou baterku. Když přijeli k zámku, Holliday uviděl, že ten velký mercedes, který předtím viděli odjíždět, je zpátky na svém místě. Strážní vytáhli jeho a Peggy z vozíku a strkali je před sebou směrem k vozu.

Z postranního služebního vchodu vyšli dva další strážní a mezi sebou vedli schoulenou postavu v želízkách - Rudolfa Drabecka, pod kterým podklesávaly nohy. První dva strážní zmizeli v zámku a odnesli s sebou Hollidayovu baterku a Peggyinu brašnu i foťák. Strážní, kteří vlekli Drabecka, měli pistole. Z místa, kde Holliday stál, vypadaly jako robustní automatické pistole HK-45.

U otevřených dveří velkého sedanu stál Kellerman.

„Vezmeme vás, jak se říká, na malou projížďku, „ pronesl. „Oba se laskavě posaďte na zadní sedadlo.“

„Nemám chuť, „ opáčil Holliday. Jeden ze strážných se oddělil od Drabecka a popadl Hollidaye za paži ve snaze odtáhnout ho k zadním dveřím vozu. Holliday se mu pokusil vytrhnout, ale zakopl, nešikovně vrazil do Drabecka a málem ho povalil. Starý muž zamručel překvapením. Holliday si všiml, že Drabeckův obličej nese stopy surového bití, nos měl zlomený a kolem chřípí krustu zaschlé krve.

„Ale doktore, „ napomenul ho Kellerman. „Nerad bych se uchyloval k násilí. Alespoň zatím.“

Strážný zdvihl Hollidaye do vzpřímené polohy. Kellerman trhl bradou směrem k němu.

„Sundejte jim pouta, „ nařídil a strážný poslechl. Peggy a Holliday si třeli ztuhlá zápěstí.

„Ich flehe dich an“ zasténal starý muž úpěnlivě. „Bitte, ich flehe dich an!“

„Co to říká?“ zeptala se Peggy Hollidaye.

„Škemrá o život, „ přeložil Kellerman lhostejným hlasem, bez emocí. „Nastupte do auta, prosím. Už máme zpoždění.“

„Kam nás to vezete?“ zeptala se Peggy.

Kellerman si povzdychl.

„Někam, kde vás nikdo neuslyší křičet a kde skvrny od krve neušpiní mé drahocenné koberce, „ odpověděl., Ein Schweinbetrieb, na jatka, která mi patří a jsou kousek odtud. Řekl bych, že je to neobyčejně příhodné místo. Vás budeme mučit a doktor Holliday se bude dívat. Když mi ale řekne, kam schoval meč, který váš dědeček ukradl, tak mučení možná necháme.“

„Strýček Henry ten meč neukradl a vy to víte, „ řekl Holliday.

„Nemám čas se s vámi hádat o slovíčka, doktore. Nastupte.“

„A co když ne?“

Kellerman si opět teatrálně povzdychl.

„Pak mi nezbude nic jiného, než požádat Stefana, aby slečně Blackstocková zlámal prsty, jeden po druhém, „ opáčil. O tom se už moc diskutovat nedalo; logika byla nezvratná.

„Dobrá, „ ustoupil Holliday. Vsoukal se na zadní sedadlo a Peggy, postrkovaná strážným Stefanem, hned za ním. Dveře se zabouchly. Kellerman usedl za volant. Zvenku se ozval zvuk připomínající ostré štěkavé zakašlání. Holliday se otočil a uviděl, jak se Drabeck svalil na štěrkový povrch parkoviště.

Stefan odšrouboval mohutný tlumič ze své pistole, zastrčil zbraň do pouzdra a zdvihl Drabeckovy nohy, zatímco druhý strážný popadl jeho ramena. Odnesli mrtvolu starého muže dozadu k vozu a Kellerman otevřel kufr. Oba muži zdvihli tělo nahoru, vhodili ho dovnitř a zabouchli za ním víko kufru. Stefan se usadil na zadním sedadle vedle Peggy a ten druhý nasedl na sedadlo spolujezdce vedle Kellermana. Stefan opět vytáhl robustní a těžkou automatickou pistoli a držel ji na klíně, tlustý ukazováček ohnutý kolem kohoutku.

„Nemuseli jste ho zabíjet, „ procedila Peggy zaťatými zuby, oči plné slz.

Kellerman se na ni podíval do zpětného zrcátka. Jeho obličej byl zcela bez výrazu.

„Už mi byl k ničemu.“

Pak se otočil ke strážnému na sedadle vedle sebe.

„Zeit in die Heia zu gehen, jawohl?“

„Dein Wunsch ist mir Befehl, mein Herr“ odpověděl strážný a rozesmál se. Kellerman otočil klíčky v zapalování a zařadil zpátečku. Vycouval a pak s vozem zamířil po klikaté, stromy lemované příjezdové cestě k silnici. Tam auto otočil doprava a vyjel do tmy, od Friedrichshafenu směrem na sever k blízkým horám.

„Možná byste mi mohl říct, proč je ten meč pro vás tak důležitý, „ ozval se Holliday ze zadního sedadla. Zkusil kliku dveří, ale Kellerman ji dálkovým ovládáním zamkl. „Vím, že jste cvok, ale ani cvok nezabíjí kvůli kousku nějaké starožitnosti.“

„Zřejmě se mě snažíte provokovat, „ řekl Kellerman nad volantem vozu řítícího se po temné silnici. „Dost dětinská taktika. Upřímně řečeno, od muže jako vy bych očekával víc.“

„Momentálně jsem ve stresu, „ odsekl Holliday suše.

„Meč patří mně, „ prohlásil Kellerman. „Je to dědictví mé rodiny.“

„Je to jenom meč. Dokonce ani nijak zvláštní, „ odpověděl Holliday. „Takové není těžké sehnat. Co kdybyste příště zkusil eBay, namísto abyste vraždil nevinné lidi.“

„Derek Carr-Harris zrovna moc nevinný nebyl, „ zasmál se Kellerman. Byl to dutý smích, v němž nebyla ani špetka humoru. „Byl to chladnokrevný vrah, stejně jako váš strýc.“

„To je lež!“ vykřikla Peggy rozhořčeně.

„Můj strýc byl znalec středověké historie, „ řekl Holliday. „Za druhé světové války patřil ke skupině Památková, výtvarná a archívní sekce. To byla pobočka Robertsovy komise utvořené F. D. R. Jejím cílem bylo chránit objekty kulturní hodnoty před plundrováním a ničením. I ty německé.“

„To je pravda, „ přikývl Kellerman, „ale MFAA byla zároveň zástěrkou pro spoustu jiných samostatných akcí špionážního charakteru, které koncem války prováděli Britové a Američané. „ Kellerman se odmlčel. Kolem nich hlučně projel náklaďák a na chvíli zaplavil vnitřek vozu světlem svých reflektorů. „Vy jste něco na způsob vojenského historika, doktore. Neslyšel jste někdy náhodou o operaci Werewolf?“

„Jistě,“ opáčil Holliday. „To byl poslední obranný plán zorganizovaný Him-mlerem a provedený SS Obergruppenführerem jménem Prützmann. Byla to fanatická partyzánská organizace.“

„Zvláštní, to je úplně jako, Tribulation Force‘, kterou popisují série křesťanských románů, populárních ve vaší zemi, „ kývl Kellerman. „Ale operace Werewolf, o které mluvím já, byla akce vymyšlená řadou vysoce postavených pracovníků špionážní služby v Americe a Spojeném království. Winston Chur-chill se o ní žertem zmiňoval jako o brigádě Kammerjäger. Víte, co znamená Kammerjäger, doktore?“

„Mohu si to domyslet.“

„Znamená to hubitel hmyzu, doktore Holliday. Úkolem brigády Kammerjäger bylo najít, vyslídit či jinak objevit místa pobytu různých vysoce postavených důstojníků SS a dalších významných členů Říše. Členové brigády měli příkaz je zavraždit, jakmile je naleznou. „ Kellerman se na okamžik odmlčel a pak pokračoval. „Všechno, co v tomhle životě uděláme, se odrazí ve věčnosti, „ pronesl. „Znáte ta slova, doktore Holliday?“

Co je tenhle chlap zač?

„To řekl Russel Crowe ve filmu Gladiátor.“

„Správná slova, doktore, a pravdivá. Váš strýc a jeho anglický přítel je vepsali krví do jara a léta roku 1945. Jméno mého otce bylo na Churchillově seznamu smrti, doktore, a váš strýc a Derek Carr-Harris byli zabijáci v brigádě Kam-merjäger. Pokud vím, měli na svědomí smrt více než dvaceti mužů v Německu, Rakousku a v Římě. Mého otce málem chytili, naštěstí se jim to nepovedlo. Kdyby ho byli dopadli, byli by ho na místě zabili.“

„Jste lhář!“ zavrčela Peggy. „Dědeček nikdy nikoho nezabil!“

Silnice před nimi byla úplně temná. Po obou stranách ji svíral hustý les. Nebyl tu žádný provoz, nebyla vidět žádná světla. Nedalo se říct, za jak dlouho asi dojedou na místo určení.

Teď‘ nebo nikdy.

Holliday se mírně naklonil dopředu. Strážný na předním sedadle ztuhl napětím, jeho ruka zabloudila ke zbrani v pouzdře.

„Kellermane?“

„Ano?“

Holliday mu zašeptal do ucha.

„Fick dich selber, du Arschloch.“

Tužku, kterou vzal na parkovišti Drabeckovi z kapsy, nechal sklouznout do rukávu a skrz něj do své pravé ruky. Vyklonil se doleva, švihl paží kolem Peggy a ostře ořezaný hrot tužky zabořil Stefanovi do pravého oka a hluboko do čelního mozkového laloku. Stefan byl mrtvý téměř okamžitě, jediný výkřik mu odumřel v hrdle dřív, než se stačil vydrat ven. Tekutina z proražené oční bulvy mu stékala po tváři.

Holliday nechal tužku, kde byla, rukou sklouzl mrtvému muži do klína a vypáčil mu z necitlivých prstů automatickou pistoli. Palcem ji odjistil a pak zkroutil tělo tak, aby kryl Peggy, a několikrát vypálil zezadu do předního sedadla.

Čalounění explodovalo a kulky zasáhly strážného do slabin a břicha. Každý výstřel naplnil vnitřek vozu ohlušujícím hlukem, připomínajícím rachot hromu. Muž sebou cukal a trhal a nakonec se s výkřikem zhroutil na přístrojovou desku. Holliday zdvihl těžkou pistoli nad opěradlo a vypálil další dvě rány, které zasáhly strážného do krku a obličeje. Mužova hlava se rozletěla na kusy a po předním sedadle a čelním skle se rozstříkla krev, mozek a úlomky kostí. Kellerman strhl volant a pneumatiky zakvílely, jak vůz málem sjel ze silnice. Holliday mu vrazil hlaveň pistole pod límec.

„Zastavte, „ nařídil mu. „Ihned.“

Kellerman beze slova poslechl a zajel s velkým vozem na štěrkovou krajnici. Vnitřek auta páchl krví a střelným prachem. Holliday zahýbal čelistmi; v uších mu zvonilo. Adrenalin prudce obíhal jeho tělem a žaludek se mu zvedal. Být to někde jinde a jindy, určitě by se mu udělalo zle. Polkl žluč.

„Odemkněte dveře, „ přikázal. „Sáhněte po nějaké zbrani a já se nebudu vůbec rozmýšlet. „ Kellerman přikývl, hlava se mu sotva pohnula. Sáhl dolů a dotkl se tlačítka na dveřích. Ozvalo se duté cvaknutí. Holliday se podíval z okénka. Po obou stranách temné stromy. Byli uprostřed lesů.

„Jsi v pořádku, Peg?“ zeptal se Holliday.

„Jo, „ odpověděla zajíkavě. Stefanovo tělo se zhroutilo přímo na ni jako nějaký spící milenec.

„Otevři dveře a vystrč ho ven, „ nařídil jí Holliday.

„Já na něj nechci sahat.“

„Udělej to, nemáme moc času.“

„Tak jo.“

Peggy se naklonila přes mrtvého muže a otevřela dveře. S námahou se jí podařilo odstrčit tělo a překlopit ho. Mrtvola napůl vypadla z vozu, nohy měla pořád uvnitř. Peggy do ní kopala a strkala a nakonec se jí povedlo dostat celé tělo ven. Holliday vyhlédl skrz krví pocákané čelní sklo. Pořád žádný provoz.

„Odtáhni toho chlapa z předního sedadla, „ řekl Peggy.

„To přece nemůžu!“

„Udělej to, Peg!“

Peggy neochotně vylezla z vozu, překročila Stefanovo tělo a otevřela dveře na straně spolujezdce. S obličejem staženým odporem popadla téměř bezhlavé tělo za paži a vytáhla jej z vozu.

„A co teď?“ zavolala.

„Vytáhni mu z pouzdra pistoli. Na levé straně je páčka se ‚S‘. Tu stiskni dolů. Namiř na Kellermana. Jestli udělá něco, co tě znervózní, tak zmáčkni kohoutek a mačkej ho tak dlouho, dokud tě ta nervozita nepřejde.“

„Oukej, „ odpověděla. Sklonila se nad tělo mrtvého strážného, vytáhla mu zbraň, odjistila ji a namířila pistoli zpátky do auta.

Holliday obrátil pozornost zpět ke Kellermanovi.

„Teď vystoupím z vozu a vy taky. Jestli uděláte nějaký nerozumný pohyb, tak vás zabiju, jasný?“

„Ano.“

„Tak ven. Pomalu.“

Oba muži vystoupili z vozu. Vzduch venku voněl borovicovým jehličím a mezi stromy povíval mírný vánek. Vycházel měsíc. Les vypadal jako z pohádky.

„Přejděte dopředu před vůz a zůstaňte stát na krajnici, „ vybídl Holliday Kellermana. Kellerman poslechl. Dosud téměř nepromluvil. Uplynulo méně než pět minut, co se karta nečekaně obrátila. Holliday následoval Kellermana kolem velkého vozu, pětačtyřicítku namířenou přímo na jeho týl. Kellerman se podíval dolů na zhroucená těla svých strážných.

„Stefan měl dvouletého synka. A Hans se měl ženit.“

„Nechte si tu sentimentalitu, „ odbyl ho Holliday. „Moc vám nesedí.“

„Za tohle vás zabiju, „ prohlásil Kellerman.

„No a co?“ opáčil Holliday. „Zabít jste nás chtěl stejně. „ Otočil se k Peggy. „Prohledej ho. Vem mu zbraně a mobilní telefon.“

„Musím?“

„Jo. Dej mi tu pistoli. „ Peggy mu podala zbraň. Holliday vysunul zásobník a strčil si obojí, pistoli i zásobník, do kapsy saka. Peggy prohledala Kellermana a našla u něho mobil iPhone operátora Deutsche Telekom a malou automatickou berettu Tomcat kalibru. 32. Holliday si obojí strčil do druhé kapsy.

Pak se obrátil zpět ke Kellermanovi. „Hoďte své kamarády do příkopu.“

Němec obdařil Hollidaye dlouhým pohledem, ale nic neřekl. Odtáhl těla strážných ke kraji příkopu u silnice a převalil je do něho.

„A teď?“ otázal se kysele.

„A teď vás tu necháme, „ odpověděl Holliday. „Až kolem pojede hlídka Autobahnpolizei, tak jim můžete zkusit vysvětlit, jak se vaši zaměstnanci dostali do příkopu.“

Peggy udělala krok dopředu, podívala se na spoušť na předním sedadle a pak nastoupila dozadu. Holliday, s automatickou pistolí stále namířenou na Kellermana, se usadil za volant a nastartoval.

„Asi mi bude špatně, „ informovala ho Peggy slabým hlasem. „Prosím tě, dostaň mě odtud.“

Holliday prudce smýkl volantem, otočil vůz a zamířil zpátky do Friedrichsha-fenu se sešlápnutým plynovým pedálem. Vysoká postava Axela Kellermana se v zadním zrcátku zmenšovala, až ji pohltila okolní tma.

„Přišli jsme o ty obrázky, „ řekl Holliday.

„Ne, nepřišli, „ opravila ho Peggy ze zadního sedadla. Zalovila rukou v zadní kapse svých džínsů a vytáhla tenký kousek plastu, jen o málo větší než žvýkačka.

Přidržela ji Hollidayovi před očima. Na straně té věcičky bylo vytištěno slovo ‚Sony‘.

„Co to je?“ otázal se Holliday.

„Externí paměťový disk, „ odvětila Peggy. „Stáhla jsem na něj obrázky, když jsme byli ještě v Kellermanově jeskyni. Máme je všechny. Jak jsem říkala - vítej v digitálním věku, doktore.“

Kapitola šestnáctá

„Jak se cítíš?“ zeptal se Holliday. Bylo krátce po poledni a oba seděli v zahrádce kavárny kousek od Piazza del Gesú Nuovo v Neapoli na italském pobřeží. Peggy upíjela ze zelené láhve ledově studené pivo Nastro Azzuro a Holliday měl už druhé capuccino. Mezi nimi na míse spočívaly okoralé zbytky vynikající pizzy margherity. Bylo horko, žhavé slunce pálilo z bezmračné jasně modré oblohy. Kolem náměstí panoval hlučný dopravní ruch. Od jejich strašlivého dobrodružství ve Friedrichshafenu uplynuly dva dny.

„Jak se cítím?“ opáčila Peggy. „Pořád se snažím přijít na to, jak jsme se sem dostali.“

„Vlakem, „ usmál se Holliday.

„Tak jsem to nemyslela, „ zamračila se Peggy.

„Já vím, „ řekl Holliday. Podíval se přes piazzu. Uprostřed mírně svažitého vydlážděného náměstí se tyčil vzletný ozdobný obelisk Guglia dell’Immacolata v rokokovém stylu. Nechali ho tu vztyčit jezuité v sedmnáctém století na památku neposkvrněného početí a k vysvěcení své nové baziliky, po níž byla piazza pojmenována.

Piazza byla historickým centrem staré části města u mořského pobřeží, jehož význam už před dávnou dobou vybledl a teď jeho ulice namísto modlících se kněží a mnichů ze svatých řádů lemovaly bary, kluby a bufety, kde prodávali pizzu s sebou. Chodníky byly přecpané turisty, silnice zaplněné náklaďáky a vozy; mezi uspěchanými vozidly kroužícími donekonečna kolem mohutného obelisku se nebezpečně proplétaly všudypřítomné skútry, jejichž motory, podobné motorům šicích strojů, bzučely jako rozzuření moskyti. Od opuštěné venkovské silničky v Bavorských Alpách to bylo opravdu na hony vzdálené.

Poté, co zanechali Kellermana v lese, vrátili se zpátky k zámku a vyzvedli si své půjčené auto z místa, kde ho zaparkovali - ze vzdáleného okraje útesu, na němž se tyčily rozvaliny hradu. Tam také nechali mercedes s tělem nebohého Drabecka v kufru.

Holliday a Peggy odjeli do Friedrichshafenu a podařilo se jim chytit trajekt odplouvající před jedenáctou hodinou, poslední toho dne. O čtyřicet pět minut později dosáhli švýcarské strany jezera a dvě hodiny nato byli v Curychu. Peggy našla nonstop internetovou kavárnu, kde mohli připojit externí paměť a vytisknout fotografie deníku. Dohromady to byly devadesát čtyři dvoj stránky.

Prohlédli si pečlivě jednu stránku po druhé a hledali slovo nebo jméno, které by jim bylo povědomé. V zápise s datem pondělí 27. září 1943 našli, co hledali: Slovo ‚Neapol‘ a jméno - Amedeo Maiuri, italský archeolog, který objevil meč při vykopávkách v Pompejích, jen pár kilometrů odtud na jih ve stínu Vesuvu, který se tyčil nad venkovskou krajinou v okolí Neapole.

To Hollidayovi stačilo. Ráno nasedli na spěšný vlak do Milána a odtamtud už pomalejším vlakem přes noc dojeli do Florencie, někdejšího bydliště Leonarda da Vinci, Michelangela a mnohem později Salvatora Ferragama, známého výrobce obuvi. Ve Florencii zanesli vzácné stránky válečného deníku Lutze Kellermana do místní kanceláře Berlitz a nechali je přeložit. Když byly překlady hotové, pokračovali do Neapole.

Peggy držela v rukou sklenici svého piva a hleděla nepřítomně na vířící dopravu a davy klokotající kolem po chodníku. Dobrodružství ve Friedrichshafenu si vybralo svou daň. Vypadala unaveně, strhaně a deprimovaně. Hollidaye to nepřekvapovalo; jemu se nedařilo o moc lépe. Od začátku jejich zmatené eskapády viděl umírat pět lidí, z toho tři měl na svědomí přímo on sám. Nešlo o to, jestli si to zasloužili nebo ne; on byl ten, kdo uhasil jejich životy, na rukou mu ulpěla jejich krev a odpovědnost za to všechno na něm ležela jako balvan.

„Chceš toho nechat?“ zeptal se Holliday.

Peggy se k němu překvapeně otočila. „Co?“

„Chceš toho nechat?“ opakoval. „Můžeme s tím přestat hned teď. Nasednout na letadlo a být zpátky doma akorát včas na zítřejší snídani.“

Peggy se zamračila a usrkla piva. Pak postavila láhev a bezmyšlenkovitě přejížděla po nálepce nehtem palce.

„Já nejsem jako ty, „ řekla nakonec. „Nejsem žádný voják. Ošklivé věci vidím v hledáčku, ne ve skutečnosti.“

„Já se cítím úplně stejně jako ty, to mi můžeš věřit, „ odpověděl Holliday.

„Chtěla bych, aby to zlé už bylo za námi, „ řekla Peggy. „Je to za námi?“

Holliday pokrčil rameny.

„Je jedno staré rčení, pocházející od králů z rodu Bourbonů - Vedi Napoli e poi muori, vidět Neapol a zemřít. „ Odmlčel se a znovu pokrčil rameny. „Zlo plodí další zlo, z bitev se rodí další bitvy a jedna válka vede k druhé. Nemáme žádnou záruku, že se všechno vyjasní, když odtud odjedeme někam jinam.“

„A co Kellerman?“

„Co je s ním?“ opáčil Holliday.

„Myslíš, že toho teď nechá?“

„On ví, co je v deníku jeho otce. Sleduje souvislosti. Nebude pro něho těžké nás vystopovat. „ Holliday zavrtěl hlavou. „Ne, ten toho nenechá.“

„Tak my bychom taky neměli.“

Půjčili si jasně červeného fiata 500 a rozjeli se do vnitrozemí od Neapolské zátoky, podél úpatí dřímajícího Vesuvu a do zvlněné venkovské krajiny. Všude kolem se prostíraly úhledné vinice, sady ořešáků, lísek a meruněk a staleté olivové háje. Celá oblast byla údajně pod kontrolou Camorry, neapolské verze tuzemské mafie, tady po ní však nebylo ani stopy.

Bylo těžké si představit tak idylickou a půvabnou krajinu jako válečnou zónu, ale právě 9. září 1943 se na plážích u Salerna, padesát mil odtud na jih, vylodili spojenci a během první poloviny měsíce pronikli do vnitrozemí a obsadili pobřeží až nahoru k Neapoli, zatímco německá armáda pod velením Alberta Kes-selringa se pomalu stahovala k severu.

Lutz Kellerman, velící menší úderné brigádě z 1. divize SS Leibstandarte SS Adolf Hitler, podle svého deníku 28. září dorazil do městečka Nola přibližně třicet kilometrů na severovýchod od Neapole. Skupina byla vyzbrojena několika polopásovými obrněnými transportéry, osazenými těžkými strojními puškami, několika motocykly s řetězovými koly, půltuctem tanků Panzer IV a velitelským vojenským vozem Kübelwagen pro Kellermana. Její oficiální misí bylo všemi způsoby obtěžovat nepřítele, shromažďovat informace a shánět zásoby a vysílat do okolí tříčlennou posádku, která měla za úkol drancovat a vypalovat vesnice. Kellerman měl však svůj vlastní program.

Dva dny předtím se sešel s Amedeem Maiurim na soukromé schůzce v archeologově vile na předměstí Neapole. Nechal tedy své muže, aby zajistili a zpacifikovali město, a on sám se s vybranou četou mužů vydal na místo, o kterém mu Maiuri pověděl.

Zmíněnou lokalitou byl velký palladiánský palác ze sedmnáctého století na vrcholku kopce nad vesničkou San Paolo Belsito, asi dva kilometry na jih. Vil-la Montesano, jak se palác jmenoval, se pyšnila dlouhou a významnou tradicí, sahající zpět až k cisterciáckému Řádu calatravských rytířů, kteří byli úzce spřízněni se svými cisterciáckými bratry, s templáři.

Sídlo, které bylo vybudované spíše jako opatství než obytný dům, sloužilo po staletí dlouhé řadě rodin a nyní bylo ve vlastnictví signory Luisy Santamarie Nicolini, vdovy po Henry Contierim, jehož strýc Nicola byl arcibiskupem z Ga-ety. Pouta spojující rodinu s církví a s templáři byla očividná, ale ještě důležitější bylo, že ve vile byly nyní uskladněny veškeré neapolské archívy; celkem osm set šedesát šest beden, obsahujících víc než třicet tisíc vzácných svazků a padesát tisíc dokumentů na pergamenech, pocházejících až z dvanáctého století a z doby křížových výprav.

Podle Amedea Maiuriho byl mezi těmito dokumenty uchován také templářský archív angevinské dynastie a svazek, který kdysi patřil slavnému templářskému mořeplavci Rogerovi de Flor, téměř legendárnímu námořníkovi, o kterém se povídalo, že nějak dokázal propašovat templářský poklad ze Svaté země a ukrýt ho na bezpečném místě.

Maiuri jednou tu knihu viděl a přečetl si latinský nápis na jejích deskách, v němž stálo, že slova uvnitř svazku pochopí jenom ten, kdo vlastní Pravý meč z Pelerinu. Kniha byla kopií De Laudibus Novae Militiae, ‚spisu‘, který napsal Bernard z Clairvaux pro Huga de Payens, prvního velmistra templářů a převora Jeruzaléma.

Podle deníku zašel Lutz Kellerman do vily, setkal se s majitelkou signorou Nicolini, a také s ředitelem přemístěných archívů, mužem jménem Antonio Capograssi. Ani signora Nicolini, ani Capograssi mu nic neprozradili, dokonce ani když jim vyhrožoval, že vilu a obsah archívů zapálí.

Capograssi trval na tom, že žádná taková kniha v archívech není a aby to dokázal, ukázal Kellermanovi kompletní inventář. O Rogerovi de Flor nebo kopii De Laudibus Novae Militiae nebyla nikde jediná zmínka. Kellerman se s tím však nespokojil a začal násilně otevírat bedny; pomáhali mu při tom jeho muži, mezi nimi i mladý Rudy Drabeck.

Hledali několik hodin a nenašli absolutně nic. V deníku se Kellerman zmiňoval o tom, že zatímco rvali laťky z beden, slyšeli v dálce děla. Byla to spojenecká artilerie blížící se od Salerna do vnitrozemí a směřující na Řím a - jak generál SS svěřil svému deníku - ke konečnému vítězství. Itálie padla a Říše ji měla brzy následovat; byla to jen otázka času. Nakonec, frustrovaný a znervóznělý blížícím se hlukem dělostřelectva, jenž každou hodinou narůstal, dal svým mužům příkaz: ‚Alles einäschern‘ - všechno spálit.

To také členové jeho čety poctivě provedli. Navršili papíry, slámu a střelný prach do čtyř rohů všech místností a pak je zapálili. Během několika minut byly archívy v plamenech a za necelou hodinu se v plamenném infernu ocitla celá vila. Příští ráno zbyla z vily Montesano jen kouřící ruina, kterou už nikdy nikdo neobýval, a Lutz Kellerman byl pryč.

Holliday se řídil instrukcemi, které dostali v půjčovně aut v Neapoli. Zajeli malým červeným autem na předměstí městečka Nola, pak zabočili na Via Castel Cicala a zamířili do otevřené krajiny. Objeli vysoký kruhový pahorek, na jehož vrcholu se tyčily rozvaliny starověkého hradu, a vjeli do malého zalesněného údolíčka s příkrými stěnami. Tam odbočili na ještě užší silnici a serpentinami vyjeli z údolí na Strada Communale Nola-Visciano. Pak zpomalili.

„Mělo by to být někde tady vlevo, „ řekl Holliday a zíral skrz čelní sklo. „Dva velké pilíře po obou stranách dlouhé příjezdové cesty.“

„Jestli Lutz Kellerman ty archívy spálil, tak proč se tím místem vůbec zabýváme?“ zeptala se Peggy.

„Protože to je to jediné, co momentálně máme, „ řekl Holliday. „Nebuď takový škarohlíd.“

„Snažím se být realista, doktore. „ Šťouchla ho něžně do ramene. „Někdo musí držet mého romanticky založeného strýce na uzdě.“

Holliday zachytil cosi na okraji svého periferního vidění a zpomalil auto ještě víc.

„Támhle, „ prohlásil, když zahlédl, co hledal: dva drolící se věžovité pilíře střežící vjezd na zarostlou rozjezděnou cestu, po obou stranách lemovanou háji prastarých zkroucených olivovníků. Otočil vůz a zabočil s ním na příjezdovou cestu. Vysoká tráva rostoucí ve vyjetých kolejích se otírala o spodek podvozku a o boky vozu ťukaly odletující kamínky. Asi po sto metrech dojeli k zarostlým rozvalinám někdejší vily Montesano.

Zaparkovali fiat a procházeli se mezi rozptýlenými troskami kdysi pyšné nemovitosti. Byla působivá i jako ruina. Palác byl orientovaný na východ a shlížel na zalesněný svah. Z hřebene kopce byl výhled na městečko několik kilometrů odtud a ještě dál až k Neapoli a Neapolské zátoce, kde úžasné azurové moře splývalo s jasně modrou oblohou.

Kdysi tu byla bohatá terasovitá zahrada pod sloupovou klenbou, teď tu místo ní už byla jen tráva, rozbité kamenné bloky a hustý porost. Podlahy paláce, kdysi nesoucí skvostné mozaikové obrazce, byly roztříštěné a poznamenané povětrnostními podmínkami, jimž byly vystaveny téměř šedesát let. Místnosti byly nezastřešené, otevřené slunci a dešti, a stěny s freskami vybledly a pokryly se skvrnami plísně.

Trámy někdejší střechy hnily na zemi jako rozházené kosti. V překladech nad prázdnými otvory oken si udělali hnízdo střízlíci. Zlatohnědý perleťovec s jemně vzorovanými křídly upíjel sosákem nektar z purpurových trubkovitých květů hluchavek v ústraní vchodu. Kdesi bzučela cikáda svou jednotvárnou drnčivou píseň. Bylo bezvětří, nikde se nepohnul ani lístek. Strnulá venkovská krajina, jako kdyby ji namaloval Canaletto.

Za troskami budovy na plošině kopce stály pozůstatky několika hospodářských budov, opuštěných okrasných zahrad, dávno zapomenutých, zarostlých a udušených plevelem. Jediné stavení, které vypadalo jakžtakž neporušeně a celkem udržovaně, byla malá zahradnická kůlna na konci zanedbaných záhonů. Pozemek na té straně stínila řada ořešáků. Za nimi v určité vzdálenosti bylo vidět další zelené kopce a ještě dál první rozeklané vrchy Apenin.

Holliday stál uprostřed místnosti, která kdysi byla zřejmě modlitebnou nebo kaplí. Stěny byly vysoké jen několik řad cihel a část ohořelé podlahy se propadla do sklepa pod ní.

Na místech, jako bylo tohle, měl Holliday téměř vždy dojem, jako by k němu promouvaly hlasy z minulosti. Před mnoha lety stál na mostě Burnside’s Bridge v Antietamu a přímo cítil, jak se země chvěje dusotem mužských nohou a kopyty koní, když se vojáci Unie a Konfederace střetli v nejkrvavější bitvě občanské války. Když šel po širokém bulváru Champs-Élysées v Paříži, strašilo ho mohutné hřmění německých tanků. Dějiny v jeho představách ožívaly. Tohle však bylo mrtvé místo; i duchové jej opustili.

„Mělas pravdu, „ řekl Peggy. „Byla to ztráta času. Nic tu není.“

„Koukni, „ pronesla Peggy a ukázala.

Holliday sledoval její namířenou ruku. Od houštiny ořešáků se k nim blížil malý, poněkud nahrbený muž. Nesl proutěný košík a měl na sobě charakteristický bílý hábit a černý škapulíř cisterciáckého mnicha; řádu založeného svatým Alberikem z Citeaux, duchovním otcem templářů a autorem De Laudibus Novae Militiae, textu skrytého v zašifrované zprávě na templářském meči.

Kapitola sedmnáctá

Vyšli ze zřícené modlitebny naproti mnichovi, který kráčel přes otevřené pole. Podle bílých vlasů vyčuhujících zpod širokého slamáku, brýlí a vrásčitého obličeje usuzovali, že je mu přes sedmdesát; pořád byl ale příliš mladý na to, aby si pamatoval hrůzy války. V době, kdy Lutz Kellerman vydal svůj rozkaz vilu zničit, musel být ještě velmi malý.

Mnich promluvil a jeho hlas byl měkký a příjemně modulovaný. Košík v jeho ruce byl plný vlašských ořechů.

„Il mio nome e‘ Fratello Timothy. La posso aiutare?“ Já jsem bratr Timothy, mohu vám nějak pomoct?

„Parli inglese?“ zeptal se Holliday. Jeho italština byla plynná, ale Peggy znala stěží dost slovíček na to, aby si dokázala objednat jídlo.

„Ano, jistě, „ odpověděl bratr Timothy. Jeho přízvuk byl kultivovaný a inteligentní.

Holliday se rozhodl nechodit kolem horké kaše.

„Tohle je vila Montesano, která byla v roce 1943 zničena spolu s archívy?“

„Ano, „ přisvědčil bratr Timothy.

„Nechal ji zničit důstojník SS jménem Lutz Kellerman?“

„Nezanechal tu své jméno, pane…?“

„Holliday. Vlastně doktor Holliday.“

Lépe je použít všechnu munici, kterou máte.

„Ach tak, „ řekl bratr Timothy. „A vaše společnice?“

„Jmenuji se Peggy, „ odpověděla. „Blackstocková.“

„Ach tak, „ opakoval bratr Timothy. „Zajímavé jméno., Black stockings‘, černé punčochy, byly součástí oficiálního oděvu v Anglii v sedmnáctém století, na rozdíl od méně formálních modrých punčoch, které nosili prostí lidé. Možná v tom tkví původ vašeho jména. „ Ukázal ke košíku u svých nohou. „Sbíral jsem vlašské ořechy kvůli pokusům - dělám experimenty s využitím ořechového extraktu jako doplňku stravy při vysokém krevním tlaku. Co kdybyste mi pověděli, co tu děláte. „ Nebyla to otázka.

Etymolog a zvídavý vědec v mnišském hábitu. Zajímavá kombinace. Poselství bylo jasné: bratr Timothy není žádný venkovský balík a už vůbec ne hlupák. Holliday si v duchu připomněl, že je třeba postupovat opatrně.

„To je složitější, „ řekl váhavě. Mnich zvedl svůj košík s ořechy.

„Jsem už starý a unavený, „ řekl. „Neměl bych stát na tom slunci moc dlouho, jinak mi otečou nohy jak klobásy. Co kdybyste si se mnou dali šálek čaje? Mám trochu zásob v tom zahradnickém domku.“

Bratr Timothy vykročil ke kůlně a Holliday s Peggy ho následovali.

Uvnitř domku byla jediná útulná místnost s okny na všech stranách a její stěny byly lemované regály, na nichž stály řady keramických květináčů. Podlaha byla z dlaždic pokrytých drsným kobercem spleteným z provázků. Bratr Timothy si vybudoval malý kuchyňský kout pod jedním oknem, kde měl stůl, polní kamínka, kotlík, starou hnědou čajovou konvici a několik hliněných hrnečků. V dřevěné misce leželo pár citronů, vedle toho nůž a sklenice plná kostek cukru. Nad policí s kuchyňskými potřebami visela další police s několika omšelými knihami. Holliday přečetl titul jedné z nich: Nova Genera et Species Plantarum od Alexandra von Humboldta a Aimé Bonplanda. Vedle ní byl zastrčený svazek, který vypadal jako italské vydání Nicholsonova Lexikonu praktického zahradnictví.

Byly tu dvě staré židle a čalouněný kožený otoman. Malá místnost příjemně voněla borovým dřevem a pálenou hlínou. Mnich se chvíli pilně zaměstnával přípravou čaje a pak se usadil do jedné z židlí a pokynul Hollidayovi a Peggy, aby se také posadili. Peggy se vměstnala na pohovku a Holliday vzal zavděk druhou židlí.

„Jsme tady kvůli tomu meči, „ pronesl pomalu a sledoval, jak se na to bratr Timothy zatváří. Žádná reakce se však na mnichově obličeji neobjevila.

„Meči?“ opakoval bratr Timothy s mírně zvědavým výrazem.

„Templářskému meči, který našel Amedeo Maiuri v Pompejích a který Il Duce, Benito Mussolini, věnoval Adolfu Hitlerovi.“

Bratr Timothy se rozesmál.

„Kde by se vzal templářský meč v Pompejích?“ řekl vesele. „Vesuv přece vybuchl v roce 79 n. l., dávno před křížovými výpravami. A proč by renomovaný italský archeolog jako Amedeo Maiuri vůbec něco dával Mussolinimu a tomu zabijákovi Hitlerovi? To vám někdo navykládal pěkné pohádky.“

„Co když vykládáte pohádky vy mně?“ opáčil Holliday. „Francouzští historikové tvrdí, že templářský řád založil Hugo de Payens, rytíř z Champagne, existuje však hodně důkazů, které naznačují, že Hugo de Payens byl ve skutečnosti Ital jménem Hugo de Paganis z městečka Nocera dei Pagani v Kampánii, oblasti, jejímž největším městem je Neapol. Nocera je vzdušnou čarou nějakých čtyřiadvacet kilometrů od Pompejí, a o něco dál, pokud byste jel po pobřežní silnici, kterou by tehdy jel každý, kdo by měl namířeno do Neapole. Takže ten meč se v Pompejích docela klidně mohl najít.“

„Vidím, že o templářích něco víte, „ kývl bratr Timothy. Nalil oběma čaj. „Citron? Cukr?“

Přijali obojí a Holliday pokračoval.

„Vím také, že na meči, který Maiuri našel, je nápis Alberic in Pelerin fecit. Vyrobeno Alberikem, nebo pro Alberika, na hradě Pelerin, posledním křižáckém hradě templářů ve Svaté zemi. Je to svatý Alberic z Citeaux, zakladatel a patron cisterciáckého řádu. Vašeho řádu, bratře Timothy.“

„Zdá se, že toho opravdu hodně víte, doktore Holliday, „ řekl bratr Timothy chladně a usrkl svého čaje.

