Kříž Templářů

Paul Christopher

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Pokračování románu Meč Temlářů.Armádní vysloužilec, plukovník John Holliday, se po skončeném dobrodružství prvního dílu, jež ho zavedlo až na daleké Azorské ostrovy, opět neochotně ujímá své poklidné role učitele, přednášejícího na vojenské akademii. Idyla však netrvá dlouho - záhy se u něho objeví izraelský archeolog Rafi Wanounou se špatnými zprávami.Hollidayova neteř a Rafiho snoubenka Peggy byla unesena, když fotografovala vykopávky v prastaré egyptské hrobce. Její únosci jsou známi jako Bratrstvo chrámu Isis, vražední fanatikové uctívající mrtvého boha. Hollidayovi nezbývá než se s Rafim vydat na cestu za záchranou své příbuzné. Jejich pátrání po Peggy však oba přivede na stopu nečekaného odhalení, v němž jde o víc, než o archeologické vykopávky. Na své nebezpečné pouti, na níž se setkávají s úklady a intrikami, se ocitají přímo v srdci spiknutí, které se týká prastaré egyptské legendy a nejtemnějších tajemství řádu templářských rytířů. Tajemství, která ti, co je znají, nesmějí přežít...

Paul Christopher

Kříž Templářů

nakladatelství PLEJÁDA

Název originálu:

The Templar Cross

Přeložila: Jarmila Doubravová

Copyright © 2009 by Paul Christopher

Copyright © 2010 for the Translation by Jarmila Doubravová

Copyright © 2010 Plejáda publishing s. r. o.

ISBN 978-80-87374-40-5

Věnováno Johnu Christophersonovi,

nejlepšímu rodinnému právníkovi v okrese Skagit, Washington

1

Americká vojenská akademie ve West Pointu zela prázdnotou. Na Pláni se nekonala žádná cvičení, pod přísným pohledem bronzové jezdecké sochy George Washingtona nepochodovaly žádné vojenské roty. Na asfaltové ploše, kde se jindy rozléhal dusot naleštěných vojenských holínek kadetů vykonávajících službu za trest, panovalo ticho. Mezi kamennými zdmi nezněla ozvěna štěkavých příkazů. Žádní vojenští instruktoři tu nekřičeli.

Studium skončilo. Prvňáčci proměnění v novopečené vojáky odešli na své přidělené posty - premianti, lajdáci i šprti, ti všichni odjeli na různá letní cvičení. Žádné kapely tu nevyhrávaly a jediný zvuk vydávaly stromy, tajuplně šeptající v lehkém vánku počínajícího léta. Komplex starých šedých budov se v mizejícím slunečním svitu barvil teplým zlatým odstínem. Byla poslední neděle v červnu. Zítra je den „R“.

Podplukovník John Holliday, přezdívaný „Doktor“, kráčel přes rozlehlé prázdné prostranství Pláně ve svém slavnostním obleku a měl mírnou špičku. Vracel se domů z večírku na rozloučenou, který se konal v klubu West Pointu na vzdáleném konci areálu, a s úlevou vítal fakt, že prostranství je liduprázdné a nikdo ho v tomto stavu nevidí. Na podnapilé profesory historie ve fraku, potácející se po areálu prominentní vojenské školy, se maminky a tatínkové kadetů moc vlídně nedívají; rozhodně to nepřispívá k dobrým vztahům s civilní veřejností.

Holliday se zakaleným zrakem zadíval do houstnoucího šera. Ve zjizveném prázdném očním důlku pod jeho černou páskou zatepa-la „fantomová“ bolest, způsobená pravděpodobně přílišným množstvím čisté sladové whisky. Pochmurné prostranství Pláně bylo stejně prázdné jako zbytek areálu. Zítra se na obrovskou, úhledně upravenou plochu vyhrnou otcové, matky, bratři, sestry a přátelé dvanácti set nových rekrutů jako armáda mravenců. Budou mávat videokamerami a natáčet poslední chvíle svobody kadetů nevyhnutelně odsouzených k vojenské službě, dřív než je spolkne soukolí americké vojenské mašinerie.

Den zápisu vždy připomínal tak trochu cirkus a konec světa dohromady. Noví kadeti, na hlavách dosud nedotčené účesy, měli pár věcí společných s vězni koncentračního tábora. Vyděšení a s vykulenýma očima přijížděli postupně autobusy na místo, načež byli ostříháni, dostali čísla a uniformy, museli si nechat líbit kdejaké šťouchání, dloubání a hulákání, a pak odpochodovali do zapomnění, jako děti v Ha-melnu následující Krysaře.

Po pěti týdnech základního výcviku, jenž funguje jako síto pro nováčky a znamená vyřazení asi stovky kadetů, kteří jej nezvládnou, a po dalších čtyřech zničujících letech, jež vyřadí několik stovek dalších, je ten samý Krysař možná zavede na vražedná bojiště v Afghánistánu či Iráku, nebo jinam, podle toho, jak rozhodne osoba právě sídlící v Bílém domě.

Holliday je viděl přicházet a odcházet, a také je viděl umírat na místech, jaká si jejich rodiny a přátelé nedokázali ani představit. Okázalost, úhledné prostory a hypotetické boje ve West Pointu vystřídá stříkající krev, mozek a odtržené části těla a další hrůzy ozbrojeného konfliktu, které se nikdy nedostanou do večerních zpráv, natožpak na stránky ročenky West Pointu The Howitzer. Dokladem této skutečnosti byl hrob vojáka jménem Dominick Trant z roku 1782 na starém hřbitově hned u silnice Washington Road.

To však už byla minulost. Před deseti měsíci se Holliday po smrti svého strýce Henryho vydal po stopách templářského meče, který nalezl v Henryho pozůstalosti, a toto pátrání zavedlo jeho a jeho neteř Peggy Blackstockovou takřka kolem půlky světa. A nejen to, odhalilo jim tajemství, které napořád změnilo jeho život; obrovský templářský poklad, jenž nyní ležel bezpečně ukryt v jižní Francii, na prastarém hradě Cháteau de Ravanche.

Holliday se stal jakýmsi rukojmím tohoto pokladu, svázaný jako jeho správce s jeho tajemstvím, jež vzbuzovalo úctu a hrůzu zároveň. Celé měsíce zápolil s tímto svým novým závazkem a nakonec si uvědomil, že při nejlepším svědomí už není schopen dál trávit čas vyučováním dějin. Bylo načase začít jimi žít. Podal řediteli akademie svou rezignaci a souhlasil s tím, že zůstane ještě do konce školního roku. Ten rok teď právě uplynul.

Holliday došel na konec Pláně a zabočil na Washington Road. Přešel kolem starého domu ve federálním slohu, v němž sídlil ředitel akademie, a zamířil k profesorskému bloku. Jeho vlastní dům byl ten nejmenší v řadě na konci aleje, bungalov s dvěma ložnicemi z dvacátých let minulého století. Dubové táflování, barevné sklo, dobový nábytek a naleštěné podlahy z tvrdého dřeva. Bylo to obydlí pro profesory s rodinami, i když on sám byl už víc než deset let vdovcem; když však po Kábulu a té nesmyslné nehodě, která ho stála jedno oko, nastoupil na West Point, malý domek byl jedinou ubytovací možností přiměřenou jeho hodnosti.

Holliday chvilku zápolil s klíči, než se mu podařilo odemknout přední dveře, a pak se vpotácel do tmavého domu. Jako pokaždé mu na kratičký okamžik jakási malá skrytá část jeho srdce a mysli vykouzlila představu, že tam bude Amy, a o vteřinu později pocítil onen jemný závan smutku, když si uvědomil, že to není realita. Bylo to už hodně let, téměř deset, ale některá bolest prostě neodejde nikdy, ať si o tom psychologové říkají, co chtějí.

Odhodil klíče do malé misky na botníku, kterou pro něho vyrobila Peggy, když jí bylo dvanáct, a zamířil chodbou ke kuchyni. Zapnul plyn pod konvicí s kávou, která stála neustále na sporáku, a pak přešel do ložnice a svlékl si uniformu. Ani v podnapilém stavu ji nezapomněl pověsit do skříně a pak vklouzl do džínů a trička. Vrátil se do kuchyně, nalil si pořádný hrnek silné kávy a odnesl si jej do obýváku, malé čtverhranné místnosti lemované regály s knihami, jíž vévodila krátká pohovka a několik pohodlných starobylých křesel, rozestavených kolem krbu ze zelených kachlíčků.

Venku už byla úplná tma a Holliday cítil, jak je v pokoji chladno. Zapálil oheň v krbu a svalil se do jednoho z křesel. Upíjel kávu a pozoroval plameny v ohništi, které už spolkly třísky na podpal a začaly olizovat větší polena. Během deseti minut oheň jasně hořel a pokojem se rozlévaly vlny příjemného a útulného tepla, jež úspěšně zaháněly plíživý večerní chlad.

Hollidayův pohled zabloudil nahoru k předmětu nad krbovou římsou, který byl zavěšený na dvou skobách a v mihotavé záři ohně se jasně blýskal; byl to templářský meč, který on a Peggy našli v tajném úkrytu v domě strýčka Henryho v severozápadním New Yorku. Byl to meč, kvůli kterému to všechno začalo; sedmdesát osm centimetrů kvalitní damascénské oceli, jílec omotaný zlatým drátem, v němž bylo zakódováno pozoruhodné poselství. Meč, který kdysi patřil křižáckému rytíři jménem Guillame de Gisors, žijícímu před sedmi sty lety. Meč, jenž se dostal do vlastnictví Benita Mussoliniho i Adolfa Hitlera. Dvojče meče, kterým Holliday před necelým rokem zabil jednoho muže. Smrtící zbraň, visící nad krbem, byl Hesperios, meč Západu.

Hollidayův postoj k dějinám předtím, než se téměř před rokem vydal s Peggy na jejich dlouhou cestu, byl neotřesitelný. Fakta a data a časové osy událostí byly doslova vepsány do kamene, stejně jako učebnice. Slova jako „kategorický“, „nezpochybnitelný“, „neodvolatelný“ a „neměnný“ byla pravidelnou součástí jeho historického slovníku.

Teď ale bylo všechno jinak. Pohled na dějiny může být narušen úplně stejně jako hladina rybníka jediným kamínkem. Nebo, jako v Hol-lidayově případě, mečem.

Objev Hesperiosu v domě strýčka Henryho ve Fredonii nezměnilo jen jeho vlastní historii, nýbrž i historii mnoha dalších lidí. Kdyby ho býval nenašel, dobří i zlí lidé, které by nikdy nepoznal, by stále byli naživu. Namísto toho byli mrtví, a to jeho vlastní rukou. Minulost strýčka Henryho se také změnila, když Holliday objevil okolnosti a tajemství, které k onomu meči vedly. K meči, jenž byl nyní v jeho vlastnictví.

Jeho chápání historie templářů se rovněž proměnilo. Kdysi učil své studenty ve West Pointu, že toto prastaré bratrstvo nebylo ničím víc než zajímavou poznámkou pod čarou ve středověkých kronikách, jež svědčily o tom, jak se pestrá skupinka méně než dvanácti nezaměstnaných rytířů, takzvaných routiers, lupičů na poutní cestě do Jeruzaléma, rozrostla v ekonomickou velmoc, která se rozprostřela jako mrak nad Evropou třináctého století.

Učil také své studenty kadety, že celý templářský řád byl zničen najednou, a to v jediném dni, v pátek třináctého října 1307, kdy francouzský král Filip IV. a papež Klement vydali příkaz k zatčení všech templářů ve Francii a ke zkonfiskování jejich majetku.

Ostatní evropské země brzy následovaly příkladu Francie, protože v tom spatřovaly snadný způsob, jak se zbavit ochromujících dluhů královských rodin vůči templářským bankám. Podle obecně uznávané historie templáři prostě zmizeli, byli vymazáni z dějin, stali se krátkodobým fenoménem, který se objevil a zase zanikl. Holliday to všechno učil jako nezvratný fakt. A velmi se mýlil.

Toho památného dne v roce 1307 soudní vykonavatelé vůle krále Filipa setnuli tisíce templářských hlav, ale Filip zapomněl, že „co má hlavu, má i patu“, a těch byly také tisíce. Templářští rytíři, nebo alespoň většina z nich, byli vyhlazeni, ale jejich účetní, z nichž mnozí byli cisterciáčtí mniši, přežili. Koncem druhé světové války bylo Německo zpustošenou zemí posetou troskami, ale když se rozptýlil kouř z požárů, byli to pořád titíž muži, kdo řídili vlaky, dohlíželi na pořádek v ulicích a učili děti ve školách. Prezidenti Spojených států přicházeli a odcházeli každých pár let jako apoštolové na orloji, ale byrokraté zůstávali. Stejně tomu bylo i s templáři.

Dávno předtím, než král Filip IV. vydal svůj edikt, nižší vrstvy templářského řádu pochopily potenciál možné katastrofy a podnikly patřičné kroky, aby jí zabránily. Doklady a závěti byly v tichosti přepisovány, nároky na vlastnictví půdy měněny a směnky vypsané na enormní sumy byly převáděny do údajně nevinných rukou na vzdálených místech, daleko z dosahu spárů Filipa a jeho anglických příbuzných. Nebyla žádná náhoda, že muž, který vynalezl podvojné účetnictví, byl mnich. Koncept uchovávání dvojích účetních knih už nebyl daleko.

Když Filip nechal uvěznit všechny templáře, zkonfiskoval jejich „očividný“ majetek, ten neviditelný byl však už mezitím dávno odvezen někam jinam. Jacques de Molay, poslední oficiální velmistr řádu templářů, prohlásil krátce předtím, než byl v roce 1314 upálen na hranici: „Nejlepší způsob, jak zachovat tajemství, je zapomenout, že existuje.“ A to bylo také přesně to, co templáři udělali.

Za dalších sedm set let se ukrytý templářský majetek, zapsaný pod různými jmény a identitami, rozrostl do téměř neuvěřitelných proporcí, časem se zmnohonásobil a rozšířil se tak, že ovlivnil chod každodenního života doslova všech národů na zemi.

Kdyby se moc takového nesmírného majetku zkonsolidovala do jediné síly, byla by téměř nepřekonatelná, schopná svrhnout s lehkostí jakoukoli vládu. Templářské bohatství ukované do jediného mocného kladiva by dokázalo vykonat nepředstavitelné dobro, ale také způsobit nevýslovné zlo. Bylo klíčem ke království nebeskému stejně jako ke žhoucím branám pekelným.

A ten klíč ležel v malém, krví potřísněném notýsku, nyní zamčeném v zásuvce stolu ve studovně podplukovníka Johna Hollidaye. Notýsek byl darem bývalého kněze jménem Helder Rodrigues, který zemřel Hollidayovi v náručí na ostrově Corvo na vzdálených Azorách.

Tento dar měl však zároveň i dovětek: užívej ho moudře, užívej ho dobře, nebo ho neužívej vůbec. Templářský poklad, který Rodrigues onoho bouřlivého dne v prudkém dešti Hollidayovi a Peggy odhalil, byl dost velký sám o sobě; tajemství vězící v zakrvaveném zápisníku však bylo milionkrát větší. Neonacistu Axela Kellermana stálo život; skončil probodnutý Aosem, mečem Východu. A anonymní atentátník z vatikánského bratrstva Sodalitium Pianum pro ně zemřel v úzkých uličkách půlnočního Jeruzaléma.

To všechno vedlo k Hollidayově rozhodnutí opustit West Point. Věděl, že hrozba tkvící v Rodriguesově notýsku trvá i nadále a on si nemůže dovolit vystavit kadety nebo kohokoli jiného na Pointu ohrožení. Jestliže na něho někde číhá nebezpečí, bude mu muset čelit sám.

Holliday se přistihl, že u hřejivého krbu podřimuje, a zanedlouho dokonce upadl do bezesného spánku. Když se probudil, skoro už svítalo, první narůžovělé světlo se prodíralo vrcholky stromů podél Gee’s Point a řeky Hudson. Oheň už dohořel, zbývalo jen pár vychladlých uhlíků. Hollidaye po noci strávené vsedě v křesle bolelo celé tělo. Něco ho probudilo. Jakýsi zvuk. Zamrkal a zdvihl zápěstí, aby se podíval na své staré rolexky RAF, které zdědil po strýčku Henrym. Za deset minut šest. Na budíček ještě moc brzo.

Zdvihl se pomalu z křesla a přešel přes pokoj k oknu. Na ulici před domem stálo modré taxi akademie, z kterého právě vylézal nějaký člověk. Nesl jenom příruční zavazadlo a kráčel po chodníčku k domu.

Holliday toho pohledného tmavovlasého muže okamžitě poznal. Byl to Rafi Wanounou, izraelský archeolog, s nímž se s Peggy spřátelili v Jeruzalémě. Ze vzdálenosti několika metrů vypadal zdravě a fit, jen mali ko kulhal, což byl pozůstatek surového výprasku, který mu uštědřili lumpové v Jeruzalémě, tak trochu Hollidayovou vinou. Výraz jeho obličeje však byl nanejvýš pochmurný. Vyšel rychle po schodech a trochu přitom za sebou vlekl levou nohu. Holliday přešel k předním dveřím a otevřel je.

„Rafi!“ zvolal. „To je překvapení. Co tu proboha děláš?“

„Peggy zmizela,“ vypravil ze sebe archeolog. „Unesli ji.“

2

„Tak mluv,“ vybídl ho Holliday, když postavil vodu na čerstvou kávu. Rafi zhrouceně seděl u kuchyňského stolu. V obličeji byl bledý a vypadal vyčerpaně. Malinko zasténal a trochu se narovnal.

„Víš, jak to mezi námi je,“ začal opatrně. Znělo to skoro jako otázka.

Holliday pokrčil rameny. „Chodíte spolu, ne?“ řekl. „Peggy po Azorách odjela do Jeruzaléma a zůstala tam.“

„Ano, správně,“ přikývl Rafi. „Nejdřív to bylo proto, aby se o mě mohla starat, když mě propustili z nemocnice, ale pak…“ Nechal větu nedokončenou.

„Pak se to změnilo v něco jiného,“ doplnil Holliday.

„Jo, něco takového,“ kývl Rafi.

Holliday našel ve skříňce nad kuchyňskou linkou dva hrnky, pak přešel k ledničce a vytáhl krabičku se smetanou. Jeho ruce se ani na chvilku nezastavily. Nikdy se necítil ve své kůži, když se mluvilo o jeho vztazích, natožpak o vztazích někoho jiného, zejména Peggy. Když strýček Henry zemřel, on a jeho o hodně mladší sestřenice osiřeli společně. Bylo to zvláštní pouto. Jenže teď se do toho přimíchal tenhle archeolog.

„Vy jste se pohádali nebo co?“ vypálil Holliday otázku naslepo. Nabral hrst kávových zrnek a nasypal je do mlýnku na lince. Strojek se rozvrčel a za pár vteřin se vzduch naplnil těžkou a plnou vůní čerstvě umleté kávy.

„Ne,“ zavrtěl Rafi hlavou. „Nepohádali. Nic takového. Naopak, vlastně jsme mluvili o tom, že bychom náš vztah mohli ještě trochu víc… upevnit.“

„Myslíš svatbu?“ zeptal se Holliday překvapeně. Peggy sama sebe popisovala jako řadovou monogamistku, odpůrkyni svateb a starou pannu, nebo jak vlastně zněl současný politicky korektní termín. Zdálo se mu to postavené na hlavu.

„Měli jsme to v plánu,“ hlesl Rafi pochmurně.

„Tak co se stalo?“

„Peggy někdo zavolal. Ze Smithsonova časopisu. Měli pro ni práci; věděli, že byla v Jeruzalémě, a tak jim připadala jako vhodná osoba.“

„Chtěli fotoreportáž?“ zeptal se Holliday. Nasypal nahrubo umletou kávu do presovače Bodum a nalil na ni vařící vodu z konvice. Káva po kovbojském způsobu na sporáku byla pro jeho vlastní potřebu; Bodum byl pro hosty.

„Obrazovou reportáž a psanou také. Prostě deník z vykopávek. Ten nápad se jí líbil; nějakou dobu o tom přemýšlela. Bylo to pro ni jako dovolená, odpočinek. Nebo si to aspoň myslela,“ dodal Rafi trpce.

„Z jakých vykopávek?“ zeptal se Holliday.

„Francouzská Škola biblické archeologie v Jeruzalémě pořádala expedici do Egypta a Libye. Jeden z jejích profesorů, nějaký bratr Char-les-Étienne Brasseur, zakopl o skrýš starých templářských textů, když dělal průzkum ve vatikánských archivech.“

„Ve Vatikánu? Římští katolíci přece řád zrušili a posledního velmistra upálili na hranici,“ namítl Holliday.

„Ty texty, co Brasseur našel, zkonfiskovali vojáci krále Filipa při násilném rozpuštění řádu,“ odpověděl Rafi. „Pocházejí z jakéhosi obskurního opatství jménem La Couvertoirade v oblasti Dordogne ve Francii.“

Holliday stiskl tlačítko presovače a nalil dva hrnky kávy. Přinesl je ke stolu a jeden postavil na stůl před svého přítele. S druhým hrnkem se konečně usadil na židli.

„Co bylo v těch textech, že je ten Brasseur chtěl prozkoumat?“ zeptal se.

Rafi vděčně upil z hrnku. Viditelně pookřál, narovnal se, a jak silná káva pomalu pronikala do jeho organismu, vypadal stále čileji.

„Texty napsal nějaký cisterciácký mnich jménem Roland de Hai-naut. Byl to sekretář Guillauma de Sonnac, velmistra, který vedl templáře při obléhání Damietty v roce 1249.“

„Kde je Damietta?“ otázal se Holliday.

„V deltě Nilu, na východ od Alexandrie.“

„Ok, už vím kde,“ přikývl Holliday a v duchu si vybavil mapu Egypta a vějířovitě rozprostřenou deltu Nilu nedaleko Káhiry.

„Podle Hainauta velmistr odjel do koptského kláštera kdesi v poušti a během doby, kdy v něm pobýval, zaslechl zvěsti o místě, kde se údajně nachází Imhotepova hrobka. Imhotep byl nesmírně všestranný a vzdělaný člověk, jakýsi Leonardo da Vinci své doby. Mimo jiné nechal postavit první pyramidy a založil umění medicíny.“

„Já vím, kdo byl Imhotep,“ řekl Holliday netrpělivě. „Má tahle historka nějaký konec, nebo bych měl přemýšlet, co nám seženu k večeři?“

„Promiň,“ řekl Rafi. „Je to komplikované a já jsem utahaný.“

„Tak pokračuj,“ vybídl ho Holliday.

„No prostě, ten Hainautův text udával celkem přesný popis, jak se dostat ke klášteru, ale neříkal nic o umístění té hrobky. Expedice měla za úkol provést u kláštera předběžné zkušební vykopávky. Kdyby tu hrobku našla, byl by to bravurní kousek sám o sobě, ale tenhle archeolog, bratr Brasseur, měl navíc jakousi šílenou teorii, že Imhotep byl archetypem Noema a biblické potopy. Podle mého názoru je to z vědeckého hlediska dost divoké, ale tisk to baštil a expedice získala finance.“

„A co se teda stalo?“ vyzvídal Holliday dál. Zvedl se ze židle, přinesl presovač Bodum ke stolu a to, co v něm zbylo, rozlil do svého a Rafiho hrnku. Rafi pokračoval.

„Expedice vyrazila z Jeruzaléma a v Alexandrii se sešla se zásobovací skupinou - dodavatelé tam na ně čekali s auty, zásobami a najatými pomocníky. Společně se pak vydali na místo, jenže někde mezi El Alamejnem a Marsá Matrúhem je unesla nějaká skupina banditů, kteří si říkají Bratrstvo.“

„Co je to sakra za bratrstvo?“ otázal se Holliday mrzutě. Útroby se mu sevřely ošklivým pocitem, který mu vehnal žluč do krku.

„Plný název je Bratrstvo chrámu Isis. Sami sebe považují za muslimskou verzi templářů a prý existovali dávno před nimi. Údajně se vznik Bratrstva datuje do doby kultu Imhotepa v Memfisu na Nilu kolem roku 600 př. n. 1. Bratrstvo uctívá Imhotepa jako boha Ptaha. Ptah byl bůh řemeslníků a také měl na starost reinkarnaci. Byl nesmrtelný. Jinými slovy, tesař, který se znovu vrátí do života a žije navěky. Paralela s křesťanstvím je očividná. Bratrstvo má pocit, že křesťané, zejména římští katolíci, vlastně ukradli Imhotepa a udělali z něj Ježíše Krista. Sami sebe také prohlašují za přímé potomky jak Koptů a As-sassínů neboli Hašašínů, sekty zdrogovaných šíitských muslimů, tak původních fedajínů - v jejich terminologii, bojovníků za svobodu‘.“

„Takže teroristi,“ shrnul to Holliday.

„Nebezpeční šílenci,“ řekl Rafi a pokrčil rameny.

„To je to samé. A tihle lidé unesli Peggy?“

„Ano.“

„Jak je to dlouho?“ otázal se Holliday.

„Co je dneska?“

„Pondělí šestadvacátého.“

„Tak to bylo ve čtvrtek. Před čtyřmi dny.“ Rafi si prohrábl rukou rozcuchané vlasy a zívl.

„A co požadujou?“ chtěl vědět Holliday.

„Zatím žádné požadavky nevznesli,“ řekl Rafi. „Alespoň jsem o žádných neslyšel, když jsem včera odlétal z Ben Gurionu.“

„To nevypadá dobře,“ řekl Holliday zamyšleně.

„To ne,“ souhlasil Rafi. „Říkali to i mí kamarádi v Mossadu.“ Znovu zívl, div si nevyvrátil čelisti.

„Kdys naposledy spal?“ zeptal se Holliday.

„V letadle. Ale něco bych sněd.“

„Tak pojďme někam na snídani.“ Holliday vstal. „Máš chuť se projít?“

„Po čtrnácti hodinách sezení v mizerných sedadlech El-A1 777? To si piš, že se chci projít. Kam půjdem?“

„Do Grant Hallu, to je kavárna, kde otvírají brzo. Musíš to mít košer?“

„Teď bych klidně slupl i sendvič se slaninou a tu slaninu si dal i jako přílohu,“ opáčil archeolog.

„Tak chvilku počkej, já se převléknu a můžeme jít,“ řekl Holliday. „Koupelna je na konci chodby, jestli potřebuješ.“

Rafi zamířil do koupelny a Holliday vešel do ložnice. O pět minut později se znovu vynořil ze dveří, oblečený do obnošené, pohodlné maskáčové polní uniformy, která pocházela z první války v Zálivu. Za dalších pět minut se vynořil i čerstvě osprchovaný Rafi a oba svorně opustili dům. Ranní vzduch byl příjemně chladný a slunce pomalu stoupalo nad stromy. Vypadalo to, že bude pěkný den. Když Holliday zamykal, zahřměla z Trophy Pointu o kilometr dál na Washington Road rána z děla. Zastavil se a rychle zasalutoval, když zazněl budíček, pronikavé ra-ta-ta-ta trubek rozléhající se ozvěnou po celém areálu.

„Začíná další den, R‘,“ řekl Holliday a připojil se k Rafimu na chodníku. „Bůh nám pomáhej.“

„Co je to den, R‘?“ chtěl vědět Rafi.

„Příjezd nových rekrutů. Dvanáct set kluků s maminkami a tatínky a bratry a sestrami, sem tam s přítelkyněmi nebo přáteli, někdy dokonce i se sousedy odvedle. Celý West Point se změní v obrovský cirkus.“

„V půl sedmé ráno?“

„Armáda s tímhle blázněním ráda začíná brzo,“ zašklebil se Holliday. „Ale když budeme mít štěstí, tak většině z toho unikneme.“

Kráčeli podél profesorského bloku. Spousta domů vypadala opuštěně a byly zřejmě zamčené. Většina důstojníků i civilistů, kteří přednášeli ve West Pointu, už odjela na dovolenou nebo byla někde na letních kurzech.

Oba muži došli ke křižovatce profesorského bloku a Jeffersonovy třídy, pak zabočili na západ a přešli kolem Quarters 100 a Thayerova památníku. Před nimi se tyčila šedá masa Washington Hallu s jezdeckou sochou Washingtona před obrovskou dvoukřídlou budovou a Kaplí kadetů tyčící se na pahorku za ní. Z jejích dveří nyní proudili noví rekruti; většina z nich na sobě měla černobílé tepláky, poněkud ponižující úbor, který budou muset nosit až do chvíle, než dostanou uniformu. Tu a tam Holliday viděl uniformované kadety druhého ročníku s červenou šerpou, kteří se snažili zmatenému a chaotickému roji nováčků dodat jakýs takýs řád.

„Tváří se, jako kdyby se octli v pekle,“ ušklíbl se Rafi a pozoroval vystrašené mladé muže a ženy, kteří se snažili nedat najevo strach, ale moc jim to nešlo.

„To je taky ten účel,“ řekl Holliday. „Odcizení a oddělení od minulosti. Léčba šokem; jako odstřižení pupeční šňůry.“

„Radši oni než já,“ podotkl Izraelec.

„To máš pravdu,“ souhlasil Holliday.

Vystoupili na široké betonové prostranství před Washington Hallem a proplétali se hloučky nových rekrutů, kteří se nervózně přemísťovali sem a tam jako vyplašená hejna ryb. Na rozlehlé ploše Pláně na levé straně se začali shromažďovat rodiče a přátelé nováčků jako svědkové popravy.