„Vím také, že ten meč skrývá zašifrovanou zprávu a že klíč k ní spočívá v jedné určité kopii De Laudibus Novae Militiae, spise, který napsal…“

„Spise, který napsal svatý Alberic z Citeaux pro Huga de Payens alias Huga de Paganis, podle toho, jak se na to díváte, „ dopověděl bratr Timothy. „V té jedné specifické kopii ukryté mezi desítkami tisíc knih a listin v neapolských státních archívech, které byly kdysi uloženy právě na tomto místě.“

Postarší mnich se potěšeně usmál. „Jak říkávali hippies za časů mého mládí, doktore Holliday, život je kruh a všechno se zase vrací na výchozí místo.“

„Takže vy o tom meči víte?“ zeptal se Holliday.

„Ovšemže vím. Věděl jsem o něm spoustu let. Říká se mu různě: meč z Pelerinu, Jediný pravý meč, Pravý meč z Pelerinu. Další legenda křižáckých výprav.“

„To není žádná legenda, „ opravil ho Holliday. „Ten meč existuje, věřte mi.“

„Jak to, že o tom spise víte?“ zeptala se Peggy.

„Kvůli tomu varování na deskách posvátného spisu napsaného sv. Alberikem: ‚Slovům uvnitř porozumí jen držitel Pravého meče z Pelerinu‘. Desky jsou vyrobené z kvalitního stříbra a ta slova jsou vytepána ve zlatě.“

„Vy jste je viděl?“ otázal se Holliday. Pocítil náhlý záchvěv naděje. Jestliže bratr Timothy viděl kopii spisu, znamená to, že dokument nějakým způsobem přečkal zničení archívů.

„Ano, „ odpověděl mnich. „Je to zajímavé čtení. Omluva ze strany světce za to, že proléval krev ve jménu Krista. Filozofie, kterou obhajovali i méně svatí muži, zejména několik vašich amerických prezidentů.“

„Za války jste o tom spise ale vědět nemohl, na to jste byl moc mladý. „ Peggy ignorovala mnichovu předchozí poznámku a zároveň vyjádřila Hollidayovu nevyslovenou námitku.

„Bylo mi devět a byl jsem nalezenec v sirotčinci. Naše opatství, l‘ Abbazia di San Martino de Camaldoli, leží na protějším kopci, necelý kilometr odtud. Díval jsem se z okna svého pokoje, jak palác hoří. Hořel celý den a celou noc. Bratr Albano, náš opat a člověk, který mě vychoval, kvůli tomu plakal.“

„Nevím, jestli tomu správně rozumím, „ ozval se Holliday. „Jak souviselo vaše opatství s archívy?“

„Vila Montesano byla původně převorstvím San Martino. Dokonce i poté, co byla nemovitost prodána, opatství bylo správcem jejích pozemků. Pořád ještě je, což je také důvod, proč jsem sem přišel sbírat ořechy. „ Mnich usrkl svého čaje, přihodil do něho plátek citronu a pak pokračoval.

„Bratr Albano byl víc než jen opatem, byl také sakristánem, měl osobně na starosti scriptorium a knihovnu, která naše opatství proslavila. Mussolini odjakživa pohrdal římskou katolickou církví. Bratr Albano ho vlastně učil jako chlapce v internátní škole salesiánských bratří ve městě Faenza. Měl obavy, že Mussolini obrátí svou pomstu proti klášterům, podobně, jako to udělal Jindřich Osmý v Anglii, a tak ukryl ty nejvzácnější klášterní svazky pro všechny případy ve vile Montesano. Než zemřel, pověřil péčí o ně mě. Zejména jsem měl pečovat o kopii De Laudibus Novae Militiae.“

„Jak to, že přečkala ten požár?“ zeptala se Peggy. „A jak to, že ji Lutz Kellerman nenašel?“

„Znáte význam slova, kryptický‘?“ odpověděl bratr Timothy.

„To má něco společného s šiframi?“ hádal Holliday.

„Se lstí a úskoky každopádně, „ odpověděl mnich. „Je to morfologické přizpůsobení organismu, které mu umožňuje uniknout odhalení.“

„Myslíte mimikry?“ řekla Peggy.

„Vlastně ano, „ opáčil bratr Timothy. „Například existuje druh kudlanky, která vypadá přesně jako uschlý list. Nebo lelkoun soví z Austrálie, jehož peří perfektně napodobuje kůru stromu. Zmije gabunská z Afriky, zbarvená tak, že vypadá jako půda v džungli. To všechno jsou kryptická zvířata používající mimikry.“

Odmlčel se, vylovil plátek citronu z čaje a strčil si ho do úst. Zamyšleně ho chvilku žvýkal a pak odložil na stolek holou kůrku. Pokračoval ve vyprávění a jeho hlas nabyl příjemného profesorského tónu.

„Bratr Albano byl tak trochu amatérský přírodovědec, následovník slavného italského sběratele Franciska Mina Palumbo. Velmi ho zajímaly podarcis muralis, ještěrky zední, obyčejní drobní plazi používající mimikry. Žijí všude tady v okolí mezi skalami a kameny. Fascinovala ho schopnost těchto stvoření dokonale splynout se svým okolím.“

„Já ale nechápu, co to má společného s tou knihou, „ namítla Peggy, která začínala být trochu zklamaná.

„Já ano, „ řekl Holliday, který si už dal dvě a dvě dohromady. „Znamená to, že ta kniha byla ukrytá a zároveň byla všem na očích.“

„A kam byste schoval knihu, aby byla všem na očích?“ zeptal se bratr Timothy s úsměvem.

„Do knihovny, „ uhodla Peggy.

„Přesně tak, „ přikývl mnich a spokojeně tleskl rukama. „Do knihovny vily Montesano.“

„Knihovna ale musela shořet spolu s archívy, „ řekl Holliday.

Bratr Timothy to vysvětlil.

„Tuhle oblast tehdy už několik dní plundrovaly zásobovací patroly; vojáci na motorkách shánějící jídlo - kuřata, telata a tak podobně. Den předtím, než byly archívy vypáleny, 28. září, jedna z těch skupin přišla do vily.“

Starý muž se opět odmlčel a vhodil do svého čaje kostku cukru.

„Nic neudělali, jen vyhrožovali signoře Nicolini, majitelce vily, a řediteli archívů, který tam bydlel, Antoniovi Capograssimu, jestli si to jméno pamatuju správně. Jakmile patrola odešla, signora Nicolini přišla do opatství, aby bratra Albana varovala.

Toho se bál. Nemohl vzácné rukopisy odnést zpátky do opatství, protože by je tam mohli najít, a tak je znovu schoval.“

„A kam?“ zeptala se Peggy.

„Sem, „ řekl bratr Timothy a zaklepal nohou v sandálu o dlaždice. „Pod podlahu skromného zahradního domku.“

„Teď to tu už ale není, nebo snad jo?“ zeptala se Peggy překvapeně. Zahleděla se na hladké kameny pod svýma nohama.

„Ovšem že ne, „ zasmál se starý mnich. „Spis de Laudibus je napsaný na ge-vilu, vydělané telecí nebo hovězí kůži. Byla to nejběžnější forma papíru, která se používala za křížových výprav. Ironií osudu je to ten samý materiál, který byl použit k vytvoření posvátných židovských dokumentů, například Sefer Tóry. Kdyby byl zůstal pod podlahou, tak by shnil. „ Usmál se. „Přesto byl však znovu bezpečně uložen.“

„A kam?“ zeptal se znovu Holliday.

Bratr Timothy se opřel ve své židli. Cikáda venku přestala drnčet. Po obloze přeplul mrak a interiér domku na pár okamžiků potemněl. Holliday měl dojem, že v dálce zaslechl slabé zahřmění letní bouřky. Nakonec mnich opět promluvil.

„Prozatím jste se už navyptávali dost. Teď je řada na mně, „ řekl.

„Co byste chtěl vědět?“ otázal se Holliday.

„Kupříkladu, jak jste se dozvěděli o meči z Pelerinu.“

„Patřil mému strýčkovi. Ke konci druhé světové války ho objevil na Berghofu.“

„V Hitlerově letním sídle, „ přikývl bratr Timothy.

„Přesně tak.“

„Kdo je váš strýček?“

„Byl, „ opravil ho Holliday. „Nedávno zemřel. Jmenoval se Henry Granger. Byl to historik středověku.“

„A můj dědeček, „ dodala Peggy.

„Henry Granger. Strážci Svatého města,“ kývl opět bratr Timothy. „Komplexní studie templářů v Jeruzalémě. Pěkná kniha. Četl jsem ji. „ Starý mnich se odmlčel a ohrnul rty.

„Kde je ten meč teď?“

„Bezpečně uschovaný, „ odpověděl Holliday. „Stejně jako vaše kopie Alberikova spisu.“

„Ten nacista, o kterém jste se zmínil - Kellerman; co ten s tím má společného, kromě toho, že nechal vypálit archívy?“

„To je dlouhá historie, „ řekl Holliday.

„Já mám času dost, „ pronesl mnich klidně.

A tak bratrovi Timothymu vypověděli od začátku všechno, co věděli.

Zabralo to něco přes hodinu času. Když Holliday a Peggy skončili své vyprávění, bělovlasý muž si sundal brýle, očistil je o široký lem svého hábitu a pak si je znovu posadil na nos. Přemýšlivě si je oba měřil.

„Jak mám vědět, že to, co jste mi řekli, je pravda?“ zeptal se nakonec.

„Proč bychom vám lhali?“ naježila se Peggy. „Kromě toho, my ten meč máme.“

„Dokažte to, „ řekl mnich prostě.

„Ukaž mu to, „ vybídla Peggy Hollidaye.

Holliday vstal, rozepnul přezku svého pásku na peníze a sundal si ho. Nosil ten pás od svého prvního nasazení v Zálivu; jeho obnošený a pohodlný vzhled svědčil o tom, že to je Hollidayův oblíbený kousek oděvu. Holliday pás obrátil na druhou stranu a otevřel zip podlouhlého váčku. Opatrně z něho vyňal dlouhý zlatý drát, který byl předtím ovinutý kolem jílce křižáckého meče. Drát byl zkroucený do tří smyček, aby se do váčku vešel. Holliday ho měl schovaný u sebe od chvíle, co opustili Fredonii. Podal drát bratrovi Timothymu a vysvětlil mu, oč jde:

„Když se podíváte zblízka, uvidíte, že v drátu jsou v nepravidelných i pravidelných intervalech zářezy. To zlato není celistvé, je to slitina, pravděpodobně elektrum - směs zlata a stříbra. Je mnohem odolnější než kompaktní zlato, proto také ty znaky na něm přežily dodnes.

Pravidelné zářezy jsou od sebe všechny stejně daleko. Klidně se vsadím, že jsou přesně tak široké jako text vašeho De Laudibus. Když se podíváte pořádně, uvidíte, že mezi těmi menšími zářezy jsou vyryté římské číslice.

Římské číslice označují čísla stránek a menší zářezy budou nejspíš souhlasit s jednotlivými písmeny textu. Je to jednoduché, ale zároveň neskutečně chytré. Kopie toho rukopisu by musely být naprosto identické, aby to fungovalo. Ať byl ten písař kdokoli, musel být nesmírně obětavý a pečlivý.“

„Vlastně to byla písařka, „ řekl bratr Timothy a s posvátnou úctou shlížel na drát. „Sestra Diemuta z Wessobrunnu, benediktinská jeptiška. Ve své době byla docela slavná. Kopie jsou identické, jedna je určena opatství v Clairveaux a ta druhá pro potřeby Roberta de Flor a templářů na Pelerinu. To byly dva opačné konce komunikační cesty mezi Svatou zemí a domovem.“

„To by mě zajímalo, který rytíř vlastně ten meč nosil?“ zauvažovala Peggy.

„To náhodou také víme, „ usmál se starší mnich. „Byl to sir Robert de Sales, Angličan ve službách Williama de Rocheforta, zástupce velmistra jeruzalémského chrámu a biskupa z Akry. Robert de Sales se zpátky do Francie vracel po souši, zatímco Robert de Flor cestoval po moři; takhle měli jistotu, že se zpráva dostane do Clairveaux. Jenže sir Robert po cestě umřel, jen kousek od Neapole.“

„A ztratil svůj meč, „ dodala Peggy.

„Jak jsem říkal, „ usmál se bratr Timothy. „Kdo seje vítr, sklízí bouři.“

„Tak my jsme vám teď ukázali naše tajemství, „ řekl Holliday. „Co kdybyste nám tu laskavost oplatil?“

Bratr Timothy podal Hollidayovi zpátky zlatý drát. Dlouze a zkoumavě se na něho podíval a pak promluvil.

„Věříte v Boha, doktore Holliday?“ zeptal se.

„Na to se snažím přijít po většinu svého života, „ odpověděl Holliday. „Proč se ptáte?“

„Protože jestli věříte v Boha, tak věříte i v nebe, a jestliže existuje nebe, mí jezuitští přátelé tvrdí, že logicky musí existovat i peklo, a to je právě místo, do kterého vás zatratím, jestliže jste mi lhal.“

Holliday se rozesmál.

„Tak to je nejspíš ta nejspletitější a nejdelší výhrůžka, jakou jsem kdy slyšel, „ řekl. „Ale nebojte se, všechno, co jsme vám řekli, je pravda. Alespoň co jsme se dozvěděli.“

„Dobrá, „ řekl bratr Timothy. „Beru vás za slovo. „ Vstal, natáhl se přes stůl a vyndal z police jednu z knih. Byla to latinská botanika, Nova Genera et Species Plantarum. Podal svazek vázaný v kůži Hollidayovi.

„Alexander von Humboldt, muž, kterému později mimo jiné přezdívali Humboldt Obecný. Trochu pozdě, nemyslíte - narodil se, jestli si dobře vzpomínám, v druhé polovině osmnáctého století.“

„To je jen další kamufláž. Otevřete to, „ vybídl ho bratr Timothy.

Holliday otevřel knihu. Nebyla to botanika z 19. století. Namísto toho uviděl krásně vytištěnou barevnou fotokopii středověkého iluminovaného rukopisu, vázaného ve starých kožených deskách. Nahlas přečetl první řádky v latině:

„In principio creavit Deus caelum et terram terra autem erat inanis et vacua et tenebrae super faciem abyssi et spiritus Dei ferebatur super aquas dixitque Deus fiat lux et facta est lux. „ Odmlčel se a pak bez potíží přeložil známé verše: „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi. Země byla pustá a prázdná a nad propastnou tůní byla tma. Ale nad vodami vznášel se duch Boží. I řekl Bůh:, Budiž světlo!‘ A bylo světlo. „ Opět se zamyslel a podíval se na bělovlasého mnicha. „To je překlad prvních veršů Genesis do vulgární latiny, převzatý přímo z hebrejštiny, ne z řečtiny.“

„Výborně, „ řekl bratr Timothy uznale. „Jak víte, většina náboženských dokumentů ze středověku začínala modlitbou nebo citací z Písma. Zkuste teď ten váš zlatý drát a řekněte mi, co z toho vyčtete. „ Naklonil se dopředu a otevřel úzkou zásuvku v přední části stolu. Vytáhl odtamtud list papíru a tužku. Holliday si přitáhl židli ke stolu a Peggy se mu dívala přes rameno. Během několika minut už dokázal rozluštit první slova zprávy, kterou nikdo nepřečetl a nevyslovil víc než osm set let.

„Ctihodnému Otci v Kristu a všem našim přátelům v království francouzském, jimž tento spis je určen: Toto jsou slova biskupa Williama de Rochefort, zástupce velmistra Templu. Poslouchejte pozorně.“

„Ono to funguje!“ vykřikla Peggy. „Pokračuj, doktore!“

Než Holliday dokončil překlad zprávy, začal se snášet soumrak. Nyní však ležel plný text tajné zprávy na papíře před ním. Bylo zřejmé, že je sestavený do jakýchsi veršů:

„V černých vodách Poutnického hradu

stříbrný svitek ukryt jest

svaté zdi bez hlesu ukrývají

touhu po vědění a čest

mrtvého Saladina ozvěna hlasu

do bitvy volá jak za starých časů.“

„Poutnický hrad“, to je jiný název pro hrad Pelerin, „ řekl bratr Timothy.

„To je všechno moc hezké, ale co to přesně znamená?“ zeptala se Peggy.

„Myslím, že to znamená, že jsme na cestě do Svaté země, „ řekl Holliday. „Jedeme do Izraele.“

Kapitola osmnáctá

„Zajímavý příběh, „ řekl Raffi Wanounou, profesor středověké archeologie na hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Profesor byl nápadně pohledný muž kolem padesátky, s protáhlým obličejem a čtverhrannou bradou, typickou pro mnoho Židů marockého původu. Jeho tmavé vlasy byly protkané šedinami a po obou stranách jeho širokých úst se táhly hluboké vrásky.

Byl hodně opálený a vůbec vypadal jako někdo, kdo tráví většinu času pod pouštním sluncem. Peggy Blackstocková a John Holliday seděli v profesorově pohodlné kanceláři na univerzitě. Právě mu zhruba popsali své aktivity od chvíle, co opustili Spojené státy, vynechali však při svém líčení pár mrtvol.

„Připomeňte mi, prosím, jak jste se vlastně dostali k tomu, že jste zaklepali na moje dveře?“ zeptal se profesor.

„Vaše jméno se objevilo v e-mailu od Stevena Braintree z univerzity v Torontu, který psal mému strýci, „ odpověděl Holliday.

„Ach ano, Stevena znám docela dobře. Královské muzeum v Ontariu je světová třída. Vašeho strýce jsem ovšem znal jen z doslechu.“

„Profesor Braintree se zmínil, že toho hodně víte o křižáckých hradech, „ nadhodila Peggy.

„Trochu, „ usmál se Wanounou. Ten úsměv byl zjevně určen pouze Peggy.

Holliday se nepatrně naježil, když zaznamenal zájem izraelského profesora. Bylo to směšné; mohl by být téměř jejím otcem. „Zejména o hradu Pelerin, „ doplnil a v jeho hlase zazněla strohost.

„Poutnický hrad, „ řekl Wanounou. „Psal jsem o tom svou disertační práci. Je větší než Krak des Chevaliers v Sýrii. Nikdy nebyl dobyt obléháním nebo silou zbraní, a to po dvě stě let. Byla to poslední bašta templářů ve Svaté zemi.“

„Musíme tam zajet, „ řekla Peggy.

„Obávám se, že to není možné, slečno Blackstocková.“

„Peggy, „ opravila ho a věnovala mu úsměv, jakým předtím poctil on ji.

„Dobrá, Peggy, „ zazářil profesor.

„V čem je problém?“ chtěl vědět Holliday.

„Museli byste mít zvláštní oprávnění. Je to uzavřená vojenská zóna. Elitní jednotka Šajetet 13 ji používá jako cvičnou oblast.“

„Šajetet 13?“ zeptala se Peggy.

„Izraelská verze americké jednotky Navy Seals, „ vysvětlil Holliday.

„Vlastně je to obráceně, „ řekl Wanounou. „Šajetet 13 tu byla dávno před Seals. Byla založena v roce 1949, zatímco Seals až začátkem šedesátých let, jestli si dobře vzpomínám.“

„Sloužil jste u nich?“ zeptal se Holliday.

„Jsem mizerný plavec, „ ušklíbl se profesor. Ten úsměv se však vůbec nepodobal tomu, jaký věnoval Peggy.

„Kde jste si tedy odsloužil své tři roky?“ chtěl vědět Holliday.

„Tři roky?“ optala se Peggy s nechápavým výrazem, zmatená jejich slovní přestřelkou.

„Povinná vojenská služba, „ poučil ji Holliday. Začal mít zlost sám na sebe. Celé se to obracelo v hloupé soupeření jen kvůli jednomu úsměvu.

„Bylo to víc než osm let, „ řekl Wanounou., Agaf Ha Modiin, Aman.“

„Aha, izraelská vojenská rozvědka, „ řekl Holliday, na kterého ten člověk udělal přes to všechno dojem.

Profesor se na Hollidaye zkoumavě podíval a zaklonil se ve své židli.

„Víte toho hodně o armádě, pane Holliday, „ řekl.

„Doktor, „ opravil ho Holliday. „A podplukovník. Učím vojenskou historii na West Pointu.“

„Tak to jste výš než já, řekl bych, „ usmál se opět profesor. „Já to dotáhl jen na majora. „ Zasmál se. „Možná bychom si měli porovnat naše tituly PhD. Schválně, kdo měl dřív doktorát?“

„Omlouvám se, „ řekl Holliday. „Co jsme odjeli z Německa, jsem trochu podrážděný. „ Odmlčel se. „Když jste byl u Amanu, tak byste možná mohl zatahat za nějaké provázky a dostat nás do toho hradu.“

„Moc rád bych našel nějakou výmluvu, abych mohl na chvíli zmizet z kanceláře, jenže jakou záminku bych měl uvést? Že tu mám pár amerických turistů, kteří se honí za pokladem?“ Ušklíbl se. „To asi vážně nepůjde, doktore Holliday.“

„To není honba za pokladem, „ řekla Peggy.

„Templáři, kód na křižáckém meči, cisterciáčtí mniši a nacisti, a to všechno najednou? Namísto mapy pokladu tajuplné verše? Koho obsadíte do hlavní role, Nicholase Cage nebo Harrisona Forda?“ Profesor potřásl hlavou. „No tak, lidi, mějte rozum.“

Holliday si povzdechl.

„Je to trochu přitažené za vlasy, já vím, ale…“

„Musel bych žádat spoustu lidí o laskavost, abych nás tam dostal, „ řekl Wanounou. „Nejsem si jist, jestli se mi do toho chce.“

‚Nás?‘ pomyslel si Holliday a usmál se sám pro sebe. Dobře poznal tón v profesorově hlase; nabitý zvědavostí, která vítězila nad instinkty.

„Prosím, „ žadonila Peggy a vyslala k profesorovi úsměv, který by dokázal rozsvítit temnou místnost nejméně na týden. Byla to poslední kapka, která zlomila jeho odpor.

„Dobrá, „ povzdychl si Wanounou nakonec. „Uvidím, co se dá dělat.“

O dva dny později vyjeli pod horkou letní oblohou ze starobylého města na dálnici Jeruzalém - Tel Aviv. Dálnice č. 1, jak byla oficiálně známá, byla moderní dopravní tepna, která mířila na severozápad v matoucí sérii neznačených nájezdových a sjezdových ramp, ale která zároveň zkrátila dobu jízdy mezi oběma městy na pouhou hodinu.

Wanounou řídil svou prastarou prorezivělou toyotu Land Cruiser jako bojový pilot, předváděl Immelmannovy obraty a výkruty v hustém provozu, a po celou dobu je zahrnoval plynulým výkladem o místním cestopisu, z něhož většina byla adresována Peggy, sedící na úzkém zadním sedadle. Holliday se usadil dopředu vedle profesora, ve snaze trochu ochladit ten žár, který mezi Peggy a profesorem Wanounou narůstal, teď však svého rozhodnutí litoval. Poté, co se na dálnici několikrát jen taktak stačili někomu vyhnout, se Holliday přistihl, že myslí na bratra Timothyho a na jeho otázku o víře ve vyšší moc; ať už v ni věřil nebo ne, teď se k ní modlil. Vzhledem k současné situaci to bylo losování mezi Kristem, Jehovou nebo Alláhem.

Izraelský profesor objel Tel Aviv a vyjel se svou omlácenou 4X4 na Ajalon-skou dálnici mezi Tel Avivem a Haifou na severu. Byla to další čtyřproudová noční můra v hustém provozu, který se řítil nahoru a dolů po trase starobylé pobřežní poutní cesty, vinoucí se k Akře.

Po pravé straně se tyčily hrbolaté svahy hory Carmel a po levé se prostírala zelená bavlníková pole na pláni, která kdysi byla zemí Féničanů. Wanounou manévroval svým starým vozem ještě další tři čtvrtě hodinu.

Konečně dojeli k dopravnímu uzlu u Atlitu, další anonymní mimoúrovňové křižovatce, a zamířili k moři. Několik kilometrů odtud na sever se v žhavém oparu rýsovalo předměstí Haify, vinoucí se po svazích hory Carmel a prostírající se kolem oblouku haifské zátoky.

Během okamžiku zmizela realita hustého provozu jednadvacátého století a Holliday cítil, jak se čas vrací zpátky. Rytíři na hřbetech mohutných koní a ještě větších válečných ořů klusali po starobylé silnici a jejich brnění blyštělo ve slunci.

Vedle ztěžka se vlekoucích soumarů šli pěšky poutníci, zatímco pánové a dámy lenošili v pestře pomalovaných krytých vozech. V horkém nehybném vzduchu visel prach jako mlha.

Překodrcali několik železničních kolejí a pak zabočili na úzkou dvouprou-dovou silničku; na jedné straně se táhla dlouhá pláž a na druhé bažinaté jezero s krmícími se plameňáky.

Za bažinatou oblastí se prostíralo průmyslové saliniště, napájené nadzemním potrubím odkudsi ze zátoky po jejich levici. Pak se před nimi jako temný sen z minulosti zdvihly strnulé ponuré rozvaliny hradu Pelerin. Ve srovnání s nimi vypadaly trosky starého hradu na Kellermanově usedlosti u Friedrichshafenu přímo směšně.

Wanounou zaparkoval po straně silnice a všichni vystoupili do horkého jasného slunce. Profesor měl na sobě staré vybledlé pracovní kalhoty a tričko, na kterém stálo „Archeologové se hrabou v prachu“. Holliday a Peggy byli oblečeni v džínách a tričkách s nápisem „Nebojte se být Žid“, které si koupili den předtím v arabské čtvrti v Jeruzalémě. Všichni měli na hlavách baseballové čapky hebrejské univerzity, protože letní slunce bylo neúprosné. Před nimi se vypínal skalnatý ostroh, dlouhý skoro kilometr a tvořící severní rameno malého přístavu. Zbytky vnitřní tvrze se z něho tyčily jako masivní hranatý maják a odrážely se od jasně modrého pozadí Středozemního moře.

„Panenko skákavá, „ pronesla Peggy.

„Dost příhodné vyjádření, „ zasmál se profesor. „Křižáci tu tenkrát vykopali příkop široký dvanáct metrů, po celé šířce poloostrova, který mohli v případě nutnosti zaplavit mořskou vodou. Na druhé straně hradebního příkopu byla obrovská vápencová hradba o tloušťce téměř pět metrů, která se tyčila do výšky skoro třiceti metrů. Celá pevnost byla vybudována rukama, většinou ji stavěli dobrovolníci z řad poutníků na cestě do Jeruzaléma, a trvalo jim to pouhých šest měsíců. Před hradbami postavili tři masivní věže, jednu na každém konci a jednu uprostřed. Za věže a hradby se dalo dostat jenom jedním způsobem, a to úzkou brankou, navíc postavenou v takovém úhlu, že bylo nemožné před ni dostat beranidlo. Uvnitř byly kamenné síně, kaple, krypty, skladové prostory a všechno potřebné pro vojsko o síle čtyř tisíc mužů a jejich pomocníků.

Hrad byl nedobytný; křižáci měli svůj vlastní přístav a v případě obléhání jej mohli zásobovat z moře. Byla tu také artéská studně, nádrž a tři další hluboké studny k zachycení vody vytékající z vápencové hory Carmel, takže ani voda nebyla problémem.“

„Nebylo tu opevnění už před rokem 1200?“ zeptal se Holliday. Matně si vzpomínal, že četl cosi o dřívější pevnosti. Vydali se ke starému příkopu, po úzké klikaté pěšince vinoucí se hrubou trávou a pískem.

„Byla tu malá pevnůstka zvaná Destroit, u pobřežní silnice, ale ta zchátrala dávno předtím, než postavili Pelerin, „ odpověděl profesor. „Římané tu měli přístav před dvěma tisíci lety a Féničané tu byli ještě o dva tisíce let dřív. Když templáři kopali základy Pelerinu, našli poklad fénických zlatých mincí, který téměř stačil na financování výstavby celého hradu.“

„Takže my nejsme první, kdo tu hledá poklad?“ zeptala se Peggy a oči jí uličnicky zasvítily.

Wanounou na ni také uličnicky mrkl a pak se otočil a ukázal na rozeklané srázy hory Carmel, asi tak čtyři kilometry odtud na západ přes úzkou pobřežní planinu.

„Od roku 1951 jsme prováděli vykopávky támhle nahoře v jeskyních ve vádí el Mughara, „ řekl profesor, „a Britové a vy Yankeeové dokonce ještě dřív. Tady, co teď stojíme, se prostírala biblická pláň Šaron. Našli jsme tu pozůstatky, spadající do doby, kdy tu žili neandrtálci, a dokonce ještě z dřívějška, z rané doby kamenné. V téhle oblasti se vyskytovalo lidské osídlení po dva miliony let. Existuje dokonce důkaz, že tohle byla kdysi biblická zahrada Edenu, alespoň pokud tvrdí starozákonní proroci. „ Otočil se a rozpřáhl paže. „Moře, pláně, hory. Všechno, co si Adam a Eva mohli přát. „ Usmál se a Peggy mu úsměv oplatila.

Holliday se zamračil, pak si povzdechl a zauvažoval, jestli je vhodná chvíle, aby si s Peggy promluvil o potenciálním nebezpečí této situace. Nakonec se rozhodl, že bude moudřejší prozatím držet jazyk za zuby.

Dospěli k vysokému, zrezivělému drátěnému plotu, který se táhl napříč šíjí úzkého poloostrova. Podél drátu byly každé tři až čtyři metry vidět tabule s vybledlými červenými nápisy v hebrejské arabštině a angličtině:

„SMRTELNÉ NEBEZPEČÍ - VOJENSKÁ ZÓNA

KDO PŘELEZE NEBO POŠKODÍ TENTO PLOT,

VYSTAVUJE SE OHROŽENÍ ŽIVOTA.“

Žádné vykřičníky, jen prosté a jasné konstatování faktu.

„Vskutku povzbudivé, „ řekla Peggy. Na druhé straně plotu viděli mírnou prohlubeň v zemi, která označovala místo někdejšího starého příkopu. O pár metrů dál se země prudce zdvíhala a val z mělké písečné půdy, porostlé drsnou travou a křovinami, byl všechno, co zbylo z kdysi impozantní výplňové zdi.

Popošli kousek po pěšině a zastavili se před branou v plotě. Byla zajištěná těžkým visacím zámkem. Na bráně byla další cedule - ještě jasnější:

„MINOVÉ POLE“

„Jste si jist, že na tohle máme povolení?“ zeptal se Holliday.

„Ještě něco lepšího, „ odpověděl Wanounou a zalovil v kapse svých plandavých kalhot. „Mám klíče.“

„A co ty miny?“ strachovala se Peggy.

„Žádné tu nejsou, „ řekl profesor a široce se usmál. „Ty cedule tu jsou proto, aby udělaly dojem na turisty a odstrašily zvědavá děcka.“

„To říkal ten jednonohý slepec bez prstů taky, „ zamumlala Peggy.

„Tak to máte lepší konexe, než jsem si myslel, „ řekl Holliday uznale. Prošli branou a Wanounou ji za nimi zamkl a strčil klíče znovu do kapsy. Zamířili nahoru po písčité pěšině, která překračovala starý příkop a vinula se mezi hrbolatými zbytky staré hradby.

„Zdá se, že námořnictvo tohle místo už léta nepoužívá, „ poznamenal profesor, když se plahočili po cestě. „Dřív trénovali v haifské zátoce, ale ta byla už moc znečištěná a tak se přestěhovali sem. Pak ale zátoku vyčistili, takže se námořníci vrátili zpátky. Možná tu nechali nějaké vybavení, ale objekt je jinak prázdný. Plot a cedule nechali na místě, dokud si nerozmyslí, komu to předat - jestli archeologům, nebo turistům.“

Nad hlavou jim přeletělo hejno světle hnědých čírek v nerovné formaci V, mířící k bažinám, kde sídlili plameňáci. Ve vzduchu byla cítit sůl a moře a od pobřeží vanul mírný větřík, který trochu mírnil polední vedro. Dvě stě čtyřicet kilometrů odtud se na modrém obzoru neznatelně rýsoval ostrov Kypr. Došli po pěšině na vrchol hradby a dívali se dolů na ruiny prostírající se kolem nich.

Z gigantického hradu toho zbylo dost na to, aby si mohli celkem snadno udělat představu o tom, jak vypadal. Od dolních základů ke konci hradu směrem k moři to bylo na délku více než dvě fotbalová hřiště. Celá stavba měla na šířku asi polovinu této délky. Z vnitřní hradby se vypínaly severní a jižní věž. Horní nádvoří, položené o něco výše, bylo lemované kryptami, a uprostřed se tyčila masivní tvrz.

Ze tří stran byl hrad uzavřen hradbami, včetně strany otočené k moři, s dlouhým vlnolamem, který tu dodnes vyčníval do mělkého přírodního přístavu. Kdysi tu vykládaly své zboží karavely s trojúhelníkovými plachtami a charakteristické lodě se čtvercovým ráhnovím, chráněné a z dosahu jakýchkoli útočníků z pevniny.

Vnitřní tvrz obklopovalo pět velkých síní, každá téměř čtyřicet metrů dlouhá. Nyní tu zbyly jen řady napůl v zemi skrytých kamenných bloků a strašidelné prohlubně a vzorce v půdě. Tu a tam rostly trsy trávy, a ze země vyčnívaly kusy dlažebních kamenů, takže staré pěšiny vypadaly jako dlouhé jizvy v hlíně.

„To je jak hledat jehlu v kupce sena, „ poznamenala Peggy a rozhlédla se po obrovském prostranství vnitřního nádvoří. „Muselo by se toho prohledat strašně moc.“

Raffi Wanounou sáhl opět do kapsy a tentokrát vytáhl složenou mapu. Byl to nákres vykopávek hradu, provedených před lety, kdy tu jako absolvent univerzity strávil tři léta. Otáčel jím v rukou a snažil se zorientovat.

„Co říká ta vaše písnička?“ zeptal se.

Holliday ji už mezitím uměl nazpaměť:

„V černých vodách Poutnického hradu

stříbrný svitek ukryt jest

svaté zdi bez hlesu ukrývají

touhu po vědění a čest

mrtvého Saladina ozvěna hlasu

do bitvy volá jak za starých časů.“

„Ty ‚černé vody‘ by mohly možná znamenat hradební studnu, „ zauvažoval profesor, pohlédl na nákres a pak na obrovskou rozlohu rozvalin kolem sebe.

„Říkal jste, že tam byl pramen a nějaká nádrž, „ řekla Peggy. „To bylo možná ono.“

„Nemyslím, že by ukryli poklad do nějaké otevřené nádrže, „ namítl Wanounou. „Spíš je poblíž některé té studně.“

„A kde byly?“ zeptala se Peggy. Popošla k němu a zadívala se mu přes rameno na plánek. Její paže se přitom dotkla jeho. „Ukažte mi je, „ vybídla ho.

„Ty už jsou dávno pryč, „ řekl profesor. „Při vykopávkách jsme nenašli nic, co by aspoň vzdáleně připomínalo studnu. „ Pokrčil rameny. „Aleje fakt, že jsme se dotkli vlastně jen povrchu, než nás odtud vykopla IDF a poslala sem Šajetet 13.“

„Možná bych s tím mohl pomoct, „ řekl Holliday a stoupl si mezi Peggy a profesora. Zadíval se na nákres v profesorově ruce. „Ten verš říká, Svaté zdi ukrývají touhu po vědění… ‚. To mi připadá jako popis kostela. „ Ukázal na plánek. „Tenhle podlouhlý ovál se čtverečkem, na jednom konci poblíž hradeb k moři, co je to?“

„Krypta, pod něčím, co byla asi kaple, aspoň myslím, „ řekl Wanounou. „Nazvali jsme to Kulatý kostel.“

„Napodobili chrám Božího hrobu v Jeruzalémě, „ přikývl Holliday. „Jako u všech templářských kostelů.“

„To je pravda, „ přisvědčil profesor.

„Ty svaté zdi, „ řekl Holliday. „Možná to stojí za pokus.“

Pomalu si razili cestu podél zarostlého náspu a napříč přes rozlehlé prostranství prostředního nádvoří hradu, pokrytého sutí.

„Podle toho, jak o templářích mluvíte, tak bych řekl, že nepatříte zrovna k těm, co by s nimi drželi partu, „ poznamenal Wanounou.

Peggy, kráčející mezi nimi, se rozesmála.

„Doktor nedrží partu vlastně skoro s nikým a v ničem, „ zašklebila se. „To musí být v rodině.“

„Vy nevěříte jejich křesťanské zbožnosti?“ otázal se profesor a skepticky nadzvedl obočí.

„Myslím, že někteří z nich byli náboženští fanatici, „ řekl Holliday. „Většinu jich tvořili žoldáci. Tenkrát byla spousta nezaměstnaných rytířů. Pár jich možná bylo zbožných, ale byli v menšině. „ Potřásl hlavou. „Svého času jsem se účastnil spousty válek, profesore, a ty byly vždycky o penězích, ať tak nebo tak. Křižácké výpravy nebyly výjimkou. Hrady jako tenhle nebyly stavěné na ochranu poutníků, ty byly postaveny proto, aby měla Evropa na Středním Východě nějaké zázemí. Stejně jako společnost Hudson’s Bay v Kanadě nebo posádky kavalerie na americkém Západě. Křižáci nechtěli osvobodit Jeruzalém od nevěřících, chtěli ho dobýt. Sami sebe nazývali, Chudí rytíři Krista‘, s důrazem na slovo, chudí‘. Ale v době, kdy byl řád rozpuštěn, v roce 1307, byli téměř tak bohatí jako římskokatolická církev a bohatší než některé země, včetně Francie, kterou v podstatě vlastnili. Jedna strana pevnosti templářů v Paříži měřila 213 metrů. To nebyla zbožnost, profesore, to byla chamtivost, lakota a moc.“

„Ale to vám nebrání, abyste nehledal jejich poklad.“

Holliday se zastavil a obrátil se k němu.

„Nám nejde o poklad, „ řekl a do jeho hlasu se vkradl osten hněvu. „Ani nikdy nešlo. Jde nám o něco, co dělalo mému strýčkovi takové starosti, že se kvůli tomu ve věku osmdesáti šesti let vydal napříč Evropou, a to přitom nesnášel, když musel opustit studovnu ve svém domě. Zároveň to zřejmě zajímá i jiné lidi; hledali odpověď na tuto hádanku velmi dlouhou dobu. Byli ochotni kvůli ní lhát. Vypalovat domy. Zabíjet.“

„Tak to bychom to měli raději najít, „ řekl Wanounou lehce a ignoroval zápal v Hollidayových slovech. „Že ano, Peggy?“

„Přesně tak, „ přisvědčila Peggy. Popadla Hollidaye za loket a stiskla ho. „Už žádné přednášky, doktore, jo?“ Znovu ho zmáčkla. „Buď hezky hodný na pana profesora.“

„Já nejsem váš nepřítel, podplukovníku Holliday, „ dodal Wanounou. „Vždyť jsem nás sem dostal, ne?“ Napřáhl ruku. „Šalu šalom jerušalajim, ano?“

Holliday popadl profesorovu ruku a stiskl ji.

„Říkejte mi doktore.“

Obrátili se a pokračovali směrem k ruinám starobylého chrámu.

Kapitola devatenáctá

Dospěli ke vzdálenému konci horního nádvoří a zastavili se u podlouhlého oválu z kamenů, který označoval základy staré kaple. Wanounou se opět zadíval na svůj nákres.

„Čtyřicet devět metrů délka a dvanáct metrů šířka, „ prohlásil. „Rotundy na obou koncích, kněžiště směřuje k severu, hlavní loď k jihu. Byla tu arkádová chodba, která spojovala kapli s hlavní Velkou síní, támhle. „ Ukázal směrem k dlouhé, volně stojící řadě obrovských vápencových bloků, dokonce větších než kameny použité na hradební zeď. „Křižáci použili hodně zbytků ze stavby Féničanů, která tu stála předtím, „ vysvětlil. „Všechno je počítáno v osmi a násobcích osmi. Osm sloupů v hlavní lodi, dva z nich v prostoru před oltářem, osm oblouků v arkádové chodbě.“

„Proč osm?“ zeptala se Peggy.

„Osmička byla magické číslo templářů, „ řekl Holliday. „Když se podíváš na templářský kříž, uvidíš, že jeho konce jsou rozvětvené, dohromady je to osm hrotů. „ „Jaký to mělo význam?“

„Většinou náboženský, „ řekl Wanounou. „Sedm plus jedna se rovná osm, den zmrtvýchvstání. Bůh stvořil zemi za šest dnů, sedmý den odpočíval a osmého dne zavedl člověka do zahrady Edenu. Člověk má čtyřiadvacet žeber, děleno osmi rovná se tři - číslo svaté trojice. Noe byl osmý z lidí, kteří vystoupili z archy. Samotná archa měla rozměry tři sta loktů na padesát loktů - a tři a pět je osm. Lazara přivedl Ježíš zpátky do života poté, co byl mrtvý osm dní, počet vrcholů krychle je osm… takhle bych mohl pokračovat donekonečna.“

„A proč je to pro nás důležité právě tady?“ zeptala se Peggy a zahleděla se na základy u svých nohou.

„Protože to, co hledáme, bude mít pravděpodobně něco společného s číslem osm nebo jeho násobkem, „ řekl Holliday. Začal odměřovat kroky podél jedné strany základů, zatímco Wanounou se vydal na druhou stranu.

„A co tedy přesně hledáme?“ otázala se Peggy.

„V černých vodách Poutnického hradu stříbrný svitek ukryt jest, „ zarecitoval Holliday. „Černé vody naznačují, že voda je temná, možná pod zemí, třeba nějaká podzemní prostora nebo krypta pod kostelem.“

„Bude to zřejmě něco na způsob jeskyně, „ zavolal Wanounou. „Půda kolem je samý vápenec. Jeskyně se vytvářejí působením spodní vody, která sem stéká z hor. Celá oblast pod Pelerinem je jimi pravděpodobně protkaná.“

„Mám klaustrofobii, „ namítla Peggy. „Musela jsem dělat fotky pro National Geographic v Karlových Varech a nenáviděla jsem každou minutu. Jeskyně mi nahánějí husí kůži.“

„My vás ochráníme, „ zasmál se Wanounou.

„Možná jsem něco našel, „ zavolal na ně Holliday.

„To netrvalo ani moc dlouho, „ poznamenal profesor a odvrátil se od svého vlastního prozkoumávání. Připojil se k Peggy a společně se vydali k místu na vzdáleném konci kněžiště, kde stál Holliday.

„To znělo trochu skepticky, „ řekla Peggy.

„Archeologie nikdy není takhle jednoduchá, „ odpověděl profesor. „Většina z nás nikdy nic nenajde.“

„Myslela jsem, že ten chlápek, co našel Tróju, byl amatér, „ odpověděla Peggy. „A co ten člověk, co našel Svitky od Mrtvého moře, nebyl to náhodou pasák koz?“

„Odkud to všechno máte?“ zajímal se Wanounou.

„Doktor a já jsme o tom včera mluvili u oběda v kavárně v súku. Říkal, že většina velkých archeologických objevů byla učiněna náhodou.“

„Myslím, že doktor mě moc rád nemá, „ řekl profesor, když se přiblížili k místu, kde stál Holliday.

Peggy se zasmála.

„Nejen vás. Doktor nemá moc rád nikoho, kdo má rád mě, „ řekla. „Hrozně mě chrání.“

„To nemyslíte vážně, „ podivil se profesor.

„Kdo co nemyslí vážně?“ chtěl vědět Holliday.

Wanounou otázku ignoroval. „Co jste našel?“

„Kámen, „ opáčil Holliday a ukázal na zem do prachu.

„Páni, „ pronesla Peggy ironicky. „Namouduši, to je přesně to, co hledáme. Co je na něm tak zvláštního?“

„Je osmihranný, „ řekl Wanounou a dřepl si s náhlým zájmem. Smetl z kamene tenkou vrstvu hlíny a odhalil tak jeho plné rozměry. Byl to dlažební kámen, široký téměř metr. Vypadalo to, jako kdyby do něho kdysi byl vyryt jakýsi vzorec, ale ten byl už hodně zašlý. „Část podlahy chrámu. V chrámu Božího hrobu by byl takový kámen asi v místech, kde je skála z Golgoty.“

„Dobrá, takže je to osmihranný dlažební kámen, „ řekla Peggy. „Ale co je na něm tak významného?“

Holliday poklekl vedle profesora Wanounou a začal oběma rukama odmetat hlínu. Postupně se objevovaly další části kamenné podlahy.

„Protože všechny ostatní kameny jsou čtvercové a rozbíhají se vějířovitě právě od tohohle. Byl to střed něčeho, ať už to bylo cokoliv.“

Wanounou vstal a oprášil si ruce.

„Jdu zpátky k náklaďáku. Potřebujeme nějaké nástroje.“

„Půjdu s vámi, „ řekla Peggy rychle.

Holliday měl užuž něco na jazyku, ale pak si to rozmyslel. Namísto toho se snažil nasadit pokud možno lhostejný výraz. „Nebuďte tam dlouho, „ řekl jen.

„Nebudem, „ slíbil Wanounou. Oba s Peggy zamířili zpátky přes vnitřní nádvoří rozvalin. Holliday se za nimi díval, jak jakoby náhodou vrážejí při chůzi jeden do druhého, když klopýtali po pěšině zpátky k autu. Jejich hlavy byly skloněné k sobě, jako kdyby byli staří přátelé.

Zmizeli za vyvýšeninou tvořící vnitřní obrannou hradbu a Holliday se vrátil zpátky ke kamenné podlaze a odhrnul další hlínu. Okrsek těsně přiléhal k oběma stranám vyčnívajícího úseku opěrné zdi, což naznačovalo, že to kdysi zřejmě byla postranní kaple, možná dokonce oltář Stabat Mater, který nechyběl v téměř žádném templářském kostele. Z dávné doby, kdy byl jako chlapec ministrantem v kostele, si stále pamatoval latinský chorál s rytmickým stylem heroických dvouverší:

Stabat mater dolorosa

iuxta Crucem lacrimosa,

dum pendebat Filius.

Cuius animam gementem,

contristatam et dolentem

pertransivit gladius.

Stála Matka uplakaná

pod křížem jak bolest samá,

v hořkých vzlycích pro Syna.

Její srdce Bohu dané,

truchlící a zbědované

sedmerý meč protíná.

‚Pertransivit gladius‘. Další meč. Oltář Stabat Mater v chrámu Božího hrobu byl vytesaná kamenná nika, v níž stála socha Panenky Marie a před ní byl prostor na zapalování svíček, zvaný, mensa‘. Téměř s jistotou existovala verze Stabat Mater i na Pelerinu. V tom případě by osmihranný kámen musel být přímo před ní.

Žhavé slunce pražilo do skal kolem a Holliday se dal do práce. Nad ním přeletělo hejno žlutonohých racků, kteří hlasitě volali jeden na druhého a plachtili ve vzdušných proudech. Necelých sto metrů odtud slyšel temné dunění a rachocení příboje, narážejícího na spodní skaliska útesu na konci ostrohu.

Než se Peggy a Wanounou vrátili, Holliday odkryl prostor tři a půl krát tři a půl metru a odhalil tak spletitý vzorec navzájem propletených čtverců, které se vějířovitě rozbíhaly od centrálního osmistěnu. Ten, kdo pokládal podlahu, se rozhodně vyznal v geometrii.

Peggy a profesor přinesli spoustu nástrojů, které byly uložené v zadním prostoru náklaďáku, včetně malého krumpáče, geologického kladívka a rýče, a navíc bedničku plnou zubařských nástrojů a štětců, tři zednické lžíce a dvě baterky. Kromě toho ale také donesli minichladničku plnou lahví vody, několik sendvičů a termosku se slazeným ledovým čajem.

„Udělal jste pořádný kus práce, „ řekl Wanounou uznale.

„To jo, „ souhlasil Holliday.

Wanounou podal Peggy sendvič zabalený ve voskovém papíře, jeden hodil Hollidayovi a jeden si vybral pro sebe. Holliday se posadil na základový kámen a rozbalil svačinu. Nakoukl mezi plátky chleba a nahlas se rozesmál.

„Kde jste v Izraeli přišel k sendviči se šunkou a sýrem?“

„Mám své zdroje, „ odvětil profesor a ušklíbl se. Sendviče byly rychle snědené a pak přišly na řadu láhve s chladnou pramenitou vodou.

„A co teď?“ zeptala se Peggy a napila se vody.

„Mám nápad, „ řekl Holliday. Vstal, láhev vody v ruce, a přešel čerstvě odkrytý úsek k osmihrannému kameni. Shýbl se a nakapal trochu vody z láhve na horký kámen, který okamžitě ztmavl. Wanounou se k němu připojil a nahlédl mu přes jedno rameno, zatímco Peggy nahlížela přes druhé.

„Ať se propadnu, „ zamumlal izraelský archeolog.

Na vlhkém kameni se objevil slabý vybledlý vzorec; do osmihranného kamene byly vyryty dva překrývající se čtverce, otočené do pravého úhlu proti sobě, takže tvořily osmicípou hvězdu. Uprostřed hvězdy byla dvě zřetelná písmena: P G.

„Co to je?“

„‚Hvězda Lakšmí ‚, „ vysvětlil Holliday. „Údajně představuje osm hinduistic-kých druhů hojnosti. Alexandr Veliký tento symbol dovezl z Indie a svobodní zednáři jej převzali.“

„Je to také arabský symbol, „ dodal Wanounou. „Znak, který používali na konci každé súry, neboli verše koránu. Před pár lety vedli Arabové velkou polemiku o tom, že znak hvězdičky na většině západních psacích strojů je šesticípý, což muslimové ztotožňují s Davidovou hvězdou, takže museli změnit všechny hvězdy na svých klávesnicích na osmicípé.“

„To je směšné, „ ušklíbla se Peggy.

Wanounou pokrčil rameny. „My jsme směšní úplně stejně - izraelské učebnice matematiky nepoužívají znaménko plus, protože to je křesťanský symbol, takže z něho odřízli spodní nožičku, a vy zase nedáváte Davidovu hvězdu na špičku vánočního stromečku, i když Kristus se narodil jako Žid.“

„Celý svět je směšný a hloupý,“ povzdychl si Holliday. „Proto taky máme války.“

„A co je to to PG?“ ozvala se Peggy.

„Nemám tušení, „ pokrčil rameny Wanounou.

„Já jo, „ řekl Holliday. Voda se pod horkým sluncem rychle odpařovala a vzorec mizel. Nalil na kámen další trochu vody a vyryté čáry se opět objevily.

„Tak povídej, „ vyzvala ho Peggy.

„Pertransivit gladius“ řekl Holliday. „Meč, který protíná.“

Wanounou poklekl vedle kamene s dvoupalcovým štětcem a zednickou lžící. Opatrně se jí propracovával podél osmi stěn centrálního kamene; nejdřív od-škraboval nahromaděné nánosy hlíny a pak kámen oprašoval štětcem. Nebyla tu ani stopa po maltě, která by spojovala centrální kámen s jeho sousedy, ať už to byla náhoda, či úmysl, či prostě působení povětrnostních podmínek během téměř tisíce let. Holliday nalil trochu vody na čerstvě očištěnou spáru mezi kameny. Voda zmizela.

„Zajímavé, „ pronesl potichu.

„Podejte mi sochor, „ řekl Wanounou najednou.

Peggy mu jej vložila do ruky. Archeolog vsunul dláto tvrzeného ocelového páčidla do uzoučké škvíry mezi kameny a zapáčil. Kámen se o pár centimetrů nadzvedl. Wanounou zastrčil sochor o něco dál a znovu zapáčil. Kámen se opět povysunul o něco víc ze země a Holliday do uvolněného prostoru rychle zasunul kus jiného kamene jako vzpěru.

„To je jak Musgraveský rituál, „ podotkla Peggy, která pozorovala jejich počínání.

„Cože?“ zeptal se Wanounou.

„To je jeden případ Sherlocka Holmese, „ vysvětlil Holliday. „Muž rozluští starý rodinný kód a se svou dívkou najdou kámen, jako je tenhle, a vypáčí ho. Jenže ta dívka mezitím přijde na to, že se ji její přítel chystá podvést a pod tím kamenem ho uvězní.“

„Nikdy nevěřte Angličanům, „ řekl archeolog a podíval se na Peggy. „To mi doufám neuděláte, že ne?“

Peggy se usmála.

„Ne, když se mě nebudete snažit podvést.“

„Pojďme, pokračujeme, „ vybídl je rychle Holliday. On a Wanounou přešli na druhou stranu kamene. „Až napočítám do tři, „ řekl Holliday a začal odpočítávat. Společnými silami kámen zdvihli nastojato, překlopili a pak ho opatrně spouštěli dolů. Pustili ho, až už byl posledních pár centimetrů nad zemí. Ustoupili, ruce na kolenou, udýchaní námahou. Peggy nahlédla do otvoru po kameni.

„Co tam vidíš?“ zeptal se Holliday.

„Schody, „ řekla Peggy. „Točité schodiště z kamene.“

Kapitola dvacátá

„Tohle nesnáším, tohle nesnáším, tohle nesnáším, „ mumlala Peggy, když sestupovali dolů. Schodiště bylo nemožně úzké a kamenné stupně nebezpečně hladké. Jediné světlo tvořil úzký kužel profesorovy baterky. Vzduch byl dusný a ztěžklý ostrým pachem zeminy, plísně a rozpouštějícího se vápence. Jak scházeli krok za krokem dolů, rameny se otírali o hladké skalnaté stěny.

Čím se dostávali hlouběji, tím se schodiště zdálo být užší; Peggy téměř hmatatelně cítila obrovskou váhu kamene tísnícího ji ze všech stran. Rychle dýchala a snažila se naplnit plíce vzduchem, ale moc se jí to nedařilo. Měla pocit, že se dusí.

„Tohle byl vážně pitomý nápad, „ postěžovala si.

„Vždyť se můžeš kdykoliv vrátit, „ řekl Holliday, který šel za ní, a ušklíbl se do tmy. Wanounou je vedl s baterkou v ruce, v druhé držel sochor. Holliday průvod uzavíral s geologickým kladívkem a druhou baterkou. Peggy byla stlačená mezi nimi, což pocit klaustrofobie ještě zvyšovalo.

„Vrátit se? A jak asi? Tady se nedá vůbec otočit a vůbec, stojíš mi v cestě. Kromě toho bych si o vás tam nahoře dělala moc velké starosti.“

„To je příjemný pocit, když se o člověka někdo bojí, „ zasmál se Wanounou.

„Jak jsme už daleko?“ zeptala se Peggy naléhavě.

„Sto padesát jeden schod, „ řekl Holliday. „Počítal jsem je. „ Rychle v duchu něco přepočítal. „Mezi stupni je vzdálenost asi dvacet pět centimetrů… řekl bych, že jsme sešli tak třicet osm metrů.“

„Sto dvacet pět stop, jestli vám to pomůže, „ řekl Wanounou, ohlédl se přes rameno a zazubil se.

„Sklapněte, oba dva, „ zavrčela Peggy do tmy. „Nebo budu křičet, namouduši že jo.“

„Když se bojí, tak je agresivní, „ informoval Holliday profesora Wanounou.

„To jsem si všiml, „ odpověděl profesor.

„Držte huby, „ štěkla Peggy.

„Klid, „ utěšoval ji Holliday. „Už to nemůže být moc daleko.“

„Jak jsi na to přišel?“ odsekla Peggy. „To nemůžeš vědět a tohle je schodiště do pekel. Může se klidně táhnout donekonečna. „ Už téměř lapala po dechu, hrdlo měla stažené, zatuchlé kamenné zdi se kolem ní stahovaly a pohřbívaly ji. V příštím okamžiku opravdu začne křičet.

„Vidím dno, „ zavolal Wanounou. Najednou zmizel a Peggy uslyšela zakřupá-ní jeho kroků po vlhkém štěrku. O pár vteřin později také došlápla na podlahu pod schodištěm a vkročila do úzkého klenutého tunelu. Nebyl o moc širší než schody. Podlaha byla pokryta tlustou vrstvou zvětralých rozpukaných vápencových kamínků, které pod nohama křupaly jako drobné kosti. Peggy se otřásla. Svým způsobem to bylo horší než to schodiště.

Holliday sestoupil za ní. Wanounou posvítil baterkou dopředu na další cestu. Potichu postupovali tunelem. Jeho podlaha se mírně svažovala dolů.

„Scházíme pořád níž a níž, „ komentoval to Holliday.

„Dík, že ses zmínil, „ utrousila Peggy jedovatě.

„To by mě zajímalo, co to bylo, nějaká středověká verze úkrytu pro kněze?“ zeptal se Holliday.

„Jaký úkryt pro kněze?“ otázala se Peggy. „Nebo se radši nemám ptát?“

„Za královny Alžběty měly katolické rodiny a kostely vybudované tajné prostory; úkryty a chodby, kterými mohli uprchnout, když po nich šli pronásledovatelé, „ vysvětlil Wanounou. „Tak trochu jako nacisti a židé.“

„Vy historikové máte v hlavách nacpáno až moc informací, „ řekla Peggy. „Někdy je to až o strach.“

Kužel baterky se najednou rozšířil, jak vešli do velké komnaty vytesané v holé skále. Strop byl dobrých šest metrů vysoko a trčela z něho zkamenělá vápencová, brčka‘ jako jemné krápníky. Stěny byly z hrubého kamene. Na rozdíl od tunelu tu byla podlaha vykládaná velkými dlažebními kameny. U stěn byla nahromaděná drť čehosi, co vypadalo jako rozbité kousky starého květináče. Na vzdáleném konci komnaty byly do zdi zasazené obrovské dveře z pobitého železa, tlustě pokrytého krustou rzi a vápence. Napříč je protínala železná tyč, upevněná v konzolách. Wanounou se shýbl a zvedl z podlahy střep. Zkoumal ho ve světle baterky.

„Terakota, „ řekl. „Podle toho zahnutí bych řekl, že to byla pětilitrová nádoba. Na víno nebo olivový olej. Možná dokonce vodu, i když pět litrů je trochu málo; ale v hliněné nádobě aspoň zůstala studená. „ Přejel kuželem světla po místnosti. „Nic jiného tu není.“

„Je tu docela zima, „ podotkla Peggy a zatěkala očima nervózně po jeskynní komnatě. Měla pravdu; bylo tu chladno, o deset až patnáct stupňů méně než na povrchu.

„To nedává vůbec smysl, „ řekl Holliday.

„Co nedává smysl?“ zeptal se Wanounou a zvedl další kousek rozbité keramiky.

„Po tom schodišti, kterým jsme přišli, se určitě dolů nenosily džbány vína nebo oleje nebo něčeho jiného. Na to jsou ty schody moc úzké.“

„No a?“ nechápala Peggy.

„Takže to, co tady uložili, nenosili do kaple nahoru po schodech, „ řekl Wanounou a souhlasně přikývl. „To znamená, že to sem museli přinést odjinud.“

„A to zase znamená, že tu někde musí být ještě jeden vstup, „ doplnil Holliday.

„Chcete tím říct, že budeme muset projít těmi velkými dveřmi?“ zeptala se Peggy.

„Obávám se, že ano, „ kývl Holliday.

„To jsem si mohla myslet, „ povzdychla si Peggy.

Přiblížili se ke dveřím. Byly obrovské, nejméně jeden a půl metru široké a vysoké téměř pět metrů. Nebylo na nich ani stopy po nějakých pantech.

„Jsou upevněné dole a nahoře, „ řekl Holliday. „Na čepech.“

„Pojďme sundat tu závoru, „ řekl Wanounou.

Zabušil do konzolí zahnutým koncem sochoru, až odloupl většinu rzi, která pojila železnou tyč s podpěrami. Zbytek vydoloval druhým koncem s dlátem. Pak všichni tři spojenými silami železnou tyč vyzvedli a položili ji na podlahu. Ruce i oděv měli potřísněné skvrnami od rzi.

Wanounou mocně zabral za obrovskou petlici, ale dveře se ani nehnuly. Zaklínil dláto do úzké mezery mezi dveřmi a stěnou a spolu s Hollidayem pořádně zapáčili. Chvilku se nedělo nic, ale pak se ozval skřípavý zvuk. Celé dveře se pohnuly o pár centimetrů k nim a drhly přitom o kamennou podlahu.

„Máte někdo univerzální mazadlo WD40?“ ušklíbla se Peggy.

Holliday a profesor pár vteřin odpočívali a pak celý proces zopakovali. Při třetím zapáčení se jim podařilo dveře otevřít o plných pětačtyřicet centimetrů - dost na to, aby se jimi protáhli.

„Těmi dveřmi nikdo neprošel asi tak tisíc let, „ poznamenal Holliday. „Kdo jde první?“

„Prosím, „ řekl Wanounou a melodramaticky se rozmáchl paží. „Celá ta věc byla koneckonců váš nápad.“

„Jen jestli tam nejsou hadi, „ obávala se Peggy. „Jsou v Izraeli hadi?“

„Jistě, „ přikývl Wanounou. „Vzpomeňte si na Kleopatru a kobru.“

„A žijí nějací pod zemí?“

„Leda tak slepýši.“

„Jací jsou?“

„To jsou slepí hadi, kteří vypadají jako velcí červi.“

„Ohromné.“

„Jsou dlouzí asi tak pětadvacet centimetrů, černí a lesklí. Ale nejsou jedovatí.“

„A ještě něco jiného?“

„Taky tu žije druh škorpióna albína.“

„Slepí hadi a albínští škorpióni, no bezva.“

„Já jdu dovnitř, „ ukončil debatu Holliday. „Jde někdo se mnou?“

Zapnul druhou baterku, otočil se stranou a bokem se protáhl úzkým otvorem. Zmizel v temnotě za dveřmi. Peggy ho následovala a Wanounou prolezl za ní.

Chodba za dveřmi byla úplně odlišná od té, která vedla od schodiště ke komnatě. Zdi tu byly drsné, z přírodní skály, namísto upravených kamenných bloků. Podlaha byla také hrubá, byl to neopracovaný vápenec, a strop nebyl klenutý, nýbrž jej tvořila velká rozsedlina ve skále, jejíž horní konec se ztrácel kdesi v přítmí. Nyní vlastně kráčeli podél obrovské pukliny v zemi, vzniklé v důsledku jakéhosi kataklyzmatického zemětřesení před tisíci lety. Když promluvili, odrážely se jejich hlasy od rozeklané skály.

„Mrtvého Saladina ozvěna hlasu volá nás do bitvy jak za starých časů, „ zadeklamoval Holliday úryvek ze zprávy na meči a zamával baterkou kolem. Stíny poskakovaly a plápolaly v pohybujícím se kuželu světla jako poletující netopýři.

„Doktore, už mě zas začínáš děsit, „ napomenula ho Peggy.

„Promiň.“

„Chodba se rozděluje, „ zavolal na ně Wanounou, který šel vpředu.

Tunel před nimi se skutečně rozdvojoval, levá chodba byla o něco užší a měla nižší strop než ta pravá. Ta byla naopak širší než ta, v níž teď stáli; bylo to pokračování téže mohutné pukliny v zemi. Holliday a Peggy se připojili k profesorovi.

„Tak kudy?“ zeptal se Holliday.

„Nejspíš si můžeme hodit mincí, „ odpověděl Wanounou. „Nezdá se, že by nám tu nechali rozcestník.“

„To je stejné jako vaše dálnice, „ zasmál se Holliday.

„Já jsem pro to, jít doprava, „ řekla Peggy pevně. „Stejně bych se odtud strašně ráda co nejdřív dostala, jenže to by znamenalo vracet se zpátky po těch pitomých schodech a to bych teď asi nezvládla. Takže navrhuju, abychom šli tou pravou chodbou. Třeba mají na druhém konci kavárnu.“

Wanounou se podíval na Hollidaye.

„Co vy?“

„Mně to vyhovuje, „ pokrčil Holliday rameny.

Vešli tedy do pravé chodby, která byla dost široká na to, aby mohli jít všichni tři vedle sebe. Kráčeli tak dalších sto metrů a pak se tunel najednou opět doširoka otevřel a strop zmizel ve výšinách kdesi nad nimi. Slyšeli hřmění padající vody.

„Neuvěřitelné, „ vydechla Peggy, když světlo obou baterek dopadlo na prostor před nimi. „Něco takového jsem ještě v životě neviděla.“

Kapitola dvacátá první

Před nimi se prostíralo velké podzemní jezero. Na jeho vzdáleném břehu spadal do vody vodopád z výšky dobrých patnácti metrů. Nebylo však vidět místo, kde masy vody dopadaly do jezera, protože tam byla naprostá tma.

Tentokrát ta slova vyslovil izraelský profesor archeologie.

„V černých vodách Poutnického hradu stříbrný svitek ukryt jest, „ zašeptal. „To musí být tohle.“

„Ale kde?“ zeptala se pochybovačně Peggy. „Jediné, co vidím, je ohromná nádrž vody. Myslíte, že se tu vynoří z vody ruka Jezerní panny nebo tak něco?“

„Možná, „ zamumlal Holliday a do jeho hlasu se zvolna vkrádalo vzrušení. Namířil paprsek světla do středu jezera. Za uplynulé miliony let tu vznikl malý ostrůvek. Vápenec se rozpouštěl a skapával ze stropu jeskyně do vody, až nakonec, kapku po kapce, za celé věky vytvořil malý pevný pahorek tyčící se z vody.

Ostrov a dlouhý krápník, který jako vosk stékal ze stropu, jako kdyby se k sobě napřahovaly. Za další statisíce let se možná spojí a vytvoří dohromady solidní pilíř z kamene.

„Cože?“ nechápala Peggy. „Já vidím akorát jeden z těch… no, stalak-tento-nonc. Co je na něm tak zvláštního?“

„Stalag-tentononc, „ opravil ji vážně Wanounou. „Stalaktity rostou dolů, stalagmity nahoru.“

„To je fuk, „ mávla Peggy podrážděně rukou. „Je tu zima, nahání mi to tu husí kůži a není tu žádný svitek, ani stříbrný ani jiný. Nemohli bychom už jít domů?“

„Podívejte na patu toho stalagmitu, „ vybídl je Holliday a zamířil na něj nehybný kužel světla.

„To není přírodní útvar, „ řekl Wanounou. Kámen jako kdyby v pravém úhlu čněl ze ztuhlé sedliny, tvořené vysráženým uhličitanem vápenatým, která jej obklopovala.

„Že by základna sloupu?“

„Oltář?“

„Možná.“

„Myslíte, že by něco mohlo být pod tím?“ zeptala se Peggy, která najednou pochopila.

„Mohlo by, „ řekl Wanounou a upřeně se díval přes vodu.

„No tak to pojďme zjistit, „ prohlásila Peggy.

„A jak bychom to podle vás měli udělat?“ obrátil se na ni profesor.

„Přeplaveme tam s doktorovým geologickým kladívkem a budeme do toho mlátit tak dlouho, až to praskne, „ pokrčila rameny.

„To se dá stěží považovat za vhodnou archeologickou techniku, „ opáčil Wanounou.

„K čertu s tím, „ odmávla to Peggy. „Prostě to udělejme.“

„Říkal jsem vám, že nejsem dobrý plavec, „ řekl profesor.

„Je to jen nějakých šedesát metrů, „ odbyla ho Peggy. „To by uplaval i křeček.“

„Já vlastně neumím plavat vůbec, „ přiznal Wanounou a zarděl se rozpaky. „Nikdy jsem se to nenaučil.“

„A co ty, doktore?“

„Byl to tvůj nápad, „ opáčil Holliday. „Já osobně bych se sem vrátil s nafukovacím člunem a správnými nástroji a udělal to pořádně.“

„Scházet znovu po tom příšerném schodišti?“ Peggy se ušklíbla. „Ani náhodou.“ Rozvázala si tkaničky tenisek a rozepnula džíny.

„Co to děláte?“ zeptal se Wanounou polekaně.

„Jdu si zaplavat, „ odsekla Peggy a posadila se na kraj nádrže. Stáhla si kalhoty, přetáhla si přes hlavu tričko a natáhla ruku. „Kladívko, „ vybídla Hollidaye. Holliday jí ho s úsměvem podal a Peggy si ho zastrčila za gumu od kalhotek. Wanounou na ni hleděl, jako kdyby byla šílená.

„Co je?“ zamračila se Peggy. „Potřebuju snad brazilský vosk nebo co?“

Profesor se strašlivě začervenal.

Peggy se otočila a namočila palec jedné nohy do vody. Škubla sebou.

„Je hrozně studená, „ zachvěla se.

„Ale zlato, když můžeš skákat v květnu do potoka za domem strýčka Henryho, tak se klidně můžeš v srpnu koupat v izraelské jeskyni.“

Peggy po Hollidayovi střelila zlostným pohledem, ovinula si paže kolem těla a zkusmo šlápla do vody.

„Nemůže v té vodě být něco nebezpečného?“ zavolala a ohlédla se na profesora a Hollidaye. Její hlas se hlasitě rozléhal po jeskyni, která připomínala katedrálu. „Dno je nějaké slizké.“

„Jen mikrobiální vrstva, „ odpověděl Wanounou. „Trochu bahna a kalu, to je všechno. Nic z toho nekouše.“

„Žádní slepí hadi?“

„Žádní slepí hadi.“

Peggy už byla ve vodě do pasu. Zhluboka se nadechla, zadržela dech a pak se rychle ponořila pod hladinu. Vynořila se a prskala vodu.

„Je to ledové!“ zakvílela. „A taky slané.“

Ponořila se elegantním obloukem a začala plavat přes jezero, mocnými kraulovými tempy, která téměř nezčeřila hladinu.

„Úžasné, „ pronesl Wanounou, zjevně unesen. „Nádhera.“

„Peggy byla vždycky jak delfín, „ řekl Holliday hrdě, dojatý očividným uznáním izraelského profesora. „Pokud vím, tohle je zatím její nejlepší výkon.“

Peggy trvalo necelou minutu, než přeplavala k malému kamennému ostrůvku. Vytáhla se z vody, odhrnula si rychlým pohybem mokré vlasy z obličeje a pak vytáhla geologické kladívko. Otočila se zpátky k oběma mužům čekajícím na břehu.

„Mám praštit do nějakého speciálního místa?“ zavolala. Musela zvýšit hlas, aby přehlušila stálý hluk vodopádu.

„Ten vápenec je mnohem křehčí než vypadá, „ zavolal Wanounou v odpověď. „Udeřte kamkoliv, to by mělo stačit.“

Peggy se otočila zpátky ke kameni a zdvihla kladívko.

„Tisíciletá práce Matky přírody přichází vniveč, „ zamumlal profesor pod vousy. Peggy prudce udeřila kladívkem a rána se v jeskyni rozlehla jako kostelní zvon. Zdálo se však, že to nemělo žádný účinek. Zdvihla kladívko a udeřila do kamene podruhé.

„Praská to!“ zvolala vzrušeně. Začala systematicky bušit do skalnaté masy, až ji nakonec roztříštila. „Myslím, že je v tom nějaká soška!“ Bušila dál. Wanounou na břehu sebou při každé ráně škubl.

„Soška, „ zašeptal. „A ona ji zničí.“

Peggy pokračovala v bušení kladívkem. Najednou se ale zarazila.

„Co je?“ zavolal na ni Holliday.

Peggy se dala znovu do práce, tentokrát však opatrněji a s menší silou.

„Uvnitř něco je!“ zahalekala.

„A co?“ zavolal Holliday opět. Peggy se otočila a zasunula si kladívko zpátky za pás. Nějaký předmět si zastrčila do ohbí paže.

„Co to má?“ obrátil se Wanounou na Hollidaye.

„Nevidím to pořádně. Myslím, že něco jako sklenici.“

Peggy opět vklouzla do vody a začala plavat zpátky ke břehu. Za další minutu k němu dospěla a vylezla ven. Třásla se zimou a po celém těle jí naskočila husí kůže. Podala předmět, který držela v ruce, Hollidayovi. Vypadalo to jako jednoduchá nádoba z alabastru, asi 25 cm dlouhá a skoro 8 cm široká. Na jednom konci byla zapečetěná jakousi černou dehtovitou hmotou.

„Myslím, že to byla socha panenky Marie, „ řekla Peggy a drkotala zuby, když si přetahovala přes hlavu tričko. „Z hlíny. Jsem si jistá, že jsem viděla sepjaté ruce.“ Posadila se na kámen a začala si znovu natahovat džíny. „Tohle bylo uvnitř. Myslíte, že je to ten svitek?“

„Někdo si dal velkou námahu s tím, aby to zůstalo ukryté, to je jisté, „ řekl Holliday.

„Tak to otevřeme, „ navrhla Peggy.

„Tady ne, „ zamítl to Wanounou rozhodně. „Nemáme správné nástroje.“

„Nástroje?“ podivila se Peggy. „Na co? Máme přece kladivo.“

„Promiň, Peg, ale Raffi má pravdu, „ řekl Holliday. „Nemáme ponětí, co v té nádobě je a v jakém je to stavu. Musíme to otevřít v nějakém regulovatelném prostředí.“

„Přesněji řečeno v mé laboratoři na univerzitě, „ řekl Wanounou.

„Když myslíte, „ pokrčila Peggy rameny. „Tak teď už odtud můžeme pryč?“

V dálce se ozval neomylný zvuk lidského kýchnutí, tlumený, ale zřetelný.

Všichni tři strnuli.

„A sakra, „ zašeptala Peggy.

„Někdo je tu dole s námi, „ řekl Holliday.

„Kdo?“ zeptal se Wanounou nervózně.

„Nikdo neví, že jsme tady, „ řekla Peggy.

„Kellermanovi lidi; museli nás sledovat, „ zavrčel Holliday.

Kýchnutí se ozvalo podruhé; teď už zaznělo blíž. Pak zaslechli skřípavý zvuk čehosi zrezivělého. Někdo ztěžka otevíral ty velké kovové dveře.

„Benzona“ zamumlal Wanounou hebrejsky.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Peggy.

„Vypadneme, „ opáčil Holliday.

„A kudy?“ otázal se Wanounou.

„Stejnou cestou zpátky nemůžeme, to bychom jim vběhli rovnou do rukou.“

„Co ten druhý tunel?“

„Co když je slepý?“ namítl Holliday. „Octli bychom se v pasti, zády ke zdi.“

„V pasti jsme už teď, „ řekla Peggy. Zdvihla kladívko. „Možná bychom tu měli zůstat a bojovat.“

„Kladivem?“ zeptal se Holliday nevěřícně. „Když jsme se s těmi lidmi setkali naposledy, měli u sebe samopaly. „ Zavrtěl hlavou. „Vyhrává ten, kdo ví, kdy bojovat a kdy ne.“

„Sun Cu a ‚Umění války‘?“ zeptal se Wanounou.

Holliday přikývl.

„Moc hezká filozofie, ale co teda budeme dělat?“

Wanounou se rozhlédl kolem a pak se otočil k Peggy.

„Říkala jste, že ta voda je slaná?“

„Jo.“

„Podívejte se na břehy toho jezera - na ty temné skvrny na stěnách.“

„Příliv, „ řekl Holliday, který najednou ožil. „Tohle je přílivové jezero.“

„To znamená, že tu někde musí být výtokový otvor; voda z toho vodopádu přece musí někam odtékat, „ kývl Wanounou.

„Podívejte, „ řekla Peggy a ukázala.

Otočili se. Za nimi, u ústí chodby vedoucí na břeh jezera, se objevily slabé pruhy světla z několika baterek, poskakující po skalních stěnách.

„Pojďte, „ řekl Holliday naléhavě.

Postupovali rychle po úzké římse mezi okrajem vody a stěnou jeskyně a hledali odtok z jezera. Když jezero obešli asi z jedné třetiny, našli, co hledali; úzký tunel v kameni, jen pár metrů na šířku, stěží viditelný mezi vyčnívajícími hladkými skalními stěnami. Moře teď bylo zřejmě v odlivu a jestli mohli věřit stopám na stěně jeskyně, naznačujícím, kam dosahuje příliv, bylo v tunelu vody tak po kolena.

„Rychle!“ pobízel je Holliday a ohlédl se přes rameno. Světla baterek za nimi byla stále jasnější, jak se jejich pronásledovatelé přibližovali. Musí se dostat do relativního bezpečí výtokového tunelu, než Kellermanovi muži dojdou do jeskyně.

„Co když to dál bude hlubší?“ obával se Wanounou. „Říkal jsem vám, že neumím plavat.“

„Já vás ochráním, „ zašklebila se Peggy. Ovinula paži kolem profesorova pasu a společně vkročili do vody. Holliday je následoval s alabastrovou nádobou v ruce.

Všechny je překvapil prudký spodní proud, který jim podrazil nohy a mrskl jimi do úzkého odtokového koryta. Wanounou zaječel, ale vzápětí ten zvuk pohltila ledová voda, která mu vnikla do úst. Zakuckal se a začal kolem sebe mávat pažemi a zmítat se, ale Peggy se podařilo udržet mu hlavu nad hladinou; zahákla loket pod jeho bradu a společně svištěli po proudu podzemní řeky.

„Nic se neděje! Jste v pořádku!“

Peggy otočila hlavu a hledala očima v téměř absolutní tmě doktora; pak zahlédla jen pár metrů za sebou míhající se světlo jeho baterky, které se prudce komíhalo sem a tam, jak Hollidaye unášel prudký proud.

Najednou Peggy ucítila, jak něco tvrdě narazilo do jejích zad, a uvědomila si, že je to kamenité dno. Koryto bylo čím dál tím mělčí. Chtěla zavolat na Hollidaye, aby ho varovala, ale než stačila něco říct, svět pod ní najednou zmizel. Vzápětí se i s profesorem Wanounou řítila dolů dlouhým zakřiveným tunelem, jehož stěny byly pokryté stejným mikrobiálním slizem, jaký cítila pod nohama v jezeře.