Když procházeli kolem Washingtonovy sochy, zdvihl se náhle kadet, který tu seděl, a vykročil proti nim. Měl na sobě kompletní uniformu se šesti zlatými prýmky hodnosti Cadet Regimental Commander a nevzhledné erární brýle. Vypadal starší než průměrný prvňák a na tvářích a bradě se mu rýsoval náznak strniště. Na ukazováčku levé ruky měl prsten akademie. Pravou mladík sáhl do kapsy kalhot a ostýchavě se usmál.

„Promiňte, pane, ale zdá se, že jsem ztratil svůj…“

Holliday zareagoval téměř bez přemýšlení. Prudce strčil do Rafiho, až odletěl stranou, a v témže okamžiku vyrazil pravičkou dopředu a vší silou, jaké byl schopen, udeřil kadeta do tváře. Cítil, jak pod tím nárazem praskla chrupavka. Popadl mladíka za zápěstí pravé ruky, postavil svou botu za jeho levou nohu, kterou právě udělal krok dopředu, a zároveň mu zkroutil pravou ruku za zády, až zápěstí prasklo jako větvička.

Kadet zaječel a klesl k zemi, zatímco Holliday stále svíral jeho ruku. Rafi se vyškrábal na nohy a kolem nich se na chodníku začal shromažďovat hlouček lidí. Koutkem oka Holliday zahlédl několik dalších kadetů s červenými šerpami, kteří se k nim rozběhli. Mladík ležící na zemi se ještě chvíli zmítal a pak ztichl. Zamračeně vzhlížel k Hollidayovi a jeho čelisti se pohybovaly, jako kdyby skřípěl zuby.

„Kdo ksakru jste?“ vyštěkl na něho Holliday. „Vím, že nejste žádný kadet.“

Muž na zemi se začal třást, až jeho podpatky rachotily o dláždění. Oči se mu protočily v sloup, až bylo vidět jen bělmo, a mezi rty se mu utvořila pěna.

„Panebože,“ zašeptal Rafi a zahleděl se na něho. „Vždyť umírá.“

Holliday kývl hlavou k černému ocelovému předmětu ležícímu na zemi vedle muže v kadetské uniformě.

„Tohle je vojenský nůž s vyskakovací čepelí,“ řekl. „Pokusil se mě zabít. Je to najatý zabiják.“

3

Stáli kolem stolu v jedné z kabin vojenské nemocnice a dívali se na nahé tělo na lůžku. Uplynula necelá hodina od událostí před Washington Hallem, ale kůže mrtvoly už nabyla vybledlého šedavého odstínu. Mrtvý vypadal jako děsivě realistická figurína z výlohy obchodu. Na levé straně jeho hrudníku nad srdcem bylo vidět složité tetování: zkřížené klíče za štítem, na němž byl vyobrazen lev a kotva a nad ním uprostřed mitra. Holliday znak vyfotografoval svým mobilem. Byl to jednoznačně erb papeže, ale neměl tušení kterého.

„Já nejsem patolog,“ řekl doktor, kapitán jménem Ridley. Byl mladý, nebylo mu ještě čtyřicet, a měl tmavé vlasy, mírně ustupující z čela, na spáncích maličko prošedivělé. „Ale podle té pěny v koutcích úst a ztuhlosti údů bych řekl, že to byl nějaký nervový jed. Ten je zatraceně rychlý.“

„Na to, aby něco spolkl, neměl čas,“ namítl Holliday.

„To je pravda,“ přisvědčil Rafi.

„Našel jsem na jeho jazyku a v krku kousky plastu,“ řekl Ridley. „Vypadá to jako zbytky nějaké kapsle. Musel ji mít už v ústech.“

„Sebevražedná pilulka?“ zeptal se Rafi užasle.

„Vypadá to tak,“ kývl doktor.

Zástupkyně kanceláře velitele posádky West Pointu už tu byla také. Byla to robustní žena kolem třicítky v polní uniformě, vojenských botách a s vlasy svázanými do culíku. U pasu měla pistoli a v obličeji byla bílá jako papír. Měla hodnost seržantky a jmenovala se Connie Sayersová.

„Já jsem jen vyšetřovatelka vojenské policie,“ namítla. „Tohle dalece přesahuje moji platovou třídu.“ Potřásla hlavou a nespouštěla oči z mrtvého muže. Vypadala, jako kdyby měla hrdlo plné stěží zadržované žluči. Mluvila s pevně zaťatými zuby.

„Zavolala jste CID?“ zeptal se Holliday. Měl na mysli armádní vyšetřovací oddělení.

„Ano, pane. Posílají nám pár detektivů z Fort Gillem.“

Fort Gillem byla v Georgii, což znamenalo čekat šest až osm hodin, než se sem dostanou, možná déle. Holliday věděl, že čím déle bude ve West Pointu otálet, tím hlouběji zabředne do lepkavých osidel byrokracie. Celá akademie byla kvůli nečekané situaci vzhůru nohama, a nejspíš to bude ještě horší.

„Měl u sebe nějaké identifikační doklady?“ zeptal se Holliday, i když věděl, jak bude znít odpověď.

„Ne, pane,“ řekla Sayersová a zavrtěla hlavou. „Nic, jen to tetování.“

„Ať to byl kdokoli, byl to cvok,“ prohlásil doktor. „Šílenec.“

Holliday zdvihl nůž z naleštěného ocelového podnosu na vyšetřovacím stole. Byl to vystřelovací nůž Microtech Troodon z uhlíkové oceli s dvanácticentimetrovým ostřím. Spíš dýka. O zlomek vteřiny později a na stole by byl ležel on, s tímhle ostřím v srdci. To nebyl druh zbraně, jakou u sebe nosí šílenci.

„Předpokládám, že se mnou souhlasíte, že jsem toho chlapa nezabil,“ řekl Holliday.

„To vám můžu dát písemně,“ řekl doktor. „Není pochyb o tom, že to byla sebevražda.“

„Dobrá,“ kývl Holliday. „Tady Rafi a já totiž musíme naléhavě vyřídit jednu záležitost v New Yorku.“

„Vyšetřovací důstojníci z Fort Gillem s vámi ale budou chtít mluvit,“ namítla seržantka Sayersová. „Budou mít otázky. Vsadím se, že Úřad národní bezpečnosti taky. Možná byste měl raději zůstat na základně… ehm, pane.“

Holliday na ni upřel tvrdý pohled důstojníka mnohem vyšší hodnosti.

„To má být příkaz, seržantko?“

Mladá vojenská policistka pochopila skryté poselství. Tenhle způsob zastrašování z pozice hodnosti byl Hollidayovi silně proti mysli, ale právě teď to bylo nezbytně nutné.

„Ne, pane.“

„Dobře. Nechám vašemu veliteli číslo na mobil.“ Holliday vrhl poslední pohled na mrtvolu a pak se otočil a vyšel ven z kabiny, s Rafim těsně v patách.

Přivolal auto z vojenského vozového parku a oba vyjeli k Burger Kingu u stadionu na Stony Lonesome Road. Rafi nelhal, když tvrdil, že má hlad; spořádal dva enormní dvojité sendviče nacpané vejci, šunkou a slaninou, a spláchl to několika šálky černé kávy. Holliday do sebe stěží dostal slaný muffin s vejci a párkem. Pořád cítil doznívající záchvěvy adrenalinu v krvi, pozůstatek nedávného střetnutí s nájemným vrahem.

„Tys reagoval tak rychle, jak jsi to proboha věděl?“ zeptal se ho Rafi. Dovnitř vešla vzlykající žena s manželem a mladá dívka, pravděpodobně sestra nového rekruta, s kterým se právě rodina na několik nadcházejících měsíců rozloučila. Maminka zřejmě hodlala zahnat svůj smutek restovanými bramborami.

„Něco mi na něm nesedělo,“ opáčil Holliday. „Vlastně dost věcí. Uniformu měl správnou, ale každý opravdový starší kadet by se na den ‚R‘ líp oholil, a navíc měl prsten na nesprávné ruce - nosí se na pravé, nikdy ne na levé. Ani brýle nebyly správné. Ty příšerné armádní brýle musí kadet nosit jenom během prvních pár týdnů základního výcviku. Pak už může mít svoje vlastní.“ Holliday se napil kávy a cítil, jak se mu kysele usadila v žaludku po boku párků a vajec. „Když bude naše milá seržantka Sayersová čmuchat kolem dost dlouho, tak určitě najde v kasárnách kadeta, kterému chybí uniforma.“

„Co se tu sakra děje, Johne?“ zeptal se Rafi. „Nejdřív Peggy a teď tohle.“

„Ty dvě události spolu musejí souviset. Jinak by to byla moc velká náhoda. To tetování je přesvědčivý důkaz.“ Holliday se zamračil. „Připomíná mi Axela Kellermana a jeho neonacistické kamarádíčky.“

„Ty myslíš, že to navlíkli templáři?“

„Jako korálky na šňůrku,“ odpověděl Holliday. „Sám jsi mi přece říkal, že Peggy byla členkou expedice uspořádané na základě templářských textů. To by dávalo smysl.“ Potřásl hlavou. „Ale vlastně na tom nezáleží. Důležité je jen najít Peggy a dovézt ji domů.“

„A kde začneme?“

„Zajedeme do New Yorku.“

„O tom jsem právě přemýšlel,“ řekl Rafi váhavě. „Co tam budeme dělat?“

„Chytíme taxík na letiště JFK,“ řekl Holliday, vstal a odložil mastné papíry od jídla na tác. „Letíme do Francie.“

Vrátili se do Hollidayova bytu a Rafi čekal, zatímco si Holliday rychle sbalil cestovní brašnu a uschoval do ní i onen vzácný notýsek, který mu dal mnich Rodrigues. Pak si zavolali taxíka a zamířili na Highland Falls. Rafi si tu vypůjčil na svoje jméno auto, kterým oba odjeli do centra New Yorku. Nechali auto u Avis Parku za Penn Station na Třiatřicáté první a autobusem se dopravili na Kennedyho letiště. Ve čtyři odpoledne už nastupovali do airbusu společnosti Air France na přímý let do Paříže. Bez potíží prošli bezpečnostní a pasovou kontrolou, což znamenalo, že ve West Pointu zatím jejich odjezd nikdo nezaznamenal.

Posadili se do zadních sedadel na levé straně první třídy, hned před kuchyňku. V jejich sekci byli jen dva další pasažéři - jakýsi tlustý muž v drahém obleku, který ve spánku pouštěl větry, a ledově chladná žena v kostýmu Chanel na deseticentimetrových podpatcích bot od Prady, jež už od startu popíjela bílé víno. Rafi vedle Hollidaye podřimoval a zápasil s časovým posunem, který teď na něho začal působit obráceně. Po první dvě hodiny letu Holliday jen tupě hleděl z okénka a pozoroval, jak se pod mohutným trupem letadla převaluje Atlantský oceán.

„Jsem to ale idiot,“ zamumlal nakonec.

„Cože?“ ozval se Rafi mátožně.

„Jsem idiot,“ opakoval Holliday.

„A proč?“ zeptal se Rafi, protáhl se a zívl.

„Motiv,“ zavrčel Holliday. „Měl jsem uvažovat o motivu.“

„O čem to mluvíš?“

„Proč ten tvůj bratr Brasseur vlastně zkoumal templářské texty ve Vatikánu?“

„Nemám ponětí. Nejspíš se snažil zjistit něco o invazi templářů do Egypta. Je to archeolog.“

„Ten atentátník, co mě a Peggy před rokem napadl v Jeruzalémě, byl z Vatikánu. A teď se mě nějaký potetovaný pošuk pokusil zabít ve West Pointu.“

„A co z toho plyne?“

„Proč? Jaký mají motiv? Jsem profesor dějin. Peggy je fotografka. Proč si vybrali právě nás?“

„Kvůli vašemu spojení s templářským mečem. A té vzácné sbírce svitků, kterou jste našli na Azorách.“

„Tohle není žádná praštěná historka o náboženských spiknutích, ani nejde o dohady, jestli Ježíš vedl nebo nevedl sexuální život. Lidi se přece nezabíjejí kvůli nějakým nevyřešeným dějinným eskapádám, i kdyby byly historicky kdovíjak zajímavé.“

Rafi pokrčil rameny. „Oukej. Tak proč teda?“

„Pro peníze,“ řekl Holliday pevně. „Celá ta věc je od samého začátku jen a jen o penězích.“

„To mi vysvětli.“

„Sledovali jsme stopu toho meče od domu mého strýčka Henryho celou cestu až do jeskyně na azorském ostrově Corvo. Rodrigues mně a Peggy ukázal sto tisíc svitků ve zlatých pouzdrech, pocházejících z Alexandrijské knihovny, a půl tuctu antických pokladnic. Obrovské historické bohatství, dost na to, aby učence učinilo šťastnými na sto let. Možná i déle. Prostě poklad.“

„Poklad templářů,“ souhlasil Rafi.

„Celá léta jsem své studenty učil, že templáři, alespoň zpočátku, nebyli nic jiného než organizovaná tlupa loupežníků, kteří poutníky víc vykořisťovali, než ochraňovali. Nést korouhev templářů znamenalo záminku k zabíjení a plundrování ve jménu Krista. Byli to hrdlořezové; gangsteři v zářícím brnění.“

„A ty ses mýlil.“

„Ne. Měl jsem pravdu. Naprostou pravdu, a měl jsem si na to vzpomenout. Ty svitky v jeskyni na Corvo vůbec nebyly poklad.“ Holliday sáhl do vnitřní kapsy své sportovní bundy. Vytáhl odtamtud tlustý zápisník, který mu dal Helder Rodrigues, když umíral. Zápisník byl z kůže, s opotřebovanou a odřenou přezkou, a bylo v něm 240 listů. Vypadal velmi staře. Na svrchních deskách byly stopy vody a také kapky zaschlé krve; krve umírajícího bývalého kněze. „Tohle je ten pravý poklad,“ řekl Holliday a podal Rafimu notýsek. „Tisíc jmen a adres, které Rodrigues opsal někdy před druhou světovou válkou a aktualizoval je až do své smrti. Společnosti, rodiny a jednotlivci, všichni spjatí s původním templářským jměním, které sahalo až do třináctého století. Templářská akciová společnost. Tohle je to, po čem šel ten atentátník v Jeruzalémě. Právě po tomhle pásli i Kellerman a jeho nacisti, a zrovna tak i ten zabiják ve West Pointu.“

„AstroEur,“ přečetl Rafi první jméno na seznamu.

„To jsou hotely po celém světě, jsou jich asi čtyři tisíce. Poskytují služby všem velkým společnostem osobní železniční dopravy v Evropě. Tři miliardy eur ročně.“

„Atreal et Cie?“

„Nemovitosti po celé Evropě a jihovýchodní Asii. Ještě větší obrat.“

„Breugier Telecom. Mobilní telefony?“

„A kabelová televize,“ dodal Holliday.

„Crédit Alliance SA?“

„Druhá největší maloobchodní banka ve Francii.“

„A to jsou všechno templářské operace?“

„Tak nějak. Já jsem se zřejmě stěží dotkl povrchu, ale je celkem jasné, jak to funguje. Tucty malých společností, takových, kterých si nikdo ani nepovšimne, investují do větší společnosti a nakonec si zajistí majoritní kontrolu. Zkusil jsem třeba společnost zvanou Aretco, obrovský mezinárodní koncern, a stopoval ji zpětně až ke společnosti zvané Veritas Rochelle, pojišťovně námořní dopravy z počátku devatenáctého století. Veritas Rochelle vlastnil jediný cisterciácký klášter v regionu Dordogne. Podle představeného kláštera majetek společnosti klášteru odkázal jakýsi hrabě z Aix-en-Provence jménem Guy ďIsoard de Vauvenargues. Jak se ukázalo, rodina hraběte de Vauve-nargues sahá z matčiny strany až k Robertu de Everingham, jednomu z raných normanských templářů v Anglii. Je to jako jedno obrovské nekonečné puzzle.“

Rafi pokrčil rameny. Světlovlasá letuška v elegantní uniformě a s šátkem se ho otázala, jestli si přeje něco k pití. Zavrtěl hlavou a ona odešla. „Dobrá,“ řekl. „Takže všechny tyhle společnosti, nebo alespoň jejich financování, měly svůj původ v řádu templářů. To bylo tenkrát. Tohle je ale teď. Co to znamená pro přítomnost? O co teď vlastně jde?“

„Prozkoumal jsem sto navzájem propojených společností u prvních pěti jmen na seznamu. Většinový podíl majetku všech těch společností drží Pelerin a Cie, soukromí bankéři. Neříká ti to jméno něco?“

„Hrad Pelerin je v Izraeli. Tam, kde jsme našli ten stříbrný svitek.“

„Přesně tak,“ kývl Holliday pochmurně. „Je to soukromá banka, nebo spíš byla. Soukromé banky vlastní jednotlivci a nemusejí přiznávat svůj majetek. Docela dobrá zástěrka, když chceš někde schovat staré templářské peníze. Představenstvo společnosti Pelerin a Cie tvoří pouze tři lidé, o kterých jsem v životě neslyšel: Sebastián Ar-mand, Pierre Pouget a George Lorelot. Vypadalo to, že vzájemně měli kontrolu nad majetkem v hodnotě sta miliard eur. To je sakra velká hromada peněz, kamaráde. Tohle už někomu stojí za zabití.“

„Mluvíš v minulém čase - vypadalo to, že měli kontrolu.“

„Protože všichni ti tři pánové ze správní rady Pelerin a Cie už jsou po smrti. Armand zemřel v roce 1926, Pouget v roce 1867 a Lorelot v roce 1962. Mají společné akorát to, že všichni leží v té samé řadě na hřbitově ve vesnici Domme ve Francozzské Akvitánii.

„Takže Pelerin a Cie je jen zástěrka?“ zeptal se Rafi.

„Ještě nevím. Majetek všech tří má na starosti advokát - právník jménem Pierre Ducos. Trvalo mi skoro osm měsíců od chvíle, co jsem začal luštit ten notes, než jsem Ducose vystopoval. Proto letíme do Francie, abychom ho navštívili.“

„Myslíš, že nám bude k něčemu dobrý?“

„Myslím, že je to jediné vodítko, které máme.“

4

Holliday a Rafi v pronajatém Peugeotu 407 přejeli po staletém kamenném mostě v Cénac-et-St. -Julien, klenoucím se nad řekou Dor-dogne, a octli se v krajině, která se od doby před osmi sty lety, kdy jí vládla matka Richarda Lví srdce, královna Eleonora Akvitánská, změnila jen velmi málo. Bylo brzy odpoledne, den po jejich příjezdu do Paříže, a slunce pálilo z bezmračné modré oblohy. Léto na jihu Francie bylo jako oživlá kniha pohádek.

S výjimkou dálnice, která se sem vůbec nehodila, tvořilo údolí Dordogne stejnou strakatou mapu políček, jaká tu existovala už od středověku, tu a tam posetou vesnicemi obehnanými hradbami, a korunovanou kopci s temnými lesy. Země sama tu byla černá jako smůla a úrodná tak, že v ní mohlo růst téměř cokoliv.

Před nimi se tyčil příkrý skalní útes porostlý ochranným závěsem jehličnanů, vyrůstající z břehů řeky vinoucí se údolím. Na vrcholku skalní stěny na podlouhlé čtverhranné plošině uviděli hradby a hradní věž, místo, kde bylo v roce 1307 po násilném rozpuštění řádu uvězněno víc než sedmdesát templářských rytířů.

Těsně před malou vesničkou na druhém konci mostu zatočili prudce doprava. Auto se ponořilo do lesa a začalo se proplétat nahoru nekonečnými serpentinami vinoucími se po stráni. Pole a řeka zmizely z dohledu. Rafi stěží dokázal zahlédnout úpatí prastarých hradeb, i když natahoval krk, jak mohl, a vyvracel hlavu vzhůru. Ve dvanáctém století bylo dobytí opevněné vesnice v podstatě nemožné, jedině snad po zdlouhavém obléhání a kompletním odlesnění svahu.

„Tak si představuju, jak to asi na světě vypadalo, když tenhle hrad stavěli,“ podotkl Rafi, když pokračovali v jízdě nahoru.

„Bylo v něm plno násilí a předsudků,“ řekl Holliday. Celou cestu řídil, od brzkého rána, co opustili pařížský hotel a vyrazili na jih. Ujeli skoro 480 kilometrů bez přerušení a zastavili, jen aby si odskočili na toaletu, a na půl hodiny si udělali přestávku za Limoges, aby se v bistru u dálnice narychlo občerstvili sendvičem a kávou. „Navzdory všem těm řečem o rytířích v zářícím brnění bych za život ve středověku nedal ani cent. Začouzené místnosti, mizerná hygiena, zkažené zuby a mor. Takhle já si příjemný život nepředstavuju.“ Chvíli pokračovali dál v tichu. Les po obou stranách silnice byl temný a ponurý.

„Já si pořád nejsem jistý, jestli to není jen ztráta času,“ poznamenal nakonec Rafi. Narážel na to od chvíle, co přijeli do Francie, a jeho kousavé poznámky začínaly jít Hollidayovi na nervy. „Nechápu, k čemu nám bude dobré si promluvit s nějakým Pierre Ducosem. K Peggy nás to určitě blíž nepřivede.“ Izraelec zavrtěl hlavou. „Měli bychom si spíš promluvit s policií v Alexandrii.“

„Jasně, a za pět dolarů si ve Starbucks můžeme v Egyptě dát kafe,“ opáčil Holliday a vykroužil další ostrou zatáčku na zalesněné stráni. Motor se začínal dost namáhat a Holliday raději přeřadil na nižší stupeň. „Ty si vážně myslíš, že by egyptské úřady věnovaly čas a energii nějakému Izraelci a jeho americkému kámošovi a pokoušely se vystopovat bandu katolických kněží?“ Ohlédl se na svého společníka. „Nebo snad máš kamarády v Mukhabaratu, o kterých nevím?“ zeptal se. Narážel tím na egyptskou verzi CIA.

„Už jsem ti to říkal stokrát, Johne. Chodil jsem do školy s chlápkem, který teď pracuje pro Mossad. Pokud vím, dělá do počítačů. To je opravdu moje jediné spojení se špiony.“ Znovu zavrtěl hlavou a v obličeji se mu objevil ustaraný výraz. „Kdybych měl nějaké páky v izraelské tajné službě, tak už bych je použil, to mi můžeš věřit.“

„Na tom stejně nesejde,“ odpověděl Holliday unaveně. „Uvidíme, co nám ten Ducos řekne, a z toho budeme vycházet.“

„A proč si myslíš, že s námi vůbec bude chtít mluvit?“ zeptal se Rafi.

„Znám tajný stisk ruky,“ opáčil Holliday.

Zvládli poslední zatáčku a projeli vysokou branou v pevnostní zdi, která obklopovala město, lemovanou párem věží. Uličky byly úzké, po obou stranách se tyčily kamenné budovy staré snad tisíc let, se zavřenými okenicemi, břidlicovými střechami a dveřmi s železným kováním. Moderní budovu nebylo nikde vidět. Našli kancelář francouzského právníka v malé budově vedle bistra Godard, nad kterým se skvěl štít ukazující vypasenou husu kolébající se přes ulici. Přímo naproti kanceláři byl malý hotel zvaný Relais des Chevaliers. Ulička byla tak úzká, že Holliday musel auto zaparkovat koly částečně na chodníku, aby mohla ostatní auta projet.

„Tohle je stavěné pro koně a kočáry, ne pro auta,“ poznamenal. Zaklepal na starobylé těžké dřevěné dveře a čekal. Nic se nedělo.

„Možná tam není,“ řekl Rafi.

Holliday zaklepal silněji. Pořád nic.

„Možná neexistuje,“ pravil Rafi trochu jedovatě.

Holliday poznámku ignoroval. Zkusil petlici a dveře se najednou otevřely. Strčil do nich hlavu. Interiér domu byl temný a chladný. Vstoupil do úzké chodby s nízkým stropem a Rafi ho následoval. Stěny byly omítnuté a omítka kropenatá stářím. Nad ním visel železný tepaný lustr, který vypadal, že byl vyrobený pro svíce. „Haló?“ zavolal opatrně Holliday. Kdesi v hloubi domu se ozvalo hrubé zakašlání.

„Viens“ ozval se tichý hlas. Už jdu. Ozvalo se to zpoza dveří na levé straně chodby. Holliday otevřel dveře a vstoupil do místnosti, s Rafim těsně v patách.

Kancelář vypadala jakoby z jiné doby. Jako kdyby vypadla z filmu Bídníci.

V jednom rohu nahlas odtikávaly starobylé nástěnné hodiny. Stěnu lemovaly řady dřevěných sekretářů a na protější straně stál na tenkých nožkách psací stůl s přihrádkami. Do místnosti pronikalo světlo skrze skuliny v okenicích na velkém okně a v širokém pásu světla tančila zrníčka prachu. Podlahu tvořily široké světlé dubové fošny, ošlapané tak, že už na nich nezbýval žádný lak. Za obrovským kancelářským stolem v židli s vysokým opěradlem, potažené sametem, seděl mohutný muž se sněhobílými vlasy. Na druhé straně stolu byly dvě stejné židle.

Muži mohlo být kolem osmdesátky, byl obtloustlý, ale vypadal zdravě. Jeho pleť měla slabě průsvitný nádech, jako pergamen. Měl zahnutý nos a oči za brýlemi s jasně modrými plastovými obroučkami byly šedé a veliké. Oblečený byl do modrého obleku s nápadnými klopami, který vyšel z módy tak před půlstoletím.

Přední strana jeho saka byla potřísněna kousky popela z dýmky s vyřezávanou rukojetí, kterou měl v ústech. Z místa, kde Holliday stál, to vypadalo, že muž má kalhoty vytažené skoro až ke kolenům. Jeho košile byla stejně bílá jako hříva jeho vlasů a očividně naškrobená.

„Pan Ducos?“ otázal se Holliday.

„Oui,“ opáčil muž. „Je suis Ducos.“

„Mluvíte anglicky?“

„Samozřejmě,“ řekl Ducos. „A taky několika dalšími jazyky, dokonce i trochu hebrejsky.“ Mile se usmál na Rafiho.

„Netušil jsem, že je to tak vidět,“ poznamenal archeolog.

„Není,“ odtušil Ducos. „Ale já moc dobře vím, kdo jste, doktore Wanounou, a vy taky, plukovníku Hollidayi.“

„A jak to?“ zeptal se Holliday.

„Do telefonu jste říkal, že jste znal Heldera Rodriguese, plukovníku,“ odvětil Ducos. „To stačilo, aby to rozdmýchalo mou zvědavost.“

„Vy jste ho znal?“ zeptal se Holliday. Jih Francie byl pořádně daleko od odlehlého ostrova na Azorách, který byl domovem starého kněze.

„Mnoho let,“ odpověděl Ducos a odmlčel se. „Víte, co hledám?“ zeptal se po chvíli záhadně.

„Hledáte to, co bylo ztraceno,“ odvětil Holliday. Rafi se na něho zkoumavě podíval.

„A kdo to ztratil?“

„Král to ztratil.“

„A kde je ten král?“

„Smaží se v pekle,“ řekl Holliday s úsměvem.

„Nevadilo by vám, kdybyste mi prozradili, oč jde?“ nevydržel to Rafi. „Cítím se tak trochu mimo.“

Ducos mu to vysvětlil. „Po rozpuštění řádu templářů za vlády krále Filipa IV. v roce 1307 potřebovali uprchlí členové řádu nějaký způsob, jak by se mohli mezi sebou bezpečně poznat. Vymysleli řadu tajných znaků.“

„Tajný stisk ruky,“ dodal Holliday.

„Tahle hesla jsme například používali my s otcem Rodriguesem,“ pokračoval Ducos. „Bylo to napsané na zadní straně jeho zápisníku.“ Podíval se na Hollidaye. „Máte ho?“

„Ano.“ Holliday vytáhl notýsek z vnitřní kapsy saka a šoupl ho po stole ke starému muži. Ducos natáhl velkou, stářím zkroucenou ruku a položil na něj dlaň. Holliday si všiml, že se mu v koutku oka utvořila slza. Nesnažil se ji utřít.

„To je jeho krev?“ zeptal se Ducos.

„Ano. Umřel, když chránil tajemství svitků,“ řekl Holliday. „Umřel mi v náručí.“

„Tavares mi to řekl,“ pokýval hlavou Ducos. Manuel Tavares byl kapitán rybářské lodi San Pedro a druhým strážcem templářského pokladu na ostrově Corvo.

„Jenže máme velký problém,“ vložil se do toho Rafi naléhavě.

„Máte na mysli zmizení slečny Blackstockové v Egyptě nebo nedávný pokus o vraždu plukovníka Hollidaye?“ zeptal se Ducos klidně.

„Vy o tom víte?“ zeptal se Holliday překvapeně. „Vždyť je to stěží osmačtyřicet hodin.“

Ducos si vyndal dýmku z úst a usmál se; úzké rty se otevřely a odhalily úhlednou řadu velkých, čistě bílých a očividně umělých zubů, vyrobených v dávné době.

„Jednou z výhod členství v řádu, který existuje téměř tisíc let, je množství a účinnost různých užitečných uší,“ řekl.

„Ten člověk, co se mě pokusil zabít, teď není důležitý. Ale musíme najít Peggy, a to rychle,“ opáčil Holliday.

„Tak mi řekněte všechno, co víte,“ vyzval ho Ducos.