Zoufale se drželi jeden druhého, jak se tunel svažoval a v každém ohybu jimi pohazoval ze strany na stranu. Proud vody z jezera sledoval cestu, kterou si za milion let vyhloubil ve skále. Pak se zčistajasna octli na denním světle a právě tak znenadání vyletěli prudce do vzduchu, když se tunel otevřel do další jeskyně, která se otevírala do moře.

Spadli z výšky asi dvou metrů přímo do oceánu a Wanounou sebou zase začal zmítat, protože vdechl vodu, prskal a mlátil kolem sebe. Peggy ho opět vytáhla nad hladinu a když se zorientovala, namířila si to i s ním k úzké plážičce, vzdálené jen pár metrů. Profesor plácal do vody oběma rukama v jakési frenetické verzi čubičky.

Po třech dalších tempech ucítila Peggy pod nohama dno. Wanounou dospěl do bezpečí první a svalil se na písek. Za nimi se najednou ozvalo hlasité šplíchnutí a Peggy se otočila; doktor právě vyletěl ze zejícího odtokového otvoru ve stěně jeskyně a plácl sebou do vody. Za vteřinu se vynořil, alabastrovou nádobu pevně přitisknutou pod paží. Peggy mu podala ruku a oba se vypotáceli na břeh a sesuli se na písek.

Konečně měli chvilku na to, aby se zorientovali.

„Ztratila jsem kladívko, „ konstatovala Peggy. Odhrnula si vlasy z očí a vstala. „Kde to k čertu jsme?“ Wanounou, schoulený vedle ní, stále lapal po dechu, dávil a vykašlával zbytky vody z plic.

Holliday se rozhlédl po jeskyni. Byla to typická mořská jeskyně, úzká a relativně mělká, nějakých patnáct metrů na šířku a třicet metrů hluboká, a její vzdálený konec se zdvíhal do písčité pláže s tmavými vápencovými oblázky rozházenými kolem. Stěny se obloukem příkře zvedaly ke zvětralému stropu a místy bylo vidět slanou krustu, kterou tu zanechal příliv a odliv. Otvorem jeskyně bylo vidět Středozemní moře, které zářilo jako safír v odpoledním slunci.

Všude kolem byly stopy nedávných návštěv; rezavé padesátigalonové barely nahromaděné na vzdáleném konci jeskyně za hranicí přílivu, kotouč provazu, několik rozbitých beden a cosi, co vypadalo jako přenosný kompresor.

Do prastaré skály bylo vytesané hrubé molo, k němuž byla přivázaná loďka; vypadala jako dokonalý RIB - Rigid Inflatable Boat, vojenský nafukovací člun s pevným kýlem, perfektně schopný plavby, natřený odstíny nevtíravé šedé a hnědé, se znakem a emblémem na přídi. Byl asi čtyři metry dlouhý, s ovládacím panelem umístěným ve středu a motorem uvnitř.

„Tohle je naše záchranné plavidlo?“ zeptala se Peggy.

„Jo, jestli se mi to povede nastartovat, „ opáčil Holliday. Podal Peggy alabastrovou nádobku, přešel po úzkém pruhu pláže a vylezl na kamenné molo. Došel k místu, kde byl člun přivázaný. Byl připoutaný k velmi staře vyhlížejícímu železnému kruhu námořnickým uzlem, který by odolal i hurikánu.

Holliday skočil do člunu a přešel k přístrojové desce. Vypadala jednoduše; pět přístrojů, všechny v hebrejštině, otvor zapalování, startovací tlačítko, plynový pedál škrticí klapky a umělohmotný volant.

Pod volantem byl malý panel. Holliday sáhl dolů, otevřel ho a vytáhl odtamtud hrst drátů. Byl tu zelený, žlutý a červený. Předpokládal, že ten červený je tepelný drát a ten zelený od motoru.

Odloupl z obou izolaci a přiložil je k sobě. Všechny přístroje se rozsvítily. Nechal oba dráty spojené, zmáčkl tlačítko startu a motor okamžitě naskočil.

„Váš kočár je připraven, „ prohlásil.

Peggy člun odvázala a spolu s profesorem Wanounou do ní slezla. Holliday je odstrčil od mola a pak otočil volantem, až se malý člun obrátil v těsném kruhu. Příď nyní mířila k východu z jeskyně a na otevřené moře.

„Který z těch přístrojů je palivoměr?“ zeptal se Holliday.

„Tenhle, „ řekl Wanounou a ukázal mu jej. „Podle toho bychom měli mít nádrž z poloviny plnou.“

„Jak daleko je Haifa?“ zeptal se Holliday.

„Bat Halim je asi tak jedenáct kilometrů, přístav je o něco dál, za mysem, „ odpověděl Wanounou.

„Nejvyšší čas odtud ksakru vypadnout, „ prohlásil Holliday a zatáhl za páku.

Kapitola dvacátá druhá

Nafukovací člun zvládl krátkou plavbu podél pobřeží za méně než půl hodiny a profesor Wanounou během ní vystřídal několik odstínů zelené v obličeji. Nejen, že neuměl plavat, nebyl ani žádný velký námořník.

Holliday se rozhodl vyhnout se byrokratickým potížím, které by zřejmě nastaly, kdyby se pokusil vrátit loď právoplatným majitelům, a namísto toho prostě zajel na pláž před hotelem Meridien a tam člun nechal.

Dostat se i s alabastrovou nádobou zpátky do Jeruzaléma se ukázalo být náramně jednoduché. V hotelu se za dvě stě šekelů dohodli s řidičem jménem Ba-šír, že je zaveze zpátky k jejich náklaďáku, který našli přesně tam, kde ho nechali, očividně neporušený a nedotčený. Po jiném vozidle tu nebylo ani památky, až na čerstvé stopy pneumatik v měkké hlíně u silnice. Náklaďák nebo velký sporťák, soudě podle šířky gum.

Na jejich zpáteční cestě do Jeruzaléma je nikdo nesledoval, alespoň pokud se dalo říct. Po naprosto klidné jízdě na rušné dálnici přijeli zpět na univerzitu krátce po páté odpoledne. Šli rovnou do laboratoře profesora Wanounou v suterénu archeologické budovy.

Byla to úzká místnost bez oken, přibližně šest metrů široká a dlouhá jako olympijský plavecký bazén. Celou jednu stěnu po délce zabíraly kovové regály a u protější stěny stály řady stolů, počítačových terminálů a různých přístrojů, od spektroskopů a mikroskopů po laserové pily, přenosné rentgeny a obrovské čisticí nádrže.

Střed místnosti zaujímala od jednoho konce k druhému dlouhá řada světelných boxů a stolů na třídění, zkoumání a předběžné zařazování artefaktů. Na stolech ležely podnosy s nástroji, rozpouštědly, kyselinami a lepidly, s jejichž pomocí se jednotlivé nálezy konzervovaly, udržovaly a skládaly dohromady.

Byla půlka léta a v laboratoři kromě nich nikdo nebyl; zbytek fakulty a většina studentů byla buď v terénu nebo na prázdninách.

Wanounou odnesl nádobu k jednomu světelnému boxu a zapnul ho. Deska se rozzářila jasně bílým světlem. Posadil se na stoličku a Peggy a Holliday se usadili po obou stranách. Profesor vytáhl z kontejneru pár rukavic na jedno použití a z jednoho podnosu si vybral skalpel s dlouhou čepelí. Zvážil nádobu na malé digitální váze a poznamenal hmotnost do notesu, který vytáhl ze zásuvky stolu. Potom si přitáhl fluorescenční zvětšovací sklo a prozkoumal nádobu zblízka.

„Je zapečetěná nějakým tmelem, „ řekl.

„Tmelem?“ zeptala se Peggy.

„Pryskyřičnou gumou. Ve středověku ji používali k lékařským účelům, ale také jako pečetidlo, jako gumovitý lak. Když uschne, má tuhle žlutavou barvu a je velmi křehká.“

„Není tu nějaké rozpouštědlo?“ řekl Holliday a pokukoval po skalpelu.

„Jistě, některá jsou dokonce dost neutrální, ale bude bezpečnější to odštípat; aspoň nepoškodíme to, co je uvnitř.“

Wanounou vzal do ruky skalpel a přejížděl jím po povrchu pečetidla, které pokrývalo keramickou zátku nádoby; propracovával se pomalu čepelí hlouběji a hlouběji, až konečně asi po deseti minutách trpělivé práce nůž vklouzl do škvírky mezi zátkou a samotnou nádobou.

Peggy a Holliday přihlíželi, jak profesor Wanounou odložil nůž, vybral si dlouhé chirurgické kleště a jimi jemně nadzvedl víko nádoby. Položil jej stranou a naklonil nádobku tak, aby do ní dopadalo světlo ze zvětšovací lampy.

„Je něco vevnitř?“ zeptala se Peggy.

„Něco ano.“

„Co?“

„Počkejte moment.“

Profesor vzal opět do ruky kleště a vsunul je do hrdla nádoby. Soustředěně jimi uvnitř chvilku pátral a pak je vytáhl.

„Špatný nástroj, „ poznamenal. Chvilku se prohraboval náčiním na podnose, až našel, co hledal. Podržel to ve výšce.

„To je jako kleště, co jsem viděla u gynekologa, „ řekla Peggy nejisté. Nástroj vypadal jako chirurgická verze kuchyňských kleští s čepelemi, které do sebe zapadaly jako čelisti svěráku.

„Skoro, „ odvětil Wanounou. Strčil nástroj do nádoby. „Jsou to porodnické kleště. „ Použil volnou ruku, aby zaklesl hladké ocelové čepele kleští na místo a pak kývl na Hollidaye. „Držte to rovně.“

Holliday poslechl, naklonil se dopředu a popadl nádobu oběma rukama. Pomalu a nesmírně pečlivě vytáhl Wanounou kleště ven a s nimi i polapenou kořist.

„Je to kluk, „ poznamenala Peggy. „Buď to, anebo kousek tlumiče z mého starého escorta.“

„Je to role, „ řekl Wanounou a v hlase mu zaznělo vzrušení.

„Radši nebudu říkat, jako co to vypadá, „ řekl Holliday.

„Tím chceš říct, „ podotkla Peggy suše, „že to vypadá jako velké hovno.“

Měla pravdu. Předmět zachycený v zaklesnutých okrouhlých ramenech kleští byl 25 cm dlouhý, přibližně válcovitého tvaru, hrudkovitý, tmavé barvy a na povrchu byl pokryt krustou.

„To je koroze, „ vysvětlil Wanounou. „Stříbrný nátěr v konečném stádiu.“

„Jak to dostanete dolů?“ zeptala se Peggy.

„Musím opatrně, „ odvětil profesor. „Nejdřív to dám do elektrolytické lázně, pak tím proženu proud a nakonec té roli dopřeju pár minut v akustickém čističi, abych ji zbavil všech zbytků.“

„A co potom?“ ptala se Peggy dál. „Dokážete to rozmotat?“

„To pochybuju, „ řekl Wanounou. „Nejspíš by se to rozpadlo. „ Potřásl hlavou. „Až ten svitek očistím, dám ho do laserové pily a rozkrájím ho na pruhy. Jestli je zkorodovaný i uvnitř, tak budu muset každý proužek dát znovu do elektrolytické lázně. Potom ty pruhy zrentgenuju, vyfotografuju, vložím je mezi listy neutrálního plastu, a potom si možná budete moct přečíst, co na nich je - jestli na nich vůbec něco je.“

„Takže jaký je další krok?“ zeptal se Holliday.

„Jeďte zpátky do svého hotelu. Dejte si večeři ve starém městě. Zajděte do restaurace, které se jmenuje Amigo Emil. Je to malý podnik, taková díra na kraji křesťanské čtvrti v ulici El Khanka, na bazaru. Řekněte Emilovi, že vás posílám.

Ráno mi zavolejte, možná pro vás už budu něco mít. Budu se tomu nejspíš věnovat celou noc.“

„Můžeme tu zůstat s vámi, „ navrhla Peggy.

„Ne, to nemůžeme, „ zamítl to rázně Holliday. „Nech profesora v klidu, ať může dělat svoji práci.“

„Určitě nechcete, abychom tu zůstali?“ zeptala se Peggy.

„Jen jděte, já budu pracovat, „ řekl Wanounou. „Kdybyste tu zůstali, tak byste se za půl hodiny nudili k smrti. „ Zašklebil se. „Kupte si v univerzitním knihkupectví knížku o Měděném svitku, až půjdete ven. Mají jich tam spousty, poučíte se.“

„Tak dobrá, „ poddala se Peggy.

„Pojď, „ vybídl ji Holliday a zamířil ke dveřím. Peggy ho následovala; předtím se ale ještě naklonila a zkoprnělého profesora rychle políbila na tvář.

Staré město v Jeruzalémě je starobylá, hradbami obehnaná čtvrť, prostírající se na rozloze necelých dvou a půl čtverečních kilometrů v jihozápadním cípu moderní metropole. Od poloviny devatenáctého století je rozdělené na čtyři zóny: křesťanskou čtvrť na severozápadě, muslimskou na severovýchodě, židovskou na jihovýchodě a arménskou, nejmenší z nich, zaujímající kousek území v jihozápadním rohu.

Během období britského mandátu, trvajícího od roku 1920, se muž s předvídavostí hodnou Walta Disneye, sir Ronald Storrs, nově jmenovaný guvernér Jeruzaléma, rozhodl, že na všechny stavby ve starém i novém městě se bude používat kámen z místních lomů, tzv. Jeruzalémský kámen“. Ve městě, které bylo téměř na mizině, tak nejen zajistil nová pracovní místa, ale navíc mu propůjčil jednotný vzhled a zabránil radikálním změnám Starého města. Ochránci přírody, městští projektanti a průvodci turistů stále velebí jeho jméno.

Opevněná oblast Starého města vypadá jako složitá síť křivolakých uliček, které uchopily gigantické ruce a zmáčkly je do liliputánských rozměrů. Stěží tu najdete pár uliček dost širokých na to, aby jimi mohl projet nějaký dopravní prostředek, a mnohé z průchodů mezi domy nejsou širší než rozpažené paže průměrného člověka.

Restaurace Amigo Emil byla přesně taková, jak ji Wanounou popsal - malý podnik v úzké uličce uvnitř Damašské brány v křesťanské čtvrti, označený jen základním oválným štítem nad dveřmi, na němž bylo vymalováno zátiší z hrnku, nože, vidličky a čehosi, co vypadalo jako kouřící mísa polévky.

Prostor uvnitř restaurace vypadal, jako kdyby byl vytesaný z přírodního kamene. Stoly byly ze světlého dřeva, vykládané modrými vzorovanými kachličkami, židle byly také dřevěné a měly rovná vysoká opěradla a pohodlné podušky, a jídlo bylo vynikající. Peggy jednou fotila celý měsíc nějaké záběry ve válkou poničeném Bejrútu, takže se ujala výběru a objednala mezze, výběr arabských předkrmů ve čtvercových keramických miskách a hromadu čerstvě upečeného chleba pita.

Oba se propracovávali množstvím drobných porcí, připomínajících tapas; byl tu hummus, babaganuš, kořeněné masové kibbeh, domácí arabské pečivo carabage halab, tahini a muhammara, ostrá pepřová omáčka. To všechno zapili několika láhvemi vychlazeného piva.

Když dojedli, Emil, majitel podniku, je zavedl po pár schodech dolů do malinké zadní místnosti, kde odpočívali na obrovských pohodlných polštářích, popíjeli kávu a jako dezert si dopřáli pár kousků baklavy, která byla tak sladká, že jim trnuly zuby.

„Chvíli jsem uvězněná v křižáckém hradu, pak se zas vykašlu na dentální hygienu, „ prohlásila Peggy spokojeně a olízla si sirup z prstů. „Tomu říkám život.“

„Nezapomínej na ty mrtvoly, je jich teď už pět, „ usadil ji Holliday. Usrkl kávy. „Tohle není žádná počítačová hra „Carmen Electra“ nebo jak se to jmenuje.“

„San Diego, „ doplnila ho Peggy. „Buď v klidu, doktore, já jsem se jen snažila to trochu zlehčit.“

„Promiň, „ odpověděl Holliday. „Ale během posledních pár hodin jsem hodně přemýšlel a plno věcí mi prostě nesedí.“

„Jako třeba?“

„Je jich spousta. Například to, že Broadbentův otec našel ten meč spolu se strýčkem Henrym. Víme, že je to lež. Carr-Harris se o jeho jménu nikdy nezmínil, tak jak to, že Broadbent junior o tom meči vůbec ví?“

„A co ještě?“

„Jak Kellermanovi lidi věděli, že jedeme do Anglie? A jen jsme vystoupili z trajektu, tak věděli, že jsme ve Friedrichshafenu. A ten mnich…“

„Bratr Timothy?“ ujistila se Peggy.

„Jo. Jak bratr Timothy věděl, že přijedeme do vily Montesano přesně v tu dobu, kdy jsme tam opravdu přijeli? Skoro jako kdyby na nás čekal. „ Holliday se zarazil. „A teď uvažuju o tom našem profesorovi, „ dodal pomalu.

„O Raffim?“ Peggy se zamračila. „Co je s ním?“

„Je skoro moc hodný, než aby to byla pravda.“

„Poradil nám ho přece ten chlápek v Torontu, Braintree, „ namítla Peggy. „Chceš tím snad říct, že je taky zapletený do nějakého celosvětového komplotu?“

„Já nevím, Peg. Jenom říkám, že nic z toho prostě nedává smysl.“

„Já si myslím, že jsi jen paranoidní.“

„Carr-Harris je mrtvý. Jeden z chlápků, co na něj střílel, je mrtvý. Dva z Kel-lermanových strážných jsou mrtví. Ten starý muž, Drabeck, je mrtvý. To není paranoia, to jsou fakta.“

„Nic z toho ale nemá co dělat s Raffim.“

„Je nějak moc ochotný, „ zamručel Holliday.

„Co přesně tím chceš říct?“ naježila se Peggy.

„Kódovaná zpráva na tom zlatém drátu nás zavedla k hradu Pelerin. Hrad leží ve vojenské zóně. A hleďme, Raffi Wanounou má čistě náhodou kamaráda, který nám zajistí vstup. Uvízneme v podzemí s někým, kdo je nám v patách, a pak náhodou narazíme na loď, která nás jako kouzlem odnese pryč. Já tomu prostě nevěřím.“

„Ten člověk, kterému Raffi volal do Meridienu, aby mu řekl, kde člun je, to přece vysvětlil, „ namítla Peggy. „Říkal, že se ho chystali použít příští víkend na nějaké speciální cvičení nebo tak něco.“

„Nebo tak něco, to určitě, „ ušklíbl se Holliday.

„Tobě akorát vadí, že se mu líbím a že to je vzájemné, „ opáčila Peggy.

„To taky, „ zavrčel Holliday.

„Jsi prostě staromódní, „ zasmála se Peggy. „Dej si radši ještě kousek baklavy.“

Emil se objevil nad schody s úsměvem, který jako kdyby byl přilepený na jeho tváři a který naznačoval, že by rád už podnik zavřel. Holliday se podíval na hodinky. Bylo po půl jedenácté.

„Čas vrátit se do hotelu, „ řekl. Ubytovali se v hotelu American Colony, stylové starobylé budově, pouhých deset minut pěšky od Damašské brány. Zaplatili účet, poděkovali Emilovi za vynikající večeři a vyšli z restaurace do úzké uličky známé jako súk El Khanka. Ochladilo se a Peggy se zachvěla.

Navzdory pozdní hodině bylo ve čtvrti stále rušno a ulička byla přeplněna turisty a různými poslíčky, kteří nesli na hlavách obrovské podnosy s ovocem a chlebem. Vzduch voněl rozpálenými kameny a kořením a nad ševelením hlasů v různých jazycích se vznášela hudba všech možných druhů.

Stačí si odmyslet ten rokenrol a přidat pár oslů a mohlo by to klidně být o dva tisíce let dřív, pomyslel si Holliday. V polovině vzdálenosti k Damašské bráně najednou pocítil, jak mu vstávají chloupky na šíji. Strnul a pak popadl Peggy za loket.

„Co se děje?“

„Někdo nás sleduje.“

Kapitola dvacátá třetí

„Jsi si jistý?“ zeptala se Peggy.

„Naprosto jistý, „ odpověděl Holliday. „Byl před restaurací a kouřil cigaretu. Čekal. Má tmavé vlasy, džíny, tenisky a takovou tu mikinu na zip s kapuci, tmavomodrou.“

„To může být nějaký student.“

„Vypadá jako policajt. Taky se tak pohybuje.“

„Proč by nás sledovali policajti?“

„Nemám tušení, ale zjistím to.“

Došli na roh súku El Khanka a zabočili doprava směrem na jih po Bab Khan el-Zeit, rušné obchodní ulici, dobře osvětlené a zaplněné množstvím stánků a dosud otevřených obchodů.

„Tohle ale není cesta zpátky do hotelu, „ řekla Peggy. „Měli jsme zabočit na druhou stranu, zpátky k Damašské bráně.“

„Já vím, „ řekl Holliday.

„Tak co tady děláme?“

„Já chci konečně zjistit, co se děje.“

Holliday opět zabočil, tentokrát do úzké postranní uličky El-Khayat. Byla tu větší tma, osvětlení bylo jen na začátku. Sešli po několika starých kamenných schodech, aniž se zastavili. O pár vteřin později se objevil muž v mikině a zabočil také do uličky.

„Je pořád za náma?“ zeptala se Peggy nervózně.

„Jo, „ opáčil Holliday. „Dokazuje to, že nás sleduje.“

„Co budeme dělat?“

„Nejsem si jistý.“

„Možná bychom měli prostě jít zpátky do hotelu, „ řekla Peggy. „A zítra se na to zeptat Raffiho.“

„To se ho zeptej ty, „ řekl Holliday. „Já chci odpovědi hned.“

„Jsi si jistý, že to je policajt?“

„Nejsem si jistý ničím. Zrovna tak to může být jenom násilník, co okrádá lidi, ale to bych neřekl.“

„Násilník, co přepadá lidi, a v Jeruzalémě?“

„Když můžou mít sebevražedné atentátníky, tak proč ne násilníky?“

„Je to děsné, jako kapsáři v Betlémě. Prostě se to sem nehodí.“

Dospěli ke konci ulice a znovu zabočili k jihu, tentokrát na trochu širší ulici jménem Christian Quarter, opět plnou loudajících se turistů a lemovanou krámky a restauracemi. Spousta skládacích dřevěných rolet už byla zavřená a oblohu napůl zakrývaly dřevěné markýzy, které čněly nad dláždění. Každých pár metrů se tu otevíral temný skrytý průchod do úzké postranní uličky.

Když došli na roh, kde se Christian Quarter křížila s Davidovou ulicí, spatřil Holliday další postavu opírající se o zeď a kouřící cigaretu. Tenhle muž měl na sobě staré triko z turné Rolling Stones, Tattoo You‘ z roku 1981. Bylo tak staré, že známý vyplazený jazyk už vybledl do mdlé růžové.

Holliday se zastavil před jakýmsi hrnčířským krámkem a pozoroval enormně tlustou ženu ve slamáku a teplákách a s nápisem JUICY vyvedeným velkými písmeny napříč přes její kypré hýždě, která se s prodavačem handrkovala o hrnek velmi hlasitou angličtinou s přízvukem z New Jersey. Možná mají muslimové pravdu, pomyslel si Holliday a snažil se na ni moc necivět; některá nevhodně zakrytá ženská těla jsou skutečně urážkou Boha.

Koutkem oka pozoroval, jak se mladík s Tattoo You dal do řeči s mužem v tmavomodré mikině s kapuci. Ten přikývl a pak odešel a zamířil zpátky po ulici Christian Quarter.

„Právě si nás předali, „ poznamenal Holliday.

„Jak to myslíš?“

„Modrá kapuce nás právě předala jako štafetu někomu jinému. Ten, co nás sleduje teď, má na sobě tričko Rolling Stones.“

„Znamená to něco?“

„Znamená to, že jsou organizovaní, „ odpověděl Holliday. Také to znamenalo, že mají dost zdrojů, aby rozptýlili své muže po Starém městě, a že se mezi sebou nějak dorozumívají, pravděpodobně vysílačkou. Policajti nebo ještě něco lepšího; pochyboval, že by Kellermanovi muži dokázali dát tak rychle dohromady takhle promyšlenou akci, zejména v Izraeli.

Odvrátili se od hrnčířského krámu a otočili se doleva. Před nimi se v dálce v záři jasného světla koupal zlatě blýskavý Skalní chrám, mešita postavená na místě historického Šalomounova chrámu, téměř legendárního zdroje původního bohatství templářských rytířů.

Nynější chrám byl pokrytý sto sedmdesáti tunami zlata, které na stavbu věnoval jordánský král Hussein krátce před svou smrtí. Přešli ulici El-Lahamin a pokračovali k Bab-Alsilsileh, s výhledem na Skalní chrám, který se vypínal z okolní změti vápencových budov, stále před nimi. Bylo tu ještě víc turistů a všichni mířili ke Skalnímu chrámu nebo Zdi nářků, kterou nechal vybudovat Herodes jako opevnění původní Chrámové hory.

I ze vzdálenosti několika bloků viděl Holliday svit blýskajících fotoaparátů, jak lidé ostošest fotografovali slavné posvátné místo, další vzácné památečné snímky, aby JUICY z New Jersey mohla svým zaostalým kámoškám v Bergenu ukázat, kde všude byla a ony ne.

Mezi turisty Holliday viděl také nejméně půl tuctu katolických duchovních, černě oděné řecké ortodoxní kněze, zástup jeptišek Matky Terezy v charakteristických modrobílých pruhovaných hábitech a několik rabínů s velkými klobouky na hlavách a plnovousy.

Namísto aby sledovali proud lidí, Holliday a Peggy zabočili do úzké klikaté uličky, která je vedla opět k jihu. Tattoo You se vydal v diskrétní vzdálenosti za nimi. Tričko mu bylo nejméně o jedno číslo větší, plandalo na něm a pravděpodobně zakrývalo zbraň u jeho pasu. Mladíkovi nebylo víc než třicet a měl svalnaté paže a zevnějšek atleta; i bez zbraně by s ním měl Holliday určitě co dělat. Raději se s ním nepouštět do křížku, to bylo jisté.

Ulička se nakonec otáčela k západu, do arménské čtvrti. Stejně jako na všech nárožních štítech ve Starém městě, i tady byly nápisy ve třech jazycích: hebrejštině, arabštině a angličtině. Štítky byly přimontovány nebo zasazeny do zdí na každém rohu. V tomto starobylém městě byla orientace snadnější než na supermoderních dálnicích.

Holliday si stále nebyl zcela jist, co udělá, ale nechtělo se mu prostě jen utéct zpátky do hotelu a hrát mrtvého brouka; nebylo v jeho povaze utíkat z boje, ale zároveň byl dost moudrý na to, aby se nepouštěl do nerovných šarvátek. Stále však zůstávalo otázkou, proč se izraelská policie, ať už místní nebo jiná, zajímá o jejich aktivity.

Zahnuli do další úzké uličky, která se jmenovala Tiferet Yisrael. Ta je zavedla opět o něco dál na západ, takže Skalní chrám teď měli za zády. Tady žádní turisté nebyli a jediné kroky, které slyšeli, kromě svých vlastních, byly kroky muže za nimi.

„Je na čase ho setřást, „ rozhodl se Holliday, který už byl podrážděný a hra na kočku a na myš ho přestávala bavit. Vyklouzli z Tiferet Yisrael a vmáčkli se do kamenného průchodu mezi dvěma řadami anonymních budov. Ten byl tak úzký, že ani neměl jméno.

Došli na konec zkratky a namířili zase zpátky cestou, kterou přišli, po ulici, která se změnila v dlouhé a široké schody mířící na sever. Štít na zdi je informoval, že jsou na Hakraim Gilaad. Ulice je nakonec zavedla zpátky k Tiferet Yisrael, kde se na chvíli zastavili. Po Tattoo You nebylo ani stopy.

„Myslíš, že jsme se ho zbavili?“ zeptala se Peggy.

„Zdá se, že jo, „ řekl Holliday a rozhlédl se. Ulička byla prázdná, všechny okenice zavřené, aby do domů nevnikal večerní chlad.

„Co to všechno vlastně mělo znamenat?“ otázala se Peggy. „Když jsi je viděl, tak to znamená, že svou práci moc dobře neumějí.“

„Myslím, že nás to mělo zastrašit, „ řekl Holliday. „Jen abychom věděli, že jsme sledovaní.“

„Myslíš, že to nějak souvisí s tím, co se dnes stalo v těch tunelech?“

„Nevím. Možná bychom se měli zítra zeptat našeho přítele Raffiho, jak jsi říkala.“

„Nezačínej s tím zase, „ zavrčela Peggy.

Otočili se a zamířili zpátky po Tiferet Yisrael k ulici El Lahamin a zpět k Damašské bráně. Z jednoho vchodu vyšel muž oblečený celý v černém, obrátil se a šel ležérním krokem směrem k nim. Holliday zahlédl záblesk bílého límečku. Katolický kněz. Zrzavé vlasy, rudolící tváře a brýle. Padesátník. Měl na sobě plandavé černé sako přes předepsanou řádovou černou košili.

Když Hollidaye a Peggy míjel, krátce jim pokývl. Holliday kývl také. V jediném rychlém pohledu si povšiml něčeho v mužových očích; tvrdého chladného výrazu. Setřásl nejasný pocit znepokojení a pokračoval v chůzi. Za sebou zaslechl slabé kovové cvaknutí a otočil se. Ten zvuk dobře znal; odjištění automatické pistole.

Kněz stál necelé tři metry od nich. Plandavé sako odhrnul dozadu a odhalil tak ramenní pouzdro. V ruce držel automatickou pistoli značky Škorpion se skládací pažbou, krátká hlaveň byla opatřená černým válcovým tlumičem. Neměli čas nějak zareagovat; muž zdvihl zbraň do úrovně prsou a jeho prst už tiskl spoušť. Nebylo úniku; budou mrtví na místě.

Ozval se zvuk, jako když nějaká velká ruka plácne do dveří. Na zlomek vteřiny měl Holliday dojem, že zahlédl, jak se knězovo sako zavlnilo, jako kdyby do něho foukl závan větru. Pak se zrzavý muž zhroutil k zemi, skácel se dopředu na obličej a pistole mu vypadla z natažené paže a zarachotila na dláždění.

Z temného vchodu uličky, z níž právě vyšli, se vynořil Tattoo You, v rukou černou polymerovou pistoli Jericho, tu, které američtí vojáci přezdívali Baby Eagle. Krátce pohlédl na Hollidaye a Peggy a pak si zastrčil zbraň zpátky pod tričko.

„Zmizte odtud, rychle, „ sykl na ně. Obrátil se a zmizel v temnotě uličky.

Holliday udělal pár kroků a poklekl u mrtvoly kněze. Zpod jeho levé paže vytékala krev. Tattoo You ho prostřelil skrz naskrz, přímo středem těla, kulka prolétla srdcem a plícemi zároveň.

Holliday zapátral ve vnitřní kapse saka mrtvého muže a našel peněženku a pas. Pas měl červené desky s odznakem prelátské mitry a zkřížených klíčů, zlatě vyraženého znaku Svatého Stolce. Otevřel vatikánský pas a zkontroloval jej.

Mrtvý muž se jmenoval Brendan Jameson, narozený 22. 10. 1951 v Mt. Kisco v New Yorku, v současnosti s místem pobytu v Římě, Itálii. Povolání bylo stručně charakterizováno jako „kněz“. Kněz s českou verzí samopalu Uzi? Zasunul pas zpátky do vnitřní kapsy a zkontroloval peněženku. Průkaz v ní souhlasil s pasem. Vrátil peněženku zpátky a vstal. V dálce zaslechl přibližující se houkání sirén.

„Radši vypadneme, „ řekl.

„Neměli bychom zavolat policii?“ zeptala se Peggy.

„Ta už je na cestě. Někdo musel ten výstřel slyšet.“

„A neměli bychom tu zůstat a vysvětlit to?“

„Co jim chceš vysvětlovat? Proč tu stojíme u mrtvého kněze? To nedokážu vysvětlit ani sám sobě, natožpak policii. Zabil jsem lidi v Anglii a Německu. Ve většině zemí se tomu říká vražda. A nechoď na mě s otřepaným klišé, že existuje presumpce neviny; soud zajímá akorát zákon a pořádek. „ Popadl Peggy za paži a odvrátil ji od mrtvého těla. „Pojď.“

O dvacet minut později nechali Holliday a Peggy Staré město za sebou, došli k hotelu American Colony v Nablus Road a vešli do malého klenutého foyeru. Z červené brokátové pohovky vstal podsaditý muž s kudrnatými tmavými vlasy, oblečený v pomačkaném šedém obleku, a přiblížil se k nim. Holliday podle jeho chůze odhadl, že má pod oblekem podpažní pouzdro. Strnul napětím. Muž se ale přívětivě usmál a napřáhl ruku.

„Plukovník Holliday a slečna Blackstocková, nemýlím-li se?“

„A vy jste kdo?“ zeptal se Holliday.

Úsměv na kulaté mužově tváři zakolísal jen nepatrně.

„Já jsem vrchní inspektor Isidor Landsman z izraelské policie.“

„A přejete si?“ řekl Holliday.

„Jste plukovník Holliday?“

„Ano.“

„Došlo k nehodě. Týká se to vašeho přítele dr. Wanounou z univerzity.“

„Nehodě?“ zeptal se Holliday.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Peggy. „Je zraněný?“

„Doktora Wanounou někdo velmi ošklivě zmlátil. Je v univerzitní nemocnici. Jestli si přejete, tak vás k němu zavedu.“

Kapitola dvacátá čtvrtá

K profesorovi se nakonec stejně nedostali dříve než následující ráno. Podle lékaře na univerzitní klinice Hadassah, muže středního věku jménem Menzer, utrpěl archeolog vážná zranění - frakturu lebky, zlomený nos, zlomenou paži, několik zlomených žeber a plno menších řezných ran, pohmožděnin a podlitin. Kdyby fraktura lebky byla jen o maličko horší, byl by zemřel.

„Jinými slovy, někdo ho zkopal do bezvědomí, „ řekl Menzer a prohlížel si je poněkud skepticky; očividně uvažoval, zda vědí, proč se něco takového přihodilo neškodnému profesorovi archeologie, který pracoval do noci ve své laboratoři.

Policejní inspektor Isidor Landsman se na ně díval podobně. Když je vezl po Cheil Handasa k univerzitní nemocnici na Mount Scopus, divil se, jak je možné, že jména Hollidaye a Peggy byla podle bezpečnostního záznamu v archeologické budově jedinými, které byly zaznamenány spolu s jménem profesora Wanounou. Jaký je mezi nimi vztah? Proč byli s profesorem v laboratoři? Kde byli předtím, než přijeli na univerzitu? Kam odešli poté, co údajně opustili profesora živého a zdravého? A pořád dokola: vědí o někom nebo něčem, co by mohlo být příčinou toho, že Wanounou skončil zbitý na podlaze své laboratoře?

Holliday a Peggy se drželi stále téhož základního tvrzení; přijeli do Izraele na radu profesora Stevena Braintree z centra pro studium středověku na univerzitě v Torontu. Chtěli se s profesorem Wanounou poradit ohledně původu jednoho artefaktu, který se nalézal v pozůstalosti Henryho Grangera. Skutečnost, že Holliday je vyznamenaný bývalý voják a učitel na West Pointu, buclatého policistu poněkud upokojila, ale nezabránila mu v kladení dalších otázek. Nakonec je opustil s klasickým upozorněním, aby neopouštěli město.

V půl osmé ráno je konečně pustili do pokoje, kde ležel Wanounou. Vypadal jako kterýkoli jiný nemocniční pokoj, jaké kdy Holliday viděl. Podlaha byla z tmavého vinylu, stěny byly smetanově bílé a dveře dost velké na to, aby jimi projel vozík.

Zlověstné modré poplašné tlačítko na stěně bylo opatřeno prostým bílým nápisem „Kód“. V pokoji stály dvě postele. Ta blíž ke dveřím byla momentálně prázdná, ale jinak očividně používaná. Wanounou ležel v posteli u okna, z něhož byl výhled z pátého patra na jasně modrou oblohu. Místnost páchla denaturovaným lihem a voskem na podlahu. Lidé se tiše pohybovali po chodbách s kyticemi květin v rukou a nahlíželi do dveří.

Profesor vypadal příšerně. Obě oči měl nateklé, černé a ze tří čtvrtin přivřené. Jeho rty byly také oteklé a měly barvu lilku. Na hlavě měl sádrový obvaz a zasádrovaný měl i nos; další sádra zdobila jeho levou paži a odevšad se z něho táhly hadičky a trubičky.

Všude v místnosti cvakaly a tiše bzučely přístroje, kapačky odkapávaly. Ošetřovatel, hubený muž jménem Josef s protáhlou tváří, nejasným slovanským přízvukem a tlustou jizvou na bradě, jim řekl, že mají na návštěvu přesně půl hodiny. Vypadal, že to myslí vážně.

Wanounou byl při vědomí a trochu omámený po různých lécích, které dostal. Usmál se na ně oteklými rty, když přikročili k jeho posteli. Dva z předních zubů měl napůl vyražené a trochu šišlal, když mluvil.

„Dala bych vám pusu, ale asi by to bylo moc bolestivé, „ řekla Peggy, přitáhla si židli a usadila se. Natáhla ruku a položila ji na profesorovu nohu, schovanou pod přikrývkou. Wanounou se usmál ještě víc, vypadalo to, že mu nateklé rty každou chvíli prasknou. Holliday se ošil.

„Už je mi líp, „ řekl profesor. „Ale mám trochu hlad.“

„To je dobré znamení, „ řekla Peggy.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Holliday.

„Pracoval jsem na tom svitku. Bylo asi půl jedenácté nebo tak nějak. Do laboratoře přišli tři chlapi, jeden z nich měl diplomatku. Vzal proužky svitku a ti zbývající dva mě začali mlátit. Jeden z nich měl kus potrubí omotaný těsnicí páskou. Ten druhý používal jen pěsti.“

Peggy sebou škubla.

„Jak vypadali?“ zeptal se Holliday.

„Obyčejně, ale bylo znát, že hodně chodí do posilovny.“

„Armáda?“

„Možná. Neměli nijak zvlášť krátké vlasy, až na toho s diplomatkou. Ten neměl žádné.“

„A co tetování?“ Holliday si vzpomněl na symbol meče a stuhy, který viděl na zápěstí toho zabijáka v Carr-Harrisově letním sídle.

„Žádné jsem neviděl.“

„Měli nějaký přízvuk?“

„Moc toho nenamluvili.“

„Ještě něco jiného?“

Wanounou se na okamžik zamyslel. Přístroje cvakaly, odkapávaly a šuměly.

„Ten s tou diplomatkou…“

„Co je s ním?“

„Byl to křesťan.“

„Jak to víte?“

„Měl kolem krku řetízek s křížkem. Zlatý.“

To dnes skutečně nebylo nic zvláštního.“

„Ještě něčeho jste si všiml?“

Wanounou se opět zahloubal.

„Byla tu jedna divná věc.“

„Jaká?“

„Ten chlap, co do mě kopal. Než jsem omdlel.“

„Co?“

„Měl divné boty. Motorkářské, víte. Ty s velkou přezkou.“

„Jasně.“

„Byly to boty Rogani Bruno e Fabio. Tu značku znám, je pěkně drahá. Vždycky jsem takové boty chtěl. Dělají také krásné polobotky.“

„No a?“

„Je to italská obuv. Seženete ji na jediném místě, a to ve městě Macerata u jadranského pobřeží.“

„Jak to všechno víte?“ podivila se Peggy.

„Fanum Voltumnae, „ řekl Wanounou, jako kdyby to pro ně mělo být důležité.

„Fanum znamená ‚chrám‘ nebo ‚svatyně‘, že?“ zeptal se Holliday a jeho mysl se vrátila nazpět k hodinám latiny profesorky Mary-Lou Gemmillové starší a jejím pohrůžkám, že kdo nebude do konce hodiny umět skloňovat podstatná jména středního rodu, nebude smět na školní ples.

„Správně, „ řekl Wanounou. „Je tam velké archeologické naleziště. Etruské. Není to daleko od Orvieta, velkého shromaždiště křižáků, kteří se plavili z Jeruzaléma. Několikrát jsem to místo navštívil.“

„Jak daleko jste se dostal s tím svitkem, než přišli? Stačil jste něco přečíst?“

„Nedostal jsem se ještě ani k čištění těch proužků.“

„Kolik to bylo kusů?“

„Devět.“

„Jak myslíte, že byl celý svitek dlouhý?“

„Třicet centimetrů. Změřil jsem ty pruhy.“

„Takže asi dvanáct palců.“

„Víceméně.“

„A on je odnesl všechny?“

„Asi jo. Soustředil jsem se na něco jiného, „ přiznal Wanounou.

Peggy se na Hollidaye ostře podívala.

„Chtěl byste trochu vody?“ zeptala se.

Wanounou přikývl.

Na pojízdném nočním stolku vedle postele stála karafa a plastikový kalíšek s brčkem. Peggy do kalíšku nalila trochu vody a pak přidržela brčko profesorovi u rtů. Wanounou se napil a pak mu hlava klesla zpátky na polštář, jako kdyby ho vyčerpalo i to pouhé napití.

Holliday si povzdechl. Možná to, že přišli o svitek a tajemství, které skrýval, ať už to bylo cokoliv, je špatné znamení. Kněz v uličce ve Starém městě zaokrouhlil počet mrtvých na rovný půltucet. A to byli lidé, o kterých věděl. Kolik jiných jich asi zemřelo kvůli tomu meči a jeho ukrytému poselství? Bez toho svitku nevěděli, jak pokračovat. Došli na konec cesty. Je načase jet domů.

„No, tím se to zřejmě vyřešilo, „ řekl. „Nemáme už nic jiného a nevíme, jak dál. Raději bychom se měli sbalit a odjet.“

„Vy to chcete nechat jen tak?“ otázal se Wanounou. „Po tom všem, čím jste vy a Peggy prošli? Po tom všem, čím jsem ve vašem zájmu musel projít já?“

„Byl byste skvělá židovská matka, „ řekl Holliday a slabě se usmál.

„Já náhodou mám židovskou matku. Tím se to vyrovnává, „ řekl Wanounou a pokusil se také usmát. Očividně ho to bolelo. Namísto toho se zašklebil.

„Když nevíme, co je na tom svitku, tak jsme v koncích, „ pokrčil Holliday rameny. „Ten svitek je nadobro pryč, leda by nějaký opravdu podezřívavý celník na letišti chytil ty vaše italské zloděje.“

„Svitek je asi pryč, to je fakt, „ řekl Wanounou. „Ale pořád možná máme tu zprávu.“

„Jak to? To mi vysvětlete.“

„Fluorescenční rentgen. Říká vám to něco?“

„To má něco společného s rentgenovým zářením?“ otázala se Peggy.

„Fluorescenční paprsky, „ řekl Holliday.

„No nic, „ vzdychl Wanounou. „Je to poměrně nový proces, který se používá na rozbory všeho možného, včetně archeologických artefaktů. Nedávno ho použili na odhalení textu, který byl skrytý pod přemalovaným odstavcem Archime-dova palimpsestu, kopie jakési Archimedovy teorie z roku kolem 300 př. n. 1.“

„A jak to souvisí s tím svitkem?“

„Stříbro, ze kterého je svitek vyrobený, je lámavé a tenké a extrémně křehké. Napadlo mě, že dokonce i čisticí proces by mohl obrázkům nebo písmu na tom svitku uškodit. „ Odmlčel se, hlas se mu zadrhl. Peggy mu dala znovu napít vody.

Wanounou pokračoval: „Takže než jsem svitek dal do elektrolytické lázně, vzal jsem ho nahoru do kopírovacího oddělení a projel jsem jednotlivé pásy velkou mašinou od Phillipse, co tam mají. Když jsem se vrátil, zadal jsem obrazová data do svého počítače v laboratoři. Právě jsem je chtěl začít prohlížet, když tam vtrhli ti gauneři.“

„Takže data jsou pořád ve vašem počítači?“

„Měly by být, „ řekl profesor.

Peggy a Holliday, vyzbrojeni profesorovým klíčem a heslem napsaným na kousku papíru, se vydali ještě dopoledne do jeho laboratoře. Až na temnou skvrnu na podlaze tu nebylo ani známky po tom, že by se tu dělo něco nepřístojného. Nic nebylo rozbité a všechno vypadalo, že je na svém místě.

Nádoba, která původně obsahovala stříbrný svitek, byla postavena na prosvět-lovací stůl, aby tu čekala, až bude zanesena do záznamů. Na bílém plastikovém podnose, kde byly původně laserem rozřezané proužky svitku, bylo pár rozptýlených rezivých drobků, samotný svitek však byl pryč.

Peggy se posadila k počítačovému terminálu, zapnula ho a zadala heslo profesora Wanounou. Pak zadala název, kterým profesor označil naskenovaný soubor a otevřela data. Na obrazovce se objevily lehce rozmazané, pestře barevné obrázky.

„Podle tvého přítele Raffiho reagují rentgenové paprsky s částicemi v železito-duběnkovém inkoustu, který se ve středověku používal, „ řekl Holliday, který jí nahlížel přes rameno.

„Proč by používali inkoust na stříbro?“ nechápala Peggy.

„Jako vodítko pro rycí nástroj, kterým potom ryli do kovu, „ vysvětlil jí Holliday.

Peggy se podívala na obrazovku.

„Je to rozmazané, „ řekla. „Některá slova a písmena chybějí. A je to latinsky. „ Ohlédla se na Hollidaye. „Dokážeš to přečíst?“

Holliday se naklonil blíž.

„Innocent III., Episcopus, Servus Servorum Dei. Sancti, Apostoli Petrus et Paulus: de… potestante et auctoritate confidimus ipsi intercedant pro… ad Dominum. Precibus et meritis… Mariae semper Virgi…, beati Michaelis Archangeli, beati Ioannis Bapti… et sanctorum Apostolorum Petri et Pauli et Sanctorum misereatur vestri omnipotens Deus; et dimissis omni… peccatis vestris, perducat vos Iesus Christus ad vitam aeternam.“

„To se ti to kecá, „ odfrkla si Peggy. „Co to znamená?“

„Je to apoštolské požehnání od papeže Innocence III., „ odpověděl Holliday. „Myslím, že se tomu říká Urbi et Orbi - požehnání městu a světu., Nechť se svatí apoštolové Petr a Pavel, v jejichž moc a autoritu máme - éé, myslím, že nejlepší slovo by bylo důvěru -, přimluví naším jménem u Pána… ‚ Atakdále, atakdále. Innocenc byl papež za křížových výprav.“

„A to je všechno?“ otázala se Peggy zklamaně. „Požehnání?“

„Je tam toho víc, „ řekl Holliday a studoval text. „Dokázala bys to nějak vytisknout?“

„Nejspíš jo, „ opáčila Peggy. Chvíli si pohrávala s klávesnicí a myší, až našla správný příkaz. Kdesi poblíž se probudila tiskárna, která začala vrnět a bzučet.

„Bla bla bla… nechť vás Ježíš Kristus zavede do věčného života… bla, bla… sestoupí k vám a zůstane s vámi navždy… Tady to je., Tímto vám, Rogere von Blum, známému též jako Roger de Flor, admirál Neapole a Svatého řádu Templu, udílím plné oprávnění a pravomoc odvézt tyto poklady na bezpečné místo přes moře a z rukou bezvěrců Saladinových…“

„Neříká tam, kde to bezpečné místo je?“

„Vlastně ne. Jediné, co říká, je… Fanum Cavernam Petrosus Quies.“

„A to znamená?“

„Volně přeloženo ‚Skalnatá jeskynní svatyně, místo klidu a míru‘, něco takového.

„Budeme si muset znovu promluvit s Raffim.“

Když se vrátili do nemocnice na vzdáleném konci univerzitního areálu, Raffi seděl vzpřímeně v posteli a polovina trubiček a hadiček zmizela. Jedl jakési zelenkavé želé, které opatrně sál rozbitými a odřenými rty. Ukázali mu vytištěné obrázky s pruhy svitku, každý mu vždy pečlivě přidrželi před očima. Holliday mu sdělil svůj hrubý latinský překlad.

„Je to papežská bula. Prohlášení. Koncese, něco jako výsadní list, který se uděloval velitelům válečných lodí a pirátům.“

„Nikdy jsem nechápala, proč se tomu říká bula, „ řekla Peggy. „Co to slovo znamená?“

„Bula, latinsky bulla, je olověná pečeť, která se přivěšovala k těmto listinám, „ vysvětlil Raffi.

„A co to ‚skalnatá jeskynní svatyně, místo klidu?‘“ zeptal se Holliday. „Říká vám to něco?“

„Ne, „ zavrtěl Wanounou hlavou. „Ale vím, koho byste se mohli zeptat.“

„Koho?“

„Jednoho mého přítele, Maurice Bernheima. Je kurátorem v Národním námořním muzeu v Paříži. Napsal knihu o dějinách námořní dopravy ve Středomoří. Jestli o tom Rogerovi de Flor někdo něco ví, tak je to Maurice.“

Kapitola dvacátá pátá

Námořní muzeum, Musée National de la Marine, je umístěno v jednom křídle paláce de Chaillot z roku 1930 a je z něho výhled přes Martova pole. Při pohledu na fotografii Hitlera s Eiffelovou věží v pozadí, pořízenou během jeho spěšné projížďky po pádu Paříže, je vidět, že Führer stojí na terase námořního muzea.

Maurice Bernheim byl muž kolem čtyřicítky, otevřený a srdečný a plný humoru. Když spatřil Hollidaye, jeho první poznámka byla o tom, jak snadno by s tou páskou přes oko mohl být pirátem. Bernheim byl poměrně baculatý, hnědovlasý, měl na sobě pěkný oblek od Pierre Cardin, drahé boty a kouřil mimořádně smradlavou směs cigaret známých jako Boyards. Holliday neměl tušení, že se pořád ještě dají sehnat. Jediný důvod, proč se na ně vůbec pamatoval, kromě toho, že se jimi jednou málem udusil, bylo, že byly kupodivu jedinou značkou cigaret, kterou všichni kouřili v kultovním snímku Blade Runner. Páchly jako hořící staré tenisky.

Bernheimova kancelář byla prostorná místnost se stejným výhledem, jaký měl tenkrát Hitler, s francouzskými okny vedoucími na tutéž terasu, s obrazy lodí na stěnách, které zrovna nebyly zaplněny regály s knihami, a loděmi v láhvích na těch několika policích, na kterých nestály knihy. Nábytek byl drahý, kožený a pohodlný. Bernheimův psací stůl byl obrovský, ozdobně vyřezávaný a velmi starý. Podlaha byla pokrytá nádhernými perskými koberci z Isfahánu. Buď byl Bernheim velmi bohatý, nebo měl ve svém povolání velký vliv.

„Ach ano, „ pronesl Bernheim a zaklonil se ve svém křesle. Z velkého rytého skleněného popelníku, který už beztoho přetékal nedopalky, se linul kouř. „Zlotřilý Roger de Flor. Toho dobře znám.“

„Proč zlotřilý?“ zeptal se Holliday.

„Byl to tak trochu darebák, víte. Dobrodruh a žoldák. Bylo zřejmé, že jednou se vzbouří proti svým zaměstnavatelům a zmocní se jejich majetku. Byl jako jeho templářští přátelé - příliš úspěšný. Podle všeho skvělý námořník.“

„Proč se o něm v tom svitku, co jsme našli, píše jako o Rogerovi von Blum?“ chtěla vědět Peggy.

„To bylo jeho pravé jméno, „ řekl Bernheim a pokrčil rameny. Zdvihl z popelníku svou cigaretu a zasunul si ji do koutku úst. Vtáhl kouř a pak jej ve velkém oblaku vyfoukl ke stropu. „Narodil se v Itálii, jeho otec byl královským sokolníkem v Brindisi. Blum znamená v němčině květina. Jméno de Flor nebylo nic jiného než politická účelnost… když byl v Římě a tak, chápete?“

„Jak se dal dohromady s templáři?“ zeptal se Holliday.

„Byl druhorozený syn, což tenkrát znamenalo, že jeho otec v podstatě nevěděl, co s ním. Znamenalo to buď kněžský stav nebo moře. Když byl mladý Roger plnoletý, vzali ho do učení na templářskou galéru, které později velel jako kapitán. Takhle to bylo. „ Bernheim zatáhl ze své příšerné cigarety. „Nakonec vybudoval flotilu válečných lodí a nájemných nákladních lodí. Jeho vlajková loď se jmenovala Wanderfalke - Falco Peregrinus, sokol stěhovavý. Byla to ka-ravela; výtlak dvě stě tun, to na tu dobu bylo poměrně dost.“

„Četl jsem vám ten překlad z latiny po telefonu, „ řekl Holliday. „Poznal jste v tom něco?“

Bernheim se široce usmál a znovu potáhl z cigarety.

„Nejdřív ne. Moje latina je přinejmenším chabá; nikdy to nebyl můj oblíbený předmět. Myslím také, že váš překlad byl možná trochu… těžkopádný.“

„To připouštím, „ přikývl Holliday.

„Takže, „ pokračoval Bernheim, „ne sonner le cloche, nic mi to nepřipomínalo, víte?“ Znovu pokrčil rameny. „Tak jsem se zamyslel, vykouřil pár cigaret a znovu se zamyslel. Fanum Cavernam Petrosus Quies. Udělal jsem to, co nás učil můj starý učitel Monsieur Forain. Udělal jsem - jak tomu říkáte, decompo-ser la phrase?‘

„Rozebrat větu, „ řekl Holliday.

„Ano, rozebrat, „ přikývl Bernheim. „Tu větu jsem rozebral. Fanum. Svatyně, svaté místo. Cavernam. Jeskyně, duté místo. Petrosus. Skála. Kámen. Quies. Místo odpočinku.“

„A něco vám to připomnělo?“ zeptala se Peggy.

„Ano, skutečně připomnělo, protože jsem si zároveň vzpomněl, jak nám Monsieur Forain říkával, že latina je často dána tím, jak otočíme větu. Jak zní věty, které tu máme?“

„Fanum Cavernam a Petrosus Quies, „ odpověděl Holliday.

„Ano, správně, les phrases descriptif, popisné věty ‚Svatá jeskyně a skála odpočinku‘. Pak mi to došlo. Slovní hříčka, nebo možná dokonce kód. Quies, bezpečné místo. Možná přístav. Přístav ve skalách, víte?“

„A existuje takové místo?“ zeptala se Peggy.

„Jistě, „ odpověděl Bernheim a triumfálně típl dýmající konec cigarety. „Domovský přístav Rogera de Flor: La Rochelle, přístav ve skalách.“

„A co ta svatá jeskyně?“ zeptal se Holliday.

„Saint Émilion, „ řekl Bernheim.

„Já myslela, že to je víno, „ řekla Peggy.

„Ale taky městečko nedaleko La Rochelle. Také je to monolitický chrám vytesaný z vápence, kde měl svůj domov poustevník Saint Émilion. V jeskyni za chrámem. Přístav ve skalách. Svatá jeskyně, n ‚est-ce pas?“

„To by mohlo být ono, „ kývl Holliday.

„Jsem si tím jistý, „ řekl Bernheim. „Jeďte do La Rochelle a vyhledejte tuhle osobu. „ Naklonil se dopředu a naškrábal cosi na list papíru. Vytrhl jej z bloku a podal Hollidayovi. Bylo na něm jméno a adresa: Dr. Valerie Durocová, univerzita de La Rochelle, 23. avenue Albert Einstein, La Rochelle, Francie. „Ona bude vaší průvodkyní.“

Holliday a Peggy opustili muzeum a přešli přes Seinu po mostě d’Iena, poblíž přístaviště výletních lodí. Šli po nábřeží a těšili se z toho, že jsou opět v Paříži. Peggy tu byla několikrát pracovně a když Holliday krátce působil na ústředí NATO v Belgii, Paříž byla jeho oblíbeným místem, kam si jezdil odpočinout.

Paříž. Arogantní, do sebe zahleděná, pompézní až na hranici bláznovství a obydlená zhruba šesti miliony elitářských snobů, kteří se věčně dívají svrchu na všechny ostatní na světě, včetně zbytku svých krajanů Francouzů; Paříž byla pro něho bezesporu stále nejkrásnější město na světě, které ho nejvíc fascinovalo. Člověk mohl Paříž nenávidět za všechny její stinné stránky, ale zároveň se skvěle bavil, když se chopil všech výzev, které mu tato nonšalantní stará dáma nabízela na každém rohu.

Nakonec dospěli k nábřeží ďOrsay a zabočili na bulvár St. Germain, vedoucí k jejich hotelu. St. Germain byl v plné letní sezóně plný povyku, hýření a hlučné zábavy; prodávalo se tu všechno od obleků značky Armani po manžetové knoflíčky za deset tisíc dolarů a v množství drobných kavárniček, lemujících dlouhý stromy osázený bulvár, se nad kávou a šunkovými sendviči řešily světové problémy.

Polovina obchodů nabízela slevy, Grande Vente, aby nalákala turisty, a druhá polovina měla ve výkladech vyvěšené cedule, upozorňující na obávané fermetu-re annuelle, každoroční červencové a srpnové prázdniny, kdy se všichni Paříža-né vypraví na jih na pobřeží moře a předstírají, že je to tam baví.

Holliday a Peggy si razili cestu po bulváru ke svému hotelu v ulici Latran; lidé kolem nich mluvili nejméně tuctem různých jazyků a autobusy přivážely turisty z neméně tolika zemí. Už to nebylo ono levé nábřeží Seiny z dob Hemingwaye, ale pořád tu bylo hodně věcí k vidění a kupování, pruhované svetry, barety, staré citroeny a les flics, usmívající se policisté se škatulovitými čepicemi, točící svými pendreky a poplácávající zlověstné malé automatické pistole u svých boků. Tu a tam číhali žebráci s papírovými kalíšky v rukou, většinou veteráni bosenské války, často bez ruky nebo nohy, kterou jim utrhla nášlapná mina.

Od pouličního prodavače si koupili párky s hořčicí a pokračovali ke svému hotelu, šestipatrovému penzionu, který neměl žádné zvláštní výhody kromě toho, že byl - na pařížské poměry - relativně levný. Holliday a Peggy vyšlapali po úzkém schodišti do druhého patra, řekli si ahoj na chodbě a zmizeli každý ve svém pokoji. Ani jeden z nich se od Jeruzaléma moc nevyspal.

Hotel nabízel klasické pokoje třetí třídy. Postel byla litinová, s tak měkkou matrací, že se prohýbala téměř k podlaze. Prádelník přežil dvě světové války, což dokazovaly jeho četné šrámy, a bidet byl komicky vměstnán mezi dveře do koupelny a okno, které vedlo do postranní uličky. Výhled byl právě tak klasický; komíny na střechách, které se táhly až k Seině, a roh Notre Dame, když se člověk vyklonil nad požární schodiště jako akrobat.

Holliday vkročil do dveří a strnul. V místnosti byla naprostá spoušť. Matrace vypadala, jako kdyby se do ní někdo pustil řeznickým nožem; peří a útržky povlečení byly všude. Zásuvky psacího stolu byly vytažené a visely ven jako vyplazené jazyky a po pokoji bylo rozházené oblečení. Jeho příruční brašna byla rozpáraná na kusy a podšívka vyhřezlá.

Zarazil se. Že by něco zaslechl? Srdce mu bušilo v hrudi. Nejlepší by bylo se otočit a utéct. Namísto toho však přešel k zavřeným dveřím do koupelny a trhl sebou, když mu podlaha zavrzala pod nohama jako výstřel z pušky. Znovu se zastavil u dveří a naslouchal.

Je to dech nebo slyší vítr šumící venku v uličce? Do bidetu odkapávala voda. Holliday pomyslel na nůž, který všechno v místnosti rozpáral. Svlékl si sako a omotal si ho kolem paže. Prudce strčil do dveří. Ale koupelna byla prázdná.

Otočil se zpátky a chtěl se vrátit do pokoje, ale něco upoutalo jeho pozornost. Závěs sprchového koutu byl zatažený. Byl si jistý, že když odcházel, tak zatažený nebyl. Prudce se otočil. Nůž prosvištěl kolem jeho ramene a Holliday uviděl štíhlého muže s hubeným obličejem v bílé košili, volně plandající přes kalhoty. Hlavou narazil do dveřního rámu a zavrávoral zpátky, když po něm muž učinil výpad.

Rychle se prosmýkl otevřenými dveřmi. Útočník se pokusil zabořit mu nůž zespodu pod žebra, ale Holliday uhnul, takže dlouhá čepel projela jen jeho košilí a škrábla nepatrně jeho kůži. Podařilo se mu zasadit muži ostrý kopanec do rozkroku.

Nezvaný host zaječel a chytil se rukou za inkriminované místo. Holliday ucouvl a zakopl o rozpárané zbytky matrace. Najednou byl vetřelec na něm, ob-kročmo mu seděl na prsou, jeho volná ruka svírala Hollidayovi čelist a vyvracela mu hlavu dozadu.

Holliday se zoufale vzepjal, když se k němu obloukem blížil nůž. Shodil muže ze sebe a mrštil jím směrem k rozbité posteli. Ruka s nožem narazila do kovových per. Holliday zaryl koleno do mužovy tváře a vložil do něho všechnu svou váhu.

Ozval se vlhký praskavý zvuk a muž s nožem vyrazil tlumený přidušený výkřik. Holliday ho popadl za paži, přetáhl mu zápěstí zpátky přes hranu postele a ohýbal je na druhou stranu. Muž zoufale zasténal a nůž mu vypadl z ruky a zařinčel po podlaze.

Nějak se mu povedlo vykroutit se z Hollidayova sevření a postavit se na nohy. Byl o hodně větší, než Holliday původně odhadoval a měl v sobě cosi odstrašujícího a divokého; připomínal psa bojového plemene a dokonce i se zlomenou lícní kostí a nosem, z kterého crčela krev, vypadal, jako že je ve svém živlu. Tohle byla jeho práce.

Rychlý pohled prozradil Hollidayovi, že nůž leží nyní za ním; kdyby po něm chtěl hmátnout, znamenalo by to otočit se k tomu muži zády. Také si všiml, že mužovy ruce mají na vnějších hranách dlaní řadu zatvrdlých mozolů. Věděl, co to znamená; přesně takové ruce měl Turner, jeden z instruktorů bojových umění na akademii. Byl to typ rukou, které dokážou prorazit sedmicentimetrové prkno nebo betonový blok. Nebo stisknout hrdlo. Tenhle chlap nůž ani nepotřebuje.

Najednou to začalo vypadat bledě. Muž se usmál skrze masku krve pokrývající spodní polovinu jeho obličeje a vycenil zuby připomínající ošklivé malé žluté perly.

„Conasse“ zamumlal.

Jeho pravá ruka zajela pod košili a vytáhla krátkou malou berettu Tomcat, miniaturní pistoli z konce sedmdesátých let. Výstřel z ní byl jako krysí kýchnutí a měla kalibr jen. 32, nicméně díra tohoto kalibru v hlavě byla pořád díra. Muž postoupil dopředu, úsměv stále na tváři. Zdvihl pistoli a jeho prst ustrnul na spoušti.

Zprava pod Hollidayovu paži náhle vklouzla Peggy, v ruce dlouhou dýku s ostrou čepelí. Vrazila ji jako boxerským hákem zespodu do mužovy brady a nerezový hrot hladce projel skrze jeho krk, jazyk a měkké patro, až uvízl hluboko ve středním mozku.

Peggy pustila dýku a muž se složil k zemi jako žaluzie. Padl dopředu a jeho tvář spočinula na Hollidayově botě. Peggy se třásla a oči měla jako talíře.

„Je mrtvý?“ zašeptala.

„Děláš si legraci?“ odpověděl Holliday. „Nemůže být mrtvější. „ Odsunul nohu. Mužova hlava lehce dopadla na podlahu. Skoro vůbec nekrvácel.

„Ach bože, „ zasténala Peggy. „Já ho zabila.“

„Asi tak milisekundu předtím, než by on zabil mě, „ řekl Holliday. Vzal Peggy kolem ramen a silněji stiskl. „Zachránilas mi život, holka.“

„Nemluv o tom.“

Oba hleděli na mrtvé tělo.

Holliday si dřepl a obrátil muže na záda. Na jeho zápěstí bylo tetování; stejný meč a stužka, jakou viděl u muže v Anglii.

„Jeden z Kellermanových lidí, „ řekl. Zkontroloval jeho peněženku. Průkaz zněl na jméno Louis Renault, občan Francouzského Maroka, narozen v Casab-lance. V malé kožené složce byl navíc průkaz kapitána elitní Groupe d’Interven-tion de la Gendarmerie Nationale.

„Je to policajt, „ řekl Holliday. „Protiteroristická jednotka. Obávám se, že jsme se právě dostali do toho nejlepšího.“

Kapitola dvacátá šestá

„Jak může být policajt?“ řekla Peggy, oči stále přilepené na těle ležícím na zemi. Pokoj začínal páchnout jako jatka. Bylo horké léto. Za chvíli tu bude spousta much. „Říkal jsi, že patří ke Kellermanovi. Pokusil se tě zabít.“

„Ale pořád je policajt.“

„Tak co budeme dělat?“

„Vypadneme odtud, jak nerychleji to půjde. Recepční dole má naše pasy. Ví, čí to je pokoj.“

„Ten starý chlap sedí dole jako sup. Vidí každého, kdo vchází a odchází.“

„Zřejmě viděl našeho poldu vejít dovnitř. A nám neřekl ani slovo, že je v pokoji. Nechal se podplatit. Takže nás nesmí vidět odcházet.“

„A jak to chceš udělat?“

„Jdi zpátky do svého pokoje a vezmi si věci. Mám nápad. Sejdeme se za chvilku tady.“

Peggy odešla. Holliday sebral muži pistoli, peněženku a jeho osobní průkaz.

Když u sebe nebude nic mít, možná to pozdrží identifikační proceduru a jim to poskytne trochu času. Peggy se vrátila se svou brašnou přes rameno. Holliday ji vyvedl z místnosti a dolů po schodech.

Namísto aby sešli až do haly v přízemí, zastavili se v druhém patře a zabočili opačným směrem. Na konci chodby bylo okno vedoucí do uličky. Asi tři metry pod oknem ke zdi přiléhala malá kůlna, v níž byly postavené pojízdné plastové kontejnery. Holliday vyzdvihl Peggy na okenní parapet. Peggy se spustila dolů na střechu kůlny a odtamtud seskočila na zem. O pár vteřin se k ní Holliday připojil.

„A co teď?“

„Vypadnem odtud.“

Upravili si šaty a pak se vydali uličkou zpět na rue Latran. Nikdo si jich ani nevšiml; bylo to, jako kdyby se vůbec nic nestalo - pokud šlo o lidi na ulici, tak se vlastně skutečně nic nestalo.

Peggy a Holliday pokračovali v chůzi na ulici St. Jacques, pak zabočili doprava a zamířili k Seině a mostu Petit Pont. Prošli kolem rue Huchette a došli k mostu. Na druhé straně řeky se tyčila ohromná stavba policejní prefektury a naproti ní známý obrys katedrály Notre Dame.

V půlce mostu se Holliday zastavil a pohlédl proti proudu řeky. Na levé straně kamenného pobřeží se krčily stánky s knihami. Dole u řeky se choulilo asi šest bezdomovců. Zpod mostu vyklouzla výletní loď s prosklenou střechou a zamířila na západ. Po odpolední letní obloze poklidně plulo několik nadýchaných mráčků. Nebýt toho mrtvého těla, které se pozvolna rozkládalo v jeho hotelovém pokoji, by to byl báječný den v Paříži.

„Někdo se zas na nás pověsil, „ řekl.

„Kdo?“ otázala se Peggy, pevně stiskla svou brašnu a snažila se nevypadat nervózně.

„Je jich víc, „ odpověděl Holliday. „Támhle ten chlápek vzadu v kožené bundě, přestože je nejmíň třicet stupňů, a támhle další, který předstírá, že je turista, ale vypadá prostě divně.“

„Většina turistů vypadá divně, „ řekla Peggy. „Nafotila jsem milión snímků, které to dokazují.“

„Turisté v havajských košilích a kloboucích a s foťáky kolem krku se obvykle nepohybují sami. Chodí ve skupinách, nebo aspoň v párech. A na ten kompletní outfit ošklivého Američana je taky moc mladý.“

„Myslíš, že to jsou další policajti?“

„Policajti nebo nepolicajti, pan Renault u mě v pokoji pracoval pro Kellermana, takže musíme předpokládat, že tihle dva ničemové taky.“

„Jak se jich zbavíme?“

„Ty znáš Paříž líp než já. Když vezmeš východ a západ, tak kam se dostaneš metrem?“

„Příměstský vlak R. E. R., regionální expres, tě může dovézt do Poissy a Cergy le Haut na západě, na východě do Chessy - tam je Disneyland.“

„A normální metro?“

„Na západě La Défense, na východě Porte de Vincennes a pařížská zoo.“

„Kde je nejbližší stanice, kde se kříží většina linek metra?“

„Chátelet, to je kousek odtud. Jen pár bloků. Tam se kříží všechny hlavní linky, včetně regionálního expresu.“

„Tak tam se jich zbavíme, „ řekl Holliday.

Stanice metra Chátelet byla vybudována v roce 1900 a v průběhu dalšího století se rozšiřovala a rostla jak směrem dolů, tak do stran, až nakonec spojovala čtyři hlavní linky původního metra a navíc linku expresního příměstského vlaku R. E. R., jehož nástupiště bylo umístěno nejníže. Stanice měla jedenáct vstupů a byla propojena eskalátory a jezdícími chodníky nazývanými, tapis roulants‘ neboli jezdící koberce. Dalo se z ní jet na sever, jih, východ či západ, dojet na letiště nebo na některé ze čtyř hlavních pařížských nádraží, včetně stanice TGV, odkud vlaky vyjížděly po celé Evropě a kanálem pod La Manche do Anglie. Cestující tu mohli koupit všechno od kondomů po croissanty, dát si sklenku vína, sníst hranolky nebo si přečíst jakékoli noviny.

Ve všední den v létě se tu v kteroukoli dobu pohybuje pět až osm tisíc lidí, kteří se proplétají složitou sítí chodeb a nástupišť. Vlaky přijíždějí a odjíždějí, houkají v tunelu, ozývají se hlášení, žebráci žebrají a najatí hudebníci přehrávají kompletní dílo Johanna Pachelbela. Rockové soubory tu předvádějí rockovou operu Tommy od kapely The Who.

Peggy vedla Hollidaye do jednoho ze tří vstupů metra na avenue Victoria. Koupili si u jednoho turniketu lístky a vrhli se dolů do závratného víru chodbiček a tunelů, ve snaze nechat své pronásledovatele daleko za sebou.

Předstírali, že chtějí jet jedním z vlaků, který směřoval na západ, v poslední vteřině z něho však vystoupili, otočili se na druhou stranu a nakonec nastoupili do vlaku mířícího k Cháteau de Vincennes, právě ve chvíli, kdy se dveře se syčením zavíraly. Vlak houkáním oznámil odjezd. Na vzdáleném konci vagónu začala mladá žena hrát na klarinet skvělou verzi skladby Bennyho Goodmana One O’clock Jump.

„Nastoupili taky?“ zeptala se Peggy.

„Americký turista jo, je o tři nebo čtyři vagóny za námi. Ale zbavili jsme se Kožené bundy.“

„Určitě mají mobily, takže jsou ve spojení.“

„Na kterém místě myslíš, že by bylo nejlepší vystoupit?“ zeptal se Holliday.

„Abychom se zbavili Amerického turisty?“ Peggy pokrčila ramey. „Na Na-tion. To je další velká přestupní stanice, na téhle straně Périphérique, okružní dálnice, po které jsme jeli z letiště; je to něco jako Beltway v D. C.“

„A potom?“

„St. Mande, na druhé straně okružní dálnice.“

„Co tam je?“

„Staré bytové budovy. Vyšší střední třída, doktoři a právníci. Taky je tam farmářský trh, ale nevím, v které dny.“

„A co taxíky?“

„Stanoviště taxi by mělo být hned venku u východu z metra.“

Holliday pohlédl na schéma linek metra nad dveřmi. Mezi Chátelet a St. Mande bylo sedm stanic.

„Jak je to daleko na Nation?“ zeptal se.

„Deset minut.“

„A do St. Mande?“

„O tři minuty déle. Co máš v plánu?“

„Vystoupíme na Nation. Ať si myslí, že jsme skutečně vystoupili. Pak rychle naskočíme zpátky. Jestli ho setřeseme, fajn, a jestli ne, tak si na St. Mande vezmeme taxíka a uvidíme, jestli se nám podaří se ho zbavit tímhle způsobem.“

„Dobrá, „ kývla Peggy.

Holliday se podíval na hodinky. Tři odpoledne. Vlak byl zpola plný unaveně vypadajících typických úředníků. Muži v sakách a s kravatami, ženy v kostýmcích a na vysokých podpatcích. Lidé, kteří jedou z práce domů.

Z nákupní tašky jedné ženy vyčuhovala dlouhá francouzská bageta a Holliday si uvědomil, že od chvíle, co vystoupili z letadla, měl k jídlu jeden jediný mastný párek. Od odjezdu z Jeruzaléma ani on ani Peggy v podstatě nespali. Jestli brzy nenajdou nějaké místo, kde si budou moci v klidu odpočinout, nejspíš se oba zhroutí.

Vlak hřmotně vjel do stanice Nation a se skřípěním se trhavě zastavil. Dveře se syčivě otevřely a oba vystoupili na nástupiště. Vystupovali tady téměř všichni. O tři vagóny dál zahlédli Amerického turistu a najednou se na ně usmálo štěstí. Kdosi chňapl falešnému turistovi po foťáku, který měl kolem krku, a strhl ho dolů, takže muž zavrávoral a ztratil rovnováhu. Společně dopadli v chumlu na zem, právě když se ozvalo výstražné zahoukání. Peggy a Holliday naskočili zpátky do vagónu. Dveře se za nimi zavřely a vlak odjel a Americký turista zůstal na nástupišti.

Na stanici St. Mande opět vylezli na denní světlo. Farmářský trh - dvojitá řada stánků připomínajících stany, postavená na parkovišti - právě končil. Ve vzduchu bylo cítit čerstvé zelí a kuřecí krev. Naproti východu z metra a farmářskému trhu byla křižovatka dvou hlavních ulic s květinářstvím na jedné straně a kavárnou s markýzami a červeným zářícím neonovým nápisem La Tourelle.

Přešli ke kavárně, vybrali si stůl, z kterého měli výhled na východ z metra a posadili se. Když přišel číšník s tichým úšklebkem na tváři, objednali si pivo Kronenburg a šunkové sendviče s hranolky. Šklebící se číšník zmizel.

„Nemůžeme se tady takhle vystavovat moc dlouho. Musíme zmizet z ulice.“

„Do dalšího hotelu?“

„Jestli byl kapitán Renault opravdu od protiteroristické jednotky francouzské policie, tak budou hotely hlídat. Každý registrovaný host je uvedený v nějaké policejní zprávě. Od jedenáctého září tuhle kontrolu ještě zpřísnili. Našli by nás za pár hodin.“

„Tak co uděláme?“ zeptala se Peggy.

Objevily se sendviče a pivo. Číšník je před ně mlčky postavil a pak se vzdálil.

„Něco vymyslím, „ řekl Holliday. Pustili se do jídla. Hollidaye vždycky fascinovalo, jak Francouzi berou jídlo vážně. Tady seděl v restauraci, která byla ekvivalentem newyorské vývařovny a jídlo bylo přitom hodno čtyřhvězdičkové restaurace ve Village. Křupavý chleba byl neuvěřitelně čerstvý, máslo jemné, šunka libová, nakrájená na tenoučké plátky a vyuzená do dokonalosti, a hranolky byly ručně krájené a zlatavě hnědé. Nebylo divu, že se číšník ušklíbal; měl na to právo. Servíroval dokonalý sendvič lidem, kteří jsou zvyklí na cosi chabě růžového, zastrčeného mezi dva plátky toastového chleba a ozdobeného natrhanou zelenou buničinou, o které číšníci tvrdí, že je to salát.

Holliday se zahleděl na dlouhou, stromy lemovanou ulici. Podle jména na štítu vysoko na zdi nad květinářstvím naproti kavárně to byla Avenue Foch. Pravděpodobně pojmenovaná nějakým projektantem před sto lety v naději, že si ji lidé budou plést s mnohem proslulejší Avenue Foch, která vedla od Triumfálního oblouku na druhé straně města.

Tato Avenue Foch vypadala jako dobré a solidní místo k bydlení pro střední třídu; úhledně sestříhané stromy a keře a neporušená řada trochu edwardiánsky vyhlížejících bytových domů, stěsnaných do bloku a obehnaných dobře udržovanými železnými ploty. Tu a tam v řadě budov Holliday zahlédl blýskavou mosaznou desku vedle dveří, diskrétně propagující lékařskou či zubařskou praxi a možná i pár právnických.

O pět vchodů dál na druhé straně ulice se právě odehrávalo malé domácí drama, které na chvíli upoutalo Hollidayovu pozornost. Muž kolem třicítky nakládal věci do bleděmodrého peugeotu Partner, minivanu, který vypadal tak trochu jako z kresleného filmu. Jeho kufr byl přeplněný k prasknutí a muž se nyní snažil vměstnat zavazadla do zahrádky na střeše, kde vytvořil vachrlatou hromadu krabic a kufrů.