Nakonec toho zas tak moc nebylo. Francouz si to vše vyslechl, zaklonil se ve své židli a bafal z fajfky. Když Rafi skončil, Ducos položil Hollidayovi pár otázek ohledně útoku ve West Pointu a pak se odmlčel a zamyšleně se zahleděl na strop. Nakonec promluvil, pečlivě promyšlenými a přesnými slovy. „Ten člověk, co se vás pokusil zabít, byl téměř s jistotou člen La Sapiniére, francouzské větve organizace Sodalitium Pianům, tajné vatikánské služby. Poprvé o nich psal ve své beletrii Thomas Gifford a nedávno váš Dan Brown ve své Šifře mistra Leonarda. Jasným důkazem je to tetování - je to totiž pečeť neboli znak papeže Pia X., který tu původní skupinu na počátku dvacátého století založil. Členové této organizace jsou známi též jako assassíni a někdy jako nástroj boží. Jsou to mučedníci, ochotní obětovat i vlastní duši pro vyšší blaho.“

„Proč se mě ale pokoušejí zabít?“ zeptal se Holliday. „Jaký mají motiv?“

„A co to má společného se zmizením Peggy?“ vložil se do toho Rafi nazlobeně. „Sedíme tu, plácáme o nějakém teologickém vúdú a ona je přitom v nebezpečí. Jakou to má souvislost?“

„Domnívám se, že společným motivem je pocit bezprostředního ohrožení. Vatikán očividně považuje plukovníka Hollidaye za hrozbu. Troufám si říci, že totéž platí i pro slečnu Blackstockovou. Buď ona sama, nebo celá expedice objevila něco, co Bratrstvo Isis taktéž považuje za hrozbu. Spojitost je docela jasná. Brasseur musel podnítit zájem La Sapiniére, když zkoumal archivy ve Vatikánu, a ať už našel v templářských dokumentech v tajných archivech cokoliv, vedlo to k tomu, že celou skupinu v poušti unesli.“

„To je šílené,“ protestoval Rafi. „Vždyť je to jak olej a voda. Islámští teroristi a Vatikán?“

„Olej a voda, to máte pravdu,“ přikývl Ducos klidně. Na okamžik se odmlčel, vytáhl z kapsy svého prastarého obleku zápalku a rozškr-tl ji o jeden zažloutlý nehet. Znovu zapálil vyhaslou dýmku, hlasitě vtáhl kouř a vydechl ho v mohutném nadýchaném oblaku, který vířil v širokém pásu slunečního světla uprostřed místnosti. „Skutečně, jako olej a voda,“ opakoval. „A protože olej a voda se obvykle nemíchají, jako vědec bych navrhoval, abyste hledal nějaký emulzifikátor, nějakou společnou příčinu.“

„Nemohlo by to být něco tak obyčejného jako území, že ne?“ otázal se Holliday poněkud ironicky. „Že by expedice šlápla bratrstvu na píseček?“ Pokrčil rameny. „Možná je urazilo, že banda katolických kněží poskvrnila jejich posvátnou půdu nebo něco takového.“

„To je sice možné, ale dost nepravděpodobné, plukovníku. Narodil jsem se sice blíž devatenáctému století než jednadvacátému, ale myslím, že se mi dařilo držet krok s dobou. Opravdových věřících už je jen pár. Teroristické organizace jsou jako politické kampaně -vždycky potřebují peníze a dobrovolníky. Existují cynikové, kteří se domnívají, a z dobrého důvodu, že jedenácté září nebylo nic jiného než reklamní tahák, jenž měl zvýšit prestiž bin Ládina mezi jeho kolegy. V devadesátých letech se totiž nemohl pochlubit ničím kromě neúspěšného pokusu o atentát a účasti na bombových útocích v Dar es Salaamu a na ambasádě v Nairobi. Namísto aby byl bohatým a oslavovaným synem arabského šejka, byl bezvýznamná nula, a k tomu navíc chudá. Právě před jedenáctým zářím mu jeho rodina odstřihla pravidelný roční příjem ve výši sedmi milionů dolarů. Potřeboval nějakého fundraisera. Bratrstvo se od něho nijak neliší.“

„Pak má tedy John pravdu - skutečně je to všechno kvůli penězům,“ řekl Rafi.

„Bratrstvo je malá skupina a nemá opravdového podporovatele,“ řekl Ducos. „Když se Kaddáfí začal bratříčkovat s Američany, jsou najednou bezprizorní. Území bratrstva sahá od Qare na okraji Katar-ské prolákliny až k Jaghbubu na opačné straně hranice.“

Starý muž se narovnal, což se neobešlo bez zasténání, a opřel se dlaněmi o stůl. Ztěžka se zvedl a přešel k registraturám, otevřel jednu zásuvku a vytáhl odtamtud žlutohnědou složku. Přinesl ji ke stolu, znovu se s povzdechem usadil a vytáhl z ní fotografii. Postrčil ji přes stůl k Hollidayovi.

Fotografie zobrazovala mladého muže ve slunečních brýlích a šortkách a černém tričku, na kterém stálo -Byl jsem tady: Zatmění Slunce 29. 3. 2006. Přímo za ním se spolu bavili dva muži v turbanech vedle otlučené terénní toyoty. U pravého okraje obrázku Holliday rozpoznal nějaké vybledlé ruiny, které mohly být kdysi kamennými chýšemi.

„Tu fotografii udělal jeden kanadský turista, který se jel podívat na zatmění v roce 2006. Vyfotil to u rozvalin malé oázy Tazirbu v centrální Sahaře. Ti dva muži v pozadí jsou Sulejman al-Barouni vlevo a Mahmúd Tekbali vpravo.“ Holliday se podíval pozorněji. Al-Barouni vypadal mnohem starší než jeho společník. Jeho obličej byl ztrhaný a vrásčitý, s kůží těsně napjatou přes vystupující lícní kosti. Tekbali byl mladší, měl tmavší pleť a na očích drahé sluneční brýle Serengeti Driver.

„Co jsou ti dva zač?“ otázal se Rafi, který se díval Hollidayovi přes rameno.

„Tekbali je vyšší hodnostář Bratrstva, zástupce zakladatele a velitele skupiny Mustafy Ahmeda Ben Halima.“

„A v čem tkví důležitost té fotografie?“ zeptal se Holliday.

„Je důležitá, protože Sulejman al-Barouni je hlavním prostředníkem muže jménem Antonio Neri. Neri je bossem italské kriminální organizace známé jako La Santa. Jeho specialitou je pašování žen, drog a cenných artefaktů. Na rozdíl od tiskových zpráv Velkého Vůdce byla Libye dlouho alternativní lokalitou pro marseilleské morfinové laboratoře, pokud jde o satanské zlo americké drogové scény. Také je tu vždy zásoba vesnických žen, toužících po vzdálenějších obzorech, a Libye a Egypt provozovaly kvetoucí obchod ve vykrádání hrobů a pašování historických artefaktů po tisíce let.“ Starý muž pokrčil povadlá ramena v bezmocném gestu. „Vatikán. La Santa. Bratrstvo.“

„Olej a voda,“ podotkl Rafi.

„Společná příčina,“ dodal Holliday.

„Je to tak, pánové,“ řekl Ducos a usmál se.

5

Bylo to, jako kdyby vstoupili do filmu s Humphrey Bogartem; každou minutu se mohla odněkud vynořit Lauren Bacallová s cigaretou v ruce, rozhlížející se po někom, kdo jí připálí. Interiér baru Ma-ritime ve Starém přístavu v Marseille byl z tmavého dřeva ve stylu třicátých let. Poněkud ošuntělou a ledabylou výzdobu doplňoval ospalý barman a právě tak ospalí zákazníci, pokyvující hlavami na svých barových stoličkách nad pastisem a Stellou Artois. Ti hladovější pomalu přežvykovali své escargots nebo petit quiche či velkou mísu místních vařených mušlí, coquillage, tvořící hlavní ingredienci polévky bouillabaissy, která byla základem každého menu na Azurovém pobřeží.

Holliday a Rafi Wanounou seděli u malého kulatého stolu u čelního okna a nasávali atmosféru. Na stole byly dosud zbytky od oběda i jejich šálky od kávy. Seděl tu s nimi Louis Japrisot, kapitán francouzské Police Nationale, formálně známé jako Súreté. Japrisot byl malý podsaditý muž s širokým žoviálním obličejem a rozježeným stalinov-ským knírem pepřové barvy. Vypadal, že mu táhne na šedesát.

Měl pronikavé černé oči, obočí stejně husté jako knír a krátký vojenský sestřih. Kdesi v průběhu své kariéry přišel ke zlomenému nosu a o jeho vojenské minulosti svědčila i mohutná býčí šíje. Pod zmačkaným hnědým oblekem se napínaly svaly na pažích a ramenou. Bylo očividné, že není moc zvyklý v klidu sedět. Kouřil nepřetržitě gitanes-ky a v jeho mohutných řeznických rukou se cigarety úplně ztrácely.

„Už jste dlouho polda?“ zeptal se Holliday, jen aby něco řekl. Japrisot nebyl nejvýřečnější člověk, kterého potkal, i když jeho angličtina byla vynikající.

„Jednatřicet let. Předtím jsem byl u Prévótales v Alžírsku.“

„Prévótales? Provost Corp? Vojenská policie?“

„Jo, le Légion étrangére, vy tomu říkáte cizinecká legie.“

„To nebyly dobré časy,“ poznamenal Holliday.

„To tedy ne,“ přisvědčil Japrisot a pokrčil rameny. „Ale pro mě pořád lepší než jiné,“ zamumlal.

„Jak to?“

Japrisot znovu zdvihl mohutná ramena.

„Nebyl jsem u Dien Bien Phu.“

„Tak to jo,“ řekl Holliday a chápavě kývl. Bitva u Dien Bien Phu byla pro Francouze posledním střetnutím za války v Indočíně a pro Spojené státy děsivou předehrou nadcházející války ve Vietnamu. Během zdlouhavé bitvy zahynulo víc než tisíc vojáků a několik dalších tisíc jich bylo zajato. O těch už nikdy nikdo neslyšel.

Japrisot hleděl z okna a kouřil. Naproti přes ulici byl vidět starý přístav jako les stěžňů. Kdysi to byl centrální přístav ve městě, ale nyní byl vyhrazen zábavním jachtám a místní rybářské flotile. Na druhé straně úzkého přístavu vyrůstala řada světle žlutých budov ze sedmnáctého a osmnáctého století jako jednolitá zeď. Na vzdáleném konci se prostíralo úzké náměstíčko, kde probíhal každodenní rybářský trh, a z něho se zdvihala la Canebiére, široká triumfální avenue vedoucí vzhůru do strmého kopce, na němž se vypínalo staré město. Na jeho vrcholku stála bazilika. Jediné, co si Holliday o Marseille pamatoval, bylo, že tu byl v roce 1934 spáchán atentát na srbského krále Alexandra Karageorgeviče I. a že to byla vůbec první politická vražda zachycená na filmu.

„Jediné, co si vybavuju ve spojitosti s Marseille, je Francouzská spojka“ ozval se Rafi.

„No jo, zatracenej mizernej Pepík Doyle,“ zamumlal Japrisot a zamáčkl cigaretu ve velkém smaltovaném popelníku s reklamou na cinzano uprostřed stolu. „Ten je pro tohle místo učiněný prokletí. Connard!“

„Takže to tu není tak zlé, jak to bylo ve filmu?“ zeptal se Holliday.

„Ve skutečnosti je to mnohem horší,“ opáčil Japrisot. „Někdy si myslím, že to vážně způsobil ten film, se vší tou publicitou. Pořád sem přijíždějí turisti a ptají se, jestli můžou vidět, kde se tu dělá heroin. Merde! Moc dobrou reputaci nám to teda neudělalo, to vám teda povím. Jezdí sem výletní lodi od Disneyho a furt slyšíme jenom Gene Hackman sem a Gene Hackman tam.“

„Sem se nepašují drogy?“ zeptal se Rafi.

„Ale ovšemže se sem pašujou drogy. Sem se pašuje všecko,“ odpověděl Japrisot. „Morfin, pornografie, holky, Afričani, zubní pasta, cigarety. Hlavně cigarety. Zatraceně hodně cigaret. Le Milieu pašuje kdeco, aby vydělali. Minulej rok to byly falešný zuby z Ukrajiny.“

„Le Milieu?“ nechápal Holliday.

„To je marseilleská obdoba mafie, podsvětí,“ vysvětlil Japrisot. „Začali jako přístavní dělníci, nosiči, měli pod kontrolou přístav na sklonku čtyřicátejch a na začátku padesátejch let a pak se posunuli dál. Po válce se dali do kšeftování s drogama ve velkým.“

„Ten náš chlápek Valador patří taky k té Milieu?“ zeptal se Rafi.

Japrisot si posměšně odfrkl a z chřípí se mu vyvalil kouř jako rozčilenému býkovi v kresleném filmu.

„Malej Felix?!“ řekl. „Felix Valador sotva zná jméno svý mámy, natožpak někoho z Milieu. Ten podniká zásadně v malým. Někdy přiveze pár stovek kartonů cigaret pro Korsičany, jindy padělaný hodinky z hongkongský nákladní lodi. Spojit se s La Santou je pro něj velkej krok, to mi věřte. Máme štěstí, přátelé - o tom nemám pochyby.“ Úzkým vjezdem vplula do starého přístavu loď. Byla to stará rybářská loď, dlouhá asi třináct metrů, s vysokou palubní nástavbou posunutou hodně dozadu k zádi. Kdysi byla natřená modře a bíle, ale teď už byla jen špinavá; na trupu byly vidět zrezivělé rýhy a tmavé skvrny od kalu a vodních nečistot a původní leštěné kování se ztrácelo pod nánosem mastnoty. Na přídi měla velkými písmeny namalované licenční číslo a na příčném trámu byl vidět štít se jménem, když projížděla kolem. Mířila k rybímu trhu na náměstí na konci přístavu, zaplněnému stánky.

„To je ona, Valadorova loď. La Fougueux,“ řekl Japrisot. „V angličtině něco jako Divoška, myslím.“

„A co teď?“ chtěl vědět Rafi.

„Mohli bysme se jít trochu projít,“ navrhl francouzský policista. Zapálil si další cigaretu, vstal, smetl si popel ze zářivě žluté kravaty a vykročil do jasného slunečného odpoledne, kouzlícího skvrny na chodníku. Rafi ho následoval. Holliday s povzdechem upustil na stůl tři padesátieurové bankovky a vyšel za nimi. Japrisot nejevil nejmenší snahu zaplatit za svůj oběd, i když to byl on, kdo objednával víno. Ať už měl vůči starému právníku Ducosovi jakékoliv závazky, placení mezi ně zjevně nepatřilo.

Rive Nueve, nová část starého přístavu, vypadala, že se skládá jen z restaurací a barů, natěsnaných na sebe. Bylo tu všechno, od maroc-kého bistra Habiba k irské hospodě a německé pivnici zvané Kanteťs. Vydali se po široké přístavní promenádě a drželi se na té stinnější straně, což znamenalo proplétat se mezi stolky a židličkami kaváren, u nichž seděli místní štamgasti, dojídající oběd a vychutnávající si slunečné počasí.

Holliday se díval, jak La Fougueux zakotvila vedle malé černé pří-vozní pramice, která za pár eur vozila turisty z jedné strany přístavu na druhou. Na přední palubu vyšel blonďatý muž v jasně červené nylonové kombinéze. Byl vysoký a atleticky stavěný a mohlo mu být tak kolem třicítky. Vedle něho se objevil další muž, menší, zavalitější a starší. Společně začali vytahovat na palubu padesátikilové bedny s rybami.

Holliday, Rafi a Japrisot přešli přes Rive Nueve, zastavili se u kovového zábradlí, které se táhlo podél přístavní hráze, a zahleděli se na moře. Japrisot odhodil nedopalek cigarety do olejnaté vody a zapálil si další. Téměř přímo pod nimi se na palubě jachty slunila mladá žena nahoře bez. Jachta byla Comtessa 32 a jmenovala se Dirty Girl. Opalující se žena měla určitě větší velikost, nejmíň 38. Japrisot jí nevěnoval pozornost.

„Ten v tom červeném overalu je Valador,“ řekl. „Ten starší chlap je Kerim Zituni. Tunisan. Někteří říkají, že kdysi patřil k Černému září. Jiní zase tvrdí, že byl jedním z tuniských Černých obleků - jejich tajné policie.“

„Je to nějak důležité?“ zeptal se Holliday.

„Je dost starý na to, aby byl mohl spolupracovat s Walterem Rauffem,“ odpověděl Japrisot.

„O něm jsem nikdy neslyšel,“ pokrčil Holliday rameny.

„Já jo,“ ozval se Rafi a jeho hlas zněl pochmurně. „Zabil moje prarodiče. Byl to jeden z těch chlapů, co vynalezli mobilní plynové náklaďáky, které nacisti používali v táborech. Měl taky na starost konečné řešení židovské otázky v severní Africe. Provedl zátah na všechny Židy v Maroku a Tunisku a vyvraždil je. Kdyby se Rommelovi povedlo obsadit Egypt, Rauffova příští destinace by byla Palestina.“

„Co se s ním stalo?“

„Zemřel v Chile v roce 1984. Přirozenou smrtí, poklidně ve spánku,“ odpověděl Japrisot. „Bylo mu sedmdesát osm. Byl to vyzvědač a poradce Pinocheta.“

„Takže můžeme předpokládat, že tenhle Zituni nepatří k hodným chlapíkům,“ pravil Holliday suše.

„Spíš k potenciálně velmi nebezpečným,“ kývl Japrisot.

Dál pozorovali loď, na které Felix Valador a jeho tuniský společník vykládali bedny s rybami. Když jich bylo čtyřicet, přestali a Valador začal odnášet bedny dolů na molo a nakládat je do jasně červené staré dodávky značky Citroen HY. Boky vozu byly z vlnitého plechu a jeden z nich nesl zlatý nápis Poissonnerie Valador i s telefonním číslem. Postranními dveřmi Valador do dodávky naložil prvních deset beden a zbytek zadními dveřmi.

„Všimněte si toho pořadí,“ poznamenal Japrisot, sledující, jak Valador nakládá bedny jednu po druhé.

„Ty, co vyložil naposledy, naložil jako první,“ všiml si Rafi.

„Pamatujte si to,“ řekl Japrisot.

„Už je skoro hotov,“ podotkl Holliday.

„Bien,“ zamumlal Japrisot. Odhodil další špaček cigarety do mastné vody, kývl roztomile na mladou ženu na palubě Dirty Girl a odvrátil se. „Pojďme,“ vybídl je. Nasedl do tmavomodrého čtyřdveřového sedanu Peugeot 607, pravděpodobně nejčastěji se vyskytujícího vozu na francouzských dálnicích. Tenhle byl dobrých deset let starý a vypadal jako hodně používané taxi, což bylo možná úmyslné.

Rafi nastoupil dozadu a Holliday vklouzl vedle Japrisota. Okamžitě nakrčil nos nelibostí, protože vnitřek auta páchl jako popelník a čelní okno bylo potažené mírně nažloutlým nikotinovým filmem. Japrisot si zapálil další gitanesku a nastartoval. Auto se se zakašláním probralo k životu. Francouzský policista sledoval, jak Valador skončil s nakládáním beden ryb do rozhrkané dodávky a pak krátce hovoří s Kerimem Zitunim. Když domluvili, Zituni se vrátil nazpět na La Fougueux, zatímco Valador nastartoval citroen a odjel. Japrisot malou dodávku vzápětí následoval. Vyjeli na východ a drželi se ve stálé vzdálenosti za ní. Mířili z centra města.

„Nejede na dálnici,“ poznamenal Rafi. Po jejich pravé straně zářilo Středozemní moře jako nesmírný modrý drahokam, jasné světlo se odráželo v nesčetných oslnivých fasetách od povrchu vln, dorážejících na úpatí rozeklaných vápencových útesů.

„Ne,“ opáčil Japrisot. „Jede podél pobřeží.“

„Vy jste tohle už dělal dřív,“ konstatoval Holliday.

„Bien súr,“ odpověděl Japrisot. „Samozřejmě. Několikrát.“

Zbytek odpoledne a část večera strávili sledováním citroëna podél Cóte ďAzur. Dodávka zastavila, aby vyložila zásoby v Cassis a La Ciotat, pak projela kolem většího města, Toulonu, a znovu se zastavila v městečkách Hyeres, Bregancon, Le Rayol a Fréjus.

V Cassis dodávka zastavila před restaurací Chez Nino v přístavu, vyložila bednu ryb a pokračovala dál. To samé se opakovalo i v dalších městech. V Ciotat to byla restaurace Kitch and Cook, v Hyeres hotel Centurion. V Breganconu šlo o motel zvaný Les Palmiers; v Le Rayol naproti tomu o rustikálně vyhlížející starobylý vinný sklep zvaný U ústřice a révy. Ve Fréjusu auto vyložilo zboží u okázalé marocké restaurace La Medina. Valador nikde nenechal víc než tři bedny, většinou však jen jednu.

Než začalo slunce zapadat, dojeli na předměstí Cannes a octli se před obrovským bílým blokem hotelu Royal Casino v Mandelieu-la-Napoule. Na stěně obrovské budovy blikala zářivá, šest pater vysoká modrožlutá neonová reklama v podobě hracího automatu. Las Vegas na francouzské Riviéře.

Hotel Casino byl součástí komplexu navzájem propojených budov hned u pláže vedle ústí řeky, které vedlo k maríně a golfovému hřišti v Mandelieu. Japrisot zaparkoval peugeot na parkovišti hotelu, určeném pro krátkodobé parkování, a společně se dívali, jak Felix Valador nakládá dvě bedny ryb na vozík a veze je k postrannímu vchodu -pravděpodobně do hotelové kuchyně.

U hlavního hotelu právě vylézal z modrého Audi Quattro pohledný, dobře oblečený Evropan s úhledně zastřiženými vousy a krásnou společnicí, a strčil jednomu z hotelových šoférů složenou bankovku. Zřízenec se podíval na peníze, vousatému muži zasalutoval a vlezl do audi.

„Zaplatil mu, aby auto nezaparkoval na velkým parkovišti pod přejezdem,“ vysvětlil policista a kývl hlavou směrem k rušné Avenue General de Gaulle za nimi. „Je to pěkný vyděračství. Místní kluci se občas vkradou na parkoviště a někdy sjedou s autama přímo do vody. Jsou to pěkní chuligáni, ti malí zmetci. Někdy horší než angličtí fotbaloví fanoušci.“

Elegantní pár vkročil do hotelu a šofér zavezl audi o několik desítek metrů dál ke vchodu. O pár minut později se opět objevil Valador s prázdným vozíkem.

„To je osmnáct beden ryb rozvezených na vzdálenost víc než sto šedesát kilometrů,“ poznamenal Rafi ze zadního sedadla. „To si moc nevydělá.“

„Důležitá je ta poslední zastávka,“ řekl Japrisot záhadně.

Valador unaveně vlezl zpátky do dodávky a odjel. Zamířil na servisní cestu vedoucí k parkovišti na druhé straně přejezdu. Malá dodávka jim zmizela z očí.

„Kam to ksakru jede?“ zeptal se Holliday.

„Dívejte se,“ zamumlal Japrisot.

Za dalších pár minut se dodávka znovu objevila. Zlaté písmo na jejím boku bylo překryté samolepicím štítkem, na kterém stálo Camille Guimard - Antiquaire, 28, rue Felix Faure Le Suquet, Cannes. „Kdo je Camille Guimard?“ zeptal se Rafi.

„Felix,“ opáčil francouzský policista. „V Marseille je Valador jen smradlavej rybář. V Cannes je sofistikovanej obchodník se starožit-nostma jménem Guimard. Une grande blague, n’est-ce pas? Pěknej trik, co?“

„A Le Suquet?“ zeptal se Holliday.

„To je něco jako súk v Kašbah v Marrákeši,“ vysvětlil Japrisot, když Valadorův proměněný citroen překodrcal kolem nich. „Stará čtvrť nahoře na kopci.“ Zařadil rychlost a v diskrétní vzdálenosti dodávku sledoval. O deset minut později dojeli po bulváru du Midi, vedoucím podél vody, do Cannes a Le Suquet, změti úzkých a klikatých uliček, které se vinuly od kamenného nábřeží starého přístavu k honosné čtverhranné věži hradu z jedenáctého století, vybudované cisterciáckými mnichy.

„Zase cisterciáci,“ poznamenal Rafi, když Japrisot vysvětlil místní geografii. „Ti jsou snad všude.“

„Co prosím?“ zeptal se Francouz a zamračil se.

„To nic,“ řekl Holliday. „Soukromý vtip.“

Sledovali citroen kolem přístavu a pak zahnuli na bulvár Louise Pasteura, lemovaný alejemi palem, a začali stoupat do kopce. Valador zabočil doprava do ulice Meynadier. Přejeli přes křižovatku s širší ulicí Louise Blanca a pak zabočili ostře do ulice, která vypadala, že se vrací zase z kopce dolů. Byla už úplná tma, ale Japrisot jel pouze s rozsvícenými parkovacími světly.

„Já teda nemám páru, kde jsme,“ řekl Holliday.

„Já jo,“ opáčil Japrisot.

„Vždyť jezdíme pořád kolem dokola.“

„To dělaj ty jednosměrky,“ pravil Japrisot a nadzdvihl huňaté obočí. „Ty jsou snad všude.“

Za chvíli zpomalil a všichni sledovali, jak Valador zatočil doprava a zmizel jim z dohledu.

„Vždyť nám ujede,“ zabědoval Rafi.

„Ne, neujede,“ řekl Japrisot klidným hlasem. Pootevřel okénko, vyhodil nedopalek a zapálil si další cigaretu. Holliday už dávno ztratil přehled o tom, kolik toho ten hřmotný policajt vykouřil, ale kupodivu se přistihl, že mu je těžká zemitá vůně černého tabáku docela příjemná. Čekali v uličce skoro deset minut. Holliday slyšel, jak se Rafi na zadním sedadle netrpělivě vrtí. Francouz poklidně pokuřoval. Po chvíli se podíval na osvětlený ciferník svých hodinek.

„Bien“ pravil a spokojeně přikývl. „On y va. Jedem.“

Zařadil zpátečku a pomalu vycouval z uličky. Podle cedule s nápisem byli teď v ulici Felixe Faurého, další jednosměrce, pro změnu lemované malými krámky. Japrisot vklouzl s peugeotem na parkovací místo na konci ulice. Na opačné straně bloku právě Valador vykládal svou dodávku. Zaparkoval před úzkým obchůdkem, který měl staženou roletu, a vyndal z vozu zbývající bedny s rybami. Obchod sousedil s restaurací, jež zabírala celý roh ulice a nad její markýzou se skvěl jasně osvětlený zelený a žlutý nápis Huitres Astoux & Brun.

„Ústřicový bar,“ řekl Holliday a uvědomil si, že od oběda v Marseille vlastně nic nejedl.

Pod bílou markýzou stálo asi dvanáct stolů, všechny prázdné. Tlustý muž v dlouhé bílé zástěře právě svazoval řetězem plastové židličky naskládané do sebe. Restaurace zavírala.

„Co teď?“ zeptal se Rafi.

Japrisot pokrčil rameny.

„Budem čekat. Budem kouřit. Anebo budem mluvit o ženskejch.“ Odmlčel se a usmál. „Kdo ví? Noc je dlouhá.“

Valador skončil s vykládáním beden, zamkl dodávku a zmizel uvnitř obchodu. O pár vteřin později bylo vidět světlo, které prosvítalo mezi laťkami okenic. Uplynula téměř půlhodina. Pak světlo v obchodě zhaslo a po chvíli se rozsvítilo jiné, tentokrát v bytě nad obchodem.

„Jde si lehnout,“ poznamenal Rafi a v hlase se mu ozval podrážděný tón.

„Myslím, že máte asi pravdu,“ přikývl Japrisot.

Rafi si posměšně odfrkl.

„Takže jsme strávili půl dne sledováním toho, jak nějaký chlap vykládá ryby po celé Riviéře a tohle je jediný výsledek? Že se budem koukat, jak jde spát?“

„Policejní práce je většinou hlavně o čekání,“ odpověděl Japrisot. „A je dost nudná. Nejspíš se budete muset obrnit trpělivostí.“

„Rafi má ale pravdu,“ řekl Holliday nakonec. „Moji sestřenici unesli jako rukojmí. Nemáme čas na to, abychom tady číhali na nějakého bezvýznamného pašeráka. Potřebujeme informace, a to hned.“ Zadní okno peugeotu osvítilo světlo čelních reflektorů blížícího se auta.

„Attendez“ řekl Japrisot a skrčil se na sedadle. Holliday a Rafi udělali to samé. Auto přejelo kolem nich a pak zaparkovalo vedle tepaných železných sloupků na chodníku před ztemnělou a opuštěnou restaurací. Na rohu stála starobylá pouliční lampa a v jejím světle Holliday auto jasně viděl. Bylo to tmavomodré Audi Quattro. Vystoupili z něho dva lidé; dobře oblečený vousatý muž a velice atraktivní žena v krátkých černých koktejlových šatech.

„To jsou ti dva, co jsme viděli u kasina,“ zašeptal Holliday. „Co dělají tady?“

„Jak se říká v naší zemi, plukovníku Hollidayi. Tout vient á point á qui sait attendre. Kdo si počká, ten se dočká.“

6

Dívali se, jak pár z modrého audi přešel po chodníku před restaurací a zastavil se před obchodem Felixe Valadora. Po levé straně vstupních dveří byl umístěný domácí telefon. Vousatý muž sáhl do svého saka a vytáhl cosi z kapsy.

„Co to je?“ zeptal se Holliday a přimhouřil oči, aby lépe viděl.

„Gants de latex, je pense“ řekl Japrisot. „Chirurgické rukavice, řekl bych.“

Vousatý muž si zručně navlékl rukavice, pak stiskl knoflík na skříňce domácího telefonu a čekal. O pár vteřin později se ozval hlasitý bzučivý zvuk a muž se naklonil ke skříňce a něco do ní řekl. Jeho společnice stála zády ke dveřím a rozhlížela se po ulici na obě strany. V noci bylo v Cannes poměrně klidno, když se zrovna nekonal filmový festival. Chodníky byly opuštěné.

Z domácího telefonu se ozvalo druhé zabzučení a pak hlasité cvaknutí, které Holliday slyšel přes půl bloku. Dveře se otevřely a pár z modrého audi zmizel uvnitř obchodu. Za okamžik se za okenicemi rozsvítilo světlo. Japrisot ze svého pomačkaného saka vytáhl malý notes a propisovačku a vylezl z vozu. Přešel k audi a zapsal si jeho poznávací číslo. Trvalo mu to jen třicet vteřin a vzápětí byl zpátky v autě.

„AHX 37 45,“ řekl. „Jsou to Češi., A‘ je tuším značka Prahy.“

„Co s tím mají společného Češi?“ zeptal se Rafi nechápavě.

Japrisot se otočil na sedadle.

„Možná nic a možná všechno,“ pokrčil rameny. „Praha byla kdysi poslední stanicí starobylý Hedvábný stezky. Pořád si v ní dávaj dostaveníčko pašeráci. V Praze můžete najít všechno, co chcete, od krásnejch ruskejch holek po heroin z Bangkoku. Tak proč ne ukradený starožitnosti?“ Zdvihl ukazováček. „Moment.“ Vylovil z kapsy saka mobilní telefon a vychrlil do něho kaskádu rychlé a rachotivé francouzštiny. Pak telefon zase zaklapl a vrátil do kapsy. „Teď musíme zas počkat.“

Ani ne za dvě minuty světla v obchodě zhasla. Téměř okamžitě poté vyšla ven žena z audi, zůstala stát u dveří a otírala si ruce do papírového kapesníku. Znovu se rozhlédla nahoru a dolů po ulici, nato se otočila a promluvila otevřenými dveřmi k někomu, kdo stál za ní. Ven vykročil vousatý muž, opatrně za sebou zavřel dveře a pak si stáhl latexové rukavice a strčil je zpátky do kapsy. Chvíli stál bez hnutí a pak sáhl do druhé kapsy a vyňal ploché zlaté pouzdro na cigarety. Jednu cigaretu vyndal, odložil pouzdro a něco vytáhl z klopy saka a začal opatrně šťouchat do filtru cigarety.

„Co to sakra dělá?“ chtěl vědět Holliday.

„Já vím přesně, co dělá,“ řekl Japrisot a zašklebil se. „Dělá do filtru dírky. To někdy kuřáci dělaj, protože si myslej, že budou kouřit zdra-vějc, když si ten obsah naředí vzduchem.“

„To je pěkná pitomost,“ řekl Rafi ze zadního sedadla.

„Bien súr,“ opáčil Japrisot. „Samozřejmě. Kouřit taky může jenom pitomec, ne?“

Dívali se, jak vousatý muž vytáhl robustní zlatý zapalovač a cigaretu si zapálil. Pak se pár vrátil po chodníku zpátky ke svému audi a nasedl. Naskočil motor, rozsvítila se přední světla a auto se rozjelo pryč. Zabočilo doprava na ulici Louise Blanca a zamířilo nahoru do kopce.

„Nebyli tam ani tři minuty,“ poznamenal Rafi. „Stopnul jsem to.“

„To fakt není moc dlouho,“ řekl Holliday. „Jaký obchod se dá vyřídit za tři minuty?“

„Jedině nekalej,“ pravil Japrisot temně. Hleděl oknem na ztemnělé průčelí obchodu. Pak prudce udeřil dlaní do volantu. „Je suis un con-nard! Jsem to ale idiot!“ zaklel vztekle. „Něco tu nehraje.“

Zůstal chvíli sedět a ve tváři měl pochmurný výraz.

„M-e-r-d-e“ vydechl posléze procítěně. „Do hajzlu.“

Natáhl se k přihrádce na rukavice, otevřel ji a vytáhl odtamtud starobylý obrovský revolver Manurhin MR73 s dřevěnou mřížkovanou pažbou a mohutnou dvanácticentimetrovou hlavní.

„Pěkná bouchačka,“ poznamenal Holliday, na kterého zbraň udělala dojem. Revolver měl zásobník na náboje. 357. Byla to francouzská verze zbraně, kterou používal Eastwood ve filmu Drsný Harry.

„To jo,“ souhlasil Japrisot. „A dělá pěkný díry do zloduchů. Proto ji mám rád.“ Upřel na Hollidaye vážný pohled. „Zůstaňte prosím vás v autě.“ Vylezl z peugeotu a blížil se k Valadorovu obchodu, revolver v ruce připravené u boku.

„Zůstaneme v autě?“ zeptal se Rafi nevěřícně.

„Mais non,“ uklidnil ho Holliday. „Ani náhodou.“

Vystoupili z vozu a nespouštěli oči z Japrisota. Policista se ohlédl a uviděl je. Nejprve se zamračil a mávl na ně, ať jdou zpátky, pak se znovu otočil ke dveřím a zdvihl svůj revolver. Položil na dveře ruku s roztaženými prsty a lehce do nich strčil. Dveře se maličko pootevřely. Japrisot mezi ně vstrčil nohu a otevřel je úplně. Udělal váhavý krok dovnitř do chodby, paži zvednutou a loket ohnutý, dlouhá hlaveň revolveru ukazující směr.

Posléze vkročil do obchodu a Holliday s Rafim zadrželi dech. O chviličku později se rozsvítilo světlo a vzápětí se Japrisot objevil u dveří, revolver opět u boku. Volnou rukou jim pokynul, aby šli za ním.

Interiér obchodu vypadal spíš jako zařízení z Dickensova románu. Všude byly bez ladu a skladu naskládané starožitnosti a kolekce různých předmětů; dřevěné kartotéční skříňky, kožená pohovka ve stylu třicátých let, zrcadlo z padesátých let, skříně, náboženské obrazy, plynové lampy, zpovědnice z doby Ludvíka XVI., lustry, figuríny, staromódní bakelitový nástěnný telefon mezi dvěma štukovými sloupy, lampičky, rámy na obrazy, obrovský ciferník hodin, žuloví lvi z něčí zahrady, pár zdobených lenošek, umělé hromádky ovoce z vosku v mísách, tři kropenky se svěcenou vodou, sedm kopií obrazů Edgara Degase Dvě tanečnice v ozdobných rámech, obrovský vycpaný páv hledící strnule do vysokého otáčivého zrcadla na nakloněném podstavci a loutka Minnie Mouse pohozená přes kožené sedlo otlučeného a vybledlého koně z kolotoče. Před koněm bylo navršeno deset z oněch padesáti beden, které Valador přivezl. Po pašerákovi samotném však nebylo nikde ani potuchy.

Japrisot stál uprostřed toho všeho, velký revolver nedbale nacpaný do vytahané kapsy saka. V jedné ruce měl kapesník a na tváři zmatený výraz.

„To mě podrž,“ pravil Rafi a rozhlédl se po té změti exotického harampádí.

„Kde je?“ zeptal se Holliday, když spatřil, jak se Japrisot tváří.

Policista protáhl svou mohutnou postavu centrální uličkou malého obchodu a zastavil se před vysokou skříní z tmavého dubového dřeva, s dveřmi ozdobenými vyřezávanými ptačími a rostlinnými ornamenty. Panty dveří a dlouhé zdobené kliky byly z mosazi. Na zemi před skříní byla jediná zářivá kapka krve, jako drobná karmínová značka. Japrisot vzal kliku do ruky přes kapesník a skříň otevřel.

„Voilá“ pravil.

Uvnitř skříně seděl Valador, zkroucený, s koleny až téměř u brady, hlavu skloněnou a otočenou na jednu stranu, jednu ruku pod zadkem, druhou mezi zdviženými koleny. Jedno jeho oko bylo otevřené a druhé napůl zavřené v jakési groteskní parodii mrknutí. V jeho ušním lalůčku tkvěl očividně falešný rubín velikosti drozdího vejce. Bylo to velice podivné.

Holliday si dřepl a podíval se na mrtvého muže pozorněji.

„Nevidím žádnou ránu,“ řekl.

„Že by byl uškrcený?“ nadhodil Rafi stísněně. Jako archeolog už v životě viděl bezpočet mrtvých těl, žádné ale nebylo tak čerstvé jako Valadorovo. Jeho oční bulvy teprve začínaly nabývat skelného výrazu a smršťovat se v důlcích. „A co ten umělý rubín?“

„Není na něm žádná známka zápasu,“ odvětil Japrisot. „Ani na to nebyl čas. Uškrcení je dost pomalej způsob vraždy.“ Policista se ušklíbl. „Taky by mu zmodral obličej a měl by vyplazenej jazyk.“ Zavrtěl hlavou. „Ba ne, tohle bylo rychlý a překvapivý.“ Zničehonic se ozvaly jásavé úvodní akordy skladby ABBA Mama Mia. Byl to vyzváněcí tón Japrisotova mobilu. Vytáhl jej z kapsy a přidržel u ucha.

„Oui?

Naslouchal a hleděl přitom dolů na Valadorovu mrtvolu.

„D’accord“ řekl po chvilce.

Zaklapl mobil, strčil ho zpátky do kapsy a odkašlal si.

„Mí lidi zjistili, že ti dva v tom audi jsou Antonín Pešek a jeho manželka kanadský národnosti, Daniella Kay. Jsou z Prahy a bydlej ve čtvrti Barrandov, v ulici Geologická. Jsou to nájemní zabijáci. Vrazi. Operujou po celý Evropě. Všichni v Peškovic rodině odjakživa pracovali pro různý klienty, od východoněmecký Stasi po albánskou Sigu-rimi. Monsieur Pešek si za svou zbraň zvolil automatickou pistoli CZ-75 s krátkou hlavní. Jeho manželka naproti tomu dává přednost dekorativním plastovým jehlicím do klobouku. Ty totiž detektory kovu na letištích neodhalej. Podle všeho je mistryní svýho oboru. V její složce se často vyskytuje fráze, chirurgická přesnost‘.“

Japrisot si dřepl na bobek vedle Hollidaye a opatrně přes kapesník palcem a ukazováčkem uchopil rubín ve Valadorově uchu. Mírně za něj zatáhl. Rubín vyklouzl ven zároveň s asi patnácticentimetrovou plastovou jehlicí. Jehlice vydala mírně skřípavý zvuk, když ji vytáhl z Valadorovy hlavy, jako když někomu zaskřípou zrníčka písku mezi zuby. Japrisot ji podržel proti světlu. Byla potažená vrstvičkou mozkové hmoty. Z Valadorova ucha stekl pramínek růžové vodnaté krve.

„Skutečně chirurgicky přesný,“ zamumlal Japrisot a zašilhal zblízka na vražednou zbraň. „Doprostřed ucha a skrz spánkovou kost do mozku přes vnitřní sluchovej nervovej kanál.“ Policista zamyšleně pokýval hlavou. „To už vyžaduje dost velkou zručnost.“

„Mluvíte, jako kdybyste se vyznal v anatomii,“ poznamenal Holliday.

Japrisot zdvihl ramena a povzdechl si.

„Taky jsem strávil tři roky na medicíně. Můj táta, bůh mu požehnej, byl otolog.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Bohužel se ze mě doktor nikdy nestal. Nedokázal jsem si představit život strávenej uprostřed mokvavý-ho hnisu a vosku. Obávám se, že Pere Japrisot byl dost zklamanej.“ Vstal a zafuněl přitom námahou. Otočil se a jemně položil jehlici s rubínem na stoh polychromovaných talířů, které byly příhodně po ruce. Jídelní set byl naskládán na zaprášeném kousku mramorové římsy, která byla kdysi součástí sloupu na nějaké staré budově.

„C’est ca“ řekl Japrisot. „Tak to bychom měli. Teď se podíváme, co to všechno znamená.“ Přešel uličkou zatarasenou harampádím k hromadě rybích beden. Holliday a Rafi ho následovali. Policista se zamyšleně zadíval na bedny, pak si mírně odkašlal - znělo to spíš jako zachrochtání - a potom se jednou mohutnou rukou pokusil vypáčit pevně usazené víko jedné z beden.

„Pojďte mi pomoct,“ zafuněl s rozšířenýma očima.

„Co je to?“ Holliday přistoupil blíž a zadíval se policistovi přes rameno. Zůstal v údivu zírat.

V polystyrenovém obalu, v samostatných, na míru vytvořených prohlubních spočívalo v řadě pět zlatých prutů, každý z nich přibližně 12, 5 cm dlouhý a 5 cm široký. Japrisot sáhl do bedny a jeden z prutů opatrně vyňal z jeho hnízdečka. Zdálo se, že je asi půldruhého centimetru tlustý. Holliday sáhl do bedny také a vyndal další prut. Překvapila ho jeho váha, byl až nepřirozeně těžký a na omak podivně a nepříjemně kluzký, jako kdyby byl namaštěný.

Prut byl hrubě opracován, měl zaoblené hrany a mírně dolíčkovatý povrch. V jeho dolní čtvrtině byl vyražen nápis „1 KILO“, uprostřed písmena E. T. a na spodním konci otisk dobře známého symbolu; palma a svastika Německého afrického sboru Třetí říše. Nikde však nebylo vidět žádné sériové číslo ani jiné kódování.

„Padesát kilo jedna bedna, takže deset beden je dohromady pět set kilo,“ pravil Japrisot klidně.

„Tisíc sto tři liber,“ zamumlal Rafi. ¨“To je něco málo přes půl tuny.“

„Prokristapána,“ zašeptal Holliday. „O co jsme to proboha zakopli?“

„To naši čeští přátelé Pešek a jeho žena zřejmě taky nevěděli,“ řekl Japrisot. Vrátil prut zpátky na jeho místo. „Kdyby byli věděli, co v těch bednách je, tak by s odchodem hned tak nepospíchali.“

„Osm set za unci, to je přibližně třináct milionů dolarů,“ spočítal to Rafi.

„To už je motiv pro celou řadu vražd,“ zhodnotil to Japrisot.

„Má to Palmenstempel Německého afrického sboru,“ všiml si Holliday. „Pochybuju, že to E. T. znamená mimozemšťan.“

„Ne, ale zase jsme u Waltera Rauffa,“ řekl Japrisot. „E. T. bude zřejmě jeho jednotka, Einsatzkommando Tunis.“

Holliday užasle hleděl na mastně vyhlížející prut čistého zlata a s hrůzou si uvědomil jeho původ. Vrátil jej zpátky do bedny od ryb a cítil, jak mu po páteři přebíhá mráz. Najednou měl pocit, že se mu obrací žaludek. Rafi přistoupil blíž a udělal fotografii zblízka svým mobilem. Japrisot to moc rád neviděl.

„Zavolám sem svý lidi z Marseille. Vrtulníkem jim to nebude trvat dýl než pětatřicet minut. Udělal jsem, co po mně žádal můj přítel Ducos. Úkol jsem splnil. Pokud se nehodláte zamotat do byrokracie francouzský policie, navrhuju, abyste odtud okamžitě zmizeli. Comprenez?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Holliday a přikývl. „Jen ještě jednu otázku.“

„Ale jenom jednu.“

„Je Valadorova loď schopná doplout k pobřeží severní Afriky?“

„Ovšemže. Tunisko je od Marseille jen osm set kilometrů. Loď jako ta jeho by to zvládla za třicet hodin, v dobrým počasí možná i za míň. Trajekt vás tam doveze přes noc.“

„Díky,“ pravil Holliday. „Hodně jste nám pomohl. Vyřiďte prosím naše díky taky Monsieur Ducosovi.“

„C’est rien“ pravil Japrisot. „Není zač. A teď jděte.“

Poslechli ho, rychle vyšli ven a vydali se dolů z kopce.

„Začínám chápat, co se asi muselo stát,“ řekl Rafi. „Peggy a její expedice zřejmě zakopla o skrýš ztracenou v poušti, kam si nacisti uložili zlato. Proto taky nikdo nechtěl výkupné.“

„Během prvních tří let války byla vláda nad většinou severní Afriky v rukou Vichy a Němců,“ řekl Holliday, „a Italové ji měli pod kontrolou dokonce ještě předtím.“

„Co tím chceš říct?“ nechápal Rafi.

„Jestli Rauff získal všechno to zlato od severoafrických Židů, tak by bylo logičtější, kdyby ho poslal zpátky do Německa. Co by dělalo v té poušti?“

Došli k úpatí kopce a zastavili si taxíka, stříbrný mercedes, který pojížděl po nábřeží a rozhlížel se po hostech z restaurací u promenády. O dvacet minut později se ubytovali v okázalém růžově laděném apartmá s výhledem na pláž v hotelu Royal Casino v Mandelieu-la-Napoule.

„Řekl bych, že naše příští zastávka je Tunisko,“ pravil Holliday, shýbl se k minibaru a vytáhl odtamtud ingredience na pořádný drink. Pohled na hrůznou mrtvolu Felixe Valadora ve skříni a ošklivý pocit ze zlata pocházejícího z holocaustu, které držel v rukou, jím pořádně otřásl.

„To nebude nutné,“ řekl Rafi, který seděl na kraji jedné z postelí a přepínal kanály na velké televizi s plochou obrazovkou. Sáhl do kapsy a vytáhl svůj mobil. Hodil ho Hollidayovi. „Podívej se, co jsem vyfotil.“

Holliday si otevřel fotografie na mobilu a prohlížel si jednu po druhé. Dvě nebo tři nabízely celkový pohled na interiér starožitnictví, jeden obrázek ukazoval mrtvého Valadora ve skříni, s falešným rubínem v uchu, na dalších třech byly zachycené zlaté pruty a na dvou starý bakelitový nástěnný telefon. Na prvním z těch dvou byl telefon umístěný mezi řeckými sloupy a ten druhý ukazoval telefon zblízka.

„Co tam vidíš?“ zeptal se Rafi.

„Špatnou fotku starého telefonu.“

„A co je na té zdi nad ním?“

Holliday přimhouřil oči a pak stiskl zoom, aby si fotografii přiblížil.

„Nějaké číslo.“ Rozluštil číslice. „0112032087582.“

„Nula jedenáct je mezinárodní volací předvolba. Ty dvě další jsou kód země a ta číslice za tím je kód města.“

„A jaké země a jakého města?“

„To zjistíme,“ řekl Rafi. Přešel k telefonu na nočním stolku mezi postelemi a vytočil číslo do recepce. Holliday si mezitím namíchal whisky se sodou. „Parlez-vous anglais?“ otázal se Rafi do telefonu. Nastala pauza. „Výborně. Chtěl jsem se zeptat, jestli byste mi mohl říct, která země má předvolbu dvacet… dvě nula, ano. A kód města tři. Trois, oui, ano. Mockrát vám děkuji. Merci bien.“ Zavěsil.

„Tak co?“ otázal se Holliday a napil se namíchaného nápoje.

„Alexandrie,“ pravil Rafi.

„Ve Virginii?“ podivil se Holliday. Tak moc ho to ale zas nepřekvapilo. Alexandria ve Virginii nebyla příliš vzdálená od MacLeana a Langley, domova CIA. Dalo se čekat, že v tom budou mít prsty.

„Ne,“ opáčil Rafi. „V Egyptě.“

7

Následující ráno odletěli z letiště v Nice na Azurovém pobřeží starým Boeingem 737 s vybledlým modrým emblémem společnosti Royal Air Maroc. Letadlo bylo věkovité a otřískané; některé ze stropních panelů držely na místě jen pomocí lepicí pásky. Rafiho skládací stolek neustále padal, přičemž mu málem shodil do klína podezřele vonící snídani z čehosi žlutého, a během celého letu běhaly prostřední uličkou malé děti a hulákaly z plných plic. Letušky nenabízely žádné pití a toalety po první hodině přetékaly. Holliday si byl jist, že cítí cigaretový kouř, vycházející zpod špatně připevněných dveří do kokpitu.

Jejich trasa byla poměrně spletitá. Nejprve letěli na letiště Orly v Paříži a pak do Casablanky, kde museli tři hodiny čekat, až letadlo natankuje. Z Casablanky odletěli opět na sever do Tangieru a pak na východ do Oranu v Alžírsku, kde udělali krátkou zastávku. Teprve potom pokračovali do Alžíru.

V Alžíru nastala další nevysvětlená přestávka v letu, kterou byli nuceni strávit na letištní ploše. Přinesli jim tam alespoň oběd sestávající z arabského chleba a čehosi, co se nazývalo tažín; bylo to převážně hnědé a zdálo se, že to na počátku své existence mohlo připomínat dušené maso. Mísila se v tom chuť skopového a kardamomu a celé dílo korunovala velká hromádka roztékajícího se jogurtu. V tomto bodě cesty si Holliday opět uvědomil, že tady už není v Kansasu - ani kdekoliv jinde v normálním světě. Začínal mít spíš pocit, že se octl v nějaké epizodě ze Zóny soumraku. Rafimu, který seděl vedle něho, to zřejmě nijak nevadilo. Holliday předpokládal, že na to, aby ocenil rozmanité nuance cestování v severní Africe, by musel mít myšlení a vkus obyvatele Středomoří.

Po nesmírně dlouhé době, kdy jen tupě hleděli špinavými okny letadla na pustou plochu letiště Houari Boumedienne a na spálené kosterní pozůstatky dávno ztroskotaného Boeingu 737 Air Afrique, pomalu zarůstající travou, se opět vznesli do vzduchu a po krátké době přistáli v Tunisku, neboť pilot ohlásil, že letadlo má „technické potíže“. Po dvou a půl hodinách pokračovali v letu; technické potíže byly zřejmě odstraněny, ale v letadle nadále odpadávaly stropní panely, přetékající toalety páchly až běda a centrální ulička byla zaplněná nejen dětmi, ale i odpadky.

Nakonec ale - po dalších třech hodinách - staré letadlo konečně prolétlo hustou hnědou mlhou smogu a dosedlo na letišti v Káhiře. Celní odbavení a imigrační formality znamenaly další frustrující hodinu a složenou padesátidolarovou bankovku, a pak se Holliday s Rafim konečně octli v dusné atmosféře starobylého města. Taxíkem posléze dojeli k ozdobné budově Ramsesova nádraží z devatenáctého století.

Za další půlhodinu se zcela vyčerpaní vměstnali do vlaku do Alexandrie, který vyjížděl brzy ráno. Vyjeli z bezútěšného rozbitého předměstí Káhiry do strašidelné mlhy bažin v deltě Nilu a posléze dojeli do velkolepého města na břehu moře, které anglický romanopisec Lawrence Durrell kdysi popsal jako bílou metropoli - do Alexandrie.

Když dospěli do hotelu Regency na ulici Corniche, který byl vzdálený jen nějakých sto metrů od moře, uvědomili si, že strávili téměř přesně čtyřiadvacet hodin cestou, která neměla být ani z poloviny tak dlouhá. Během pěti minut po příjezdu oba muži tvrdě spali.

Následující ráno, poté, co jim pokojová služba donesla k snídani vol-ská oka, Holliday zavolal na telefonní číslo, které Rafi vyfotografoval ve Valadorově obchodě, a zjistil, že patří krámku se suvenýry na ulici Masjid el Attarine.

„Co uděláme?“ otázal se Rafi. „Prostě tam vejdeme a řekneme: Ahoj, jsme kámoši Felixe Valadora a koukejte nám říct všechno, co víte?“ Vstal od stolu.

„Já jenom vím, že ve všech postranních uličkách Alexandrie budeme nápadní jak sáňky v létě,“ podotkl Holliday.

„Takže potřebujeme nějaké ochranné mimikry,“ opáčil Rafi.

„Zavolej recepci a zkus, jestli by nám něco nesplašili.“

Ukázalo se, že ano - recepční jim sehnal svého bratrance taxikáře, mladého muže kolem dvacítky jménem Faradž. Deset minut poté, co ho recepční zavolal, stál Faradž u předních dveří v černožluté ladě, která vypadala, jako kdyby ji používali za války. Řidič sám byl vyčouhlá tyčka v svítivě bílé džalabíji, tradičním egyptském oděvu, a bílé čapce. Na očích měl silné brýle, usmíval se od ucha k uchu a očividně se pokoušel nechat si narůst vousy, což se mu zatím moc nedařilo.

Podle recepčního byl mladý Faradž univerzitní student, který dělá taxikáře jen příležitostně a mluví výborně anglicky.

„Mluvíš anglicky, Faradži?“ zeptal se ho Rafi.

„Zajisté. Velmi výborně. Lindsay Lohan.“

„Lindsay Lohan?“ zeptal se Holliday, mírně zaražený.

„Zajisté,“ řekl Faradž a přikývl. „Černá díra. Zajisté vynikající.“ Začal si zpívat. Jeho hlas byl překvapivě sytý, hluboký a měkký. Jako nějaký egyptský Barry Manilow.

„Stačí,“ zarazil ho Holliday a zdvihl ruku na znamení, že se poddává. „Kolik chceš za den?“

„Prosím?“

Recepční na svého bratrance vychrlil spršku hněvivé egyptštiny a oba se ponořili do krátké, leč intenzivní konverzace. Nakonec se recepční otočil k Hollidayovi a v širokém úsměvu odhalil řadu zlatých zubů.

„Čtyři sta liber,“ pravil.

Holliday rychle vrhl na Rafiho tázavý pohled.

„Asi tak sto dolarů, možná o něco míň,“ řekl Izraelec.

„Ujednáno,“ souhlasil Holliday.

Všichni si potřásli rukama. Ruka recepčního však zůstala natažená.

„Chce svoje peníze předem,“ uhodl Rafi.

„Svoje peníze?“

„Je to Faradžův agent. Vezme si svůj podíl, a když všechno půjde hladce, zaplatí mu na konci dne.“

„Americké dolary?“ zeptal se Holliday recepčního.

„Zajisté. Výborně.“ Zdálo se, že tato fráze je v rodině dost oblíbená. Holliday odpočítal hrst bankovek a předal mu je. Recepční udělil Faradžovi patřičné pokyny a mladý muž přiskočil, aby otevřel zadní dveře svého otlučeného taxíku.

„Vy vběhnout do automobilu zajisté,“ vyzval je se zářivým úsměvem. Holliday a Rafi se nasoukali do taxíku.

Vyjeli z Corniche s jeho hlubokými kaňony nově vystavěných výškových budov u pláže a ponořili se do klikatých prašných uliček starého města. Asi po deseti minutách jízdy, při níž všem cvakaly zuby, je Faradž vysadil u jejich cíle a zaparkoval. Vzápětí si začal pro sebe pobrukovat.

Holliday a Rafi vešli do jakési provizorní kavárny na rohu ulice - byl to zároveň i šíša bar - a posadili se u mrňavého plastového stolečku.

Kavárna měla vybledlý vývěsní štít přeložený jak do angličtiny, tak do ruštiny, na kterém byl vyobrazený kouřící šálek turecké kávy a vodní dýmka neboli šíša. Přímo naproti přes úzkou a hlučnou ulici jim kynula otevřená výloha obchůdku se suvenýry Abú Ibrahima. Rafi obstojnou arabštinou objednal dva šálky silné sladké kávy a mávnutím ruky odehnal číšníka přinášejícího zdobenou mosaznou a skleněnou dýmku. Kolem nich nejméně u šesti stolů seděli Egypťané, kouřili, pili kávu a živě rozmlouvali. Za jakýchkoli jiných okolností by si Holliday takovou atmosféru docela vychutnával.

Kolem přerachotil vozík tažený oslem, naložený obrovskou hromadou starých ojetých pneumatik. Drolící se chodníky byly zaplněné chodci pohybujícími se všemi směry. Všechno přehlušoval nekončící rámus čtyřmilionového města. Vzduch byl plný prachu, páchl rozpálenými cihlami a mísila se v něm těžká vůně směsi koření s pachem soli, což Hollidayovi připomnělo, jak blízko je moře. Odér tu byl rozhodně lepší než čpavkem zapáchající ulice Káhiry.

„Moc slibně to nevypadá, co?“ řekl Rafi a podíval se přes ulici na krámek se suvenýry.

„Ne,“ souhlasil Holliday.

Krámek byl přeplněn neskutečnou směsí cetek pro turisty, naskládaných na úzkých regálech. Suvenýry byly pestře pomalované, byly tu křiklavé „reprodukce“ egyptských artefaktů, od sádrové zmenšené napodobeniny slavné posmrtné masky Tutanchamona po plastové řetězy s mumiemi. Byla tu dokonce police plná figurek Brendana Fra-sera z akčního filmu Mumie. Na vysoké stoličce mezi tím vším seděl malý tmavý mužík v bílé košili s krátkými rukávy, černých kalhotách a sandálech, kouřil cigaretu a vyhlížel na ulici. Zřejmě to byl majitel, Abú Ibrahim. K tyči kovové rolety, která se na noc stahovala, byl řetězem přivázaný starý skútr.