Muž byl oblečený do šedých flanelových kalhot a bílé košile, měl vyhrnuté rukávy a neměl kravatu. Na nohou měl sandály; bylo zřejmé, že se chystá odjet na dovolenou. Vchodové dveře budovy se otevřely a objevila se hezká tmavo-vlasá žena s třemi malými holčičkami v závěsu. Dvě z děvčat nesla kufry a to nejmladší vezlo růžový kufřík v kočárku pro panenky.

Kvůli tomu kočárku vznikla jakási krátká hádka a nejmladší holčička se dala do pláče. O chvíli později se rozplakala druhá dívka, zatímco ta nejstarší, asi dvanáctiletá, se tvářila otráveně. Nakonec si muž v šedých kalhotách uvědomil, že jsou v přesile a kapituloval. Kočárek byl vyzvednut nahoru na zahrádku. Nejmladší holčička však nepřestávala plakat a rozhodla se trucovat dál; s hlasitým kvílením se rozběhla ke dveřím bytu. Ostré vyštěknutí její matky, které by neudělalo ostudu žádnému vojenskému instruktorovi, ji však zastavilo v běhu.

„Marie-Claire Allardová! Viens ici, im-med-iate-ment!“

Malá holčička zůstala chvilku stát, ale když její matka dupla nohou, Marie-Claire si uvědomila, že další odpor je zbytečný. Se sklopenou hlavou se při-loudala zpátky po chodníčku a nasedla do minivanu, následována svými dvěma sestrami. Matka se usadila na sedadlo pro spolujezdce a muž za volant. Peugeot vyjel od chodníku a zamířil na východ, ven z města.

„Rodiče, „ povzdychla si Peggy, která scénu také sledovala. Nasypala si poslední hranolky z talíře do úst. „Nedávají k tomu kečup, „ řekla mrzutě. „To je typické.“

„Dojedla jsi?“ zeptal se Holliday.

„Jo, „ řekla Peggy. „Už jsi na něco přišel?“

„Přišel, „ kývl Holliday hlavou. „Malá Marie-Claire Allardová mě právě přivedla na nápad.“

Zaplatili účet a pak přešli Avenue Foch a pokračovali dolů ulicí k číslu deset. Prošli hlavními dveřmi a vstoupili do haly, obložené mramorem. Byla tu mosazná deska se zvonky. Prohlédli si všechny štítky se jmény, ale Allardovi na nich nebyli.

Holliday zaslechl slabý skřípavý zvuk. Mírný vítr pohnul dveřmi na konci haly. Horní část dveří byla prosklená neprůhlednou tabulkou skla a za ní Holliday uviděl čtverec čehosi, co vypadalo jako přirozené světlo. Dvůr? Přešli ke dveřím a otevřeli je.

Octli se na dlážděné cestičce v miniaturní zahrádce, která vedla k předním dveřím dvoupatrového domku s červenou taškovou střechou. Kdysi byl tento dům zřejmě původní číslo deset na Avenue Foch, ale v průběhu let ho obklopily nové bytové budovy.

Došli ke dveřím. Byly z temného dubu a vyřezávané. Klíčová dírka byla prastará, dost velká na to, aby se do ní vešel ukazováček. Holliday by byl dokázal otevřít zámek i ohnutým hřebíkem. Sáhl nahoru na římsu nad dveřmi a šátral po ní. Nahmatal obrovský železný klíč a vstrčil ho do zámku. Na první otočení se dveře otevřely. Vešli dovnitř.

Vybavení bytu bylo na hony vzdálené prostému penziónu na ulici Latran. Po levé straně pokoje stála velká vykládaná knihovna, byl tu krb, gigantický starobylý glóbus a obrovská plazmová televize zasazená do stěny mezi samé knihy. Byl tu kožený gauč, pár pohodlných kožených křesel a těžký dubový stůl ze stejného dřeva, jako přední dveře.

Řada oken s okenicemi nabízela výhled do malé zahrádky a na starou kamennou zeď. Skrz laťky okenic pronikalo odpolední slunce a vrhalo pruhy zlatavého světla na tmavozelený perský koberec. Rychlý průzkum papírů na stole Hollidayovi prozradil, že pan Pierre Allard je profesorem filozofie na univerzitě ve Vincennes a paní Allardová je ve skutečnosti doktorka Allardová, ortodontistka.

Napravo od vchodových dveří byla prostorná jídelna s připojenou kuchyňkou v zadním traktu domu. Nahoře byly čtyři ložnice, tři malé pro děvčata a jedna větší pro manžele Allardovy. Holliday a Peggy si ani neřekli dobrou noc; Holliday zapadl do ložnice s panenkami Barbie a Peggy si vybrala ložnici s plakáty Coldplay na stěnách. Oba usnuli během několika minut.

Kapitola dvacátá sedmá

Probudili se příští ráno osvěženi, ale trochu dezorientováni. Holliday otevřel oči a pohled mu padl na polici plnou prsatých a načesaných panenek Barbie, které na něho povýšeně shlížely, a Peggy zjistila, že se obléká do džín pod zlověstným deanovským pohledem Chrise Martina, manžela Gwyneth Paltrowové. Oblečení se sešli v knihovně. Holliday se díval na velkou plazmovou televizi a upíjel kávu.

„V termosce na lince je kafe, ale není mléko, „ informoval ji. „Paní Allardová vyčistila ledničku, než odjeli.“

„Jsme ve zprávách?“ zeptala se Peggy.

„Na TF1 ani na Kanále plus nic není. Dokonce ani na Sky News nebo CNN.“

„Třeba tu mrtvolu ještě nenašli.“

„Možná, „ odtušil Holliday. „A třeba policie nedovolila nic uveřejnit.“

Peggy si došla pro šálek kávy a pak se vrátila do knihovny a usadila se do koženého křesla, oči upřené na televizi. Běžela v ní reklama na francouzskou verzi seriálu Ztraceni.

„Možná jsme měli vzít nohy na ramena už včera, „ řekla Peggy. „Co když jsme v pasti? Allardovi se nakonec vrátí domů z dovolené. „ Peggyin výraz se zachmuřil. „Připadám si tak trochu jak ta holčička z pohádky o třech medvědech, jak jim ujídala kaši.“

„Nějakou chvíli sem žádní medvědi nepřijdou, neboj, „ uklidňoval ji Holliday. „Měli v tom minivanu nacpáno dost věcí, aby jim to vystačilo klidně na rok. „ Usmál se. „Navíc v tomhle domě žádná kaše ani není. Zdá se, že Francouzi nejsou fanoušky konzerv ani zmražené pizzy.“

„Dala bych si klidně ještě jeden ten šunkový sendvič, „ řekla Peggy. „Umírám hlady.“

Zamkli dům a vrátili se do La Tourelle. Bylo devět ráno a v ulicích už panoval rušný provoz. Posadili se ke stejnému stolu jako předchozí den a objevil se tentýž číšník s jídelními lístky. Peggy si vybrala omeletu s bylinkami a Holliday se rozhodl pro vejce se šunkou. Oba si objednali další kávu. Jídlo bylo stejně vynikající jako včera a obsluha stejně mrzutá.

„Musíme se dostat do La Rochelle, „ řekl Holliday. „Ale jestli po nás jde policie, tak budou sledovat letiště a nádraží.“

„Mohli bychom si půjčit auto, „ navrhla Peggy.

„Jestli vědí, kdo jsme, tak budou sledovat i půjčovny aut.“

„Musí přece existovat nějaká možnost, „ řekla Peggy. „Nemůžeme přece zůstat u Allardových věčně.“

Pojídali snídani a upíjeli kávu. Číšník nevypadal, že by se chystal jim dolít. Peggy se zadívala dolů po Avenue Foch na zaparkovaná auta a pomalu se pohybující dopravu.

„Nevzpomeneš si náhodou na adresu praxe paní Allardové?“ řekla zamyšleně. „Avenue Viktora Huga. Myslím, že to bylo nějaké nízké číslo. Mám dojem, že šestka.“

„To je jen jeden blok od Vítězného oblouku, „ řekla Peggy.

„No a?“

„Tak přemýšlej, „ vybídla ho Peggy. „Allardovi mají minivan. Proč asi?“

„Protože mají tři děti a zřejmě dům na venkově.“

„Je téměř jisté, že ty děti chodí do školy někam poblíž. Univerzita ve Vincennes je jen pár kilometrů odtud v St. Denis. Tam mají pravděpodobně denní centrum péče o děti.“

„Opakuju… no a?“

„To znamená, že do školy je pravděpodobně vozí pan Allard, ten mladý profesor. V tom minivanu. A pochybuju, že by doktorka Allardová, která si může dovolit mít praxi hned u Champs Élysées, jezdila do práce metrem se zbytkem upocených měšťáckých Pařížanů.“

„Myslíš, že mají ještě jedno auto?“

„Skoro určitě, „ opáčila Peggy. „Ona má.“

Holliday pohlédl na ulici. Po obou stranách byla zaparkovaná auta a v okolí bylo nejméně půl tuctu postranních uliček.

„Jak ho chceš ale najít? Tady kolem jsou stovky aut.“

„Málo se díváš na televizi, doktore. Už jsem ti to říkala - vítej v digitálním věku.“

Dojedli svou snídani a vrátili se zpátky do kamenného domu skrytého ve dvoře. Peggy nalezla klíčky přesně tam, kde předpokládala: v malé misce na cukroví na stolku u dveří. Klíčky měly elektronické ovládání dveří a byla na nich značka mercedesu. Vydali se pátrat po okolí a každých pár metrů zmáčkli ovládání a po deseti minutách auto paní Allardové skutečně našli, za rohem na Rue Cart.

„No to je teda něco, „ zírala Peggy.

U chodníku byl zaparkovaný tmavě zelený nablýskaný mercedes, zbrusu nový, sedan třídy S za osmdesát tisíc dolarů. Za necelou hodinu jím vyrazili ven z města směrem na jihozápad k Biskajskému zálivu, vybavení minichladničkou plnou jídla a pití na pět hodin jízdy do La Rochelle.

Jeli směrem na Versailles a pak zamířili na jih na Chartres a Tours, údolím Loiry. Zastavili jen na chvilku na oběd za Toursem u líně plynoucí řeky Cher a pak pokračovali dál do Poitiers a nakonec La Rochelle. K bráně města dorazili v půl čtvrté odpoledne.

Město La Rochelle bylo založeno jako malá rybářská vesnice v roce 1000 n. 1., ale místní univerzita byla úplně nová. Kampus byl otevřen v roce 1993, byl ultra moderní a právě takoví byli i studenti. Největší budovou byla fakulta hromadných komunikací a univerzita korespondovala s řadou dalších institucí, včetně SUNY ve Státech. Areál univerzity byl umístěn v jižní části města, poblíž vody a jen co by kamenem dohodil od Minimes, kdysi samostatného rybářského přístavu, dnes obrovské jachetní maríny.

Kancelář dr. Valerie Durocové byla v posledním patře univerzitní budovy humanitních věd. Místnost byla až extrémně strohá. Kovový stůl, kovové regály s knihami, kovové registratury a zarámovaná fotografie anonymní pláže s palmami a západem slunce, která mohla být zrovna tak dobře na Seychelách, jako v San Diegu.

Durocová byla žena kolem šedesátky, která vypadala jako mírně hubenější verze Lauren Bacallové a měla i její hlas; hrdelní kuřácký chrapot s medovým přídechem. Měla velké oči, vysedlé lícní kosti a šedé vlasy sestříhané do střapatého pážecího účesu, který vypadal, že ho možná vytvořila sama, ale který pravděpodobně stál spoustu peněz. Měla na sobě vínově červenou hedvábnou blůzu, skládanou sukni a nízké střevíčky. Kouřila nefiltrované Gitanes Brun; nebyly tak smrduté jako Bernheimovy Boyards, ale moc jim do toho nechybělo.

Holliday a Peggy se představili, zmínili se o profesoru Bernheimovi a opakovali svou historku, přičemž vynechali narůstající počet mrtvol, mrtvého policistu v pařížském hotelu, Axela Kellermana a jeho otce, přivlastnění Allardovic domu v Paříži a krádež jejich drahého mercedesu. Takto upravený příběh měl v sobě alespoň jakýs takýs nádech normálnosti.

Durocová si zapálila cigaretu úhledným zlatým zapalovačem a pak ho zaklapla. Položila ho na modrobílou krabičku Gitanes a z chřípí jejího patricijského nosu zvolna unikly dva obláčky kouře.

„Obávám se, že na internetu kolují dost podřadné fámy o mužích, jako byl Roger de Flor, „ začala. „S Googlem si můžete hrát jako s klaviaturou a vytvořit buď úžasné symfonie anebo dezinformující snůšku nesmyslů. „ Její řeč měla středoatlantický monotónní přízvuk člověka, který velmi dlouho používal angličtinu jako svou druhou řeč. Holliday by se byl vsadil, že kdysi učila na americké univerzitě.

„Pravda na celé věci je ta, že Roger de Flor nebyl nic víc než německý obchodník s vínem. Nebyl žádný templářský rytíř, žádný hrdina a už vůbec ne válečník ve jménu Boha, který odvezl Svatý grál z Jeruzaléma. Byl to obyčejný a prostý obchodník.“

„Ale existoval?“

„Ovšemže, „ přisvědčila Durocová. „Tolik potvrzují záznamy z Porte de La Rochelle. Archívy naší rodiny to potvrzují také.“

„Vaší rodiny?“ zeptala se Peggy se zájmem.

„Rodina Durocova žila v La Rochelle od dvanáctého století, „ odvětila profesorka s nádechem hrdosti v hlase. „Jsme jedna z nejstarších rodin v Akvitán-sku. „ Na důraz svých slov vyfoukla obláček modrého kouře.

Když ji Holliday poslouchal a díval se na její aristokratický obličej, dokázal pochopit některé důvody vzniku Francouzské revoluce a vzestupu malého a bezvýznamného korsického vojáka, Napoleona Bonaparte, ke slávě. V té ženě byla strojená povýšenost, která sahala stovky let nazpět.

„Naše jméno původně znělo De La Rochelle, ale jak šla staletí, zkrátilo se na Duroc, „ pokračovala profesorka.

Holliday nedokázal odolat pokušení.

„Byli to taky obchodníci s vínem jako de Flor?“

„Byli to dědiční vévodové akvitánští, „ odvětila Valerie Durocová poněkud upjatě. „Mezi mé předky patřili Vilém Železná ruka a Richard Lví srdce. „ „Podle všeho křižáčtí rytíři.“

„Samozřejmě. Jedním z mých předků byl akvitánský vévoda Vilém Zbožný.“

„Pronajímali si lodě z de Florovy obchodnické flotily?“

„Jistě. V té době byl de Flor největším námořním vývozcem vín z Francie. Měl dokonce královská práva k vývozu vína do Anglie.“

„Takže mezi těmi dvěma rodinami existovaly kontakty.“

„V obchodním smyslu ano. Pochybuji, že byste byl mohl v té době něco přepravit po moři, aniž byste se vyhnul kontaktu s Rogerem de Flor.“

Durocová se podívala na hodinky.

„Jsou skoro čtyři hodiny, „ podotkla s úsměvem. „Čas na kávu. Nechtěl byste se se slečnou Blackstockovou ke mně připojit?“

Společně přešli téměř vylidněný kampus a skrz nová sídliště kolem jezera Lac de la Sole došli k restauraci s vyhlídkou na marínu v Minimes, která se jmenovala Les Soeurs Dogan. Našli stůl na terase a posadili se. Durocová si zapálila další cigaretu a objednala si lékořicově vonící pastis. Vůbec to nevypadalo jako přestávka na kávu. Holliday a Peggy si dali pivo.

Seděli v jasném odpoledním slunci a dívali se přes les stěžňů v maríně k prastarým kamenným vlnolamům starého přístavu a ještě dál na moře v Biskajském zálivu. Nad nimi ve vzduchu vířili rackové a hlasitě křičeli. Lana plachetnic se v mírném větru s drnčením napínala a pod tím vším zněl neutuchající rytmus příboje.

Nebylo těžké představit si, jak toto místo vypadalo před tisíci lety, kdy tu nebyly žádné jachty a přístav byl zaplněný karavelami s latinskými plachtami, veslařskými galérami a podsaditými houževnatými kogami, válečnými loděmis ráhnovou plachtou, připravenými vyplout na moře. Některé lodě mířily do Anglie, některé do Lisabonu a jiné k Gibraltaru a nakonec do Svaté země. Muž, který vlastnil takovou flotilu, musel mít opravdu velkou moc. Vévoda Akvitánský, který byl zároveň templář, by v partnerství s takovým mužem jistě představoval reálnou hrozbu pro katolickou církev. Začínalo to dávat smysl.

„Co se stalo s de Florem?“

„Byl zavražděn v Turecku v roce 1305, „ odpověděla Durocová a usrkávala svůj mléčně zbarvený drink.

„Na čí příkaz?“

„Někteří říkají, že to přikázal Michael IX. Palaiologos, mladý anatolský císař. Jiní to přičítají papeži Klimentovi V.“

Kliment byl biskup z Poitiers a do sféry vlivu tohoto biskupství patřila i La Rochelle. Byl to muž, který o dva roky později, v roce 1307, nařídil zatčení a popravu templářů - podle hesla, nové koště dobře mete‘- a francouzského krále Filipa IV., který byl téměř na mizině, dokázal zbavit jeho enormních dluhů u templářských bank. Kruh se uzavřel.

„To vypadá, že papež Kliment Rogera de Flor opravdu moc rád neměl, „ poznamenala Peggy.

„V té době už templáři soustředili ve svých rukou přílišnou moc a přílišné bohatství, „ opáčila Valerie Durocová. „Římskokatolická inkvizice usoudila, že je načase se jich zbavit.“

„To bylo jako u španělské inkvizice?“ zeptala se Peggy. „Taky upalovali lidi na hranicích a tak?“

„To byla jen část jejich působení, „ odpověděla Durocová. „Inkvizice měla mnohem širší pravomoci. Ve skutečnosti to bylo něco jako CIA katolické církve; vyhledávala kacíře mezi širokou veřejností, ale také odpadlíky přímo v řadách církve. „ Potřásla hlavou. „Jestli existuje něco, čeho se katolická církev hrozí, tak je to změna.“

„CIA?“ podivil se Holliday. „Není to trochu přehnané?“

„Vůbec ne, „ řekla Durocová. „Dominikáni, takzvaní Psi Boží, ve skutečnosti vysílali špióny, kteří infiltrovali do jiných řádů. Skupiny papežských atentátníků byly známé už od dob Borgiů; za renesance se náboženské vraždy staly víceméně něčím na způsob umění. V modernějších dobách existovala instituce známá jako Sodalitium Pianum, liga Soudržnosti s Piem, vatikánská organizace, která vyhledávala v církvi ty, co učili podle odsouzené doktríny.“

„Ve Francii měla ta skupina záhadný název La Sapiniére a byla úplně jako ta výcviková škola CIA v Marylandu, která se jmenuje The Farm. Byla to organizace, která řídila útěk důstojníků SS skrz krysí stezky v Římě a v sedmdesátých letech podporovala černé fondy na operace z Vatikánské banky. „ Durocová se odmlčela. „Kdepak, Monsieur Holliday, špionážní síť Svatého Stolce je stále velice, velice živá.“

To by vysvětlovalo toho vražedného kněze v Jeruzalémě, ale už ne důvod, proč tam vlastně byl. Jaká může templářský meč skrývat tajemství, že to Vatikán zajímá i po tisíci letech? Axel Kellerman možná hledá válečnou kořist a dědictví svého otce, ale římskokatolická církev má tolik peněz, že neví, co s nimi.

Nejde o peníze - jde o moc.

„Co ten nápad profesora Bernheima s jeskyní v St. Émilion?“ zeptala se Peggy. „Stojí to za pokus?“

„Blbost, „ odfrkla Valerie Durocová opovržlivě a zatípla cigaretu. „St. Émilion je odtud skoro dvě stě kilometrů. Ve středověku by to znamenalo nejméně týden cesty. Jeskyně poustevníka St. Émiliona navštěvují od osmého století hordy poutníků a podzemní chodby se skoro stejně dlouho používaly ke skladování vína. Těžko bych si představila horší místo, kam schovat poklad. „ Zasmála se.

„Maurice má úžasnou fantazii; byl by z něho skvělý právník, ale velmi špatný vědec. Má sklon ohýbat fakta podle své hypotézy, namísto aby to dělal obráceně. „ Znovu zavrtěla hlavou. „Ne, Monsieur Holliday, obávám se, že vaše hledání legendárního pokladu Rogera de Flor končí tady v La Rochelle.“

Holliday pohlédl na jachetní přístav a upil piva. Valerie Durocová si zapálila další cigaretu a opřela se v židli. Peggy se tvářila sklíčeně. Kolem nich proplula obrovská jachta a její mohutné dieselové motory rytmicky vrčely. Na zadní palubě lenošily dvě neuvěřitelně krásné ženy v bikinkách. Na příčném trámu lodi se skvělo její jméno v černé a zlaté barvě:

LA ROCHA

Porta Delgado

„La Rocha, „ zamumlal Holliday sám pro sebe.

„Prosím?“ otázala se Durocová.

„To jméno La Rocha.“

„Je portugalské, „ opáčila francouzská profesorka. „Vlastně je podobné tomu mému. Znamená skála.“

„Kde je Porta Delgado?“ zeptal se Holliday a díval se, jak jachta vyplouvá na motor ven průplavem ve vlnolamu.

„Na ostrově St. Miguel na Azorách, „ řekla Durocová. „Je to hlavní zastávka pro plachetnice na cestě přes Atlantik.“

„Neusadili se na Azorách náhodou templáři, když byl jejich řád zrušen?“ zeptal se Holliday, který se nejasně rozpomněl, že o tom někde něco četl.

„Odešli do exilu do Portugalska a začali si říkat Rytíři Krista. Lodě, na kterých Kolumbus přeplul Atlantik, nesly na svých plachtách jejich kříž.“

„Mohl se de Flor dostat na Azory se svou flotilou, nebo aspoň s jednou lodí?“

„Zajisté, „ odpověděla Durocová. „Docela snadno.“

Kapitola dvacátá osmá

Vyrazili velkým mercedesem na jih a sledovali protáhlou azurovou křivku Biskajského zálivu. Pokaždé sebou trhli, když je míjelo modré subaru Gendar-merie Nationale, ale bez zvláštních příhod dojeli do Baskicka a k rozeklaným pobřežním hřebenům atlantických Pyrenejí. V Hendaye se dostali přes hranice bez velkého rozruchu; jedinou viditelnou známkou toho, že přejeli z jednoho státu do druhého, byla změna dálničních ukazatelů z modré na černobílou.

Tytam byly dny ostnatého drátu a Frankových goril se samopaly, prohrabávající všem zavazadla; nyní byly všude vidět jen uvítací modré a zlaté symboly EU a příležitostně nějaký mnohojazyčný informační stánek pro turisty.

Projeli provincií Navarra, krajem vína, a pokračovali na západ přes pláně staré Kastilie a nakonec do Salamanky a ke starým bitevním polím, o kterých Holliday zatím pouze četl v románech Bernarda Cornwella. Portugalské hranice přejeli s ještě menší okázalostí, než když vjížděli do Španělska, projeli starým městem Coimbra a pak pokračovali po placené dálnici do Lisabonu. Celá cesta trvala plné dva dny a za celou tu dobu nikde nenarazili na sebemenší náznak toho, že by je pronásledovala policie nebo někdo jiný.

V Lisabonu si u společnosti SATA rezervovali let na Azory a příští den odletěli z letiště Portela. Holliday si předchozí večer v hotelu koupil Bradtova průvodce po Azorách a od té doby ho studoval.

„Celá ta věc může být taky jen bláznivý hon na kachny, „ podotkla Peggy. Air-bus A310 dosáhl cestovní výškové hladiny a nyní mířil ven přes moře. Evropský kontinent se ztrácel v dálce za nimi. „Dědeček se mohl honit za chimérami. „ Pokrčila rameny. „Možná má ta Durocová pravdu; hledání skončilo v La Rochelle.“

„Nemyslím si, že by se Henry Granger někdy v životě honil za chimérou, „ odpověděl Holliday. „To prostě neměl v povaze. Byl historik; shromažďoval fakta, ověřoval zdroje, prováděl výzkum, rozvíjel hypotézy a konstruoval teorie.“

„Jinými slovy, jaksepatří podle pravidel.“

„To je pravda, „ přikývl Holliday.

„Ale to stejně nedává smysl, „ namítla Peggy. „Měl ten meč celá desetiletí a držel ho v tajnosti. A pak se najednou dá dohromady s Carr-Harrisem a zničehonic se rozjede do Anglie.“

„A pak do Německa, „ dodal Holliday.

„Předpokládejme, že Německo znamená Kellermana, „ řekla Peggy. „Co ho ale přimělo, aby po tolika letech odjel?“

„Možná to nebyl jeho vlastní nápad, „ řekl Holliday. „Možná to bylo v zájmu někoho jiného.“

„Myslíš Broadbenta?“

„Toho právníka?“ Holliday pokrčil rameny. „Podle mě se Broadbent do tohohle příběhu dostal až později, je to jen najatý zlodějíček. Myslím, že ho Kellermanovi lidi využili. Ta historka o jeho otci a meči je naprostý výmysl. Jen se pídil po informacích.“

„Takže ty myslíš, že za tím je Kellerman?“ zeptala se Peggy.

„Buď on nebo ten spolek Sodalitium Pianum, nebo jak Durocová říkala těm vatikánským atentátníkům.“

„Ty jí věříš?“ zeptala se Peggy poněkud skepticky. „Nemyslíš, že se dostáváme tak trochu na půdu fantasmagorie? Abychom si nepočínali jako lidi, kteří chodí s aluminiovou fólií na hlavách, aby se chránili před kosmickým zářením.“

Objevila se letuška s vozíkem naloženým sýrovými sendviči zabalenými v plastové fólii a plechovkami Fanty. Vzali si obojí. Sýr chutnal jako vložky do bot. Od La Tourelle, půvabné malé kavárny v Paříži, byli na míle daleko.

„Jestlipak víš, že Fantu vynalezl v nacistickém Německu jeden chemik z Atlanty jako náhradu za coca-colu?“ zeptal se Holliday. „Vyráběli ji ze sacharinu, oškrabků z lisu na jablečný mošt a sýrové sedliny.“

„A jak to s námi souvisí?“ zeptala se Peggy a zamračila se na známou plechovku ve své ruce.

„Jen to ukazuje, že pravda může být někdy podivnější než fikce, „ vysvětlil Holliday. „Borgiové skutečně existovali a někteří z nich byli doopravdy úkladní vrazi, jak říkala.“

„Ale jdi, doktore, tajné společnosti? Neblázni.“

„Proč ne?“ podivil se Holliday. „Tajná společnost není vlastně nic jiného než síť, stejně jako mafie, nebo Bushova rodina, nebo organizace Skuli and Bones na Yale. Dej to do správného kontextu a máš něco, s čím by souhlasila i Oprah Winfreyová.“

„Mrtví kněží v ulicích Jeruzaléma by se těžko dostali na její seznam věcí, které by doporučila na příští letní dovolenou, „ řekla Peggy a odfrkla si.

„Faktem je, že to Sodalitium Pianum nebo Sapiniére, o kterých mluvila Durocová, opravdu existuje. Toho kněze někdo poslal, aby nás zabil, o tom není pochyb. Byl to najatý vrah. I Portugalci mají tajné společnosti - Carbonaria byla vojenská skupina svobodných zednářů, kteří měli na svědomí vraždu krále Carlose I. na začátku devatenáctého století.“

„Další přednáška z historie, doktore?“ řekla Peggy varovně.

„Promiň. „ Holliday se napil Fanty, pomyslel na sýrovou sedlinu a nacisty a postavil plechovku na sklápěcí stolek.

„Azory jsou trochu daleko na to, abychom se tam vydali jen na základě jména, které jsi viděl na zádi nějaké lodi, „ řekla Peggy a zahleděla se z okna na skupinku nadýchaných bílých obláčků, která proplula kolem nich.

„To není jen na základě toho jména, „ bránil se Holliday. „Dělám to stejným způsobem, jak by to dělal strýček Henry. Dávám fakta dohromady s hypotézami, ne obráceně. Když máš pohromadě dost faktů, abys z toho mohla složit ohromující případ, tak postupuješ od hypotézy k teorii a jediný způsob, jak tu teorii dokázat, je…“

„Najít poklad, který Roger de Flor odvezl z hradu Pelerin, „ dokončila Peggy.

„A proto letíme na Azory, „ řekl Holliday.

„Máš dost faktů, abys tu hypotézu dokázal?“ zeptala se Peggy.

„Přinejmenším dost předpokladů.“

„Tak předpokládej, „ zašklebila se Peggy.

„Předpokládejme, že jsi pirát. Kam bys schovala svůj poklad?“

„Na opuštěný ostrov.“

„Takže ne do poustevnické jeskyně ve Francii nebo rušného přístavu, jako je La Rochelle?“

„A proč bych ho nemohla nechat na hradě Pelerin?“

„Protože nemáš tušení, stejně jako ho nemá samotný Jeruzalém, jak dlouho ještě bude trvat, než hrad dobudou bezbožní nevěřící. Piráti poklady zakopávají, aby je chránili před všetečnýma očima a slídivými prsty.“

„A co když je to všechno jen fáma a podvod, „ namítla Peggy. „Co když celý ten příběh s templářským pokladem je mýtus?“

„Templáři kopali na Chrámové hoře devět let; to znamená, že opravdu něco hledali. Říká se, že prý Archu úmluvy, ale kdo ví?“

„Lidé hledali poklady odjakživa, „ řekla Peggy. „Já je taky hledala, u dědy v zadní zahradě, pátrala jsem po artefaktech indiánů z rezervace Cattaraugus. Nikdy jsem nenašla víc než hrot šípu.“

„Templářský poklady jedna věc, ale něco jiného je templářský majetek. Templáři byli neuvěřitelně bohatí a to je uznávaný fakt. Také je fakt, že krátce předtím, než byl řád zrušen, veškeré své jmění zlikvidovali. Ten majetek byl někam odvezen. Někde přece být musí.“

„A ty si myslíš, že je na Azorách?“

„Nabízí se to. Jednak nejvíc odpovídají popisu opuštěných ostrovů, které byly dost blízko La Rochelle, aby se daly využít, a jednak katalánský atlas z r. 1375 sice ukazuje pár ostrovů, ale kolonizace doopravdy začala až za dalších sto let nebo tak nějak. Podle průvodce, co jsem právě četl, byl například nejmenší ostrov Corvo objeven až v půlce patnáctého století. Ještě i dnes tam žije pouhých tři sta lidí.“

„No dobrá, „ kývla Peggy. „Dávám ti opuštěný ostrov.“

„Cože?“ Holliday se rozesmál. „Teď si hrajeme na Ber nebo neber?“

„Něco takového, „ přikývla Peggy. „Potřebuju víc důkazů.“

„A co Kellerman, „ opáčil Holliday.

„Jak souvisí Kellerman s Azorským souostrovím?“

„Pro organizaci Ahnenerbe na Himmlerův rozkaz operovala loď jménem MS Schwabenland, která hledala důkazy o takzvaných árijských předcích Němců, zejména v Jižní Americe a Antarktidě. Loď vyjížděla z Azorů před válkou i během ní, i když Portugalsko bylo údajně neutrální. Možná se někdo z lidí na Schwabenlandu doslechl, že kdesi na Azorech je zakopaný templářský poklad, a z toho vznikla celá mytologie.“

„Chabé, ale dejme tomu, že možné, „ připustila Peggy. „Co ti vatikánští vrazi?“

„Vyřizování dávných účtů?“

„Opravdu chabé, „ pravila Peggy pohrdavě. „Nezmůžeš se na něco lepšího?“

„Kdybych měl hádat, tak bych řekl, že to pravděpodobně má co dělat s udržením tajemství. O Vatikánu se v poslední době nemluvilo v tisku moc hezky a s německým papežem na trůně jsou teď obzvlášť zranitelní, takže se jim nehodí vytahovat ze skříní staré kostlivce, spojené s nacistickým Německem.“

„Takže to je všechno?“

„Vlastně jo, až na tu nejdůležitější věc.“

„A to je?“

„Zase strýček Henry.“

„Co je s ním?“

„Nikdy za celý jeho život se nestalo, že by nedokončil, co začal, „ řekl Holliday důrazně. „Všechno, co jsme až doposud udělali, bylo podle jeho pokynů. Určitě měl nějaký důvod k tomu, aby dal ten meč na místo, kde věděl, že ho najdeme. Chtěl, abychom se do toho pustili. Plánoval to. Věděl, že půjdeme v jeho stopách, ať nás zavedou kamkoliv. „ Holliday zdvihl ruku a počítal na prstech: „Anglie, Německo, Itálie, Jeruzalém, Francie a teď Azory. To je poslední článek řetězu.“

„Já ale pořád nechápu, proč čekal víc než půl století, než zahájil ten divoký hon na kachny, „ řekla Peggy. „Jestliže tohle všechno celou tu dobu věděl, tak bych čekala, že najde ten poklad už dávno.“

„Jo, „ kývl Holliday. „Tohle mi taky nejde na rozum.“

O dvě hodiny později mohutný stroj dosedl na letiště v Ponta Delgada na ostrově San Miguel. Městečko bylo malé, nemělo ani padesát tisíc obyvatel, a bylo plné kostelů a krásných budov ze sedmnáctého a osmnáctého století, svědčících o bohaté minulosti ostrova, který kdysi sloužil jako základna pro všechny dobrodruhy, kteří doufali, že najdou blahobyt v Novém Světě. Nyní to bylo z valné části město turistů.

Ubytovali se v hotelu Colegio v centru města, pojedli chutnou bouillabais-su s různými neidentifikovanými kousky mořských plodů, aby si spravili chuť po tom sýrovém sendviči a Fantě, a pak šli spát, aby se znovu osvěžení sešli u snídaňového bufetu příští ráno. Počasí venku bylo opět překrásné: jasná obloha, zářivé slunce a chladný vánek vanoucí od moře.

„Tak jaký je plán?“ zeptala se Peggy a zakousla se do druhého skořicového rohlíčku. „Seženeme rýče a začneme kopat na pláži?“

„Prohledáme jeskyně, „ řekl Holliday. Usrkával své chávena quente - černou kávu, velmi silnou. „To je jediná věc, která dává smysl.“

„Jsou na Azorách nějaké jeskyně?“

„Je jich tu spousta, „ odvětil Holliday. „Všechny ostrovy jsou vulkanického původu, všude jsou lávová pole. „ „Tak jak zjistíme, kde hledat?“

„Logicky, „ opáčil Holliday. „Většina zdejších jeskyň je slavných; dokonce tu kdysi měli i spolek průzkumníků jeskyň, aspoň to píšou v průvodci.“

„Takže?“

„Takže najdeme jeskyně, které ještě nikdo neprozkoumal. To znamená jet na Corvo, nejmenší a nejodlehlejší ostrov ze všech. „ Holliday se usmál. „Nemluvě o tom, že Corvo je také známé pod názvem Pequeňo Rocha, malá skála.“

„A jak se k té tvé malé skále dostaneme?“

„Mohli bychom si pronajmout letadlo, ale já bych ostrov radši viděl z moře, stejně, jako ho musel vidět Roger de Flor. Potřebujeme loď.“

Kapitola dvacátá devátá

Azorské souostroví se skládá z devíti větších ostrovů vulkanického původu v severním Atlantiku, 1600 km od Lisabonu a 2222 km od St. John v Newfound-landu. V průběhu objevování Nového Světa mezi patnáctým a sedmnáctým stoletím se řetěz ostrovů osvědčil jako výhodná zastávka pro lodě plující na západ nebo se vracející s východním pasátem do Evropy. Obyvatelstvo ostrovů je soustředěno na třech hlavních místech: jsou to Ponta Delgada na ostrově Sao Miguel, Angra do Heroísmo na ostrově Terceira a Horta na ostrově Faial. Poslední sopečná aktivita na Azorách byla zaznamenána relativně nedávno, před pouhými sto lety.

Nejzápadnějším ostrovem skupiny je Corvo, který má rozlohu pouhých šestnáct a půl čtverečních kilometrů. Je na něm jediná malá vesnice, Vila Nova do Campo, s přibližně třemi sty obyvatel. Corvo, což znamená doslova malá skála, není v podstatě ničím jiným než propadlým sopečným kuželem neboli kalderou. Jediným způsobem obživy na ostrově je zemědělství. Po většinu času je ostrov zahalen rubášem mlhy a kaldera je skrytá pod nízkými mračny. Nejsevernější cíp ostrova, bičovaný neúprosným příbojem Atlantického oceánu, je tvořen prstencem skalnatých útesů, roztříštěných vlnobitím, které se zdvihají do prudkých svahů někdejší sopky.

Na ostrově mají jeden penzion se sedmi pokoji, restaurací, barem a zahradním barbecue grilem, který sdílí malou ohrazenou pastvinu se stádem špatně naložených koz. Corvo leží 28 kilometrů od svého bezprostředního souseda, ostrova Flores, a 240 kilometrů od Horty na Faialu, nejbližšího města vůbec.

První den, který Holliday a Peggy strávili na Azorách, odletěli krátkým me-ziostrovním leteckým spojem z Ponta Delgada na Faial a vydali se hledat loď, která by je následujícího rána zavezla na Corvo.

Ukázalo se, že Horta je malé městečko v kopcích s patnácti tisíci obyvateli, vystavěné kolem dvou malých zátok, které tvořily přístav, a rozdělené dalším vulkanickým kráterem. Byl tu sportovní bar, několik velmi půvabných restaurací a obchůdků s uměleckými předměty, a u poměrně moderního betonového mola a vlnolamu kotvila okružní výletní loď druhé třídy.

Nejvýznačnějším návštěvníkem Horty byl Mark Twain, který tu krátce pobýval v počátcích své dlouhé cesty do Jeruzaléma v roce 1867. Jakmile vkročil do městečka, okamžitě byl obklopen hordami bosých žebrajících dětí, které ho po další dva dny pronásledovaly na každém kroku. Nikdy se sem už nevrátil.

Loď, kterou našli, byla starý Chris Craft Commander 38 z šedesátých let a vypadala trochu tajuplně, jako otřískané plavidlo, kterému velel Humphrey Bogart ve filmové verzi Hemingwayova románu Mít a nemít. Páchla rybami a pivem, potřebovala nový nátěr a nesla jméno San Pedro.

Její majitel a kapitán v jedné osobě se jmenoval Manuel Rivero Tavares. Smrděl stejně jako jeho loď a vypadal jako bowlingová koule s dvoudenním strništěm na tváři, ale byl údajně nejlepším a nejzasvěcenějším kapitánem v Hortě.

„Proč chcete jet na Corvo?“ zajímal se. „Tam není žádné jídlo, žádné taneční noční kluby s Michaelem Jacksonem. Není tam nic. Nejsou tam dokonce ani ryby.“

Podle mužů popíjejících v baru ve městě byl capitano Tavares ten nejskvělejší lovec mečounů na celých Azorách.

„My nechceme jídlo ani tanečky a o Michaela Jacksona taky nestojíme, „ řekl Holliday. „Chceme vidět ostrov z oceánu, stejně jako ho viděli staří mořeplavci.“

„Staří mořeplavci jsou mrtví, „ odtušil capitano Tavares. „Všichni.“

„To vím, „ řekl Holliday. „Kolik chcete za odvezení na Corvo?“

„Když nemáte rádi noční kluby a nemáte rádi rybaření, o čem se budeme bavit? Na Corvo je daleká cesta. Sto třicet pět námořních mil. Sedm, osm hodin, než se tam dostaneme, sedm, osm hodin cesta zpátky. Dlouhá doba. „ Kapitán se netvářil moc nadšeně.

„Nemusíme se bavit o ničem, „ vzdychl Holliday. „Tak kolik?“

„Manuel Tavares se ale rád baví, „ řekl kapitán a zamračil se.

„Kolik?“

„Tisíc euro.“

„Pět set.“

„Sedm set padesát.“

„Sedm set.“

„Zaplatíte benzín?“

„Jo.“

„A pivo?“

„Jo.“

„Sedm set dvacet pět. Udělám vám a vaší roztomilé sestřičce báječnou dušenou rybu.“

„Ujednáno.“

O dvě hodiny později pomalu vyjeli na motor z přístavu, vybaveni jídlem a bednou kapitánova oblíbeného piva Branca Sagres, zahnuli kolem dlouhého vlnolamu a pak se prudce otočili kolem zbytků starého vulkánu, než konečně zamířili na západ podél rozeklaného pobřeží. Mírně se stočili k severu na otevřené moře a nabrali kurs Corvo.

Peggy si vzala Hollidayova průvodce a slunila se na přední palubě, zatímco Holliday se usadil vedle capitana Tavares do křesla na můstku, vysoko nad hlavní palubou lodi. San Pedro dělala stálých osmnáct uzlů a s lehkostí prorážela mírné vlny. Moře bylo temně modré, téměř černé. Několik buřňáků kroužilo kolem nich a potápělo se v jejich brázdě, ale kromě ptáků byli v oceánu sami.

Daleko vpředu na vzdáleném horizontu Holliday rozeznával rostoucí linii tmavých mračen, která rychle houstla. Vypadalo to, že míří do bouře. Napadlo ho, že vlastně od chvíle, co opustil West Point, bylo počasí naprosto dokonalé, snad jedině s výjimkou mlhy na jezeře, když se blížili k Friedrichshafenu. Při pohledu na oblohu ale měl pocit, že se to brzy změní.

„Blíží se bouřka, „ poznamenal.

Tavares vyndal láhev piva z polystyrenového držáku před sebou a zhluboka se napil. Pak si mírně říhl a postavil láhev zpátky.

„Ještě je dost času, „ řekl. „Manuel Tavares se v těchhle věcech vyzná. „ Obrátil se, usmál se a šťouchl se do jednoho oka. „Kapitán Jack Sparrow se nemusí obávat, jasný?“ Zasmál se svému vlastnímu vtipu. „Ten Johnny Depp je stejně zvláštní chlápek, žejo?“ Znovu se zasmál. „Co je to vlastně za jméno - Depp? Něco, co se dává do vlasů, aby se leskly, ne? Depp! Ha!“

„Znáte Corvo?“ zeptal se ho Holliday.

„Jestli znám Corvo? No jasně! Narodil jsem se tam! Corvo je jak dobytek, velká tučná hnědá kráva s cecky jako skotské dudy. Leží si v trávě, kouká na oceán a žvýká trávu. Čeká, až se udělá mléko. To je Corvo. Možná se tam najde i jedna koza.“

„Nekolují po ostrově nějaké historky o pokladu?“ zeptal se Holliday.

„Jistě! Jistě!“ kývl Tavares. „Moby Dick!“

„Myslíte tu velrybu?“

„Samozřejmě. Bylo to napsané v knize o Corvo. O odvaze jeho mužů. Říkejte mi Ishmael, jo? Stála tam socha. Muž ukazující prstem na západ, k Bostonu. Velrybář, kdo ví? Socha a hrnec zlaťáků. Velmi stará historka. Féničané, jasný? Znáte je?“

„Děláte si legraci, ne?“ nevěřil Holliday.

Fénicie byla starobylé jméno Kanaánu. Fénické mince byly nalezeny ve starobylých základech hradu Pelerin. To bylo trochu moc náhod najednou. Legendy se začínaly proměňovat v realitu, mýty ve fakta. Jako když Schliemann objevil Tróju.

„Ne! Ne! Je to pravda, přisámbohu! Zlaté mince, našel je v patnáctém století nějaký kněz jménem Gao, myslím. Na Ponta do Marco, samotném konci světa! Zavezu vás tam.“

Chvála strýčkovi Henrymu, pomyslel si Holliday. Nějak se mu podařilo učinit správnou volbu. Odysea pokračovala.

Počasí se s každou hodinou zhoršovalo. Tmavá skvrna mraků zakrývající západní horizont se změnila v černou zkalenou stěnu bouřkových mračen, jejich plochá břicha se roztahovala do všech stran a zaclonila slunce a modrou oblohu. Peggy slezla z horní paluby, pak zašel dovnitř i Holliday a nakonec sestoupil z můstku i kapitán. Všichni tři se schoulili pod přístřeškem u kormidla, když burácející vítr zdvihal vlny do zpěněné masy vířících vrcholků a prohlubní. San Pedro se dál prodírala mořem vpřed, její starý trup ze skleněných minerálních vláken narážel do vzdutých vln a razil si cestu směrem, který Manuel Rivero Tavares určil.

Začalo pršet. Voda se lila z oblohy v souvislých clonách, jak se do nich opíral jeden nápor vichřice za druhým. Peggy nakonec zmizela v přední kabině, zatímco Holliday zůstal s kapitánem u kormidla.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zakřičel Holliday portugalskému kapitánovi do ucha.

„Nejmíň celou noc, možná déle, „ odpověděl Tavares. „Nemá cenu pokračovat na Corvo; lepší bude zajet do přístavu na Flores.“

„Vy jste tu kapitán, „ řekl Holliday. „Jak myslíte.“

Tavares přikývl a otočil kormidlem. Obrátili se trochu víc k západu, na druhou stranu od jejich cíle. O hodinu později se v dohledu objevil Flores a za další hodinu San Pedro. Loď dorazila do malinkého přístavu v Santa Cruz das Flores a zakotvila u jediného betonového mola v závětří nepatrné vesničky, schoulené na úpatí shluku rozeklaných kopců.

Budovy vesnice byly z hrubého lávového kamene spojeného maltou a střechy byly vyrobené z typických portugalských terakotových tašek. Našli restauraci na náměstí a objednali si dušenou chobotnici na víně, králičí ragú a čerstvě upečený chléb s jemným máslem.

Po jídle Tavares na několik minut zmizel a vrátil se s postarším mužem, kterého představil jako doktora Emilia Silvu. Doktor Silva měl na nohou veliké gumáky, průhlednou pláštěnku a pod tím něco, co vypadalo jako velmi staromódní vojenská uniforma.

Kouřil dlouhou hliněnou dýmku a vypadal, že mu táhne na stovku; jeho tvář byla jedinou vrásčitou mapou dlouhého a namáhavého života. Oči však měl bystré a když promluvil, jeho hlas, ačkoliv slabý a křaplavý, byl pevný a jasný. Podle Tavarese žil doktor na ostrovech po celý svůj život a to, co by o něčem nebo někom nevěděl, nestálo za řeč.

Znovu vyprávěl příběh o soše a mincích a Tavares překládal. Jméno toho muže bylo Damien de Goes, ne, Gao‘, jak se Tavares domníval, a socha znázorňovala prostovlasého, Maura‘ - pravděpodobně černého nebo alespoň snědého - s čapkou, sedícího na koni se zdviženou pravou rukou a ukazující na západ. U jeho nohou byl údajně kotlík nebo hrnec s pokladem, včetně pěti bronzových a dvou zlatých mincí z Kyrenaiky v severní Africe a z fénické kolonie Kartágo, ležící v dnešním Tunisku. Na obyčejnou legendu nebo babskou povídačku to bylo pozoruhodně podrobné.

Když starý muž vyprávěl, Holliday si vzpomněl na mapu, kterou kdysi viděl v muzeu - nakreslili ji bratři Pizziganovi, kartografové z počátku patnáctého století, dávno předtím, než byly Azory skutečně objeveny, a šedesát let před Kolumbem.

Bratři Pizziganové ve snaze o ilustraci starobylé fénické legendy zakreslili muže na koni do rohu své mapy, právě do míst, kde by asi byly Azory. Muž ukazoval na západ a medailonek u jeho nohou obsahoval varování, že kdokoli, kdo se odváží dál, bude pohlcen, Mořem mlhy a temnoty‘ - což byl docela výstižný popis severního Atlantiku za špatného počasí.

Zajímavé bylo, že tentýž termín, moře mlhy a temnoty‘ kdysi použil jeden maurský kartograf ve Španělsku jménem Kaškaš ibn-Sajíd ibn-Aswad k popisu cesty podniknuté v devátém století - plných pět set let před Kolumbem. Dokonce i jméno místa, kde byla socha na ostrově Corvo nalezena, znělo věrohodně: Porto do Marco -, označení hranice - dál nechoď‘. Místo bylo označeno křížkem.

Tavares pokračoval v tlumočení: „Říká, že na Corvo je jeden člověk, s kterým byste se měli sejít, jestli máte nějaké další dotazy. „ Znovu se obrátil ke starci: „Como o senhor se chama?“ Jak se jmenuje?

„Rodrigues, „ pronesl stařec zřetelně, žlutavé zuby zaklesnuté kolem pně dlouhé hliněné dýmky. „Helder Rodrigues. Clerigo.“

„Je to kněz, „ řekl Tavares. „Říká, že člověk, s kterým byste se měli setkat, je kněz.“

Kapitola třicátá

Capitano Tavares je příští ráno odvezl na Corvo. Počasí bylo proměnlivé a náladové, obloha místy zatažená mraky, které se hnaly nízko nad rozvlněným neklidným mořem. San Pedro sebou mrzutě pleskala ve vlnách nepravidelnými trhavými pohyby. Ostrov Corvo byl vidět hned, jakmile objeli vlnolam v Santa Cruz da Flores. Tyčil se z moře a vypadal jako masivní muffin s jednou pokleslou stranou, jediný sopečný kužel ohlazený za miliony let větry a bouřemi, protloukající se věky; oheň, který jej vytvořil, dávno vychladl. Jeho strmé svahy byly pokryté tlustým kobercem zeleně a jeho gigantické útesy připomínaly mohutnou příď antické lodi.

Ostrov Flores od jeho menšího bratříčka dělilo stěží čtyřiadvacet kilometrů, plavba San Pedra trvala pouhých čtyřicet minut. Městečko Corvo se tisklo ke strmým svahům nejjižnější části ostrova; roztroušené domy s červenými střechami byly zaklíněné v zeleni kolem betonového přístavního mola, které postrádalo vlnolam.

Namísto aby zajel do doku, Tavares kormidloval svou starou loď na sever, pryč od městečka a podél příkrých břehů.

„Kam to jedeme?“ zeptala se Peggy, když městečko za nimi pozvolna mizelo.

„Kolem ostrova. Jen pár minut. Ukážu vám Porto do Marco. Konec světa.“

Pokračovali na sever, kde se pobřeží zdvihalo ještě strměji do temných příkrých útesů z vulkanického čediče a moře se v obrovských hřmících vlnách lámalo o jejich úpatí. Skály spadaly přímo do vody, nebyla tu ani kamenitá plážička. Moře a země, nezdolná síla setkávající se s nehybným objektem, navzájem se snažící unavit jeden druhého v nikdy nekončícím boji, který už trval miliony let.

Holliday pomyslel na meč a muže, který ho možná nosil. Byl tohle cíl jeho cesty? Byl tenhle opuštěný ostrov uprostřed ještě opuštěnějšího moře konečným místem spočinutí velkého pokladu, který byl od dob Krista ukryt pod Šalomounovým chrámem ve svatém městě Jeruzalémě? Nebo to všechno byl jen příběh, fantazie, stejně jako král Artuš a jeho meč Excalibur?

Když tu tak stál, nohy pevně zapřené proti kymácení lodi, napadlo ho, že na tom možná nezáleží. Meč, historie, která ho opřádala, a ta dlouhá cesta samy o sobě dokázaly měnit a utvářet události a lidské životy v průběhu dvou tisíců let a příběh, který je vyprávěn tak dlouho a s takovým účinkem, určitě musí mít nějaký význam. Artuš a Excalibur možná také nejsou ničím víc než naivním mýtem, ale je to mýtus, který změnil životy milionů lidí.

„Už máš zase na obličeji ten svůj tisíciletý výraz, doktore, „ poznamenala škádlivě Peggy, která mu stála po boku. Usmála se na něho. „Zase hledíš do historie?“

„Něco takového, „ přikývl Holliday.

Tavares otočil kormidlem a San Pedro se mírně naklonila, jak objížděli skalnatý mys. Ukázal dopředu.

„Támhle!“ vykřikl. „Ponto do Marco. Konec světa!“

Byli u nejsevernějšího cípu ostrova. Kaldera starého vulkánu před nimi rostla jako zubatá zelená zeď, terasovitě utvářená úzkými a navzájem se překrývajícími římsami spadajícími přímo do burácejícího moře. Vrcholky kaldery byly zahalené šedými cáry mračen a mlhy.

Před touto tyčící se stěnou vystupovaly tři černé skalní útesy, každý o něco nižší než předchozí, se špičatými hroty, ostrými a rozeklanými jako gigantické pláty obsidiánu. Stály odděleně od sebe i od útesu kaldery a připomínaly tenké kamenné prsty napřahující se z moře. Základna těchto jehel byla skrytá v temném stínu a pěnícím příboji, ale na okamžik měl Holliday dojem, že zahlédl temnější skvrnu, která mohla být úzkým vchodem do jeskyně.

„Ta socha stála na vrcholu toho černého pilíře!“ zahulákal Tavares a ukázal nahoru. Holliday se na něj zahleděl.

Pata tří skalnatých prstů byla zahalená pěnou tříštícího se příboje, který zdvihal do vzduchu enormní masy zpěněné vody a burácel jako ozvěna hromu. Tavares měl pravdu; vypadalo to úplně jako konec světa. Za útesy už nebylo nic než prázdné moře. Kapitán zařadil neutrál.

Motory lodi pulzovaly a vrněly a San Pedro se posmutněle houpala na rozvlněném moři, které se přímo před nimi, jen pár metrů odtud, vrhalo proti velkým černým skaliskům. Peggy začínala mírně zelenat.

„Myslím, že jsem zahlédl ústí jeskyně!“ zařval Holliday, aby přehlušil burácející příboj.

„Možná!“ Tavares pokrčil rameny. „Tady ještě nikdy nikdo nepřistál! Není tu žádná pláž, jen útesy. „ Zavrtěl hlavou. „Nebezpečné místo. Sídlo velkého zvířecího boha, Adamastora!“

To jméno už Holliday neslyšel celá léta. Jednou, když byl ještě malý kluk, mu strýček Henry večer před spaním vyprávěl příběh, který ho strašlivě vyděsil. Ještě dnes slyšel strýčkův mocný hlas, valící se z přítmí jeho ložnice jako příboj na tomto rozeklaném pobřeží:

„ Právě když jsem promluvil, obrovský přízrak

se materializoval z nočního vzduchu,

groteskní a enormní postava

s mohutnými čelistmi a rozcuchaným vousem,

škaredila se na mě z vpadlých prázdných očí,

její tvář byla hrubá a bledá,

vlasy prošedivělé a slepené hlínou,

tlama černá jako uhlí, zuby žluté a hnijící - Adamastor!“

Byl to přesně ten typ příběhu, který by Edgaru Allanu Poeovi poskytl námět k přemýšlení. O mnoho později se Holliday dozvěděl, že Henryho vyprávění pochází z epické portugalské básně Os Lusíadas (Lusiady), která také obsahuje slavnou výhrůžku:, Nestav se mi na odpor, neboť já jsem ten nesmírný skrytý útes, kterému vy Portugalci říkáte Mys bouří…“

Zíral na černé skalní hroty a pěnící příboj a snažil se svým vnitřním zrakem zahlédnout templářskou loď a její drahocenný náklad. Dokázala tu snad nějak bezpečně přistát? Pokud ano, nebylo těžké si představit, že za posledních osm set let ji žádná jiná loď nenásledovala. Tajemství meče by tu bylo v bezpečí, chráněno těmito bezútěšnými kamennými obludami a rozbouřeným mořem.

„Bastante“ řekl Tavares. To stačí. Znovu zapnul oba dieselové motory a přidal plyn, otočil kormidlem a obrátil se od skalnatého mysu. O pár minut později objížděli ostrov po závětrné straně. Moře se téměř okamžitě uklidnilo a vítr odumřel, když si razili cestu podél opačného pobřeží. Útesy tu nebyly tak strmé a stěny kaldery byly porostlé zelení.

Čím dále na jih pluli, tím byly svahy mírnější a nakonec Holliday i uviděl Tavaresovy tučné hnědé krávy na polích, s nohama složenýma pod sebou, hledící tupě na neklidné a dorážející moře. O necelou půlhodinu později objeli jižní mys a dostali se opět na dohled malé vesnice. Když Tavares kormidloval San Pedro k molu, na obloze se začaly hromadit další bouřkové mraky.

„Domluvil jsem se s nimi včera večer rádiem, „ řekl podsaditý kapitán. „Můj bratranec Sebastián vám půjčí motorku. Za pouhých dvacet euro a benzín. Čeká v přístavu. Ukáže vám cestu a řekne vám, kde najdete toho kněze, Ro-driguese.“

„Počkáte na nás?“

„Budu tu až do jedné hodiny před setměním. Pak pojedu zpátky na noc na Flores. Tohle počasí se mi vůbec nelíbí.“

„Dobrá, „ souhlasil Holliday.

Sebastián Brigada, Tavaresův bratranec, byl muž asi pětatřicetiletý, vysoký, tmavovlasý, s velkým knírem a hustým obočím. Kouřil dýmku, měl na hlavě starou tvídovou čepici a na nohou obrovské holínky. Čekal na ně, jak bylo domluveno, v přístavu se svým motocyklem, roztřeseným starým typem Casal s čtvercovou nádrží, téměř žádnými přístroji a po domácku vyráběnou sajdká-rou, která byla spolu s čelním sklem a dvěma hubenými cyklistickými pneumatikami připevněna na křehce vypadající nápravě.

„Ani nápad, „ zavrhla to Peggy při pohledu na sajdkáru. „Snad nechceš, abych si vlezla do tohohle?“

„Nemáme moc velký výběr, „ pokrčil Holliday rameny. „Je to ve městě asi jediná možnost. „ Zalovil v peněžence a podal Sebastiánovi Brigadovi dvaceti-eurovou bankovku. Brigada kývl na znamení díků a předal jim motorku. Jak se ukázalo, pokyny k cestě k Rodriguesově domu byly velice jednoduché, protože tu byla beztak jen jedna silnice a jedna odbočka. Buď se jelo po cestě, která vedla k okraji starého kráteru, nebo po cestě, která vedla po dně kráteru. Rodrigues bydlel v domku na konci cesty vedoucí na dno kráteru.

Holliday znovu poděkoval Tavaresovu bratranci a nasedl na motocykl. Peggy se váhavě spustila do sajdkáry a usadila se. Brigada ukázal Hollidayovi, jak nastartovat, a o chvilku později už drkotali po jediné asfaltové silnici na ostrově, po obou stranách mrňavá políčka, rozdělená v nepravidelných intervalech kamennými zídkami, které vypadaly velmi věkovitě. Před nimi se do šedivé mlhy zdvihal rozmáchlý svah sopky. Několik velkých racků plachtilo ve vzdušných proudech jako duchové a pár tučných hnědých krav lenošilo ve vřesu, ale jinak byla krajina tichá a prázdná. Zdálo se, že tu nikde nejsou ani lidé, ani domy, a na jediné neznačené silnici nebyla ani žádná doprava.

„Pěkně strašidelné, „ ozvala se Peggy do hrkotání starého motocyklu. „Tady by se líbilo psovi Baskervillskému.“

Má pravdu, pomyslel si Holliday; celý ostrov v sobě měl cosi temného a prvotního, atmosféru ne nepodobnou anglickému Dartmooru. Na takovýchto místech nemá člověk co pohledávat; je to země zlých snů a víl. Otřásl se; babské povídačky.

Jeli další dva kilometry po silnici do kopce. Nakonec dojeli na křižovatku; z ní jedna silnička odbočovala doprava a vedla nahoru do mlhy a druhá vedla doleva dolů. Holliday dupl na brzdy a motorka zastavila. U levé silnice stál jednoduchý ukazatel mířící dolů, s prostým nápisem Caldeirao - kráter.

„Co je to za kněze, že bydlí tady uprostřed té pustiny?“ zeptala se Peggy ze sajdkáry.

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit, „ řekl Holliday. Znovu zařadil rychlost a přidal plyn. Zabočil na cestu vedoucí do kráteru. O pět minut později zpomalil a znovu zastavil, když se vyšplhali na poslední kopeček. Dole pod nimi, téměř tři sta metrů hluboko, leželo dno kráteru, gigantický mísovitý amfiteátr nejméně tři kilometry v průměru, ze tří stran ohraničený zelenými příkrými svahy. Na samém dně se skvěla dvě malá jezírka a mezi nimi, na proužku pastviny, uviděli malou chatu obehnanou kamennou zídkou. Sídlo kněze.

Najednou se z cárá a proužků mlhy a mraků ozval podivný zvuk, který sem nepatřil; stejnoměrné rytmické vrčení motorů letadla. Za pár vteřin Holliday a Peggy spatřili zdroj toho hluku - velkou Cessnu Caravan, která letěla nízko nad kalderou a přímo nad jejich hlavami se obloukem stočila k jihu.

Barvy na emblému letadla byly zelená a červená, ne modrá na bílém podkladě, jaké označovaly linky SATA. Tohle nebyl pravidelný let, byl to najatý charter. Holliday znepokojeně vzhlédl, když letadlo s bručením mizelo v dálce. Pokusil se setřást pocit úzkosti; nejspíš je to jen skupina turistů na denním výletě k malému ostrovu. Zařadil opět s ostrým zařinčením rychlost a zamířil dolů do kráteru. Motor kašlal a rachotil.

Chata byla malá a typicky portugalská; nabílený lávový kámen a malta, mírně svažitá střecha z terakotových tašek, okna s okenicemi po obou stranách sluncem vyšisovaných dveří. Ve vchodu stál muž, díval se, jak přijíždějí a jednou rukou si stínil oči.

Byl velmi vysoký, nejméně 190 cm, a mírně nahrbený. Měl široká ramena jako přístavní dělník, sudovitý hrudník s mohutnými pažemi a ruce kameníka, připomínající lopaty. Jeho obličej byl hranatý, oči hluboko zasazené a orámované tmavými kruhy. Byl hladce oholený a měl husté vlasy, bílé jako sníh. Měl na sobě vybledlé keprové kalhoty a hrubou bavlněnou halenu, také vybledlou a tenkou. Na nohou měl sandály. Na první pohled vypadal na šedesát a podle všeho byl v dobré fyzické kondici.

Holliday zabrzdil a stará motorka se skřípěním zastavila na tmavé štěrkové cestičce před chatou. Seskočil ze sedla a Peggy se vysoukala ze sajdkáry. Vysoký muž se usmál a pokročil dopředu s napřaženou rukou.

„Doktore Holliday, slečno Blackstocková, „ promluvil. „Čekal jsem vás. Vítejte u mě doma. Jmenuji se Helder Rodrigues.“

Kapitola třicátá první

„Vy víte, kdo jsme?“ zeptala se Peggy překvapeně.

„Ovšem, „ opáčil vysoký nahrbený muž. „Na Corvo se děje opravdu velmi málo, o čem bych nevěděl.“

„Říkal jste, že jste nás čekal, „ řekl Holliday.

„Ano, už nějakou dobu, „ kývl Rodrigues. Když mluvil, neměl téměř žádný přízvuk, jeho hlas byl kultivovaný a prozrazoval vzdělaného člověka. Možná bydlel v chatě uprostřed pustiny, ale bylo zřejmé, že kdysi cestoval po světě.

Ustoupil stranou a posuňkem naznačil, aby vešli.

„Pojďte prosím dovnitř, „ řekl. „Právě jsem postavil na kávu.“

Vešli dovnitř. Vnitřek chaty byl vybavený prostě. Na jednom konci místnosti stál otevřený krb a k protější stěně byla přidělaná starobylá postel na kolečkách. Na věšáku nad krbem visela velmi staře vypadající dvouhlavňová puška. Před ohništěm se prostírala velká oválná předložka, jejíž kdysi pestré útržky vybledly do mírných pastelových barev. Uprostřed místnosti trůnil obyčejný dřevěný stůl se čtyřmi židlemi. Kuchyňské náčiní bylo srovnáno na lince pod jedním oknem a pod druhým stál malý psací stůl a police s knihami.

Bylo tu pár elektrických instalací, ale většinu světla, jak se zdálo, zajišťovaly olejové svítilny se skleněnými cylindry. Podél silnice Holliday žádné elektrické vedení neviděl, takže chata musela mít přívod elektřiny z generátoru. Nebyla tu televize a zřejmě ani telefon. Na okenním parapetu stálo velmi staré tmavohnědé rádio.

Rodrigues jim ukázal, aby se posadili, a sám se začal shánět po šálcích. Nalil kávu ze starého emailového kotlíku visícího nad uhlíky v ohništi.

„Říkal jste, že jste na nás už nějakou dobu čekal?“ opakoval Holliday. „Jak to, otče Rodriguesi?“

„Ne otče, doktore Holliday, to už hodně let neplatí. Říkejte mi prostě Helder.“

„Proč máte holandské jméno?“ zeptala se Peggy.

Velký muž pokrčil rameny.

„Holanďané a Portugalci byli v dávných dobách národy velkých mořeplavců. Holandská loď v portugalském přístavu, portugalská loď v holandském přístavu. Kdo ví, svět se někdy zamotá sám do sebe. „ Zasmál se. „Pokud vím, den Helder je malá vesnice v severním Holandsku. Myslím, že to jméno pochází ze slova Helledore, což znamená Brány pekla.“

„Zajímavé, „ řekl Holliday. „Ale pořád jste mi neodpověděl na otázku, proč jste nás už nějakou dobu čekal. Já před několika dny ještě ani nevěděl, kde Corvo leží.“

„K tomu, abyste se někam dostal, nemusíte vědět, kam jdete, „ pronesl Rodrigues s mírným úsměvem záhadně. „Věděl jsem, že sem nakonec přijedete, protože znám typ lidí jako vy.“

„A jak jste to věděl?“ nedal se Holliday.

„Protože jsem věděl, jaký člověk byl váš strýc.“

„Vy jste znal dědečka?“ zeptala se Peggy udiveně.

„Znal jsem ho docela dobře, „ odpověděl Rodrigues. „Četl jsem jeho díla, když jsem na Cambridge studoval klasickou archeologii. Později jsem se s ním setkal v Madridu a tam jsme se spřátelili. Pravidelně jsme se po léta vždycky někde scházeli. V Káhiře, Athénách, Berlíně, dokonce i ve Washingtonu.“

Washington, pomyslel si Holliday. Takže ten kněz byl taky špión, ale pro koho?

„Ale proč jste očekával právě nás?“ zeptal se.

„Protože jsem slyšel, že Henry zemřel, „ odpověděl Rodrigues. „Věděl jsem, že sem nakonec přijedete.“

„Jak to spolu souvisí?“ zeptala se Peggy.

„Věděl jsem, že vás sem ten meč přivede, „ řekl Rodrigues prostě. Upíjel kávu a díval se na ně přes okraj svého šálku. Tmavé oči mu šelmovsky jiskřily.

„Vy víte o tom meči?“ zeptal se ohromeně Holliday.

„Vlastně vím o čtyřech, „opáčil Rodrigues., Aos, Hesperios, Boreas a Anatos. Takzvaní Xiphéphoros peritios anemos.“

„Východ, západ, sever a jih, meče Čtyř větrů v antickém Řecku, „ přeložil to Holliday.

„Přesně tak, „ přikývl Rodrigues. „Výhoda klasického vzdělání, jak vidím, „ usmál se. „Meče Čtyř větrů. Meč, který měl váš strýc, se jmenoval Hesperios, meč Západu. Nosil ho muž jménem Chevalier Guillaume de Gisors - nezaměňovat prosím s mužem téhož jména, který je někdy domněle považován za velmistra převorství Siónského. Tento Gisors byl prostý rytíř ve službách jeruzalémského krále Jindřicha II. Město samozřejmě padlo dávno předtím, ale v té době byl už Saladinův poklad odvezen, nejdřív na hrad Pelerin a pak na Kypr.“

„Saladinův poklad?“ zeptal se Holliday. „Myslíte toho Saladina, co bojoval s Richardem Lví srdce?“

„Jeho pravé jméno bylo Saláh ad-dín Júsuf ibn Ajjúb, válečník narozený v dnešním Iráku, Tikrítu, abych byl přesný.“

„Ale proč se tomu říká jeho poklad?“ nechápal Holliday. „Copak ten poklad z Šalomounova chrámu nevykopali templáři?“

„Templáři v Jeruzalémě nevykopali nikdy nic, „ opáčil Rodrigues. „Saladin nebyl žádný hlupák. Věděl, že nedokáže udržet Jeruzalém napořád. Nakonec město zase padne a vzhledem k emocím, které se k němu pojily, bude pravděpodobně vydrancováno a vyloupeno příštími držiteli.

Saladin věděl, že krveprolití je téměř nevyhnutelné, ale také mu bylo jasné, že v první řadě je třeba uchránit poklad. V té době byli templářští rytíři největší sjednocenou silou, s kterou měl Saladin kdy co do činění; templáři mu dali slib, že nikdy neodhalí původ pokladu a ani ho nerozdělí a on jim dovolil tajně odvézt poklad z města. Kdyby bylo tohle ujednání někdy vyšlo najevo, je pravděpodobné, že Saladin i templářští vůdci by byli popraveni za zradu.“

„To ale vůbec nedává smysl, „ namítl Holliday. „Říkáte, že Saladin, nemesis křižáků a úhlavní nepřítel křesťanství, vydal poklad templářským rytířům?“

„Tím ten poklad zachránil, „ řekl Rodrigues. „Kdyby to byl neudělal, téměř s jistotou by byl poklad zničen. Byl to skutek ušlechtilého a čestného muže. „ Rodrigues se smutně usmál. „Bohužel to nebyl zrovna čin, který by mu získal přízeň papeže Klimenta nebo Filipa Francouzského, protože oba chtěli ten poklad pro sebe.“

„V historických záznamech o tom ale nic napsáno není, „ řekl Holliday. „Vůbec nic.“

„Historické záznamy, jak dobře víte, doktore, jsou vždy psány mnohem později než historie sama. Všechny dějiny jsou ohlížením nazpět. Je dobře známo, že templáři provozovali obchody se svými nepřáteli; obchodování s nepřítelem je běžná záležitost, dokonce i v dnešní době. Standard Oil plnila nádrže ponorek, které potápěly britské lodě ve druhé světové válce, IBM napomáhala vedení záznamů Adolfa Eichmanna v Dachau a Osvětimi-Birkenau. Američané vlastnili hotely, které lemují pláže Varadero na Kubě. To samé se dělo i za křížových výprav. Nakonec i Richard Lví srdce používal meč, který byl ukován v Damašku.“

„A co se tedy stalo s těmi čtyřmi meči?“ otázala se Peggy.

„Ty čtyři meče, každý s toutéž zprávou určenou templářským autoritám v Clairveaux, byly vyslány se čtyřmi jednotlivými posly. Každá čepel kryla ty ostatní pro případ, že by se některý meč ztratil. Žádný se ale nikdy nedostal na místo určení. Roger de Flor vyplul se Saladinovým pokladem a zmizel v propadlišti dějin. Místo pokladu zůstává tajemstvím.“

„Nejdřív plul do La Rochelle a pak sem, „ řekl Holliday.

„To říkají někteří, „ zamumlal Rodrigues.

„Jak se do toho všeho dostal strýc Henry?“

„Vždycky kolovaly pověsti, že Boreas, meč severu, se dostal s některou s de Florových lodí do Skotska. Za posla nesoucího Boreas byl považován sir Henry St. Clair, takhle pravděpodobně ta pověst vznikla. Váš strýc se začal zajímat o mytologii meče za svého působení na Oxfordu, kde se samozřejmě zkřížily i naše cesty. Henry objevil spojení s Mussolinim a mečem Hesperios, který nakonec vystopoval až v Berchtesgadenu a Hitlerově doupěti.“

„A jeho existenci tajil po zbytek svého života, „ dodal prostě Holliday, kterému se stále nechtělo uvěřit, že tuto konverzaci vede v nitru vyhaslého vulkánu uprostřed Atlantického oceánu.

„Ovšem, že to tajil, „ řekl Rodrigues. „Kdyby existenci meče odhalil, mělo by to katastrofální důsledky. Byl konec války; na Středním Východě to vřelo, Izrael byl pouhým snem a k tomu ještě dost křehkým. Katolická církev na tom nebyla o moc líp. Za další léta se situace ještě zhoršila.“

„Jak do toho všeho zapadá La Sapiniére, Sodalitium Pianum nebo jak se to jmenuje?“

„Proč se ptáte?“

„Protože jeden z jejich lidí se nás v Jeruzalémě pokusil zabít, „ opáčil Holliday suše. „Byl to kněz, jako vy.“

„Říkal jsem vám, že už kněz nejsem, „ řekl Rodrigues.

„To nehraje roli. Jaký na tom všem má zájem Vatikán?“

„Stejný, jaký měl před osmi sty lety, „ odpověděl Rodrigues. „Moc. Nebo nedostatek moci. Saladinův poklad by z celé římskokatolické církve jedním rázem udělal zcela bezvýznamnou záležitost, kdyby byl odhalen. Politická mašinérie, kterou Svatý stolec po tisíc let vyvíjel, by se sesypala jak domeček z karet. Už by ji nikdy nedali dohromady.“

„Já to nechápu, „ ozvala se Peggy. „Vatikán má tolik peněz, že neví, co s nimi. Chcete tím říct, že najímá zabijáky, jen aby získal víc?“

„Byla byste překvapená, čeho všeho je církev schopná, „ řekl Rodrigues. „Ale tohle není o penězích. O ty jim nikdy nešlo.“

„Čeho jiného se tedy ten poklad týká?“ zeptala se Peggy.

„Kdy není poklad pokladem?“ odpověděl Rodrigues otázkou.

„Co zas má znamenat tohle?“ řekla Peggy, popuzená jeho vyhýbavými odpověďmi.

„Myslím, že vím, „ řekl Holliday pomalu.

„No, já teda ne, „ odsekla Peggy.

Venku na silnici před chatou se ozvalo zaskřípění pneumatik na štěrku, soudě podle zvuku více než jen jednoho vozidla. Dveře aut se zabouchly a pak zaslechli tlumené hlasy, které se potichu dorozumívaly.

Rodrigues vstal a přešel k oknu. Několik okamžiků se díval ven a pak se odvrátil a šel k ohništi. Sundal pušku, přenesl ji ke stolu a chvíli cosi hledal v jedné zásuvce. Vytáhl odtamtud hrst nábojů, zlomil hlavně a pušku nabil. Znovu ji zaklapl a obrátil se k Hollidayovi a Peggy.

„Máme návštěvu, „ řekl Rodrigues. „Řekl bych, že nepříliš vítanou.“

Kapitola třicátá druhá

Oknem Holliday uviděl před chatou dvě auta, starý citroen 2CV a ještě starší mercedes sedan. U nich stálo šest mužů, všichni vysocí, světlovlasí a s tvrdými rysy v obličeji. Jeden z nich stál u kufru mercedesu a podával zbraně ostatním. Pušky a malé, vražedně vypadající automatické pistole, Uzi a MAC-10. Holliday zahlédl na zápěstí jednoho z mužů tetování.

„Kellermanovi lidi, „ řekl.

„Ordo Novi Templi, „ přikývl Rodrigues. „Řád Nových templářů.“

„Vy víte o Kellermanovi?“ zeptala se Peggy překvapeně.

„Od samého začátku existovali Bílí a Černí templáři, „ odpověděl bývalý kněz. „Ordo Novi Templi je jen jedna z modernějších inkarnací Černých templářů. „ Vysoký muž potřásl hlavou. „Teď není čas na vysvětlování. Musíme odtud okamžitě zmizet.“

„A jak to asi uděláme?“ zeptal se Holliday. „Ti chlapi venku nevypadají, že by nás nechali jen tak projít.“

„Vis consili expers mole ruit sua“ řekl Rodrigues a nacpal si do kapes od kalhot další náboje.

„Horatius, „ odpověděl Holliday. „Rozvaha je nejlepší část odvahy. Nemáte u sebe náhodou nějakou další zbraň?“

Rodrigues sáhl pod psací stůl a ozval se slabý trhavý zvuk lepicí pásky. Podal Hollidayovi dobře naolejovanou českou automatickou pistoli CZ75 v pouzdře.

„Je nabitá náboji Smith and Wesson kalibru. 40 - s teflonovým opláštěním.“

„Divný kněz, „ zabručel Holliday a připnul si pouzdro s pistolí k opasku džín.

„Divná doba, „ opáčil Rodrigues. „Pojďte za mnou.“

Rychle přešel doprostřed místnosti a odhodil pletenou předložku. Pod ní se objevil zřetelný čtverec a vsazený železný kruh padacích dveří zapuštěných do podlahy.

Peggy zasténala.

„Ach ne, už zase!“

Rodrigues popadl kruh a otevřel padací dveře. Pod nimi bylo vidět úzké schodiště vedoucí dolů. Bývalý kněz oběma pokynul směrem k otvoru.“

„Slezte dolů. Já přijdu za vámi.“

„Je tam tma, „ protestovala Peggy.

„Na pátém schodě po pravé straně je na stěně vypínač, „ instruoval ji Rodrigues.

„Jdi, „ vybídl Holliday Peggy.

Peggy se spustila do otvoru na schody a lezla dolů, přičemž si nahmatávala cestu rukou. O pár vteřin později se rozžehlo světlo a Holliday zaslechl vzdálené bručení generátoru přicházející odkudsi z hloubky.

„Teď vy, „ vybídl ho Rodrigues.

„Oni ale půjdou za námi, víte to?“ varoval ho Holliday.

„Myslím, že jejich horlivost dokážu trochu zchladit, „ usmál se bývalý kněz. „Běžte.“

Holliday se vydal dolů za Peggy. Viděl ji pod sebou na schodech vedoucích dolů, strmě vytesaných do prastaré porózní skály, připomínající pemzu. Zrezivělými starými svorkami na stropě schodiště se vinul pruh tlustého starého plochého kabelu, každé tři metry nebo tak nějak visely holé žárovky a světlo pulsovalo s každým záběrem generátoru.