„Když jsem byl na postgraduálním studiu na Oxfordu, viděl jsem starou černobílou komedii s Alekem Guinessem Zlaté věže. Bylo to o partě cvoků, co ukradli náklad zlata, roztavili ho a vyrobili z něj miniaturní Eiffelovky, které pak pašovali z Anglie jako laciné suvenýry. Možná to je právě to, co dělá náš přítel tam naproti.“

„To se mi nezdá,“ zapochyboval Holliday. „Vsadím se, že všechny ty krámy jsou vyrobené v Číně. Kromě toho, to zlato, co jsme viděli v obchodě u Valadora, bylo v celku, nebylo roztavené.“

„Tak proč ta mystifikace?“ nechápal Rafi. „Valador si přece nezapsal to číslo jen tak pro nic za nic.“

Holliday se nad tím na delší dobu zamyslel. Na druhé straně prašné ulice muž v bílé košili zatípl svou cigaretu a nedopalek zastrčil do kapsy. Číšník přinesl jejich kávu. Holliday si do ní vhodil pár kostek cukru z misky uprostřed stolu, než ze šálku opatrně usrkl. Káva byla hustá, silná a hořkosladká. Seděli už u stolu dobrých deset minut a za tu dobu do krámku se suvenýry nevešel jediný zákazník; muže v bílé košili to však zřejmě nijak neznepokojovalo.

„Japrisot nebyl hloupý policajt,“ poznamenal Holliday po chvíli. „Když sis všiml toho čísla na zdi ty, tak on ho viděl určitě taky.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Rafi.

„Japrisot ví, že Valador pašoval zboží, starožitnosti a teď i zlaté pruty. Ví taky, že egyptská správa starožitností není imunní proti korupci. Kdyby se pokusil toho chlapa vystopovat na domácí půdě, narazil by na hromadu byrokracie. My ten problém nemáme.“

„Takže za něj vlastně uděláme jeho práci?“ zeptal se Rafi.

„A proč ne?“ opáčil Holliday. „Co on může ztratit?“

„A co uděláme teď?“

„Budem sedět, pít kafe a kecat o ženskejch, oui?“ zašklebil se Holliday v nepříliš zdařilém pokusu napodobit Japrisota.

„Připomínáš mi spíš inspektora Clouseaua z Růžového pantera“ zhodnotil to Rafi a rozesmál se.

„Sklapni a vypij si kafe.“

Po dvou a půl hodinách začínal Holliday pociťovat sympatie k policistům na hlídkách. Útroby se mu bouřily z toho množství kávy. Oči ho pálily z pronikavého slunečního svitu a také prachu. Ke všemu se mu ještě začalo chtít čurat.

„Něco se děje,“ pronesl najednou Rafi naléhavě.

Holliday zamrkal a najednou si uvědomil, že začal klimbat, před sebou plný šálek stydnoucí kávy. Znovu zamrkal a pohlédl přes ulici na krámek. Muž v bílé košili právě stahoval roletu z ocelového pletiva. Holliday hodil na stůl hromádku bankovek a vstal.

„Zpátky k taxíku,“ řekl. Vyšli na ulici, kde podřimoval Faradž, noviny rozprostřené přes obličej. Holliday ho vzbudil, zatímco Rafi pozoroval skrz zadní okénko lady, co se děje.

„Nasedá na ten skútr,“ informoval Hollidaye.

„Kterým směrem jede?“

„Myslím, že sem. Projede přímo kolem nás.“

„Sleduj ten skútr,“ nařídil Holliday Faradžovi. Za sebou zaslechl zaskučení startujícího dvouválcového motoru, připomínající zvuk šicího stroje.

„Skútr?“ otázal se Faradž nechápavě.

Holliday udělal gesto rukama, jako kdyby přidával plyn na motorce.

„Brrrm, brrrm. Skútr.“

„Aha,“ pravil Faradž. „Brrrm. Skútr, ano. Vynikající, zajisté.“

Muž z krámku se suvenýry přehrčel kolem nich.

„Sleduj ho!“ zaječel Holliday a ukázal za jejich ujíždějícím cílem. Konečně to Faradž pochopil. Nastartoval, zařadil rychlost a vyrazil za skútrem.

„Sleduj, vynikající!“ liboval si se smíchem a řítil se hustou dopravou; kličkoval ze strany na stranu jako divoký surfař na vlně, až chodci zděšeně uskakovali z cesty, majitelé vozíků za ním v arabštině hulákali kletby a ostatní řidiči troubili. Skútr před nimi se proplétal klikatými úzkými uličkami a chvílemi se jim ztrácel z dohledu. Jeho řidič se ani jednou neohlédl. Pronásledovali ho urputně dobrých dvacet minut a probíjeli se neustále směrem k moři.

„Kam to sakra jede?“ zamumlal Rafi a natahoval krk, protože doufal, že zahlédne v krajině nějaký charakteristický orientační bod. Vyjeli na širokou avenue a on zahlédl štít s názvem ulice, který mu prozradil, že jsou na třídě Gamala Abdala Násira a míří na západ. Pak ale skútr zabočil doprava do dalšího labyrintu uliček.

Faradž se otočil na svém sedadle dozadu, usmíval se od ucha k uchu a naprosto ignoroval dopravní zácpy tvořící se přímo před nimi. „Win-ston Churchill!“

Holliday se naklonil a oběma rukama mu otočil hlavu dopředu. „Koukej na cestu!“

„Winston Churchill!“ zakrákoral Faradž podruhé. „Al Capone! MI 6! Bond, James Bond! Pussy Galore! Vynikající, zajisté!“

„On se zbláznil,“ konstatoval Rafi.

„Možná ne,“ oponoval Holliday, když projeli kolem zářivě žluté tramvaje s třemi vozy, která vypadala, jako kdyby vypadla z padesátých let. Na jejím zadním nárazníku se vezlo půl tuctu polonahých kluků. Po chviličce taxík vyjel na širokou třídu lemovanou palmami. Napříč přes ulici, skoro na pláži, stál malý honosný hotel s nápisem Sofitel na střeše. Dívali se, jak skútr s řevem přejíždí přes náměstí a zastavuje před hotelem. Faradž taxík zaparkoval na opačné straně ulice a ukázal na budovu. Znovu se k nim otočil dozadu.

„Winston Churchill. Somerset Maugham,“ pronesl hrdě.

„To je hotel Cecil,“ řekl Holliday a rozesmál se. „Faradž má pravdu. Churchill tu bydlel během války a Maugham taky. MI-6 tu měla řadu permanentně pronajatých apartmá.“

„Co má za lubem náš přítel na skútru?“ zajímal se Rafi.

Muž v bílé košili právě zavezl skútr do stínu, který skýtala budova hotelu, a pak obešel roh. Přiblížil se k hotelovému portýrovi, postaršímu džentlmenovi v hnědozlaté uniformě s fezem. Cosi mu podal a starý muž zmizel v hotelu. Muž v bílé košili si zapálil cigaretu a čekal pod vchodovou markýzou. Vyhlížel přitom ven na náměstí.

O chvilku později před hotelem zabrzdil nový kobaltově modrý luxusní sedan, Citroen C6, z něho vyskočil hotelový zřízenec a otevřel muži v bílé košili z krámku se suvenýry dveře na straně řidiče. Další peníze putovaly z ruky do ruky a muž se posadil za volant.

„Zajímavé,“ podotkl Holliday. „Vypadá to, že pan Abú Ibrahim vede dvojí život.“

„Ty cetky nekupoval,“ řekl Rafi, když zřízenec zavřel dveře.

Faradž si začal prozpěvovat sám pro sebe.

„Ach jo, nikdy jsem si neuvědomil, jak Lindsay Lohan nesnáším,“ povzdechl si Rafi polohlasem.

Citroen opět vyjel.

Holliday poklepal Faradžovi na rameno.

„Sleduj ho!“

Faradž se rozjel za modrým autem. Zpívat ale nepřestal.

8

Sledovali velký citroen na východ až k nábřežní avenue Corniche podél přeplněných pláží s bílým pískem. Na jedné straně avenue směrem k městu stály řady zářivě bílých výškových budov hotelů, vybudovaných jako ochranná zeď, která kryla rozpadající se budovy staré Alexandrie z osmnáctého a devatenáctého století.

Nejprve si Holliday dělal starosti, že by je majitel krámku se suvenýry mohl zahlédnout ve zpětném zrcátku, ale rychle si uvědomil, že na ulici kolem nich je spousta taxíků navlas stejných jako ten jejich; všechno to byly černožluté lady ze sovětské éry, navzájem zaměnitelné a špinavé a jedna otlučenější než druhá.

Corniche a hradby hotelových resortů nakonec skončily a taxík pokračoval dál na západ po Shari al-Gaysh, desetiproudové dálnici vedoucí po pobřeží moře a posléze odbočující na jih. Dojeli do oblasti, která se kupodivu jmenovala Miami Beach. Dálnice se zúžila na dvouproudovou silnici a pláže už nebyly tak bílé ani přeplněné. Tu a tam viděli stohy naskládaných zelených plastových křesílek, které čekaly, až si je někdo pronajme. Ujížděli kolem dalšího shluku hotelů podél Montaza Beach, které už nebyly tak luxusní, až hotely nakonec vystřídal vítaný pás prázdné a zelené bažinaté krajiny naproti pláži El Maamora.

„Kam to ten chlap jede?“ zeptal se Rafi a vyhlížel špinavým postranním okénkem vozu ven. V dálce na moři viděli zábavní jachty a tu a tam i pestře nabarvený rybářský trawler, prořezávající mírné vlny. Moře bylo ten den klidné a mírumilovné jako na prázdninové pohlednici. Na písek pláže vybíhaly poklidně se převalující vlny.

„Kdoví…“ řekl Holliday. „Jestli budem pokračovat pořád dál tímhle směrem, tak skončíme u Suezského kanálu.“

„Suez?“ otázal se se zájmem Faradž a otočil se na sedadle se svým všudypřítomným úsměvem. „Ne. Ne. Ne Suez! Abúkir, Abúkir!“

„Abúkir?“ podivil se Rafi. „Vzpomínám si, že tam snad jsou nějaké římské rozvaliny pod vodou. Moc příležitostí k pašování se tam ale určitě nenajde.“

„Horacio Nelson. Bum, bum, Napoleon!“ pravil Faradž nadšeně.

„Co to zase plácá?“ zeptal se Rafi netrpělivě.

„Ten kluk zná dějiny,“ řekl Holliday, na kterého to udělalo dojem. „Abúkir je místo, kde prvního srpna 1798 admirál Nelson vybojoval bitvu na Nilu a zničil francouzskou flotilu. Abúkir je taky důvod, proč je Rosettská deska v Britském muzeu a ne v Louvru.“

„Já jsem archeolog, ne historik,“ ohradil se Rafi.

„Spíš máš zlost, že tě tady Faradž trumfl.“

„No budiž,“ řekl Rafi upjatě. „Já zas náhodou tu Rosettskou desku umím přečíst. Ty taky?“

„Zásah,“ pravil Holliday a rozesmál se.

„Dobrá, ale Nelson byl u Abúkiru před dvěma sty lety. Co je tam teď?“

„Jestli se dobře pamatuju, tak je to domovský přístav egyptského námořnictva, nebo alespoň jeho větší části. Pár fregat a spousta rychlých hlídkových lodí, většinou ruských a čínských.“ Holliday pokrčil rameny. „Myslím, že tam kotví i alexandrijští rybáři.“

„Proč by ten chlap, ten Abú Ibrahim, jezdil zrovna k egyptskému námořnictvu?“ nechápal Rafi. „Izraelské námořnictvo tráví půlku svého času honěním pašeráků. Nedivil bych se, kdyby od nich Ibrahim chtěl být raději co nejdál.“

„Kdoví…“ Holliday znovu pokrčil rameny. „Možná tam má námořníky co pro něho pašujou.“

Abúkir byl ve skutečnosti východním předměstím Alexandrie, „osadou“ sestávající ze starých bytových bloků z doby studené války, novějších hotelů podél moře a původního shluku polorozpadlých domků se sádrovými stěnami, vmáčklých mezi staré a nové budovy. Na druhé straně železniční trati, která protínala Abúkir uprostřed, se na poloostrově nacházela relativně moderní námořní základna, vedle ní starý rybářský přístav a na samém jihovýchodním cípu města se prostíral obrovský ultramoderní areál Arabské akademie vědy, techniky a námořní dopravy.

Za rybářským přístavem se táhla rozlehlá pustá oblast nevyužité půdy. Dolů k přístavu a k moři vedla jediná široká silnice, lemovaná dalšími rozpadajícími se bloky betonových bytovek a starých rezivějících skladů z plechových plátů.

Po levé straně vedlo betonové nábřeží podél dvorů zaplněných hromadami ocelových trubek a barelů od nafty. Napravo byla řada ponurých skladišť a skupina malých trawlerů a jiných lodí, buď zakotvených, nebo bez ladu a skladu vytažených na bahnitý břeh na východní straně přístavu. Vzduch byl ztěžklý zápachem přílivového bahna a hnijících ryb. Bylo téměř poledne a pobřeží vypadalo prázdné a opuštěné.

Citroën zamířil přímo k dokům a zaparkoval na přístavní hrázi u prastarého dřevěného remorkéru připoutaného mohutnými lany ze zádi i z přídě. Kdysi dávno byla loď zřejmě černá a červená, s bílou nástavbou. Teď však už byla jen neskonale špinavá a její nátěr postupem doby ztmavl. Faradž taxík šikovně zaparkoval za sklopným kontejnerem naloženým něčím, co vypadalo jako pytle hnojiva. Nad dveřmi kormidelny lodi byl připevněn dřevěný štít, na kterém bylo arabským písmem napsáno jméno lodi.

„Chamsín“ řekl Faradž. Ohrnul rty a vydal hvízdavý zvuk.

„Chamsín je saharský vítr,“ vysvětlil Rafi. „Myslím, že tak se ta loď jmenuje.“

„Vítr, ano,“ přisvědčil Faradž a šťastně zakýval hlavou.

Kufr citroenu se otevřel a muž v bílé košili vylezl z vozu. Přešel ke kufru a vytáhl odtamtud staromódní aktovku. Přešel nábřeží k lodní lávce vedoucí k remorkéru a rychle po ní přeběhl. Seskočil na palubu, šel dopředu ke schůdkům a vyšplhal nahoru do kormidelny. Zdálo se, že na palubě jinak nikdo není. Muž otevřel dveře kormidelny a zmizel uvnitř. Za necelé dvě minuty se opět vynořil, už bez aktovky, sešplhal po lodních schůdcích a po lávce se vrátil zpět na nábřeží a ke svému citroenu. Nasedl dovnitř, nastartoval a rozjel se dál po nábřeží.

„Sleduj?“ zeptal se Faradž.

Holliday se otočil na Rafiho. „Co myslíš?“

„Moc by mě zajímalo, co je v té aktovce,“ řekl Rafi.

„Mě taky,“ přikývl Holliday.

„Sleduj?“ zeptal se Faradž znovu.

Holliday zavrtěl hlavou.

„Čekej,“ přikázal mu.

„Já čekat. Zajisté, vynikající,“ pravil jejich mladý řidič a přikývl. Ze sedadla vedle sebe zvedl noviny, opřel se dozadu a rozprostřel si je přes obličej. Holliday a Rafi vylezli z taxíku a přešli po molu k lávce vedoucí na loď.

„Co když je na palubě ještě někdo?“ zeptal se Rafi.

„To budeme řešit, až tam budem,“ opáčil Holliday. „Ale nejdřív pře-jdem tu lávku.“

Překonali po lávce prostor mezi molem a remorkérem, v němž líně šplouchala mastná a špinavá voda. Dostali se na hlavní palubu a chvíli poslouchali u dveří, jestli zevnitř lodi neuslyší nějaký zvuk. V boku lodi byly troje dveře a tři okénka, která byla tak potažená špínou, že byla téměř neprůhledná. Na spodní palubu vedly kajutní schůdky a další příkré schůdky mířily nahoru ke kormidelně. Jak palubní nástavba, tak můstek byly vyrobeny ze dřeva, pravděpodobně mahagonového nebo týkového, a byly natřeny tolika vrstvami bílého nátěru, že struktura prken už byla téměř neznatelná. Léty usazená špína na nátěru změnila všechno na mastnou šedou barvu. Těžký litinový medailon majitele hlásal Neafie, Levy & Co. Philadelphia 1906.

„Ta kocábka je víc než sto let stará,“ podotkl Rafi, s pohledem upřeným na oválný štít přišroubovaný k boku kajuty.

„Tenkrát stavěli lodě tak, aby vydržely,“ řekl Holliday. „Tisíc bouří a dvě světové války. Když byla tahle loď postavená, tak Britové pořád ještě okupovali Egypt.“

Rafi nakukoval dovnitř jedním ze špinavých okének.

„Vypadá jako galéra,“ řekl. „Nikdo tam není.“

Holliday přikývl a otočil se ke schůdkům vedoucím nahoru ke kormidelně. Rafi vykročil těsně za ním. Oba se obrátili a pohlédli směrem k dokům. Pořád byly opuštěné. Polední siesta v neúprosném denním vedru. Slunce pražilo a Holliday cítil, jak mu pod košilí stéká pot ve štiplavých potůčcích. Ten muž z citroenu vypadal svěží. Jeho vůz byl na rozdíl od Faradžova taxíku zcela určitě klimatizovaný.

Dospěli ke kormidelně a vkročili dovnitř. Interiér byl téměř primitivní. V podlaze byly laťkové dřevěné odtoky na vodu, uprostřed stála amatérsky svařená hliníková palubní deska s několika ovladači a mohutné kormidelní kolo s šesti příčkami z mahagonového dřeva a mosazi, které vypadalo, že by mohlo být původní. Na pravé přepážce byl připevněný jednoduchý lodní telegraf s vyznačenými pokyny: „Plnou parou“, „Poloviční rychlost“, „Pomalu“ a „Stop“. Z podlahy vedla dlouhá železná páka k pravé straně kormidelního kola. Ke konzole ve stropě nad předním okénkem bylo přišroubované lodní rádio, černý plastový kompas v glycerinu, moderní GPS a echolot. Na vlečný remorkér, dlouhý dobrých třicet metrů, to byla rozhodně dost improvizovaná navigace.

„Ten, kdo tenhle krám řídí, je buď zatraceně dobrý, nebo šílený,“ poznamenal Holliday.

„Nebo obojí,“ dodal Rafi.

V zadní části kormidelny byly další dveře. Nebyly zamčené. Holliday a Rafi jimi vešli do prostoru, který byl kombinací navigační místnosti a kapitánské kabiny. Aktovka ležela na malém stolku u okénka. Holliday rozepnul přezku a otevřel ji. Kromě námořních map v ní nic jiného nebylo.

„Vypadá to, jako kdyby se chystal někam odjet,“ řekl.

„A kam?“ zeptal se Rafi.

Holliday rozevřel jednu z map a rozložil ji na stole.

„Z As-Sallúmu do Al-Iskandaríja,“ přečetl legendu v mapě. „Měřítko je jedna ke třem stům tisíců. Asi tak dvě stě dvacet pět kilometrů od Alexandrie. Vypadá to na nějaký přístav.“

„As-Sallúm je poslední místo, kde slyšeli o Peggy a její expedici,“ vzpomněl si Rafi. „Byla to jejich poslední zastávka, než přešli do Libye. Leží přímo na hranici.“

„To nemůže být náhoda,“ usoudil Holliday. Složil mapu a vrátil ji zpátky do aktovky. Tu také zavřel, zapnul přezky a položil ji zpátky na místo, odkud ji vzal. „Podíváme se, jestli nepřijdeme na to, proč měl náš kámoš se suvenýry namířeno právě do As-Sallúmu.“

Z kormidelny vyšli ven dveřmi na straně odvrácené od břehu, aby je z mola nikdo nezahlédl. Přešli na hlavní palubu a pak slezli opatrně po schůdcích dolů do příďové nástavby. Bedlivě přitom naslouchali. Jediný slyšitelný zvuk však bylo cvakání a hučení automatické pumpy, čerpající kalnou vodu z podpalubí kdesi pod nimi, a slabě šumící ozvěna vln šplouchajících o trup lodi.

Příďová nástavba sestávala ze dvou malých kajut, šesti sklápěcích paland na levoboku a pravoboku a malé kuchyňky s pozinkovaným jídelním stolem s lavicemi přišroubovanými k podlaze. Nad nimi se houpaly matné lampy a vrhaly stíny všude kolem. Strop byl nízký a byl tvořený změtí kabelů a potrubí zavěšeného na kovových podpěrách. Malá zatuchlá místnost byla zřejmě nedávno používaná; nad úzkými palandami byly připíchnuté fotografie a plakáty a ve vzduchu se vznášel neomylný pach smažené cibule.

„Nikdo není doma,“ konstatoval Rafi.

„Radši nebudeme pokoušet štěstí,“ opáčil Holliday a v hlase se mu ozval nervózní tón. Být v uzavřeném podpalubí, bez výhledu a vystavený možnému útoku, to odporovalo veškeré jeho vojenské zkušenosti, o základním pudu sebezáchovy ani nemluvě. „Ještě pět minut a pak odtud vypadnem.“

Prošli úzkou chodbičkou dolů směrem k zádi a pak vyšli dveřmi do nákladového prostoru mezi příďovou nástavbou a strojovnou. Nákladový prostor byl zaplněn stohy podlouhlých dřevěných beden, bylo jich tak sedmdesát až osmdesát. Každá z nich byla zajištěna olověnými plombami a potištěna záhadnými čísly a písmeny. Jediným vodítkem k jejich obsahu bylo logo zobrazující vzpínajícího se koně a slovo DIEMACO.

„Mám z toho najednou nějaký divný pocit,“ podotkl Holliday.

„Co je to DIEMACO?“ otázal se Rafi.

„Die Manufacturing Corporation of Canada, kanadská výrobní společnost. Vyrábí automatické zbraně.“

„Kanada?“ zeptal se Rafi s překvapeným výrazem.

„Je to šestý největší vývozce pěchotních zbraní na světě. Větší než Izrael.“

„Děláš si srandu.“

„Miliarda dolarů ročně. Nenech se mýlit javorovými listy a javorovým sirupem. Historie zelených baretů sahá až k Ďáblově brigádě, kanadsko-americké přepadové jednotce. Nikdo se o tom dnes už moc nezmiňuje, ale Američany trénovali Kanaďané z Druhého výsadkového praporu, ne naopak.“

„Jedna hodina dějepisu za druhou,“ zašklebil se Rafi.

„Pojďme jednu tu bednu otevřít,“ navrhl Holliday.

Na polici u stěny leželo krátké páčidlo. Holliday s jeho pomocí ukroutil dráty u celních plomb a pak páčidlo vsunul mezi bednu a víko a odklopil ho. Uvnitř bedny leželo půl tuctu plochých nenápadných skříněk. Holliday odklopil spony na té nejhořejší a otevřel ji.

„Náš kámoš nepašuje zboží ven z Egypta - on ho naopak pašuje sem,“ řekl a nahlédl do skříňky. Uvnitř byly ve speciálních pouzdrech z polystyrenu uloženy kompletní sady výzbroje. Zbraně měly pískovou barvu a zvláštní plochou texturu povrchu.

„Co to je?“ zeptal se Rafi.

„Odstřelovací puška Timberwolf. Přesná a smrtící skoro až na dva kilometry. A když říkám smrtící, myslím opravdu smrtící.“

„To je víc než míle.“

„Přesně tak,“ opáčil Holliday suše.

Za bednami byl ještě tucet dalších, o hodně menších bedýnek. Holliday vyndal jednu z nich a zalovil v ní. Vytáhl několik balíčků zabalených v silném papíře. Uvnitř byla malá černá pistole s pažbou typu „bobří ocas“ a tupou hlavní, kratší než jeho ukazováček. Celá zbraň se vešla do dlaně jeho ruky.

„Para-Ordnance Nite Hawg,“ zamumlal Holliday. „Další kanadská spole nost. Automatická pětačtyřicítka.“ Odtrhl papír z jednoho menšího balíčku. Byly v něm krabičky s municí. Zastrčil si zbraň do pravé kapsy saka a do levé nacpal půl tuctu krabiček.

„Jestli tě v Egyptě nachytají s pistolí, tak si oba půjdem sednout do vězení na hezky dlouho.“

„Jestli nás nachytají nějací mizerové bez ní, tak můžem taky skončit mrtví,“ opáčil Holliday. Nacpal prázdné pouzdro od zbraně a roztržený papír od krabičky s náboji zpět do dřevěné bedny.

Najednou se ozvalo ostré kovové zařinčení, jak se rozlétly dveře vedoucí ze zádi do palubní nástavby. Do nákladního prostoru vešel hubený bezvousý muž v zamaštěné bleděmodré kombinéze. Zachmuřeně se mračil a vypadal, jako kdyby se právě probral z dřímoty. Zamrkal překvapením, že na lodi vidí dva cizí muže. Cosi pronesl vysokým, téměř dívčím hlasem.

„Maa fee shay jadeed?“

Holliday nerozuměl ani slovo, ale smysl té otázky byl zřejmý: Kdo sakra jste a co pohledáváte na mé lodi?

Muž sáhl do hluboké přední kapsy své kombinézy a pokusil se odtamtud něco vytáhnout. Holliday měl dojem, že to je mohutný služební revolver Webley, který byl standardní výbavou britských ozbrojených sil už od búrské války. Jak hubeňour těžkou pistoli vytahoval, její muška se zachytila o trhlinu v kapse.

Holliday neváhal. S divoce bušícím srdcem, které mu horečně pumpovalo adrenalin do žil, popadl ocelové páčidlo, které leželo na víku bedny, udělal dva kroky dopředu a zuřivě jím švihl po mužově hlavě. Hák na konci páčidla dopadl s ošklivým zakřupáním na jeho levý spánek a na místě ho zastavil. Muž zavřeštěl, vyvalil oči a zhroutil se k zemi. Ruka, stále držící těžký revolver, vylétla stranou. Už se nepohnul.

Rafi hleděl na ležícího muže v kombinéze s hrůzou. „Je mrtvý?“

Holliday se shýbl a pro jistotu vzal muži z ruky revolver. Zkusil mu nahmatat pulz na krku, ale marně. Nebyla vidět žádná krev, ale mužova hlava na té straně, kam dopadla rána, vypadala jako vyfouklý balon, lebka rozdrcená jako vajíčko naměkko.

„Jo, je mrtvý,“ pravil Holliday s povzdechem. Zažil už dost bojových akcí, aby poznal mrtvolu.

„Musíme vypadnout. Hned!“ řekl Rafi naléhavě.

„To nemůžem,“ odpověděl Holliday a potřásl hlavou. „Ještě ne.“

„O čem to mluvíš?!“ otázal se popuzeně Rafi. „Čím dýl tu budeme trčet, tím větší je pravděpodobnost, že se ten chlap ze suvenýrů vrátí!“

„To je právě to,“ vysvětlil mu Holliday. „Až doteďka ti lidé nevěděli, že po nich jdeme. Ale když tu necháme ležet mrtvolu, tak to bude úplně jiná hra.“

„Co tím chceš říct?“

„Že se musíme zbavit těla.“

Oběma to trvalo téměř půl hodiny a byla to příkladná lekce o tom, co znamená pojem „mrtvá váha“. S velkou námahou dopravili ochablou a těžkou mrtvolu po schůdcích nahoru; její končetiny se bezvládně klátily a hlava kývající se ze strany na stranu příšerně bouchala o každý schod. Dotáhli ji nahoru na návětrnou stranu lodi, palubní nástavba je přitom kryla před pohledem z mola. Venku se na jiskřící hladině moře lehce pohupovaly pestré rybářské lodě a připomínaly prosté pohlednice ze Středomoří: „Dojeli jsme do Abúkiru. Hotel není zrovna pětihvězdičkový, ale přístav je překrásný. Skoda že tu nejsi s námi. Srdečně zdraví Alice.“

Udýchaní a zpocení tou nečekanou námahou oba dospěli na palubu a zastavili se, aby popadli dech, mrtvé tělo skryté z dohledu za obrubou zábradlí. Rafi přes ně nakoukl. Špinavá olejnatá voda netečně dorážela na otlučené černé boky lodi. Hladinu pokrývala vrstva přístavního kalu, směs plovoucího smetí, mrtvých ryb, plastových pytlů a tmavých chomáčů řas.

„Mrtvoly plavou, nebo jdou ke dnu?“ otázal se Rafi.

„Chvilku klesají, ale plyny je zase vyzvednou nahoru,“ odpověděl Holliday.

„Za jak dlouho?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Tak ho musíme něčím zatěžkat,“ rozhodl Rafi.

Na zádi našli starý člun obrácený dnem vzhůru a napůl zakrytý pogumovanou plachtovinou. Loďka vypadala, že ji celá desetiletí nikdo nepoužíval. Původně musela sloužit jako záchranný člun nebo pomůcka na prohlížení trupu lodi, což určitě nikdo už velmi dlouho neudělal. Pod překlopeným člunem byl schovaný starý přívěsný motor British Seagull o výkonu 1, 5 hp, který vypadal, jako kdyby ho navrhoval nějaký šílený předválečný vynálezce ve své zahradní kůlně. Kromě malého motorku našli i napůl shnilý kotouč lana, které kdysi sloužilo jako vlečné.

Donesli motor zpátky na přední palubu a lanem ho přivázali, jak nejpevněji dovedli, k mrtvému tělu muže v kombinéze. Když s tím skončili, přesvědčili se, že se z okolních rybářských lodí nikdo nedívá, a pak vyzvedli nepoddajné břemeno a přehodili ho přes zábradlí. Tělo dopadlo s obrovským šplouchnutím do vody. Špína povrchové vrstvy se rozdělila a pak mrtvolu zcela pohltila. O deset vteřin později byla hladina opět jednolitou zvlněnou plochou plujícího smetí. Tělo zmizelo beze stopy.

„Lodní strojník měl mizerný plat, a tak prostě zdrhl,“ pravil Rafi.

Holliday se podíval dolů na klidnou hladinu moře.

„To zní docela rozumně,“ řekl a přikývl.

„A co teď?“ otázal se Rafi.

Holliday pomyslel na Peggy a na úkol, který mají před sebou.

„Teď se zkusíme dostat do As-Sallúmu dřív, než se tam dostane Chamsín“

9

Poté, co vysadili Faradže, nasedli na půlnoční vlak, který je z Alexandrie zavezl přes El Alamejn do Marsá Matrúhu, malého egyptského města na pobřeží, kde Montgomery držel linii proti Rommelovým tankům a kde zahájil výpad směrem na západ, kterým nakonec definitivně vytlačil německého generála z Afriky.

Krajina, nebo aspoň to málo, co z ní viděli, byla tvořena kombinací bezútěšné pouště, drsných nekonečných dun a tu a tam skvrn zakrslého podrostu, zaprášené zeleně farmářské půdy, která se snažila přežít ve vyprahlém oceánu písku. V dálce, po pravé straně vlaku, se v chabém světle nadcházejícího úsvitu blyštělo moře, jako nesmírná fata morgána z vody, nad níž poušť nikdy nemůže zvítězit.

Když v Alexandrii nastupovali do vlaku, nebylo volné žádné spací kupé, a tak strávili noc v překvapivě elegantním jídelním voze, obloženém dřevem, popíjeli z baňatých skleněných karaf pivo Luxor a debatovali o své situaci. Za úsvitu, kdy byli stále vzhůru, byli ve voze sami, kromě barmana, který spokojeně spal na své stoličce ve vzdáleném rohu. Prudké vycházející slunce barvilo oblohu kolem nich do tisíců odstínů růžové a zlaté a kola vlaku monotónně rachotila po nekonečné trati pod jejich nohama.

„Řekni mi všechno, co víš o tom Němci, Walteru Rauffovi. V jeho minulosti v severní Africe musí být nějaký klíč, něco, co by nám pomohlo vystopovat to zlato.“

„Myslíš, že když zjistíme, odkud to zlato pochází, tak najdeme Peggy?“ otázal se Rafi.

„Něco takového.“

Rafi se nad tím dlouze zamyslel a snažil se uspořádat si myšlenky. Na opačném konci vozu se barman nakrátko probral, zjistil, že ho nikdo nepotřebuje, a zase okamžitě usnul.

„Nevím, jestli si to pamatuju úplně přesně, ale pokud vím, tak byl původně u námořnictva, odkud ho vyhodili kvůli nějakému sexuálnímu skandálu - tuším, že spal s admirálovou manželkou či dcerou, nebo možná oběma. Každopádně se mu povedlo dostat se do jednotek SS, praporu s umrlčí lebkou, který měl na starosti tábory. Dal dohromady projekt plynování lidí s použitím mobilních vyhlazovacích jednotek a na základě tohoto plánu ho poslali s Rommelem do severní Afriky. Měl za úkol jít za Rommelovými jednotkami a vyhlazovat severoafrické Židy od Maroka po Palestinu. K jeho úkolům také patřilo konfiskování jejich majetku - což je zdroj všeho toho zlata. V roce 1942 a 1943 byl Rommel zastaven u El Alamejnu, vlastně přímo někde tady.“ Rafi vyhlédl z okna do pusté krajiny.

„No prostě, stáhl se zpátky do Tuniska, nějakou dobu prováděl zátahy na Židy se svým Einsatzkommandem Tunis a pak odjel z Afriky úplně. Tuším, že do Itálie. To bylo v roce 1944. Po válce ho zajali Američani, těm ale utekl a pak s pomocí Vatikánu použil, krysí stezku‘ biskupa Hudala k útěku, nejprve na chvíli do Sýrie a potom do Chile.“ Rafi pokrčil rameny. „Několik let tam řídil továrnu na zpracování krabů a pak začal pracovat ve špionážní službě pro chilskou vládu. Celou tu dobu jezdil zpátky do Německa, ale nikdy ho nechytili.“

„Měl ten Rauff nějaký záložní plán útěku, kdyby Rommela zabili nebo zajali?“ zajímal se Holliday.

„Většina jednotek SS měla tajné plány, aby mohli utéct, kdyby začali prohrávat válku. Vatikán měl celý systém, krysích stezek‘ pohromadě už v roce 1942 a pomáhal esesákům zdrhat, nejdřív do Sýrie a odtamtud do Jižní Ameriky.“

„Měli i nějaké alternativní trasy?“ zeptal se Holliday.

Rafi přikývl a obrátil do sebe poslední doušek zteplalého piva.

„Přes Libyi vzduchem na pouštní leteckou základnu v Nigeru, která byla pod kontrolou Vichy, a pak přes oceán do Brazílie nebo Chile.“

„Tak to už začíná dávat větší smysl,“ řekl Holliday. Vytáhl velkou složenou mapu Egypta a Libye z malého batohu vedle sebe, v němž měl věci na přenocování. Rozprostřel ji na stole. „Máš tušení, kde ta základna v Libyi byla?“

„Uvízlo mi v hlavě jméno Al-Jaghbub, ale nevím to úplně jistě.“

Holliday našel to jméno na mapě.

„Tady je oáza a městečko zvané Al-Jaghbub, v půlce mapy.“

„Počkej moment,“ zarazil ho Rafi vzrušeně. „Nezmiňoval se o něm náhodou Ducos, když jsme s ním mluvili?“

„Nevzpomínám si,“ řekl Holliday, „ale sedí to. Tohle místo by bylo dokonalou základnou pro delší lety do Nigeru.“

„Takže nacisti se vylekali, když viděli, že Rommel prohrává, a naložili to zlato na letadlo do Brazílie?“

„A ono se ztratilo někde mezi bodem A a bodem B,“ přikývl Holliday.

„To by taky sedělo,“ dodal Rafi. „Hudal byl biskup s mnoha konexemi a měl svoje lidi jak v SS, tak ve Vatikánu.“

Holliday se opřel ve svém sedadle.

„Teď to chápu,“ řekl. „Ten mnich ze Školy biblické archeologie v Jeruzalémě, ten bratr Brasseur, nebo jak se jmenuje, nehledal v archivech templářské texty; snažil se najít Hudalovy záznamy. Od začátku se pokoušeli najít to schované nacistické zlato.“

Do Marsá Matrúhu dojeli v půl sedmé ráno. Bylo to městečko asi s dvěma stovkami obyvatel, miniaturní Alexandrie. Moře ukryté za linií hotelů a letovisek podél promenády, všechny nové a moderní, zatímco staré město se schovává za fasádami výškových budov a jeho berberští obyvatelé prodávají to, co vypěstují na malých pouštních farmách, jaké viděli z vlaku. Ubytovali se v Beausite, pětipatrovém hotelu s přijatelnými cenami a vlastní písečnou pláží. Jediný telefonát do recepce je postavil před nepřekonatelný problém. Odnesli si kontinentální snídani ven na balkon svého úzkého pokoje, aby projednali nastalou situaci.

„Jsme v hajzlu,“ zhodnotil to Rafi, s pohledem upřeným na ultramarínové moře prostírající se před hotelem. Odlomil roh svého crois-santu a namazal jej máslem. „S americkým pasem bude trvat tak dva týdny, než dostaneš vízum do Libye, a mně ho pravděpodobně nedají vůbec.“

„Tak se holt musíme obejít bez víz,“ řekl klidně Holliday a napil se silné kávy.

„A jak si to představuješ?“ otázal se Rafi.

„Podívej se na mapu,“ vyzval ho Holliday. „Nejbližší místo na egyptské straně je oáza Síwa. To je jen pár stovek kilometrů odtud. A Síwa je pouhých osmdesát kilometrů od osady Jaghbub.“

„Jenže na druhé straně nepřekročitelné hranice,“ zavrčel Rafi. „Mají tam asi tak dva miliony nášlapných min. K tomu ploty, kamery a já nevím co ještě. Egypt a Libye byly v sedmdesátých letech ve válce.“

„To je teritorium LRDG,“ řekl Holliday. „Vsadím se, že je jak řešeto.“

„LRDG?“

„Long Range Desert Group, pouštní skupiny dálkového dosahu,“ vysvětlil Holliday. „Říkalo se jim pouštní krysy. Britové a Němci se navzájem celá léta honili přes hranice sem a tam. Musí tam být spousty karavanních stezek.“

„Já teda o žádné nevím,“ pravil Rafi odmítavě.

„Tak musíme najít někoho, kdo ví,“ odpověděl Holliday rozhodně. „Já nemám v úmyslu to vzdát, když jde o Peggy.“

Ještě týž den koupili starý český džíp UAZ-469 z přebytků armádní výstroje od zaniklé společnosti, která pořádala pro turisty safari. Odpoledne strávili tím, že do terénního vozu s plechovou střechou nakládali zásoby včetně všech map oblasti, které dokázali sehnat. Následujícího rána vyrazili k oáze Síwa směrem na jih přes poušť. Otlučené vozidlo jelo jako tank a nemělo doslova žádné odpružení, ale jednoduchý dieselový motor spokojeně bručel, a i když přístrojová deska byla dost primitivní, zdálo se, že všechny přístroje fungují bez problémů. Nejvyšší hodnota na tachometru byla 120 km/h, ale realita byla spíš kolem devadesátky.

„To by mě zajímalo, co je tu asi napsáno,“ zauvažoval Rafi, když si přečetl přinýtovaný štítek s českými pokyny na přístrojové desce vozidla. „Vypadá to trochu zlověstně.“

„Doufejme, že to nikdy nezjistíme,“ pravil Holliday a naklonil se dopředu, ve snaze odlepit svou propocenou košili od přilnavého viny-lového sedadla. Není divu, že ta safari společnost šla ke dnu. Pokusil se představit si kalifornské turisty s nadváhou získanou nadměrnou konzumací cheeseburgerů, jak se pečou ve žhavém poledním slunci v neklimatizovaném primitivním džípu. Moc hezká představa to nebyla.

Jeli pět hodin, střídali se vždy po sedmdesáti kilometrech a zastavili jen čtyřikrát; jednou, aby si snědli svůj předem připravený oběd, dvakrát na WC u jednoho z pár vládních odpočívadel, a jednou, aby doplnili palivo z kanystrů s naftou, vyrovnaných v nákladovém prostoru vozidla. Jedinou změnu v monotónní krajině pouštních dun představovaly občasné vysílací rádiové věže, půl tuctu naftových vrtů podél cesty, pár návějí písku napříč dvouproudové asfaltové silnice a zbytky prastaré pevnosti. Tu a tam viděli značky v arabštině a angličtině, které jim prozradily, že buď vjíždějí do vojenské oblasti, nebo ji opouštějí. Široko daleko nebyla jediná benzinová pumpa, ani hotel, motel či stánek s občerstvením.

„V šestém století před naším letopočtem žil perský král jménem Kambýsés, který do těchhle míst jednou poslal armádu,“ pravil Rafi a vyhlédl ven do pochmurné monotónní krajiny. „Byla to výprava, která měla zničit věštírnu v Síwě.“

„Co se s nimi stalo?“ zeptal se Holliday.

„Přišla písečná bouře a celá armáda zmizela. Všech padesát tisíc vojáků. Nikdy už je nikdo neviděl.“

Po více než 260 kilometrech se konečně krajina začala měnit. Duny ustoupily pahorkům, kopce se proměnily v kamenité horské svahy, tu a tam se začaly objevovat palmy a pásy zeleně. Terén začal náhle klesat a objevilo se údolí plné palem, slaných jezer třpytících se v jasném slunci a polí vojtěšky ohýbající se pod pouštním větrem. Před nimi ležela Síwa.

Síwa není oáza, jakou si většina lidí představuje pod dojmem vyvolaným hollywoodskými filmy Není to velká vodní plocha obklopená hájem palem, nýbrž proláklina osmdesát kilometrů dlouhá a třicet široká, kdysi koryto rychle proudící horské řeky, možná dokonce cosi na způsob egyptského Grand Canyonu. V tomto dlouhém a relativně úzkém údolí rostou rozlehlé háje datlovníků a olivovníků, prostírají se tu pšeničná pole, slaná jezera a bystřiny se sladkou vodou, které proměňují poušť v kvetoucí zelenou svatyni.

V oáze Síwa podle dostupných pramenů sídlí lidé už nejméně deset tisíc let. Když do Síwy dorazil Alexandr Veliký, aby se poradil s Amonovou věštírnou, městu už tehdy dominovala obrovská pevnost Šálí, komplex opevněných, pět pater vysokých budov, vystavěných z jílu a bláta na svazích umělé hory. Mohutná pevnost přetrvala tisíce let, až do dvacátých let dvacátého století, kdy třídenní zuřivé přívalové lijáky rozmočily strukturu z hliněných cihel jako příliv dětský hrad z písku. Přesto zůstává Šálí dodnes působivým výtvorem a její zbytky se stále vypínají nad městem.

Město Síwa má asi deset tisíc obyvatel, kteří jsou většinou zapojeni do obchodování - zejména prodeje síwských hroznů a oliv - a také do turistického ruchu. Většina Síwanů a také farmáři a majitelé hájů jsou etničtí Berbeři. Ukázalo se, že ve městě je asi šest hotelů a Holliday a Rafi si nakonec vybrali ten, který vypadal, že je z nich nejlepší, Safari Paradise, sestávající ze shluku jednotlivých bungalovů kolem bazénu bublající vřídelní vody. Ubytovali se v jednom z nich, a když se osvěžili a upravili, vydali se do restaurace v hlavní budově.

Jídelna v Safari Paradise byla překvapivě elegantní, když se vezme v úvahu, že místo, v níž se nacházela, si právem zasloužilo přízvisko zapadákov. Bílé omítnuté zdi byly zdobené olejovými plátny z doby kolonialismu, zachycujícími egyptskou krajinu a zejména oázu Síwa, a strop křižovaly dřevěné trámy. Stoly byly prostřeny bílými plátěnými ubrusy a u každého prostírání se skvěly vějíře naškrobených ubrousků. Vrchní, který se jmenoval Omar, měl na sobě večerní oblek. Na tlustém jídelním lístku ozdobeném třapci byl bezpočet pokrmů, od newyorského steaku a roštěnce po kišk s kuřetem a kufta kebab. Na výběr byla celá škála předkrmů od hranolků či proužků cukety přes pitu a bába ghannúg s mátovou jogurtovou omáčkou po warak enab, plněné vinné listy. Objednali si jídlo u příjemného číšníka, který mluvil velice dobře anglicky. Holliday, který rád ochutnával neznámé pokrmy, si vybral kuřecí kišk a plněný vinný list, Rafi se spokojil s che-eseburgerem a hranolky. Oba si k jídlu nechali přinést čaj.

Právě dojídali a přemýšleli, jestli si mají objednat ještě kávu, když se u jejich stolu objevil cizí muž. Byl vysoký, ramenatý a měl na sobě kalhoty pod kolena, bílou košili bez límečku a staromódní lehkou bundu. Jeho obličej byl čtverhranný, s šedým plnovousem, hříva šedých vlasů mu spadala až na ramena a pod hustým tmavým obočím se skrývaly inteligentní velké černé oči. Dlouhý orlí nos by byl dělal čest i římskému císaři. Jeho pleť byla snědá. Když promluvil, ukázal řadu drobných bílých zubů, které zářily v tmavém obličeji. Měl sytý hluboký hlas, jaký by slušel herci nebo politikovi. Jeho přízvuk nebyl úplně britský, zdálo se, že je spíš ze středního Atlantiku; možná z Kanady, pomyslel si Holliday, ale úplně jistý si nebyl.

„Jmenuji se Emil Abdul Tidyman,“ pravil muž a bez vyzvání se posadil k jejich stolu. „Slyšel jsem, že hledáte průvodce.“

10

„Podle čeho usuzujete, že potřebujeme průvodce, pane Tidymane?“

„To je prosté,“ řekl vysoký muž s úsměvem. „Přijeli jste do Síwy ve starém českém džípu, což znamená, že jste ho museli rovnou koupit, protože ty už nikdo nepronajímá, a jestliže jste si koupili džíp, tak zřejmě máte v úmyslu jet někam, kam vás na normální safari nezave-zou. Máte také bezpochyby vojenskou minulost; chodíte jako voják, máte vojenský sestřih i chování. Předpokládám, že jste přinejmenším major, ale pravděpodobně budete plukovník.“

Tidyman potřásl hřívou hustých šedých vlasů a pak pokračoval.

„Nikdo jiný než zkušený důstojník, pravděpodobně se zkušenostmi z bojů v Afghánistánu, by totiž nevěděl, že navzdory místu původu, totiž Uljanovskému automobilovému závodu 469, je tohle vozidlo v poušti mnohem výhodnější než landrover nebo Toyota Land Cruiser, i když je dost ojeté. Což znamená, že zřejmě hodláte jet někam, kde nemáte co pohledávat, alespoň podle mých zkušeností.“ Tidyman se opřel v židli dozadu. „Strefil jsem se aspoň trochu…, plukovníku?“

Holliday otázku ignoroval.

„Jaké zkušenosti jste měl na mysli, pane Tidymane?“

„Předpokládám, že hodně podobné těm vaším,“ opáčil muž. „Většinou byly ale omezené na Afriku. Kongo, zejména provincie Katanga, pak Biafra, Angola, Sierra Leone, Rovníková Guinea… i další.“

„Žoldák?“

„Voják štěstěny.“

„Dost nadnesený výraz pro idioty, co se projíždějí v teréňáku s puš-kama. Většina žoldáků, s kterými jsem se setkal, byli propuštěnci ze sekce osm a troubové, kteří neprošli základním vojenským výcvikem. Ztracené existence.“

Tidyman pokrčil rameny a usmál se, přičemž odhalil své bělostné zuby jako perličky.

„Myslete si, co chcete, doktore Hollidayi.“

„Vy znáte moje jméno?“

„Jsem starý přítel zdejšího recepčního.“

„Žijete v Síwě?“

„Pobývám tu přes léto, dalo by se říct, na zimu odjíždím do chladnějších krajů.“

„To je zvláštní výběr,“ ozval se Rafi.

„Jedna z výhod vícenásobného občanství,“ pravil Tidyman. „A taky jedna z nevýhod. Moje kanadské občanství mi zajišťuje zdarma zdravotní péči, ale musím tam strávit několik měsíců v roce. To samé platí o bezplatné zubařské péči, kterou dostanu v Anglii. A moje egyptské občanství mi zase poskytuje živobytí.“

„To máte pěkně zařízeno,“ rozesmál se Holliday. „Tři pasy.“ Ten uhlazený muž sedící proti němu se mu proti jeho vůli začínal zamlouvat. Byl velmi šarmantní, takovým trochu uličnickým, čertov-ským způsobem. A bylo jasné, že je velice inteligentní. „Jak jste to dokázal?“

„Jsem to, čemu se říká dokonalý emigrant,“ odpověděl Tidyman. „Nejsem nikde doma, ať jedu kamkoliv. Můj táta byl Brit, máma Egypťanka. Narodil jsem se v Káhiře krátce po, druhé světové válce, ale vyrostl jsem v Kanadě, kde jsem se stal občanem. Na rozdíl od vás hyperpatriotů ve Státech jsou Kanaďané dost tolerantní vůči lidem s několika pasy. Vy máte svůj ‚tavicí kotel‘, Kanaďané tomu zas říkají mozaika. Všechno záleží na tom, z jakého úhlu se na to díváte.“ Usmál se. „A navzdory propagandě tvrdící opak je kanadská zdravotní péče skutečně vynikající.“

„Co je to za živobytí, o kterém jste se zmínil?“ zeptal se Rafi.

Tidyman se znovu usmál a ukázal zuby.

„Lidé ke mně přicházejí se svými nejtajnějšími tužbami a já jim plním přání jejich srdce.“

„Jak poetické,“ podotkl Holliday. „Leč poněkud záhadné.“

„Co že to Churchill řekl o záhadách?“ usmál se Tidyman zeširoka a v tmavých očích mu zajiskřilo.

„Bylo to ve vysílání jeho projevu v roce 1939,“ řekl Holliday. „Řekl tenkrát o Rusku: Je to hádanka zabalená do tajemství uvnitř další záhady. Jinými slovy, je to komplikované.“

„Historik,“ pravil Tidyman uznale. „Zajímavé.“

„Já mám dojem, že tohle řekl Jim Carrey jako Hádankář v Batmanu navždy,“ řekl Rafi a usmál se také.

Tidyman se rozesmál.

„Á, jistě, pan Carrey, další kanadský emigrant. Můžete vsadit poslední dolar, že se kvůli každoroční lékařské prohlídce vrací do Kanady.“

„Kam tím vlastně míříte, pane Tidymane?“ zeptal se Holliday.

„Mám tím na mysli, že moje živobytí je jako Churchillův citát: komplikované.“

„A co s tím máme společného my?“

„Předpokládám, že přání vašeho srdce je komplikované taky,“ odpověděl Tidyman.

„A jak jste na to přišel?“

„Ale no tak, doktore, motáme se akorát v kruhu kolem dokola. Oba jsme trochu obezřetní, a tak se navzájem oťukáváme, jak se říká, ale asi bychom to nedělali, kdybyste byl neškodný turista, že?“ Tidyman trhl palcem směrem k vrchnímu. „Kdyby to tak bylo, tak byste zavolal támhle starého Omara a nechal mě vyhodit.“

„Předpokládám, že vy a támhle starý Omar máte nějakou dohodu,“ řekl Holliday.

„Znáte slovo bakšiš?“ zeptal se Tidyman a zapnul úsměv na plný výkon.

„Úplatek,“ řekl Rafi.

„Ovšemže,“ pravil Tidyman. „Tak se v mé zemi dělají obchody.“

„Která země to má být?“ otázal se Holliday nevinně.

„Tušé, doktore Hollidayi,“ uznal šedovlasý muž. „Když tedy chcete zase šermovat.“

„Co kdybychom nechali toho tlachání a šli k věci, pane Tidymane? Právě teď mě zdržujete od šálku kávy a něčeho, co se jmenuje Ohm AU a o čem číšník tvrdí, že je to úžasné.“

„To je egyptská varianta dánské griotky, ale výrazně lepší,“ řekl Tidyman. „Možná se k vám připojím.“

„K věci,“ trval na svém Holliday.

U jejich stolu se objevil číšník s mírnou úklonou, kterého Tidyman nějakým neviditelným gestem přivolal. Trojnásobný emigrant objednal cosi rychlou egyptštinou, nejspíš další porci Ohm Ali a šálek kávy. Číšník přikývl a zmizel.

„Věc se má takto, doktore Hollidayi,“ pravil Tidyman, naklonil se přes stůl a ztišil hlas. „Vy jste někdo, kdo zná dobře svou minulost, a rozhodně nejste žádný vyjukaný turista. Věřím, že nejste ani jeden z těch praštěných internetových fanatiků, co si myslí, že ztracená armáda Kambýsa Druhého skutečně existovala a je někde tady v okolí zahrabaná i se svým brněním posázeným diamanty.“

„Ani jedno, ani druhé,“ opáčil Holliday.

„Pak se nabízí už jen jediná odpověď. Vy a váš přítel jste tady na nějaké misi. Když k tomu přidám ten gazík, vozidlo zkonstruované pro jízdu v obtížném terénu v horkých i studených pouštích, je závěr nabíledni. Z nějakého důvodu potřebujete někoho, kdo vás dostane přes hranice do Libye, předpokládám, že pokud možno ve vší tajnosti. Z toho důvodu jsem na začátku usoudil, že potřebujete průvodce.“ Tidyman se znovu opřel v židli, pohladil si vousy a bedlivě Hollidaye pozoroval.

„A co když je váš úsudek správný?“ zeptal se Holliday. „Co myslíte, že uděláme? Můžete zrovna tak dobře být i policajt a chcete nás nachytat.“

„To by bylo nabádání k trestnému činu,“ řekl Tidyman.

„Tohle je Egypt, ne?“ opáčil Holliday. „Octli bychom se v nějakém příšerném vězení v Káhiře a strávili v něm deset let, než by se případ vůbec dostal před soud.“

„Ano, tohle je Egypt, a tady taky můžete hnít ve vězení Borg al--Arab deset let za to, že jste měl v držení tohle,“ odsekl Tidyman. Ledabyle sáhl do kapsy své omšelé bundy a cosi vytáhl. Byla to automatická pistole Nite Hawg, kterou Holliday sebral na vlečném člunu Chamsín.

„Kde jste to ksakru našel?“ zasyčel Rafi s široce rozevřenýma očima.

Tidyman nechal vklouznout zbraň zpátky do kapsy.

„Prohledal jsem vám zavazadla ve vašem pokoji, když jste tu seděli na večeři.“ Široce se usmál. „Mohli jste být poldové právě tak dobře jako já.“ Odmlčel se. „Jde o to, že jsem vás neudal, a věřte mi, že chytit turistu se zbraní by se mi určitě vyplatilo.“ Pokrčil rameny. „Ale vsadím se, že s vámi dvěma uzavřu lepší obchod než s místními kšeftaři.“

Objevil se dezert. Byl to výtečný sladký pudink ve smetaně s bohatou chutí vlašských ořechů a třešní. Několik minut jedli v tichu. Nakonec Holliday odložil vidličku. Pohlédl přes stůl na Rafiho a zachytil archeologův pohled. Rafi zdvihl tázavě obočí a pak pokrčil rameny.

Holliday se obrátil k Emilovi Abdulu Tidymanovi.

„Dobrá,“ pravil rozvážně. „Promluvme si.“

Dávali si pozor, aby Tidymanovi neprozradili nic o zlatě ani o zapojení Vatikánu a jeho špionážního aparátu - Sodalitium Pianum; to si raději nechali pro sebe, alespoň prozatím. Holliday si pořád nebyl jistý, kolik toho Svatý stolec vlastně ví, a nebyl si ani jistý, jestli se třeba jen francouzská větev špionážní organizace, La Sapiniére, ne-vzepřela rozkazům a nezačala jednat na vlastní pěst. Nezmínili se ani o střetnutí s atentátníkem ve West Pointu, a už vůbec ne o tom, že předtím byli na stopě tajemství templářského meče, který kdysi patřil Hollidayovu strýčkovi.

„Pořád si nejsem jistý, jestli mu můžeme důvěřovat,“ svěřil se Rafi, když se později octli o samotě ve svém malém bungalovu.

„Já taky ne,“ řekl Holliday. Při rozloučení v hotelové hale mu Tidyman strčil zpátky do ruky automatickou pistoli, kterou právě teď nabíjel a postupně ládoval deset nábojů s měděnou hlavicí do zásobníku. „Ale to neznamená, že nám nemůže být užitečný. Vůbec se mi nezamlouvala myšlenka, že se pokusíme dostat do Libye na vlastní pěst. On má pravdu - potřebujeme někoho, kdo to tu zná.“

„Myslím, že milý pan Tidyman se nestará o nikoho jiného než o sebe. Je to, čemu Angličani říkají, main chancer‘. Jestli se dostane do průšvihu nebo se mu naskytne příležitost přijít rychle k penězům, tak nás v minutě předhodí úřadům.“

„Možná,“ připustil Holliday. „Ale jestli je Síwa jeho operační báze pro vydělávání peněz, tak nemůže dělat nic jiného než pašovat. Nejspíš lidi a drogy, možná taky zbraně. Jestli je to tak, jak si myslíš, tak udělá v podstatě cokoliv, aby chránil svoje zásobovací trasy.“ Holliday potřásl hlavou. „Nemyslím, že bychom se při takovémhle skóre měli něčeho bát.“

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl Rafi. „Moc bychom Peggy neprospěli, kdybychom se nakonec octli v nějakém tom káhirském vězení.“

11

Trvalo celý den, než Tidyman shromáždil všechno, co podle jeho názoru budou potřebovat, a další den mu zabralo plánování cesty. Kromě toho se snažil vzbudit dojem, že bere své dvě „ovečky“ na výlet na východ do oázy Baharíja, a aby tuto domněnku utvrdil, sehnal potřebná povolení. Byl to celkem rozumný nápad; spousta turistů, kteří přijeli do Síwy, hodlalo navštívit Baharíju, někteří kvůli lidové hudbě, jíž byla oáza proslulá, jiní proto, že to byla alternativní trasa zpáteční cesty do Káhiry. Před několika lety oázu zaplavili nadšenci, kteří se přijeli podívat na úplné zatmění slunce, a pokud šlo o zahraniční návštěvníky, obyvatelé Síwy byli ochotní věřit víceméně čemukoliv. Když turisté v Síwě nechali trochu peněz, tak si tu mohli dělat, co chtěli.

Holliday, Rafi a Tidyman vyjeli na východ po dvouproudové asfaltové výpadovce, která byla přímá jako šipka a mířila rovnou od Síwy, na opačnou stranu, než byla libyjská hranice. Tidyman řídil. V přišroubovaných regálech uvnitř vozu a na střeše byly uskladněné prázdné kanystry na vodu, které Tidyman koupil předchozí den. Do zadního nákladového prostoru uložili rezervní palivo a ostatní zásoby. Všichni tři se směstnali na přední sedadlo.

Tidyman jim vysvětlil, proč jedou na východ. Podle něho byli Síwa-né všetečná a zvědavá banda a jízda směrem k oáze Baharíja byla užitečný zastírací manévr. Existovala také nepatrná šance, že je zahlédne přelétající pohraniční hlídka, i když Tidyman se domníval, že to není pravděpodobné; piloti lehkých letadel se děsili toho, že by je mohly sestřelit libyjské stíhačky, nebo dokonce jejich vlastní vojenské letectvo.

Po půlhodině jízdy Tidyman zpomalil a pak se natáhl a sklopil dolů páku s černou hlavicí, hned vedle řadicí páky.

„Co to děláte?“ zeptal se Rafi, když sebou vozidlo podivně trhlo. Zvuk motoru se také změnil.

„Jen to, co je napsáno na tom štítku,“ odpověděl Tidyman. „Při vjezdu vozidla do terénu zapni přední náhon.“

„Vy umíte česky?“ zeptal se Holliday, ne bez obdivu.

„Jen tolik, abych mohl řídit ten gazík,“ opáčil jejich společník a rozesmál se. „Na některých místech, kde jsem bojoval, je to nutnost. To mě naučil kolega, který si říkal Švejk. Dobrý voják Švejk.“

„Co se s ním stalo? Nebo bych se neměl ptát?“ otázal se Holliday.

„Neměl byste se ptát,“ opáčil Tidyman.

Vzápětí strhl velký volant a vůz s trhnutím sjel ze silnice na tvrdý udusaný písek, do něhož se mohutné pneumatiky zakusovaly docela snadno. Velkým obloukem se obrátili doprava, pryč od silnice, která se za nimi ztrácela ve zvlněných dunách. Tidyman zalovil v kapse a hodil Hollidayovi navigaci GPS Garmin Rino. „Umíte s tím zacházet?“ zeptal se ho.

„Jasně,“ kývl Holliday. Tuhle technologii použil poprvé za svých bojových misí během Pouštní bouře, první bleskové války v Iráku. Teorie její funkce byla stejně stará jako navigování samo, jen s tím rozdílem, že namísto sextantu, kterým se určovala poloha podle slunce a hvězd, se používal rádiový paprsek, jenž stanovil pozici přes geosynchronní satelity.

„Už jsem na ní nastavil souřadnice naší základny,“ řekl Tidyman. „Stačí jen sledovat tu poskakující kuličku.“

O pětadvacet minut později dojeli k dálnici vedoucí ze Síwy do Mar-sá Matrúhu a přejeli ji v pravém úhlu. Pokračovali dál podél severního okraje protáhlé prolákliny s oázou, táhnoucí se od východu k západu. Po další hodině - to už měli město dávno za sebou - Tidyman zamířil s džípem po stěží viditelné cestě dolů do prolákliny. V dálce na jihu v jasném slunci jiskřilo jedno z oněch rozlehlých slaných jezer, která byla v oáze roztroušena. Hollidayovi třpytící se jezero připadalo jako chvějící se fata morgána ve žhavém vzduchu na silnici.

Poušť tu byla skalnatá, tu a tam porostlá malými shluky skrovné vegetace. V dálce se před nimi zdvíhaly tmavé holé kopce s větrem ošlehanými útesy a náhorními plošinami. Doposud nezahlédli žádné jiné vozidlo. Tidyman se každých pár minut ptal, jestli dojeli k dalšímu místu označenému na GPS, a Holliday mu sdělil souřadnice.

„Máte nějaký plán?“ zeptal se Rafi. „Nebo prostě jedeme naslepo?“

„Ze všeho nejdřív se musíme dostat přes hranice. Pak zamíříme do osady Jaghbub.“ Tidyman zatočil s džípem kolem vyčnívajícího pískovcového skaliska a pak se vrátil na vyjetou cestu. „Mám tam přátele,“ pokračoval. „Jestli o vaší přítelkyni něco zaslechli, tak mi to povědí.“

„Kde to přesně jsme?“ chtěl vědět Holliday, který se střídavě díval na GPS ve své ruce a na vyprahlou krajinu před nimi.

„Tohle je Masrab al-Ikhwan,“ odpověděl Tidyman. „Kdysi se tomu říkalo Zlodějská cesta.“

„Jak příhodné,“ zamumlal Rafi.

„Kdysi dávno to byl jediný jižní přechod mezi Egyptem a Libyí. Většinou ho používali pašeráci a obchodníci s otroky, kteří po něm přejížděli sem a tam.“

„Zdá se, že cestu znáte i bez tohohle,“ řekl Holliday a ukázal na GPS ve své dlani.

„Můj táta byl kapitán v Pouštní skupině dálkového dosahu, která měla za války základnu v Síwě. Jeho mapy byly asi tak to jediné, co jsem po něm zdědil. Za uplynulá léta jsem je jaksepatří využil. Jezdily se mnou celou dobu tam a zpátky.“

„A až najdem ty lidi, co unesli Peggy, tedy pokud je najdem, tak co uděláme?“ zeptal se Rafi a do hlasu se mu vkradl skeptický tón.

Tidyman se na něho podíval a ironicky se usmál.

„Já myslel, že to je zcela jasné, můj milý izraelský příteli.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Zabijeme je.“

Na příštím bodě označeném GPS Tidyman opět trhl volantem a otočil starý džíp k severu. Manévroval opatrně podél linie dun po téměř neznatelné stopě v písku. Kolem už nebyly žádné orientační body, jen žhoucí obloha nad hlavou a nemilosrdné slunce.

„Jedeme teď souběžně s hranicí,“ poznamenal Tidyman a mávl rukou. „Pár kilometrů odtud na západ se táhne stará italská ohrada. Samozřejmě ji dávno zasypaly duny. Mussolini byl vážně arogantní blázen, když si myslel, že dokáže zkrotit poušť kouskem drátu.“

Jeli dalších dvacet minut a pak zajeli do skrovného stínu, který skýtalo tyčící se skalisko, vytvarované větrem do zvláštního tvaru. Pískovec vzdáleně připomínal komolou verzi Sfingy.

„Proč zastavujeme?“ zeptal se Rafi a v jeho hlase zřetelně zaznělo podezření.

„Trošku obhlídnout terén, jak by řekl můj táta,“ pravil Tidyman a usmál se. „A taky potřebujeme ochranné zbarvení.“ Napůl se otočil na svém sedadle a ze zadního prostoru vytáhl malý batoh. „Vylezte a protáhněte si nohy,“ navrhl. „Bude to trvat jen pár minut.“

Sám se vysoukal zpoza volantu s batohem a Holliday se k němu připojil.

„Váš izraelský přítel mě zřejmě nemá moc rád,“ řekl Tidyman.

„Dělá si starosti o Peggy.“

„On má k vaší sestřenici nějaký bližší vztah?“

„Ano.“

„Nebojte se. Najdeme ji,“ řekl Tidyman rozhodně a položil ruku Hollidayovi na rameno. „Řekněte mu, že je mi to líto. Chápu, jak mu je.“

„Dobrá.“

Tidyman přikývl a pak se vydal po strmé pěšině, která vedla nahoru na vysoké skalisko. Holliday se otočil a uviděl, že se k němu blíží Rafi.

„O čem jste se tu bavili?“ zeptal se podezřívavě.

„Nabídl mi přátelskou ruku,“ pokrčil rameny Holliday. „Má dojem, že ho nemáš rád.“

„To má pravdu,“ zavrčel Rafi. „Nemám ho rád a nevěřím mu.“

„Momentálně je ale to jediné, co máme,“ řekl Holliday. „Tak na něj buď hodný.“

Rafi přikývl a popošel kousek dál do stínu vrhaného skalním útvarem. Když se k němu Holliday připojil, všiml si, že to vůbec není skála; útes byl tvořený nahromaděnými fosiliemi ústřicových lastur a zhutnělou křídou.

„Miocén,“ pravil Rafi. „Dvacet milionů let, plus mínus tisíciletí či dvě, navzdory tomu, co si myslí ti tvoji takzvaní kreacionisté.“

Holliday špičkou boty zavadil o cosi, co bylo pohřbené v tvrdé upě-chované půdě. Dřepl si a odhrnul trochu písku. Vypadalo to jako zčernalá plechovka. Odhrabal písek víc a zatahal za ni. Zvedl plechovku do výšky. Během let zoxidovala, ale nálepka byla stále čitelná.

„Campbellova rajská polévka,“ pronesl Holliday.

Rafi mezitím objevil další plechovku.

„Vacuum Oil Company.“ I tahle byla zčernalá oxidací, stejně jako polévková konzerva.

„To byla původně společnost Socony Mobil,“ rozpomněl se Holliday. „Tohle musel být za války tábor Pouštní skupiny dálkového dosahu.“

„Tak jak bychom to místo nazvali?“ uvažoval Rafi. „Jáma s odpadky, nebo archeologické naleziště?“

„To záleží na tom, z jakého úhlu se na to díváte,“ vložil se do toho Tidyman, který se vracel dolů ze skály. „Na mapách mého otce se tohle místo jmenuje Houba, nejspíš podle toho tvaru.“

Rafi se beze slova odvrátil. Tidyman pokrčil rameny a smířlivě se usmál na Hollidaye.

„Jak jsem říkal, váš přítel mě nemá rád.“

„Taky není nikde psáno, že vás mít rád musí,“ odvětil Holliday trochu stroze. „Viděl jste tam nahoře něco?“

„Velký kus ničeho,“ opáčil Tidyman. Zdvořile Hollidayovi pokývl a pak se vrátil k džípu. Dřepl si na bobek, vytáhl z batohu šroubovák a pak odšrouboval modrobílou egyptskou poznávací značku a namísto ní připevnil oválnou libyjskou, černou na reflexní zelené. Pak přišrouboval i zadní značku a magnetickou nálepku na dveře, která vypadala podobně jako ta, co měl na své dodávce v Cannes Felix Valador.

„Tu poznávací značku chápu,“ komentoval to Holliday. „Ale co je tohle?“ Symbol na nálepce ukazoval čtyři perspektivně se sbíhající kusy potrubí a pod nimi řádku kurzívního arabského písma.

„To je odznak Great Man-Made River Authority, velkého zavlažo-vacího projektu Kaddáfího. Oáza Jaghbub je výchozím bodem, potrubí odtud vede až do Tobrúku.“ Odstoupil a prohlížel si své dílo. „Naštěstí používají k objížďkám čínskou verzi džípu BJ-212.“ Pokrčil rameny. „Při podrobné prohlídce zblízka by auto asi neprošlo, ale při zběžném pohledu ze vzduchu určitě ano.“

„A je pravděpodobné, že na něco takového narazíme?“

„Už se mi to stalo. Ale plukovník Kaddáfí je poněkud skoupý, pokud jde o pohonné hmoty pro vrtulníky Mi1-24 Hind, a navíc by musely letět celou cestu až ze základny v Kufře; to je skoro šest set padesát kilometrů odtud na jih.“

„A jak daleko odtud je Jaghbub?“

„Asi tak dvaatřicet kilometrů. Ale radši počkáme tady, dokud se nesetmí. Hranice je vzdálená jen něco přes tři kilometry na západ.“

Čekali, až padne noc; Tidyman podřimoval, zády opřený o útvar zvaný Houba, Rafi rázoval sem a tam, poslouchal, jestli něco nezaslechne, a dělal si starosti. Holliday se tupě díval na zbytky zanechané Pouštní skupinou dálkového dosahu před víc než půl stoletím.

Nebylo to poprvé v životě, co se přistihl, že uvažuje o hranicích mezi státy a o tom, proč o takové uměle vytvořené hranice lidé bojují. Kdysi z touhy jednoho člověka po Lebensraumu vznikl holocaust, ale Hitler nebyl zdaleka první, kdo se snažil získat další území, a rozhodně nebude ani poslední.

Přišla noc a padla znenadání, slunce rychle zmizelo za větrem rozčeřenými dunami a plochými vrcholy pískovcových útvarů a nezanechalo za sebou nic než temně růžovou zástěnu na pozadí tmy. Tidyman se probudil a všichni nasedli znovu do džípu. Vzduch se rychle ochlazoval, a když Tidyman nastartoval motor a vyjel kolem úpatí vysoké skály ve tvaru houby do otevřené pouště, Holliday se otřásl.

„K hranici nám zbývá nějakých deset minut. Jestli nastanou nějaké potíže, nechte to na mně,“ pravil Egypťan klidně. Pokračovali v jízdě. Poušť tu byla kamenitá a jemný, přesýpající se písek ustoupil hrubému štěrku. Tma byla téměř absolutní a Tidyman se při řízení vozu řídil víc instinktem než zrakem. Ani by nepostřehli, že přejeli hranici, nebýt krátkého pípnutí z navigace GPS, kterou Holliday držel v ruce.

„A je to,“ pravil. „Jsme v Libyi.“

12

Tidyman opatrně řídil starý džíp, pečlivě vyhledával trasu a prodíral se obtížným terénem vpřed.

„Tímhle tempem se tam jakživ nedostaneme,“ namítl Rafi.

„Rychlost teď není důležitá,“ opáčil Tidyman, pohled neochvějně upřený před sebe. „Zato opatrnost ano. Tenhle úsek je velice zrádný. Jestli sjedeme z cesty, tak bychom mohli snadno zapadnout do písku. A pak se tam opravdu nedostaneme.“ Egypťan zamumlal cosi arabsky. „Smrt žízní není v téhle zemi jen prázdný pojem - je to něco, čemu by se člověk skutečně měl snažit vyhnout.“

Jeli dál nocí a jediné, co jim pomáhalo trochu rozeznat okolní terén, byly tyčící se masy temnoty, které na okamžik vymazaly světlo hvězd. Vypadalo to, že objíždějí těsně kolem úpatí rozlehlého nepravidelného masivu. Na pravé straně, o nějakých sto metrů dál, se zdvíhal další mohutný útvar. Terén pod koly byl drsný, nápravy vozu rachotily a drnčely ostošest a všemi to pořádně otřásalo.

Najednou je zalilo světlo jasné jako ve dne. Nad nimi se rozsvítila jasná bílá záře a osvítila celý džíp. V tom náhlém intenzivním osvětlení Holliday uviděl jiné vozidlo, necelých třicet metrů přímo před nimi, které jim blokovalo další cestu. Tidyman dupl na brzdy. Druhý vůz byl téměř stejný jako ten jejich, pokud šlo o konfiguraci, ale namísto zadní poloviny kabiny měl namontovaný podvozek s těžkým ruským kulometem KPV Za ním stál uniformovaný voják. Pokud si Holliday správně pamatoval, tahle zbraň střílela kolem pěti set nábojů za minutu a byla schopná sestřelit letadlo - nebo v jejich případě proměnit džíp v hromádku kouřícího šrotu. Záře pohasla a namísto toho se rozsvítily čelní reflektory druhého džípu a zabodly se přímo do jejich vozidla.

„A co teď?“ otázal se Rafi.

„Nehýbejte se,“ rozkázal Tidyman.

„To by mě ani nenapadlo,“ pravil Holliday ironicky.

„Až dám ruce dolů, zapněte přední světla,“ nařídil Egypťan tiše a ukázal na černý knoflík na přístrojové desce.

„Rozumím,“ řekl Holliday.

Tidyman otevřel dveře a vylezl z džípu s rukama zdviženýma nad hlavou.

„Myslíš, že ví, co dělá?“ zeptal se Rafi, když se Tidyman vydal dopředu do světla.

„Měl by,“ podotkl Holliday. „Jestli ne, tak je po nás.“

Tidyman kráčel dopředu a držel se přitom uprostřed kaluže světla vrhaného reflektory druhého vozu. Jeho silueta za ním vytvářela dlouhé zahnuté stíny.

„Co to sakra dělá?“ řekl Rafi naléhavě a v hlase mu zaznělo napětí.

Holliday se nenamáhal odpovědět. Jeho ruka tkvěla ve vzduchu těsně nad tlačítkem na desce. Na okamžik se ho zmocnila panika, nebyl si jistý, jestli se tlačítko vytahuje ven nebo stlačuje. Nakonec usoudil, že se vytahuje, a modlil se, aby měl pravdu. Jedno chybné rozhodnutí a on i Rafi jsou na onom světě.

Tidyman došel k druhému džípu. Přes zvuk motoru běžícího na vol-noběh Holliday slyšel, jak Egypťan úmyslně hlasitě mluví arabsky, ruce stále vysoko nad hlavou. Kdosi v druhém voze mu odpověděl. Tidyman provedl pomalou piruetu.

„Kontrolují, jestli není ozbrojený,“ uhádl Holliday.

Tidyman dokončil otočku a zastavil se, ruce stále nahoře. Zevnitř druhého vozu zazněl úsečný rozkaz. Tidyman přešel k okénku na straně řidiče a shýbl se, aby promluvil s tím, kdo seděl uvnitř.

Holliday napjal svaly; cosi v Tidymanově pohybu ho nabádalo k ostražitosti.

Egypťanovy ruce náhle prudce klesly dolů a z rukávu jeho bundy vyklouzlo cosi blyštivého.

Holliday prudce rozsvítil světla.

Oslepující paprsky zaplavily druhé vozidlo a Holliday letmo zahlédl, jak Tidymanova ruka švihla do postranního okénka vozu. O zlomek vteřiny později se v jeho druhé ruce objevila zbraň a ozvalo se krátké zaštěknutí jediného výstřelu. Muž u kulometu neměl vůbec čas zareagovat; jen se mlčky zhroutil do nitra džípu. Druhá Tidymanova ruka se stáhla zpět z okénka a z dlouhé čepele nože, který držela, odkapávala krev, ve světle reflektorů černá. Vše se odehrálo v jediném okamžiku.

„Dobrý bože!“ zašeptal Rafi s hrůzou.

Tidyman vykročil zpět od vozu a otíral si čepel nože o nohavici kalhot. Vrátil se k džípu a naklonil se do otevřeného okénka na Rafiho straně. Archeolog se od něho zděšeně odtáhl.

„Vy jste je zabil!“

„Samozřejmě že jsem je zabil,“ odsekl Tidyman a poprvé za tu dobu, co ho znali, se zdálo, že je rozzlobený. „Jinak by oni zabili vás. Tohle je skutečný svět, příteli, ne nějaká teoretická situace, o které můžete donekonečna debatovat. V tomhle kšeftě žádná morálka neexistuje. Byli to nepřátelé.“ Podíval se na Hollidaye. „Jdu odvézt jejich auto z cesty, támhle za tu skupinu skal nalevo. Budu potřebovat pomoct s mrtvolama. Musíme je pohřbít, jinak se sem začnou slétat ptáci a každého sem navedou. Když budeme mít štěstí, tak je pátrací hlídky hned tak nenajdou.“

„Jdu s váma,“ řekl Holliday.

Tidyman otevřel zadní prostor džípu a vytáhl odtamtud svůj batoh a také něco, co vypadalo jako malířský váleček a mop. Ten navinul na válec.

„Na co to je?“ otázal se Holliday.

„Na zahlazení stop pneumatik,“ odvětil Tidyman. „Ten nápad mám z historek, co mi táta vyprávěl.“

„A je to opravdu nutné?“ pochyboval Holliday. „Copak je nezahladí vítr?“

„V roce 1927 přejel Libyjskou poušť vozem muž jménem Ralph Bag-nold. Byl to první velitel Pouštní skupiny dálkového dosahu. A stopy pneumatik jeho expedice můžete vidět dodnes, když víte, kde je hledat.“ Potřásl hlavou. „Ten tvrdý písečný povrch je z velké části tvořen i solí a je dost drolivý. V téhle poušti jsou místa, která nezapomínají.“ Egypťan si přehodil provizorní váleček přes rameno a zamířil do tmy. Holliday šel za ním.

Než skončili s „úklidem“, byla téměř půlnoc. Když zahladili stopy, vrátili se unavení zpátky k džípu, kde čekal Rafi. Než Tidyman znovu nasedl do vozu, vytáhl z batohu baterku a rozsvítil ji. Přejel kuželem světla po okolí. Stopy zmizely; ani známka po tom, že nějaké jiné vozidlo vůbec existovalo.

„Není to dokonalé; nakonec na to přijdou,“ řekl Tidyman. „Ale prozatím to musí stačit.“ Zasunul baterku zpátky do batohu a znovu usedl za volant. Tentokrát se Rafi usadil raději u dvířek, aby se Egypťana nemusel dotýkat rameny. Tidyman nastartoval a znovu zamířil do pouště. Jeli v tichu a kolem nich se tyčily příkře se zdvihající stěny písečných útvarů. Objevil se vycházející měsíc.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se nakonec Holliday.

„Moc ne,“ odpověděl Tidyman. „Už tam skoro jsme.“

A najednou byli u cíle. Projeli úzkou průrvou mezi dvěma vypínajícími se bloky zvětralého pískovce a uviděli v dálce daleko pod sebou město Al-Jaghbub. Vypadalo jako domečky z hlíny, vybledlé budovy a stěny uhlazené časem, některé se rozpadaly a některé už byly jen prastarými základovými kameny. Uprostřed města se jako drahokam ve středu koruny vypínala mešita s minaretem. Holliday užasl, když uviděl tak dokonalou a promyšlenou architekturu na takovém zapadlém místě.

„Mešita Muhammada Ibn Alího as-Sanúsí. Je tu pohřbený,“ řekl Tidyman, který uhodl Hollidayovy myšlenky. „To bylo hlavní sídlo sansúsijského hnutí a on byl jeho zakladatelem. Není moc známé, ale někteří vědci je označují za kolébku radikálního islámu, předzvěst událostí, které vedly k jedenáctému září.“

Na severní straně uviděli samotnou oázu, hustý zelený pás datlových palem a menších obilných políček. Na jižní straně starého opevněného města se prostíralo Velké písečné moře, zřetelně ohraničené od veškeré vegetace; nekonečná galerie elegantních vln, které nějaké kouzlo jakoby zaklelo v pohybu. Nikdy nedorazí na břeh, jen se v průběhu tisíciletí neúprosně posouvají centimetr po centimetru.

Měsíc stál vysoko na noční obloze a v jeho svitu se všechno proměnilo v chladné černé stíny na zlatém písku.

„To je nádhera,“ pronesl Rafi, který nepromluvil od chvíle, co Tidyman zabil ty dva muže v druhém džípu.

„A pro nás je to velice nebezpečné,“ varoval ho Tidyman.

„Tak proč sem jedeme?“ zeptal se Rafi útočně.

„Nejedeme,“ odpověděl Tidyman.

„Tak kam ksakru jedeme?“

„Nikam,“ opáčil Tidyman záhadně. Znovu zařadil rychlost a obrátil džíp na jihovýchod; zamířil do moře dun podél hadovité linie písečných vlnek a směrem vedoucím od města přímo do pouště.

„Kam přesně jedeme?“ chtěl vědět Holliday.

„Přesně?“ opáčil Tidyman. „Jedeme na místo, které má souřadnice dvacet osm stupňů čtyřicet osm minut a pětapadesát vteřin severní šířky a dvacet tři stupňů čtyřicet šest minut a deset vteřin východní délky.“ Odmlčel se. „Přesně.“

„A co tam teda přesně najdem?“ zeptal se Rafi podrážděně.

„Vždyť jsem vám to říkal,“ pravil Tidyman s tajuplným úsměvem. „Přání vašeho srdce.“

Pokračovali dál nocí a zastavili jen párkrát, aby si odskočili a doplnili palivo. Najedli se také za jízdy; snědli sendviče z arabského chleba a sýra, které jim připravili v hotelu v Síwě. Holliday upíral oči na jednotku GPS ve své ruce. Nakonec, když slunce začalo vycházet po jejich pravici, dosáhli souřadnic, které jim Egypťan sdělil.

„Tak jsme tady, plus mínus sto metrů nebo tak,“ řekl Holliday. Nebylo tu nic vidět, jen zvlněný písek a osamocená pískovcová věž trčící přímo před nimi. Tidyman jel dál a pak zabočil kolem kamenného útvaru.

„Kristova noho,“ pronesl Holliday, který si vypůjčil jeden z Peggyi-ných oblíbených výrazů.

Před nimi na zemi spočívaly polámané pozůstatky letadla, jako kdyby sem nějaký obr odhodil oblíbenou hračku. Zadní část byla v pravém úhlu odlomená od trupu. Letadlo mělo prosklenou příď ve tvaru bubliny, plexisklo už bylo za tu dobu zakalené, a druhou střeleckou věž hned za kokpitem. Holliday věděl, že v písku pod ním bude zabořená i spodní střelecká věž. Byl to bombardér B-17 z druhé světové války, hvězda a pruhy letectva Spojených států byly stále matně viditelné na levém křídle. Na ocasní části bylo identifikační číslo jednotky: písmeno G v rámečku, řada číslic a pod tím písmeno E. Čísla byla stále jasně čitelná: 230336.

Když se blížili k vraku starého letounu, slunce už šplhalo nad něj, takže dokázali rozeznat vybledlou malbu na trupu hned pod kokpitem; bombu ve tvaru valentinského srdce a pod ní kurzívou vyvedené ozdobné jméno - Přání vašeho srdce.

„Moc vtipný,“ zavrčel Holliday.

„Myslel jsem, že oceníte tu ironii,“ pravil Tidyman. Zastavil džíp kousek od vraku. „Posádka musela vyskočit někde dál k severu; v letadle nebyla žádná těla. Letělo dál, dokud mu nedošlo palivo a nepřistálo na břiše v písku.“

„A co to s námi má vůbec společného?“ zeptal se Rafi a hněv v jeho hlase už se nedal přeslechnout. „Nezaplatili jsme vám, abyste nás vozil na nostalgické výlety.“

„Myslím, že vím co,“ pronesl Holliday klidně a pohlédl okýnkem na pozůstatky starého bombardéru.

„Z roku 1945 existovaly mapy Libye a území, které se tenkrát nazývalo Francouzská rovníková Afrika. Dnes je to Nigérie. Bylo na nich zakroužkováno místo zvané Madama, spolu se slovy Festung a Benzin vyznačenými tlustou tužkou.

Ta mapa byla v němčině. Festung znamená německy pevnost. Posádka tady chtěla doplnit palivo.“

„To nechápu,“ ozval se Rafi. „To letadlo má přece americké označení.“

„Posádka patřila ke KG 200,“ vysvětlil Holliday. „Kampfgeschwa-der 200, tajná bojová jednotka Luftwaffe. Létali ukořistěnými anglickými a americkými letadly. Tenhle bombardér byl pravděpodobně součástí jejich První letky, kompletně řízené SS. Tohle je letadlo, které bylo použito k transportu válečné kořisti Waltera Rauffa.“

„Zcela správně,“ řekl Tidyman. „Čtyři tisíce kilogramů zlata; skoro pět tun.“ Obrátil se k Hollidayovi a Rafimu. „Pojďte a podívejte se zblízka.“ Aniž by čekal na odpověď, vylezl z džípu a vydal se k vraku.

„On ví o tom zlatě,“ zašeptal Rafi.

„Vypadá to tak,“ řekl Holliday.

„Ale jak se to dozvěděl?“

„To budeme muset zjistit.“ Holliday otevřel svoje dveře a následoval Tidymana směrem k Přání vašeho srdce.

Ocasní část letadla byla odtržena od zbytku trupu hned za pozicemi palubních střelců a nabízela jediný snadný přístup do nitra letadla. Otvor byl částečně zavátý pískem, ale interiér bombardéru byl jasně vidět.

„Zajímavé,“ podotkl Holliday, který vylezl za Tidymanem. Kdysi měl možnost se podívat do nitra nepoškozeného bombardéru B-17 jménem Starý Patron, když byl na návštěvě Národního muzea vojenského letectví v Elmiře v New Yorku, a hned si všiml, že tenhle bombardér, Přání vašeho srdce, byl zcela zbaven vnitřního vybavení. Střeliště byla odstraněna, včetně přepážek mezi nimi a pumovnice. Namísto toho byly k vnitřním stěnám trupu připevněny zvláštní dřevěné přihrádky. Byly prázdné a Hollidayovi chvilku trvalo, než přišel na to, k čemu asi sloužily.

„Úložný prostor na zlaté pruty, uspořádané tak, aby byla rovnoměrně rozdělena jejich váha,“ pronesl nakonec. „S tím se teda muselo létat dost špatně, řekl bych.“

„To asi jo,“ souhlasil Tidyman a přikývl. „Když tohle letadlo našli, mělo v pumovnici řadu doplňkových palivových nádrží z padesáti galonových barelů. To znamená dalších pět set galonů, takže letadlo muselo být zatížené skoro nad váhový limit.“

Vedle nich se objevil Rafi.

„Zdá se, že o tom hodně víte,“ řekl Holliday Egypťanovi.

„To ano,“ přisvědčil Tidyman. „Ale to není nijak překvapivé, vzhledem k tomu, že to letadlo jsem objevil já.“

„Takže jste z něho odnesl zlato a někam ho schoval,“ prohodil Holliday. S největší nenuceností, jaké byl schopen, vsunul pravou ruku do kapsy saka.

„Propáníčka ne, to ne.“ Tidyman se rozesmál. „Já jsem na tomhle poli jen malý pěšák, nádeník, co občas pašuje cigarety a sem tam nějaké zbraně. Půl druhé miliardy dolarů ve zlatě, to by byl pro člověka, jako jsem já, rozsudek smrti. Taková hrabivost se nevyplácí, to si tak akorát koledujete o to, aby vám někdo podřízl krk někde v postranní uličce v Káhiře nebo ve slumech v Benghází. Kdepak, kdepak, plukovníku Hollidayi, já to zlato vložil do mnohem bezpečnějších rukou.“

„Vy jste věděl hned od začátku, kdo jsme, že ano?“ konstatoval Holliday věcně.

„Samozřejmě. A právě tak teď vím, že v té pravé kapse máte pistoli. Buďte tak hodný a vyndejte ji, palcem a ukazovákem, a pak ji hoďte na zem.“ Tidymanova vlastní zbraň, stará pistole Helwan ráže 9 mm, se objevila v jeho levé ruce. Ústí hlavně přiložil Rafimu ke spánku. „Udělejte to, než napočítám do tří, jinak vašemu příteli vystřelím mozek z hlavy a rozcáknu ho tady po písku.“

„Vy proradnej parchante,“ procedil Rafi mezi zuby a hlas se mu třásl zlostí. „Já vám hned nevěřil, už od samýho začátku.“

„Rozumný člověk neuráží někoho, kdo mu drží pistoli u hlavy,“ pravil Tidyman. S očima upřenýma na Rafiho začal nahlas odpočítávat. „Jedna… dvě…“

Holliday vytáhl z kapsy malou pistoli Hawg. 45 a upustil ji na zem.

„A teď ji odkopněte,“ nařídil Tidyman.

Holliday poslechl. Tidyman o tři kroky ustoupil, z dosahu jakéhokoli pošetilého výpadu, pistoli stále ve zdvižené ruce.

„Komupak jste tedy svěřil to zlato do bezpečných rukou?“ zeptal se Holliday.

Tidyman trhl hlavou doleva.

„Támhletěm,“ řekl.

Holliday a Rafi se otočili.

Asi třicet metrů od nich stála skupinka šesti mužů na velbloudech. Byli oblečeni jako Tuaregové, v dlouhých indigových, téměř černých hábitech, tmavomodrých turbanech a závojích, které jim jako masky zakrývaly spodní část obličeje. Pět z nich drželo v rukou samopaly typu Norinco 86S čínské výroby, kompaktní verzi ruského samopalu AK-47. Šestý muž měl na popruhu napříč přes tělo pověšený ruční protitankový granátomet. Kolem hrušky svého sedla měl omotanou dlouhou šňůru ze spletených kožených řemínků, k níž byli přivázáni tři nákladní velbloudi. Skrze široké nozdry měli protažené železné kroužky, aby se lépe ovládali. Všichni velbloudi měli notně nevrlý výraz, jako kdyby svorně žvýkali něco nechutného.

„Moji bratři z Bratrstva chrámu Isis. Muži, kteří unesli vaši přítelkyni.“

13

Tidyman zavezl gazík do závětří skalní věže a nechal jej stát co možná nejblíž u pískovcové stěny. Nebylo těžké uhodnout proč. Skalní ostroh se táhl téměř přesně ve směru od severu k jihu. Kdyby auto nechal tam, kde bylo, ranní slunce stoupající nad skálu by vrhlo od džípu enormně dlouhý stín, který by prozradil jeho existenci hlídce přelétávající nad ním.

Muži v oděvu Tuaregů promluvili krátce s Tidymanem a pak mu z jednoho nákladního velblouda sundali balík s oblečením. O čtvrt hodiny později Egypťan, Holliday a Rafi, nyní oblečení úplně stejně jako šest ozbrojených mužů, seděli na velbloudech a kráčeli na západ, pryč od vraku B-17. Za dalších několik minut se jim Přání vašeho srdce ztratilo v nekonečných dunách písku. Pro vzdáleného pozorovatele na zemi nebo ve vzduchu vypadali jako neškodně se plahočící karavana nomádů.

Jeli pouští dvanáct dlouhých dní a mířili stále hlouběji do nitra Velkého písečného moře. V noci měli velbloudi spoutané nohy a byli uvázaní u řady kůlů, aby nemohli nikam utéct. Muži vztyčili prosté stany, vyrobené z kůže, která byla natažená na podsadě spletené z pružných větví. Na jednoduchých kamínkách, zhotovených z pozinkovaných misek nad plechovkami naplněnými sušeným velbloudím trusem, se vařil čaj. Jídla sestávala obvykle ze sušeného kozího masa nebo z masa nočních pouštních krys, fenků, a dokonce i překvapivě šťavnatých a chutných písečných zmijí, které muži někdy večer lovili.

Na noc byli Holliday a Rafi nevyhnutelně vždy spoutáni a hlídáni nejméně jedním z mužů se samopalem. Od chvíle, co je zajali, se Tidyman držel dál od nich a spal ve svém vlastním stanu. Za dlouhých a namáhavých dní jel Tidyman na posledním nákladním velbloudovi, zatímco Holliday na prvním. Karavanu uzavírala ozbrojená stráž.

Holliday neměl tušení, kam jedou. Jediné, co věděl, bylo, že míří na jihozápad, protože slunce zapadalo před nimi a trochu po jeho pravé straně. Pohybovali se přibližně směrem k nigerijské hranici, stejnou trasou, kterou kdysi letělo letadlo Přání vašeho srdce, než ho dostihla nějaká katastrofa; možná mu vysadily motory, přestaly fungovat přístroje nebo mu začalo unikat palivo. Na tom nezáleželo; ať už měla porucha jakoukoli příčinu, stačila na to, aby uspíšila zoufalý čin, jímž rozhodně výskok s padákem do pouště byl.

Pokusil se představit si, jaké pocity asi posádka bombardéru měla. S velkou pravděpodobností ji tvořili pouze čtyři muži, neboť bombomet-číci nebyli zapotřebí; pilot, druhý pilot, navigátor a palubní technik.

Výskok padákem trval zřejmě krátkou dobu, protože letadlo letělo nízko a nižší rychlostí, aby ušetřilo palivo. Přistání v poušti bylo jistě tvrdé, ale muži dopadli blízko od sebe. Pak zhodnotili svou situaci, která nebyla vůbec růžová.

S největší pravděpodobností neměli vodu ani jídlo, a pokud snad ano, tak toho určitě nebylo mnoho - možná pár sendvičů nebo termosky s kávou. Čtyři muži, pravděpodobně spíš drobnější postavy, což byla v té době většina letců, by vydrželi naživu nejdéle dvaasedmdesát hodin, a pokud putovali v denním žáru, tak ještě méně. Byli si toho dobře vědomi, ale přesto to zkusili. Jenže jak daleko dokáže člověk dojít v pře-sýpajícím se písku pouště za tři nebo čtyři dny, které mu zbývají, než se zhroutí a zemře? Sto, nanejvýš sto padesát kilometrů. To nestačí. Jestli se vydali na cestu, tak postupně začali odkládat oděv, což je to nejhorší, co může člověk udělat, protože to ještě urychlí odpařování potu a uspíší dehydrataci. Jazyky jim pozvolna otekly, rty popraskaly a posléze začali krvácet z nosu.

Časem se přestali potit, protože v těle neměli už žádnou tekutinu, a dostali horečku. Jak vysychaly buňky v jejich mozku, dostavily se křeče a halucinace. Mozkomíšní tekutina, uvězněná v lebce, se začala doslova vařit. Brzy poté přestaly fungovat ledviny a ostatní životně důležité orgány začaly selhávat jeden po druhém. To vedlo k rychlé toxemii, zaplavení krevního oběhu toxiny, ztrátě krevní plazmy, kómatu a nakonec ke smrti.

Bylo to neúprosné, nevyhnutelné a nesmírně mučivé umírání. Někde tady ve zvlněných písečných dunách kolem něho odpočívají pozůstatky oněch čtyř mužů, pravděpodobně vysušené a mumifikované, anonymní a dávno zapomenuté; jejich mise ztracena ve věčnosti.

Jak se Holliday hodinu po hodině plahočil pouští, začalo mu připadat, že je nesmírně důležité zjistit jména mužů z posádky bombardéru Přání vašeho srdce, a přísahal sám sobě, že jestli se nějak dostane z téhle šlamastyky, tak to udělá. Mise těch mužů a jejich letadla, ať už se zdařila nebo ne, si zaslouží mít své malé místo v dějinách.

Třináctého dne jejich putování se krajina kolem začala měnit; zvlněné duny ustoupily menším, více vymodelovaným vlnkám písku a tu a tam se objevoval tvrdý povrch a pásy holých skalnatých náhorních plošin, na nichž téměř žádný písek nebyl. Na těchto pláních mohli jet rychleji a také déle, někdy až dlouho do noci, která byla mrazivě studená. Ve vzduchu bylo cítit napětí; Holliday tohle zažil na vynucených pochodech dost často. Znamenalo to, že se blíží k cíli. Už bylo načase; Peggy byla pohřešovaná už déle než tři týdny a Holliday se začínal velice obávat o její život. Rafi byl téměř bez sebe obavami.

Čtrnáctý den cesty se krajina opět změnila. Rozbrázděná pláň ustoupila masivnímu svahu zdvihajícímu se z nížiny přímo před nimi do výšky téměř šesti set metrů jako obrovská, na pohled nepřekonatelná stěna. Když se k ní ten den přiblížili, Holliday začal rozeznávat ve srázu jizvy tvořené písečnými jazyky, vádí a prastará skalní koryta tvořící strmé přístupové cesty na vysoký hřeben.

Když se den chýlil ke konci, dospěli k jednomu z vádí. Začali šplhat nahoru svahem po klikaté písečné stezce a nepatrně při tom zpomalili. Holliday se pokoušel představit si, jak to tady asi vypadalo, když tudy před statisíci lety procházeli první lidé. Nejspíš jako ráj; v rozlehlých oblastech Libye a Egypta se střídalo počasí v pravidelných cyklech, chvíli bylo sucho, chvíli vlhko, poušť se rozpínala a smršťovala jako gigantické plíce. V dobách faraonů byla větší část území, kterým projížděli, tvořena zvlněnými obilnými poli, rychle proudícími řekami a bystřinami, lesy a pláněmi, po nichž putovala stáda zvířat a jejich predátorů. Koryto řeky, kterým šplhali nahoru, mohlo být klidně široké jako Mississippi a řeka byla pravděpodobně mnohem prudší. To všechno bylo dnes již jen stěží představitelné.

Dospěli na vrchol srázu, a když padla tma, opustili vyschlé koryto zaplněné pískem. Chvíli putovali podél něho a pak se utábořili na noc. Další den strávili cestou po náhorní plošině a mířili teď víc na západ než na jih. Tu a tam po cestě začínali míjet opuštěné ruiny vesnic, postavených z nepálených cihel usušených na slunci, a jednou dokonce něco, co kdysi zřejmě byla stará koloniální pevnost, italská nebo francouzská. V poledne dokonce překročili silnici lemovanou telegrafními sloupy a pozdě odpoledne přešli přes druhou.

Podle Hollidayových hrubých výpočtů urazili od vraku Přání vašeho srdce nejméně devět set kilometrů. To znamenalo, že jsou někde blízko u hranic s Alžírskem, Nigérií a Čadem. Z bláta do louže, pomyslel si. Alžírsko byla zkorumpovaná poloviční diktatura a líheň teroristů Al-Káidy z řad etnických Berberů, Nigérie se potýkala s povstáním Tuaregů a v Čadu řádila povstalecká protivládní skupina UFDD, Svaz sil za demokracii a rozvoj. Kdo kdysi řekl, že bůh na Afriku zapomněl? Pro Američana to bylo dost nevhodné místo pobytu, pro ženu ale ještě horší a pro Izraelce naprostá sebevražda. Dostat se z téhle bryndy nebude snadné.

Šestnáctý den byl, jak se ukázalo, poslední na cestě. Před polednem dospěli k dalšímu, mnohem užšímu vádí, a namísto aby jej překročili, obrátili se a vydali se po jeho dně téměř severním směrem. Odpoledne se vádí vytratilo a oni se z mělkého údolí vyšplhali nahoru. Octli se na okraji srázu, šest set metrů nad rozlehlou plání zvlněné pouště sahající až k obzoru. Malá karavana se na chvíli zastavila.

Po jejich levici se po hřebeni strmého útesu vinula dolů příkrá kozí stezka, která vedla do rozsedliny mezi hlavním hřbetem a dlouhým skalnatým výběžkem, vyplněné pískem. Vypadalo to jako mezera mezi palcem a ukazováčkem. Z místa, kde seděl Holliday na svém velbloudovi, se písečná proláklina zdála být tak šestnáct až osmnáct kilometrů dlouhá. Dost velká na to, aby skryla celou armádu, kdyby bylo potřeba. Napravo v dálce bylo vidět velikou zeleně se mihotající skvrnu, jako fata morgána v záři žhnoucího slunce. Přímo skrze ni vedlo cosi, co podezřele připomínalo asfaltovou silnici zahýbající k úpatí svahu.

Civilizace.

Holliday pocítil slabý nával naděje a radostného vzrušení. Uviděl něco, co muži z bombardéru Přání vašeho srdce neměli možnost vidět: východisko z nouze. Zavolal na muže na velbloudu před sebou.

„Hej!“

Muž v oděvu Tuarega se otočil v sedle, v rukou smrtící samopal. Promluvil a jeho tlumený hlas byl drsný a chraplavý; byl to člověk, který trávil svůj život ve vyprahlé poušti.

„Matha tureed?“ zeptal se Tuareg a černé oči mu svítily zpod turbanu a látky, jíž měl ovinutou spodní část obličeje. Holliday ukázal směrem ke vzdálené oáze a muž se tím směrem podíval.

„Kde to jsme?“ otázal se Holliday s napřaženou paží a prstem ukazoval na oázu. Muž zavolal na svého společníka před sebou a druhý Tuareg se otočil a odpověděl mu dlouhou řadou slov v hrdelním jazyce tamašek. Muž před Hollidayem přikývl a pak se znovu otočil.

„Wadi el Agial, sadiqi. Zinchecra. Germa.“

To mohlo znamenat cokoliv.

Několik hodin sestupovali dolů po úzké kozí stezce, hrozivý okraj jen několik centimetrů od došlapujících paznehtů jejich velbloudů, a každý kymácivý a trhavý krok mohl být jejich posledním. Holliday se nikdy nebál výšek, ale asi po dvaceti minutách ho to přimělo dívat se raději na druhou stranu a nakonec prostě zavřel oči, protože se ho zmocňovala nevolnost a závrať.

Kolem čtvrté hodiny odpoledne dospěli na dno úžlabiny a další hodinu strávili přechodem plochého dna mělkého údolí a mířili k výběžku svahu, připomínajícímu ukazující prst, který je odděloval od nedozírné pouště za ním.

V okolí místy rostly trnité křoviny a houští, tu a tam se vyskytl pouštní brouk a vše zakrýval všudypřítomný, na povrchu tvrdý bílý písek. Občas zahlédli malá stáda koz, která pásli Tuaregové ve svých tradičních turbanech, a malé děti hrající si v písku. Konečně v dálce uviděli něco, co vypadalo jako stálý tábor.

Čím víc se blížili, tím byl tábor rozlehlejší. Stany z kozích a velbloudích kůží byly mnohem větší než ty, které používali jejich věznitelé, a byly tu také ohrady s kozami, spletené z trnitých větví, a všude kůly na uvázání velbloudů. Holliday rychle počítal, když procházeli táborem, a došel k závěru, že je tu nejméně pět set obyvatel. Stany a dobytčí ohrady byly promyšleně umístěny tak, že s výjimkou pravého poledne se nacházely permanentně ve stínu buď hlavního svahu, nebo jeho prstovitého výběžku, takže byly ze vzduchu takřka neviditelné. Vylepšená taktika starobylého národa, jímž se chránil před moderním nepřítelem - letadly a satelity.

Na vzdáleném konci tábora se skupinka zastavila před středně velkým stanem a gesty naznačila Hollidayovi a Rafimu, že mají sesednout. Jeden z ozbrojených mužů vyslovil strohý příkaz a klepl jejich velbloudy hůlkou přes nos. Zvířata poslušně sklesla na kolena předních nohou a Rafi a Holliday sklouzli z jejich hřbetu. Stráž jim pokynula k otvoru do stanu a přiměla je vejít do dusného přítmí.

Ve srovnání s tím, co viděli za uplynulé dva týdny, to byl luxus. Stěny byly obložené těžkými polštáři a podlahy pokryté tkanými koberečky s mnoha různými pestrými vzory. Uprostřed místnosti stál malý litinový rošt a ve stropě byl otvor pro odtah kouře. Jejich strážce se otočil a promluvil.

„Sa arje’o halan,“ řekl.

Holliday přikývl, i když neměl ponětí, co to znamená. Rafi také ne. Muž v turbanu se otočil na podpatku svého sandálu a vyšel ze stanu. Venku uslyšeli krátký dialog a pak bylo slyšet odcházející velbloudy. Holliday a Rafi ztěžka klesli na polštáře.

„Myslím, že říkal něco, jako že bude hned zpátky,“ zamumlal Rafi. Holliday jen vyčerpaně přikývl.

„Dva týdny na velbloudovi,“ zasténal. „Místo zadku mám kus kamene.“

„To mi povídej, já jsem na tom stejně,“ pravil s povzdechem Rafi, opřel se dozadu a zavřel oči. „Co ti to náš modrý přítel říkal nahoře na té planině?“

„Něco jako Wadi el Agial, sadiqi. Zinchecra. Germa“ odpověděl Holliday, který si ta slova dobře zapamatoval. „Nemáš tušení, co to znamená?“

„Náhodou vím přesně, co to znamená,“ odvětil Rafi, otevřel oči a se zájmem se vzpřímil. V hlase se mu ozvalo vzrušení. „Wadi el Agial je Údolí života, sadiqi znamená můj příteli, Zinchecra je jméno starobylého mytického hradu a Germa je hlavní město téměř zapomenutého království. Vím, kde jsme; tohle je Garama, bývalé hlavní město bojovné garamantské říše, o které psal Vergilius. Je to jedno z nejvý-znamnějších archeologických nalezišť na světě.“

„Mně to spíš připomíná konec světa,“ zabručel Holliday.

„Ty to nechápeš, viď?“ řekl Rafi a skoro se rozesmál.

„Asi ne,“ opáčil Holliday a ani nezvedl hlavu z polštáře. Hlas měl ztěžklý únavou.

„Tohle leccos vysvětluje,“ řekl archeolog. „Když odsud povedeš přímou čáru tak 1600 km na východ, dostaneš se k Nilu u Karnaku v Egyptě, kde se objevuje historický velekněz Imhotep, ze zapadajícího slunce‘, jak se praví ve starobylých textech. To je obvykle vykládáno tak, že přichází ze země mrtvých, od Anúbise, boha podsvětí. Některé jiné výklady z něho činí jednoho ze synů boha Ra, samotného Slunce. Je to variace na všechny ty náboženské rituály kolem narození Krista. Kromě toho, Imhotepova mytologická matka byla prý údajně válečnická bohyně Háthor.

Vtip je v tom, že tehdy tu žádná poušť nebyla, alespoň ne na tomhle místě. Imhotep, nebo alespoň jeho otec určitě, by se sem bez potíží dostal. Všechno to zapadá do sebe! Imhotep není pohřbený někde v Egyptě. Vrátil se, aby umřel doma. Vrátil se sem. Tohle je místo Imhotepovy hrobky, nebo si to přinejmenším někdo myslí!“

Od vchodu do stanu se ozval hlasitý potlesk. Holliday a Rafi polekaně vzhlédli. U vchodové chlopně stál muž a tleskal. Mohlo mu být tak něco přes čtyřicet, byl pohledný, štíhlý a opálený a měl husté černé kudrnaté vlasy. Byl čistě oholen, na očích měl mírně zatónované brýle a byl oblečen v bílém tričku, vybledlých modrých džínách a v černých turistických botách Nike.

„Vynikající teorie, doktore Wanounou, a máte úplnou pravdu; někdo si skutečně myslí, že tohle je místo Imhotepovy hrobky. Já. A nejenom že si to myslím - já to vím. Vy a plukovník Holliday jste skutečně přijeli v té nejlepší době.“ Mužův přízvuk byl mírně britský, možná byl ale předstíraný.

„Zdá se, že toho o nás víte docela dost,“ pravil Holliday odměřeně. Na tom muži v bílém tričku se mu něco nezdálo.

„Ovšemže.“ Muž se potěšeně usmál. „Například vím, že učíte historii na vojenské akademii ve West Pointu, že jste přišel o oko při politováníhodné nehodě v Afghánistánu a že jste nedávno dost rozzlobil zpravodajské špičky Svatého stolce. Vím, že teze disertační práce dr. Wanounou se jmenovala Rozvoj, význam a úloha zhotovování nástrojů a evoluce kovářské výroby v Izraeli v období doby železné, protože jsem ji jednak četl a jednak se mi líbila. Také vím, že se zapletl do vašich nedávných eskapád v Jeruzalémě a utrpěl kvůli tomu ošklivý výprask.“

Tohle všechno se přece nemohl dozvědět z rychlé konverzace s Emilem Abdulem Tidymanem, pomyslel si Holliday.

„Kdo sakra jste?“ zeptal se Rafi.

„Odpusťte,“ pravil muž v tričku. „Zapomínám na dobré způsoby. Tisk mě zná jako Mustafu Ahmeda Ben Halima, ale moje skutečné jméno je dr. Rafik Alhazred. Jsem mimo jiné archeolog jako vy.“ Alhazred se usmál. „Jsem také vůdcem Bratrstva Isis a člověk odpovědný za unesení rozkošné slečny Peggy Blackstockové.“

14

„Proč jste unesli Peggy?“ chtěl vědět Rafi. „Není přece součástí vašeho programu.“

„Ale byla tady a to byla její smůla. Taky jsme ji mohli zabít,“ opáčil Rafik Alhazred lhostejně. „A co vy víte o našem programu?“

„Jste teroristi, ti moc složitý program nemají, ne?“ pokrčil rameny Holliday.

„Většina teroristů jsou šílenci všemožného druhu,“ opáčil Alhazred. „Obvykle mívají problém s velikostí svých genitálií. Odškrábněte z teroristy slupku a najdete malý penis. To vám poví každý student psychologie. Hitler, Stalin, bin Ládin; proč myslíte, že vyhodil do vzduchu Světové obchodní centrum, falický symbol Ameriky? Měl se svým mužstvím potíže. I George Bush závodil se svým tátou, kdo dál dočůrá.“

„George Bush nebyl žádný terorista, byl to prezident Spojených států,“ odsekl Holliday nakvašeně.

„Váš patriotismus je příkladný, plukovníku, ale Bush mladší své lidi terorizoval a používal k tomu vlastní ministerstvo vnitřní bezpečnosti, stejně jako Hitler používal gestapo. Führer měl Himmlera, Bush junior měl Dicka Cheneyho.“

„Trošku zjednodušené, nemyslíte?“ otázal se Holliday. Bylo to k smíchu; filozofická debata o charakteristických znacích teroristy ve stanu z velbloudí kůže uprostřed Sahary? To bylo šílené.

„Takhle bychom se mohli dohadovat donekonečna,“ vložil se do toho Rafi. „Ale to nemá co dělat s Peggy.“

„Slečna Blackstocková se obšírně rozpovídala o svém vztahu k vám a o vašem k ní, bylo to dojemné. Je mi líto, že jsem způsobil nepřiměřené obavy na obou stranách.“

„Co jste s ní udělali?“ zeptal se Holliday výhrůžně.

„Je zcela v bezpečí, alespoň prozatím,“ řekl Alhazred. „Na rozdíl od jejích společníků, ti se všichni odebrali na pravdu boží, obávám se.“

„Vy jste zavraždil skupinu duchovních?“ Holliday nevěřil svým uším.

„Bránil jsem se,“ opáčil Alhazred. „A nebyli o nic víc duchovní, než jsem já důstojník.“

„Tak co byli zač?“

„Bratr Charles-Étienne Brasseur, velitel expedice, byl dlouhodobý agent La Sapiniére, francouzské vatikánské špionážní služby. To byl taky z celé skupiny jediný opravdový archeolog. I slečně Black-stockové to bylo podezřelé; v takzvaném týmu nebyl jediný absolvent univerzity.“

„Tak kdo byli ti lidi a proč jeli s Brasseurem?“ chtěl vědět Rafi.

„Byli to žoldáci najatí z řad pravých věřících, jako jsou lidé z organizace Propaganda Due nebo Opus Dei. Všichni měli předchozí vojenské zkušenosti.“

„Jak to víte?“ zeptal se Holliday.

„No, v první řadě byli ozbrojení,“ odpověděl Alhazred. „Když jsme se s nimi konečně setkali, tak na nás začali střílet ze samopalů Beretta AR-70. Tři z mých mužů zabili, než vůbec měli čas opětovat palbu.“ Odmlčel se. „To není zrovna zbožné chování, jaké by člověk čekal od kněze.“ Alhazred ze zadní kapsy vytáhl zmačkanou krabičku marlbo-rek, jednu cigaretu vyklepal a zapálil ji. Vyfoukl ke stropu stanu oblak kouře. „Později jsme přišli na to, že všichni byli v Departement prote-ction sécurité, útočné jednotce francouzské Národní fronty, a v první pouštní jednotce Draghi italské R. A. O., Reggimento Ricognizione e Acquisizione Obiettivi. Jinými slovy, přepadové komando.“

„Chcete říct, že byli na vojenské misi?“ zeptal se Holliday.

„Spíš na noční loupeži, plukovníku. Přišli si pro Přání vašeho srdce a zlato, které v něm bylo. Imhotepova hrobka byla jen záminkou pro expedici.“

„A co Brasseurova teorie?“

„Podvod; Brasseur byl medievalista. Zajímal se o roli templářů u Damietty, to ano, ale teorie o Imhotepovi byla výmysl vatikánské zpravodajské organizace v Římě, Centro d’informazione pro Deo. Brasseur objevil válečné deníky jednoho muže, otce Andrewa Felixe Moriona. To byl ten, kdo ve čtyřiačtyřicátém zařídil přepravu zlata pro Rauffa.“

„Zdá se, že toho o katolické církvi víte docela hodně,“ podotkl Rafi.

„A proč bych neměl?“ podivil se Alhazred a chladně se pousmál. „Byl jsem v ní vychován.“

„Copak vy nejste muslim?“ zeptal se Rafi překvapeně.

„Já taky ještě nikdy neslyšel o katolickém teroristovi,“ přidal se Holliday.

„Teroristu nedělá vyznání, ale činy. Já se narodil v Bejrútu v Libanonu. Můj otec byl rozený Libanonec, moje matka francouzská Kanaďanka libanonského původu. Oba byli lékaři. V červenci 1974 právě pracovali v Nabatiehu, palestinském uprchlickém táboře, když ho Izraelci vybombardovali.“

Pohlédl přes vnitřní prostor stanu na Rafiho. „Vaši lidé, doktore Wanounou. Zabili moje rodiče zcela bez důvodu. Byly mi tenkrát dva roky a na rodiče se nepamatuju. Znám je jenom z několika fotek a historek, co mi vykládal strýc. Vzali mi je stejně, jako Walter Rauff vzal z toho letadla židovské zlato, stejně, jako by ho vzali mně, kdyby měli příležitost. Jak říkám, teroristu dělají činy. Já nejsem žádný terorista, pánové. Jsem jenom člověk, který se mstí.“

„Takže žádná politická motivace?“ zeptal se Holliday.

„Jen politika krádeže, politika lidí, kteří berou věci jiným lidem. Tady mým tuarežským přátelům například ukradli jejich zemi kvůli nějakým šíleným projektům, a tím jim vzali i jejich kulturní historii. Jestlipak víte, že na nalezišti Germa nikdy neprováděli vykopávky libyjští archeologové? Byli tam Francouzi, Američané, Britové - ano, všechno to byly koloniální mocnosti. Ale Libyjci ani náhodou.“

Alhazred dokouřil cigaretu, otočil se a udělal krok ven ze stanu, aby nedopalek zamáčkl v písku. Pak se vrátil dovnitř.

„Takže mí kamarádi z Bratrstva se rozhodli, že z toho alespoň vyždímáme nějaké peníze. A tak to začalo. Dřel jsem jako nádeník v terénu na nalezišti v Zinchecře, kradl tam drobné artefakty a prodával je pašerákům. Tak jsem se setkal s váženým panem Tidymanem. Máme hodně společného. Je vystěhovalec stejně jako já; máme dokonce částečně společný kanadský odkaz. Pokrevní bratři, chcete-li. To vedlo k celému řetězci pašeráckých kontaktů, v Káhiře, Alexandrii, Tripolisu, Tobrúku, Tunisu, Marseille, na mnoha místech.“

„Aha, Valador a jeho rybářská loď. Ten vlečňák v Alexandrii,“ řekl Holliday.

„Přesně tak, Chamsín“ Pohledný Libanonec se usmál. „A pak jsem objevil tu hrobku a všechno bylo rázem jinak.“

„Takže Imhotep?“ otázal se Rafi.

„On sám osobně,“ přikývl Alhazred. „Zakopl jsem o ni, když jsem hledal místo, kam bych mohl ukrýt artefakty ukradené z hlavního naleziště. Místo vykopávek v Zinchecře je totiž obrovské. Jsou tam ruiny starého města a Garamantské pevnosti a kromě toho také stovky hrobek odkrytých dřívějšími skupinami, které v oáze kopaly. Vlastně by mě to nemělo překvapovat; hrobky vypadaly jako miniaturní komolé pyramidy, hodně podobné stupňovité pyramidě v Sakkáře, kterou Imhotep vystavěl pro krále Džósera v roce 2600 př. n. 1. Teď je jasné, odkud pochází to konstrukční řešení; Imhotep prostě jen zvětšil měřítko.“

„Byl v jedné z nich pohřben?“ zeptal se Rafi.

„Spiš by se hodilo říct ukryt. Jako v příběhu Edgara Allana Poea Ukradený dopis. Myslím, že správný termín pro to je, ukrytý všem na očích‘,“ řekl Alhazred. „