Schodiště prudce zahýbalo téměř do pravých úhlů a najednou skončilo v nízkém širokém tunelu, který vypadal, jako kdyby ho vystavěl člověk, ale byl přírodní. Peggy na něho čekala. Tunel se rozdvojoval doleva a doprava, levá chodba byla tmavá, zatímco pravá byla osvětlená stejnými žárovkami jako schodiště. Holliday natáhl ruku a přejel prsty po řadách rovnoběžných rýh v chladném kameni.

„Lávový tunel, „ řekl. Kdysi dávno tu roztavený kámen tekl jako řeka rozžhavená do běla, která sledovala svou podzemní trasu a nakonec dospěla do moře. Kdesi vpředu Holliday slyšel ozvěnu vrčení generátoru napájejícího světla na stropě, zvuk, který jako by sem nepatřil.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Peggy a zahleděla se do tunelu.

„Počkáme na Rodriguese, „ odpověděl Holliday. Vytáhl pistoli, natáhl ji a čekal u paty schodů. Za několik vteřin se bývalý kněz objevil s napjatým výrazem v obličeji.

„Něco takového jsem už čekal řadu let, „ řekl Rodrigues, když vstoupil do tunelu, v náručí pušku. „Tajemství nikdy nezůstanou tajemstvími navěky, jak říkal Shakespeare. Pravda chce ven.“

Nad nimi se ozval náhlý zvuk exploze. Rodrigues se ponuře usmál.

„Tohle by mělo trochu vyrovnat šance, „ řekl. „Tudy. „ Zamířil před nimi do tunelu. Lávová chodba se nápadně svažovala asi dvě stě nebo tři sta metrů a zužovala se, až byla stěží široká tak, aby se jí dalo projít. Nakonec se změnila na pouhou škvíru v černé skále.

Peggy cítila, jak se jí úží hrdlo. Bez holých žárovek na stropě a v chodbě, která byla široká jen něco přes půl metru, měla dojem, že ji užuž popadne záchvat a hystericky se rozeřve. Těsné prostory a uvízlé výtahy nikdy nepatřily k jejím oblíbeným místům. Skutečnost, že mají v patách pravděpodobně menší armádu najatých hrdlořezů, k jejím pocitům moc nepřispěla.

„Začíná to tu být trochu klaustrofobické, „ zamumlala varovně k Hollidayovi, který šel těsně za ní.

Posunovali se nyní bokem, obličeje jen pár centimetrů od skalnatých stěn.

„Za pár vteřin bude po všem, „ utěšoval ji Rodrigues, který šel v té nemožně úzké chodbě před ní.

Peggy si nebyla jistá, jestli se jí zamlouvá jeho výběr slov.

Najednou Rodrigues zmizel. Uslyšeli jeho hlas.

„Pozor na schod, „ řekl. Peggy se protáhla škvírou a prudce se zastavila. Ucítila, jak Holliday proklouzl těsně za ní na malou skalní plošinu. „Panenko skákavá, „ zašeptala.

„Panebože, „ vydechl Holliday, ohromený pohledem, který se před ním otevřel. Bylo to téměř neuvěřitelné.

Stáli u paty jeskyně téměř tak veliké jako hlavní hala terminálu Grand Central v New Yorku. Byla široká jako fotbalové hřiště a dvakrát tak dlouhá. Strop vznášející se víc než třicet metrů nad jejich hlavami jako kdyby pulsoval životem. Barevné tvary a struktury se vynořovaly z oparu dávno minulých dob, kdy po nekonečných pláních putovaly žirafy a pakoně a stáda kozorožců se hnala v prudkém trysku, rohy namířené dozadu, když je protáhlé černé postavy pronásledovaly přes rozlehlé savany.

Starověkými lesy se potulovali medvědi, jací nebyli spatřeni na Azorách od začátku poslední doby ledové. Fénické trirémy v životní velikosti, s plachtami napnutými nad dvojitými trupy, proplouvaly po neklidných mořích skrze Herkulovy sloupy a za ně, do velikého neznámého moře. Pronásledovaly je křižácké lodi, na červených plachtách hrdé bílé templářské kříže. Vojáci v brnění a drátěných košilích, tisíce vojáků, pochodovaly navěky skrze brány Jeruzaléma.

Červeň, zeleň, černá žluť a okr, azurová modř a akvamarín, čerň a hněď a stříbro, vlnící se svaly, jemně utvářené kosti, lidé, zvířata, bytosti napůl lidské a napůl zvířecí, nebo zcela fantastické, byly jich stovky, stáda, hejna, armády, oceány, všechno to tančilo, plulo, pohybovalo se a utíkalo napříč dějinami po klenutém stropě vysoko nad jejich hlavami v prapodivné fantazijní vizi v kameni.

Bylo to nejúžasnější umělecké dílo, jaké Holliday nebo Peggy kdy viděli; ve srovnání s ním bledl i velkolepý strop Sixtinské kaple. I když byla jeskyně ozářena sadami elektrických žárovek táhnoucích se po stěnách, Hollidayovi bylo jasné, že vidí jen asi polovinu toho, co tu je, zbylé obrazy byly skryté v trvalém přítmí. Jen nebesa vědí, jak pradávní umělci dokázali vytvořit tak grandiózní podívanou; vzpíralo se to veškeré představivosti. Bylo to úchvatné.

Do kamenné stěny vedoucí dolů na dno obrovské skalní mísy byly vytesány schody a po zakřivených stěnách stékaly terasy ztuhlé lávy v překrývajících se vlnách. Tu a tam u dna kaverny Holliday zahlédl stíny naznačující další lávové tunely vinoucí se skrze základy jeskyně.

Na jedné z římsovitých teras, která k nim byla nejblíže, spatřili množství železných truhel, které vypadaly jako sto let staré, a vedle nich naskládané neuvěřitelné hromady předmětů, které mohly být jedině železnými kopími, s dosud viditelnými ohnutými okraji. Uprostřed toho všeho trůnil dlouhý pozinkovaný stůl a souprava mohutných nástrojů. Bylo to jako hrubší verze laboratoře profesora Raffiho Wanounou v Jeruzalémě.

Na dvojitém vypolštářováném soklu uprostřed stolu ležel pod zvětšovací lampou meč, dokonalé dvojče meče, který Holliday objevil v tajné zásuvce strýčka Henryho. Na druhém stole, postaveném v pravém úhlu k prvnímu, stála velká terakotová amfora, delikátně tvarovaná hliněná nádoba, vysoká kolem metru a půl, která se téměř po celý středověk používala k přepravě vína.

Daleko dole, na levé straně v nejtemnějším koutě jeskynní katedrály spočívalo cosi, co vypadalo jako zčernalá kostra nějakého obrovského mořského netvora, s čelistí vystrčenou vzhůru, zlomeným temným hřbetem a monstrózními obnaženými žebry. Ležela částečně na boku podél svažující se římsy lávového kamene, který pomalu mizel v přítmí. Hollidayovi trvalo asi vteřinu, než dokázal rozeznat, co to je; byl to vrak lodi, dlouhé asi třicet metrů a devět metrů široké. Prkna paluby už dávno shnila a zbylo jen mohutné žebroví trupu.

Rodrigues ukázal směrem k vraku. „To je všechno, co zbylo z Wanderfalke, Sokola, vlajkové lodi Rogera de Flor, naložené velkým pokladem z chrámu Šalomouna, Saladinovým darem templářskému řádu a světu. Přivezl ho sem kastilský rytíř jménem Fernan Ruíz de Castro. Ten meč na stole patřil jemu. Je to Aos, meč Východu.

„De Flor o tomhle místě věděl?“ zeptal se Holliday. Přikročil ke stolu a shýbl se, aby si zblízka prohlédl starověkou zbraň.

„Podle mého odhadu byla tahle jeskyně osídlena lidmi nejméně po dobu deseti tisíc let, „ řekl Rodrigues. „V zadní části síně jsou malby, jasně zobrazující evropského jeskynního lva, který žil ve svrchním pleistocénu, do něhož pravděpodobně spadá poslední doba ledová. Vyobrazení některých fénických lodí předcházejí dobu Krista nejméně o tisíc let. Féničané tohle místo nepochybně znali a Vikingové možná také. Jeden z kapitánů de Florových lodí ostrov objevil, když se jeho loď v bouři odchýlila z kurzu. Vchod do jeskyně z moře byl tehdy mnohem větší než dnes a také tu bylo mnohem snazší přistání. To, co jsem tu viděl, svědčí o tom, že tu v sedmnáctém století nastala určitá seismická aktivita a velký kus vchodu se zřítil, což jeskyni učinilo téměř nepřístupnou. Nemohlo existovat lepší místo, kam schovat poklad.“

„Pořád mluvíte o pokladu, „ podotkla Peggy. „Ale já žádný nevidím.“

Rodrigues přešel k druhému stolu a položil dlaň na jeden z hliněných džbánů na víno. Jeho hrdlo bylo zapečetěno jakousi tmavou pryskyřičnou hmotou.

„Tohle je poklad, „ pronesl bývalý kněz měkce.

„Víno?“ Peggy se rozesmála. „To jsme cestovali přes půlku světa a zpátky a riskovali život kvůli velké láhvi vína?“

„Ne, „ řekl Rodrigues jemně. „Cestovali jste přes půlku světa a zpátky a riskovali svůj život kvůli tomuhle.“

Zvedl z pracovního stolu malé gumové kladívko a prudce jím udeřil do stěny amfory. Džbán se roztříštil a kousky křehké hlíny dopadly na zinkový povrch stolu. Zevnitř vypadlo půl tuctu blýskavých válců z ryzího zlata, každý asi 25 cm dlouhý a s průměrem skoro 8 cm. Válce byly stejně jako vinný džbán na jednom konci zapečetěné pryskyřicí. Rodrigues jeden válcovitý předmět zdvihl.

„Svitek ze starověké královské knihovny v Alexandrii, který zachránil vojenský velitel Amr ibn al-Ás a během dobývání Egypta v šestém století ho nezničil - pověsti o tom mimochodem Saladin velmi rychle utajil hned v zárodku, protože Amr ibn al-Ás byl současníkem Mohameda a mnohé z děl v Alexandrii byly v rozporu s koránem a podle přísných muslimských zákonů měly být zničeny.“

Rodrigues pokrčil rameny a přendal si zlatý válec do druhé ruky. „Možná je to neznámé dílo Homéra, kdo ví? Nebo jedna z Eurípidových řeckých tragédií? Archimédova matematika? Mapa tajného místa bájné Imhotepovy hrobky?

Nebo mapa cesty k dolům krále Šalomouna? Lékařské pojednání sepsané prvním opravdovým lékařem, Aeskulapem?“ Odmlčel se. „Toto místo představuje největší zdroj obav Svaté církve. Sám jsem viděl důkaz, a to ztracená evangelia apoštolů z jejich vlastních úst, v aramejštině. Ta se po staletí dočkala různých překladů a každý má svůj vlastní výklad. Je docela dobře možné, že tu někde je schované to nejsvatější a nejnebezpečnější evangelium ze všech - evangelium samotného Krista. „ Potřásl hlavou. „Není divu, že Vatikán a Sodalitium Pianum by vás rádi viděli mrtvé, a mě taky. Zprávy o tomto místě by otřásly svatou církví v samotných základech. „ Bývalý kněz znovu pokrčil svými mohutnými rameny.

„Kdo ví, co všechno tu leží? Pracoval jsem na tom víc než padesát let a stěží jsem se dostal kousek pod povrch; a také tu přede mnou byli jiní.

V Jeruzalémě nebyla ukrytá jen Alexandrijská knihovna. Hadriánova knihovna je tu také, právě tak knihovna Pergamonu z Athén, texty z Vily papyrů v Herkulaneu, které byly dlouho považované za zničené při výbuchu Vesuvu, to všechno tu je a je tu toho ještě mnohem víc. Není to nic menšího než vědění celého světa, zabalené do zlatého pláště.“

„Těch svitků je tu tedy víc?“ zeptal se vzrušeně Holliday. „Víc amfor?“

„Tisíce, „ odpověděl Rodrigues. „Dost na to, aby zaplnily podpalubí Wanderfalke a její sesterské lodi Tempelrose, Templářské růže. Deset tisíc, možná víc; nikdy jsem se nenamáhal je spočítat. De Flor byl velmi známý obchodník s vínem, který vyvážel víno z La Rochelle a Levanty; existuje lepší a bezpečnější cesta, jak převézt takový poklad, než ukrytý v hliněných nádobách? Už za dob křižáků lidé věděli, že zlato je inertní a je tudíž nejspolehlivějším transportním médiem; proto také měli na hradě Pelerin tavírnu. Svitky zůstaly nedotčené po většinu tisíciletí. Ty, které ještě nejsou prozkoumány, čekají v lávových tunelech, které vidíte kolem jeskyně. Zbytek je v dobrých rukou přátel Řádu.“

„Řádu?“ zeptal se Holliday. „Myslíte templáře?“

„Samozřejmě, „ opáčil Rodrigues. „Jak jsem říkal, od začátku existovali Bílí a Černí templáři. Nemohli jsme připustit, aby celé to velkolepé vědění padlo do špatných rukou. Proto se k nám připojil váš strýc.“

„Dědeček byl templář?“ zeptala se Peggy. „On o tom všem věděl?“

„Ano, „ přikývl Rodrigues. „Proto také ten meč schoval. „ Bývalý kněz se obrátil k Hollidayovi. „Aby tajemství chránil a předal ho vám, pokud se prokáže, že jste toho úkolu hoden. „ Otočil se k Peggy. „A také vám.“

Slabá světla v obrovské kaverně najednou zablikala. Hollidayova ruka se téměř instinktivně natáhla a sňala z podstavce starý meč. Druhou rukou vytrhl automatickou pistoli z pouzdra a palcem odjistil pojistku. Pak světla zablikala znovu a nakonec zhasla. Rozhostila se naprostá tma.

Kapitola třicátá třetí

Téměř okamžitě se světla znovu rozsvítila.

„Co to kruci znamená?“ otázala se Peggy.

„Primitivní pokus o alarm, „ řekl Rodrigues a nadhodil si pušku v ruce. „Jak se zdá, můj ohňostroj nevyřadil z boje všechny návštěvníky. Už jsou skoro tady. Musíme zmizet. Okamžitě.“

„Mohli bychom zůstat a bojovat, „ navrhla Peggy.

„Ne, má pravdu, „ řekl Holliday. „Oni mají samopaly, kdežto my jen jednu pušku a jednu pistoli. Je na čase vypadnout.“

„Tudy, „ ukázal Rodrigues. Shýbl se, zvedl zpod stolu s rozbitým džbánem lampu a zamířil napříč jeskyní ke vchodu do jednoho lávového tunelu. Když šplhali po stoupajících vrstvách zkamenělé lávy, Holliday zachytil koutkem oka záblesk pohybu a otočil se.

„Běžte!“ vykřikl. Na vzdálené straně kaverny se objevil jeden z Kellermanových mužů, v rukou masivní zbraň a na hlavě lehké brýle na noční vidění. Holliday zahlédl, jak z jeho zbraně vyšlehl přes jeskyni rudý paprsek; samo-naváděcí laserový zaměřovač. Nehodlal čekat, až uvidí vybraný cíl, ani nemínil mířit vlastní zbraní; na tu vzdálenost by to bylo stejně k ničemu. Namířil prostě nazdařbůh do výšky směrem, kterým tušil nepřítele a stiskl spoušť; vyprázdnil celý zásobník. Teď šlo o zdržení, ne o přesnost. Jeskyně se rozezněla ohlušující ozvěnou, když vystřílel všech dvanáct nábojů. Muž nahoře vypálil jednu ránu a schoval se. Za Hollidayem se ozval výkřik bolesti a překvapení. Otočil se. Střela zasáhla Rodriguese, na jeho košili, nízko po pravé straně, rostla krvavá skvrna. Doufejme, že to je jen povrchové zranění, pomyslel si Holliday. Rodrigues se zhroutil na hladkou stěnu jeskyně u vchodu do lávového tunelu. Peggy mu z rukou vzala velkou baterku a pušku, chytila ho pod paží a podepřela ho.

„Do tunelu, co nejrychleji, „ zasténal bývalý kněz.

Holliday odhodil prázdnou pistoli, přendal si meč do pravé ruky a vyběhl posledních pár lávových stupňů, aby podepřel Rodriguese z druhé strany. Společně s Peggy mu pomohli do relativního bezpečí lávového tunelu. Za nimi se ozval zvonivý rachot palby z automatických zbraní. Bylo jich víc. Kellermanovi lidé dorazili ve větším počtu.

„Dvacet kroků tunelem, tam je generátor, „ zamručel Rodrigues. „Buďte opatrní, „ varoval je.

Holliday a Peggy se vydali do tunelu a zraněného muže při chůzi podpírali. Tunel byl tak úzký, že jím taktak prošli, strop visel těsně nad jejich hlavami. Před sebou slyšeli hukot dieselového generátoru, jeho výpary zanechávaly ve vzduchu mírně nakyslý pach. Holliday také ucítil na obličeji lehký závan vzduchu. Čerstvého vzduchu.

Po dvaceti krocích se tunel rozšířil; po jeho levé straně byla ve skále uměle vyhloubená čtvercová komůrka. Stál tu jasně žlutý dieselový agregátor Yamaha o výkonu šesti tisíc wattů, který potichu bručel, a vedle něho stogalonová nádrž petroleje. Potrubí z PVC vedlo nahoru do úzké škvíry ve stropě a odvádělo většinu výparů pryč.

„Přepínač, „ vypravil ze sebe Rodrigues.

Holliday našel přepínač na stěně generátoru a přehodil ho. Generátor umlkl uprostřed cyklu a světla zhasla. Jejich pronásledovatele to možná na chvilku zpomalí, ale s aktivovanými infračervenými brýlemi je to nezastaví. Peggy zapnula elektrickou lampu. Kužel světla se rozzářil a osvítil cestu před nimi.

„Dalších deset kroků, „ zamumlal bývalý kněz. Zakašlal a z jeho rtů se vyhrnula tmavá krev barvy kávové sedliny a stekla mu po bradě. To nevypadá na povrchové zranění, uvědomil si Holliday. Má vnitřní krvácení. Potřebuje lékařské ošetření, a to rychle.

„Co je po deseti krocích?“ zeptal se naléhavě Holliday a napůl vlekl Rodriguese tunelem. Jejich pronásledovatelé nemohli být dál než minutu nebo dvě za nimi.

„Nástražný drát. Vlasec, „ zachraptěl bývalý kněz. Znovu zakašlal a zlomil se v pase.

Opatrně postupovali dopředu, Peggy svítila lampou před ně dolů, aby osvětlovala dno tunelu. Holliday, podpírající Rodriguese, klopýtal hned za ní.

Po patnácti metrech světlo zachytilo napjatou černou rybářskou šňůru, nataženou napříč tunelem ve výši lýtek, v podstatě neviditelnou, pokud se po ní člověk nedíval.

„Kde to je?“ zeptal se Holliday.

„Nahoře, „ zamručel Rodrigues.

Peggy smýkla světlem ke stropu. Nástražný drát vedl nahoru skrze zčernalé kruhové svorníky k malému otvoru o průměru asi dvaceti centimetrů. V otvoru se ukrývaly dva kulaté olivově zelené kovové předměty. Holliday je okamžitě poznal: byly to protipěchotní miny OZM-72, ruské verze americké skákací miny M16 zvané, Bouncing Betty‘, která se používala ve Vietnamu, a jugoslávské PROM-1, kterou viděl za bosenské války. Když se na ni šláplo, mina vyskočila do vzduchu až do výšky pasu, než explodovala. Tyhle dvě miny by v takovém případě vybuchly směrem dolů, do tunelu. Každá z nich nesla něco přes půl kilogramu trhaviny. V té chodbě by to znamenalo strašlivý masakr; po zážehu by všechno do vzdálenosti třiceti metrů oběma směry bylo rozmašírované na padrť.

„Pomoz mu přes ten drát, „ řekl Holliday.

Peggy se s jeho pomocí podařilo dostat omdlévajícího Rodriguese přes smrtící drát. Pokračovali dál; pospíchali teď víc než předtím, aby se dostali co nejdál od ohavného pekelného stroje za sebou. Po dalších dvanácti metrech tunelem chodba najednou prudce zahýbala doprava a mířila poměrně příkře vzhůru. Holliday opět pocítil na obličeji čerstvý závan chladného vzduchu a měl dojem, že v dálce zaslechl zahřmění. Vypadalo to, že se vrací včerejší bouře.

Lávový tunel kolem nich se měnil; jak se blížili k povrchu, stěny tunelu se začínaly zužovat. Hladká podlaha byla kluzká od kalu a stěny byly pokryté bakteriálním slizem. Bylo stále obtížnější udržet Rodriguese na nohou a podpírat ho při chůzi, jeho kašel se s každým krokem zhoršoval, nohy mu podklesávaly a tělo se mu začalo nekontrolovaně třást, jak upadal do šoku. Holliday ty příznaky znal. Bylo mu jasné, že Rodrigues už dlouho nevydrží.

„Notes, „ vypravil ze sebe umírající muž. „V zadní kapse. Vemte si ho.“

„Později, „ uklidňoval ho Holliday. „Na to bude čas později.“

„Hned!“ žádal Rodrigues naléhavě.

Aniž se zastavil v chůzi, Holliday zašátral v Rodriguesových zadních kapsách a našel malý, v kůži vázaný notýsek, tlustý nejméně jeden a půl centimetru. Vypadal, že je velmi starý. Holliday si ho zastrčil do kapsy saka a pokračoval dál tunelem. Dno se zdvihalo stále příkřeji a jejich kolena úpěla námahou. Rodrigues byl čím dál tím těžší. Holliday měl dojem, že vpředu zahlédl záblesk světla.

Skalní chodba se najednou bez varování mohutně otřásla, až to všechny tři srazilo k zemi. O zlomek vteřiny později se rozlehl ohlušující výbuch a vzduchová vlna se kolem nich přehnala jako nápor žhavého větru, na okamžik je obklopila a pak pokračovala dál.

Holliday se vyškrábal na nohy, v ruce stále svíral meč. Sklo v lampičce se rozbilo, ale zpředu už přicházelo dost světla, aby viděli na cestu. Peggy, která nesla pušku, lampu odložila a spolu s Hollidayem pracně zdvihli Rodriguese na nohy.

Klopýtali dopředu směrem ke světlu. Holliday ucítil na tváři první kapky deště a nad nimi opět zahřměl hrom. Vzápětí dospěli k rozeklanému východu z lávového tunelu a vykročili na rozpraskaný povrch prastarého kráteru. Ihned se do nich opřel řezavý vítr. Šedočerná mračna valící se nad jejich hlavami proťal klikatý blesk.

„Vida, jezevec vylezl z doupěte, „ pronesl čísi hlas. „Zdá se, že je poněkud opotřebovaný.“

Byl to Axel Kellerman. Byl oblečený jako ten nejtypičtější britský venkovský šlechtic, v tvídovém obleku s vestou, ve vycházkových botách a měkkém klobouku z králičí kůže. Seděl na ploché kamenné římse jen pár metrů od vchodu do lávového tunelu. V dálce, téměř kilometr odtud, Holliday rozeznával mezi dvěma vulkanickými jezírky Rodriguesovu opuštěnou chatu. Rozpršelo se víc. Nad nimi propukla bouře a vítr divoce cloumal jejich šaty. Ozvalo se další zahřmění.

Když Holliday uviděl Kellermana takto oblečeného a za takových okolností, uvědomil si najednou, že syn důstojníka SS je skutečně šílený; žije v jakémsi jiném světě, aristokratické goethovské fantazii na způsob hnutí Sturm und Drang. Nebyl sám; stál u něho jeden z jeho blonďatých hrdlořezů a držel automatickou pistoli u hrdla Manuela Rivery Tavarese, kapitána lodi San Pedro.

Rodrigues mezi Hollidayem a Peggy se sesunul k zemi.

„Odložte tu pušku, slečno Blackstocková, „ řekl Kellerman s úsměvem. „Vy si ten meč můžete prozatím ponechat, doktore Holliday. Sluší vám.“

Peggy opatrně poslechla.

Holliday nespouštěl z Kellermana oči.

„Moc mě to mrzí, doktore, „ pípl Tavares s prosebným pohledem. „Nemohl jsem nic dělat.“

„Stačilo pár prostých výhrůžek, „ řekl Kellerman. „Ten dobrý kapitán má patrně vnoučata. Malé holčičky.“

Pohlédl mimo ně, do zející díry v zemi se zubatými okraji.

„Podle toho hluku před chvílí usuzuji, že mí zaměstnanci padli za oběť nějakému improvizovanému výbušnému zařízení. „ Kellerman se ušklíbl. „To jsou další životy, které mi dlužíte, doktore Holliday, i když posloužily svému účelu. Teď aspoň vím, kde je ukryté mé dědictví. Zbývá jen, abych si pro ně došel.“

„To dědictví není vaše o nic víc, než bylo vašeho otce, „ řekl Holliday. Pevně sevřel v ruce jílec meče. „Nepatří nikomu.“

„Patří tomu, kdo se ho zmocní, „ odsekl Kellerman, vstal a přistoupil blíž. „Na světě je to tak zařízeno odjakživa. Vítězství patří silným. „ Posměšně shlédl dolů na zhroucenou nehybnou postavu Rodriguese. „Porážka slabým.“

„Tyhle žvásty jsme už kdysi slyšeli, „ řekl Holliday. „ Arbeit macht frei, Kraft durch Freude, Drang nach Osten - a nakonec z toho nic nebylo. „ Zavrtěl hlavou. „Jste jen ubožák, Kellermane. Nic jiného než špatný vtip, stejně jako před vámi váš otec.“

V očích novodobého nacisty se zablýsklo. Pohnul se dopředu a rukou přitom zašátral pod svou upnutou vestou. V koutcích úst se mu vytvořily bublinky slin. Náhle se oslnivě zablesklo a zároveň se ozvalo hromové zahřmění. Nebesa se otevřela.

Vzápětí se stalo několik věcí najednou.

„Vai-te foder!“ zařval Tavares zuřivě. Zprudka dupl světlovlasému rváči na nárt a divoce uskočil stranou. Peggy zareagovala instinktivně; bleskově se shýbla, popadla pušku a zmáčkla oba kohoutky. Těžká zbraň v jejích rukou poskočila a pažba ji prudce udeřila do ramene. Muž vydal chrochtavý zvuk a posadil se na zem; nevěřícně zíral na velkou krvavou díru ve svém břiše. Znenadání se spustila průtrž mračen.

Kellerman vytáhl zbraň, plochou malou pistoli Walther PPK. Vrhl se vpřed se zdviženou pistolí v ruce.

Holliday se vůbec nerozmýšlel. Zdvihl meč a udělal prudký výpad dopředu; jedno koleno mírně pokrčené, loket zpevněný. Kellerman, neschopen zastavit svůj pohyb vpřed, naběhl přímo na čepel, kterou nepotřísnila krev víc než sedm set let. Projela tlustým tvídem jeho vesty, košilí a tělem hned pod výběžkem hrudní kosti a bránicí. Široké ostří z damascénské oceli pokračovalo dál, pravou srdeční komorou a levou síní, až se nakonec zarazilo o páteř. Z Kellermanových očí se vytratilo fanatické zuřivé světlo. Byl mrtvý.

Holliday ustoupil a lehkým točivým pohybem vytáhl meč z mrtvého těla, aby překonal nevyhnutelný podtlak. Ozval se příšerný mlaskavý zvuk, když čepel vyjela z Kellermanových prsou. Mrtvý Němec se sesul k zemi. Holliday upustil meč, odvrátil se a snažil se vytřít si dešťovou vodu z očí.

Peggy klečela na kolenou, jednou rukou se držela za pohmožděné rameno a strnule hleděla na mrtvolu blonďatého hrdlořeza. Krev z jeho rány se mísila s deštěm a rozlévala se do růžové kaluže na skalnatém podkladu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Holliday a shýbl se k ní.

„Jo, jsem, „ odpověděla potichu a nepřítomně hleděla na muže, kterého právě sprovodila ze světa. „Mám se skvěle.“

Tavares seděl na zemi a v klíně choval Rodriguesovu hlavu. Vytrvalý déšť je oba smáčel. Holliday poklekl vedle nich.

„Je to můj přítel, „ vypravil ze sebe Tavares přerývaně, slova mu vlhce vázla v hrdle. Jemně hladil Rodriguese po čele. „Po celá ta léta byl mým drahým přítelem. Nemůžu ho nechat umřít.“

Rodrigues otevřel oči a prudce zamrkal v dešti.

„Všichni umřeme, Emmanueli, „ zamumlal.

Vydal slabý povzdech a pak ztěžka zdvihl ruku a popadl Tavarese za široké chlupaté zápěstí. Mírně pootočil hlavu, aby viděl na Hollidaye, který se nad ním skláněl.

„Držte se Manuela, je to můj duchovní bratr a ví o všem. Dlouhou dobu byl moje oči a uši v okolním světě.“

„Budu, „ slíbil Holliday a cítil, jak se mu voda hrne do očí; snažil se sám sobě namluvit, že to je déšť.

„Kellerman je mrtvý?“

„Naprosto, „ přikývl Holliday.

„To je dobře, „ zamumlal Rodrigues. „Moc dobře. „ Znovu povzdechl. „Pochodeň je předána. Iacta alea est. Vale, amici. „ Bývalý kněz nadzdvihl hlavu z Tavaresova klína. Jeho oči strnule hleděly nahoru na temnou oblohu, ale už nic neviděly. „Příliš mnoho tajemství, „ zašeptal. „Příliš mnoho. „ Vydal poslední slaboučký zvuk, zavřel oči a sklesl nazpět, mrtvý.

Kolem nich dopadaly souvislé clony deště do prohlubně ostrovního kráteru.

Peggy pomalu vstala, odvrátila se od obou mrtvých mužů a položila Hollidayovi ruku na rameno.

„Ani jsme ho pořádně nepoznali, „ řekla smutně a podívala se dolů na Rodriguese.

„A teď už ho nikdy nepoznáme.“

„Co to bylo, co teď řekl?“

„Iacta alea est. To řekl Julius Caesar, když překročil Rubikon a vstoupil na římské území, čímž se postavil proti Senátu a zahájil občanskou válku.“

„Co to znamená?“

„Kostky jsou vrženy. Už není možné odvrátit osud. To myslel můj a tvůj.“

„A to poslední, vale, amici?“

„Sbohem, přátelé, „ řekl Holliday měkce.

O dvě hodiny později seděli v útulné kajutě San Pedra, zabalení do přikrývek. Na malých lodních kamínkách hvízdala konvice. Peggy vstala od stolku a začala nalévat čaj. San Pedro se jemně kolébala, zakotvená v maličkém přístavu, a Tavares se mezitím snažil vypořádat s potížemi v podobě mrtvých těl nahoře u Rodriguesovy chaty. Déšť neustával, bušil do střechy kajuty staré lodi; ale, jak alespoň tvrdil Tavares, hodně mu usnadnil práci. Dnes v noci přespí Holliday a Peggy na lodi a zítra je mohutný kapitán zaveze přes úžinu na Flores, odkud poletí zpátky do civilizace.

Holliday seděl u stolku a listoval tlustým notýskem, který si na Rodriguesovo naléhání vzal k sobě. Aos, meč Východu, očištěný a osušený, ležel před ním na složeném ručníku. Peggy postavila na stůl dva kouřící hrnky sladkého čaje a vklouzla na lavici vedle Hollidaye. Déšť tvořil souvislé proužky na okně kajuty za ní; zachumlala se do přikrývky a přitáhla si ji pevněji k tělu. Zachvěla se a napila se čaje.

„Co je v tom notesu?“

„Jména a adresy, „ řekl Holliday. „Celé stovky. Lidi z celého světa. Cosi, co si říká nadace Fénix a nějaká zvláštní čísla, předvolby, jaké jsem nikdy neviděl. Číslice a písmenné kódy, které vypadají, že by mohly být bankovní účty.“

„Je tam taky Raffi?“

„Ne, „ usmál se Holliday. „Zatím jsem ho tam neviděl.“

„Ale hledal jsi ho, přiznej se, doktore?“

„Ovšem, „ zazubil se Holliday.

„Pořád jsi podezíravý?“ chtěla vědět Peggy.

„To jsem vždycky, „ opáčil Holliday.

„Až se odtud dostaneme, tak za ním zajedu, „ řekla Peggy trochu vzdorně. „Podívám se, jak se mu v nemocnici daří. A jestli nepotřebuje pomoct.“

„Přivezeš mu krabičku cukroví?“

„Možná dokonce kytky, „ usmála se Peggy. „Muži nikdy nedostávají kytky.“

„Vyřiď mu můj srdečný pozdrav, „ řekl Holliday. „To myslím vážně.“

„Díky, řeknu mu to.“

Nastala dlouhá pauza. Oba upíjeli horký čaj a naslouchali bubnování kapek deště do střechy kajuty; oba uvažovali, jak se sem vlastně dostali a jak se dostanou zpátky a také, co přijde dál. Nakonec Peggy promluvila.

„Ještě to nekončí, viď, doktore?“

Holliday pohlédl na blýskající meč na stole, na jasnou ocel ukutou před dávnou dobou pod pouštním sluncem Damašku, napřahující se skrze čas, aby srazila novodobé nepřátele.

„Ne, „ odpověděl a otočil další stránku notesu. „Myslím, že to ještě neskončilo, ne pro nás. Ještě zdaleka ne.“

***

Bylo pozdní září. Ve vzduchu už byl cítit chlad a Holliday naskládal třísky na podpal do malého krbu ve svém obýváku. Oheň se pěkně rozhořel a plameny vrhaly mihotavé stíny, které tančily po stěnách lemovaných knihovnami. Čas přidat další poleno nebo dvě a pak odpočívat po dlouhém dni výuky.

U křesla vedle krbu spočívala podlouhlá krabice, zásilka FedExu z obchodu José de Braga v Quebec City. Na postranním stolku na něho čekala sklenička skotské whisky Ardbeg. Právě teď ale neměl chuť ani otevírat krabici, ani se napít.

Přešel k oknu v přední části místnosti a zahleděl se do houstnoucí noci. Skrze stromy dole pod kopcem viděl moderní cihlovou budovu Eisenhower Hall. Za ní se řeka Hudson temně vinula směrem k Manhattanu a do moře.

Víc než 2000 kilometrů odtud leželo Azorské souostroví, kde zemřeli Rodrigues a Kellerman a kde se životy jeho a Peggy napořád změnily. Peggy odjela do Jeruzaléma za Raffim a Holliday se vrátil sem, do West Pointu.

Všechno se zdálo být, jak má. Tisíc čerstvých a horlivých nováčků, kteří triumfálně prošli kasárnami, vrátili se po šesti týdnech tuhého základního výcviku a teď byli ochotní se učit - i když to byly jen dějiny. Tisíc kadetů, kteří byli přesvědčeni, že vědí všechno, ale o tom, co na ně čeká v reálném světě, nevěděli zhola nic.

A on, podplukovník John „Doktor“ Holliday, který si pomalu začínal myslet, že už vybojoval příliš mnoho bitev a viděl příliš mnoho dobrých lidí bezdůvodně umírat. Vojenský zápal a nadšení, to jsou hollywoodské filmy, ale těmhle klukům dlouho potrvá, než na to přijdou. Pro některé to bude přespříliš dlouho a někteří nebudou mít vůbec čas, aby se to naučili.

Zhluboka vydechl a odvrátil se od okna. Přešel zpátky ke křeslu a otevřel těžkou krabici. Vytáhl z ní restaurovanou zbraň od slavného mečíře a zkoumal ji v mihotavém světle z krbu.

De Braga odvedl skvělou práci; zlatý drát se zakódovanou zprávou byl dokonale navinut zpět kolem jílce a hedvábný měňavý lesk damascénské čepele, dlouhé téměř metr, byl leštěním zesílen do téměř magické záře. Kdesi daleko, víc než šest tisíc kilometrů a téměř tisíc let nazpět v čase, se dávno mrtvý rytíř spokojeně usmál ve svém hrobě. Hesperios, meč Západu.

Holliday jej opatrně zdvihl oběma rukama, odnesl ke krbu a položil jej na drážkované dřevěné špalky, které tu pro něj byly připraveny nad krbovou římsou. Pak ustoupil. Meč vypadal, jako kdyby sem patřil odjakživa. Ale na jak dlouho?

„Meč templářů, „ pronesl Holliday k prázdné místnosti. Co že to říkal Rodrigues? „Příliš mnoho tajemství?“ On sám řekl Peggy, že si nemyslí, že pro ně ta věc skončila, a teď si tím byl téměř jist. Cosi se blížilo, cosi temného a odpudivého. Vzhlédl k blýskajícímu se meči; jeho ryzost a dokonalost najednou byly pouhým temným tvarem zlovolné oceli.

„A co teď?“ zeptal se.

AUTOROVA POZNÁMKA

Bádání obsažené v této knize je přesné a odpovídá skutečnosti. Saladin skutečně nabídl Richardovi Lví srdce podmínky, za kterých měl Jeruzalém padnout; ty však byly odmítnuty a výsledkem byla krvavá řež. Během budování hradu Pelerin (Poutnického hradu) templáři v roce 1213 skutečně objevili spoustu fénických mincí. Mince úplně stejného typu byly posléze v polovině devatenáctého století, víc než o šest set let později, nalezeny i na vzdáleném ostrově Corvo na portugalských Azorách.

Roger de Flor, známý též jako Roger von Blum, velel flotile templářských lodí vyjíždějících z La Rochelle ve Francii a obě jeho lodi, Sokol a Templářská růže, skutečně existovaly.

Právě tak existují Ordo Novi Templi, nový templářský řád, a Sodalitium Pianum, vatikánská špionážní síť, a to přesně tak, jak jsou popsány. A v neposlední řadě jistý důstojník SS jménem Kellerman skutečně 30. září 1943 podepsal rozkaz ke spálení neapolského státního archívu, uloženého ve Vile Montesano poblíž San Paolo Belsita, asi třicet kilometrů od Neapole. Rozvaliny vily jsou stále k vidění nedaleko od místního kláštera. Jestli mi nevěříte, tak se tam jeďte podívat.

Paul Christopher

Paul Christopher

Meč

Templářů

¨

Z anglického originálu The Sword of the Templars,

vydaného nakladatelstvím Signet, USA, 2009,

přeložila Jarmila Doubravová

Obálku navrhl Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Miroslava Votrubová

Technická redakce Martin Zhouf

Sazba Petr Čihák

Vydalo nakladatelství

Plejáda publishing, s. r. o.,

Lobezská 1629/58,

326 00 Plzeň,

jako svou 6. publikaci.

Tisk a vazba Těšínská tiskárna a. s., Český Těšín

Stran 208

První vydání

Plzeň 2009

www. knihyplejada. cz

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat na adrese nakladatelství nebo emailem na adrese obchod@knihyplejada. cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai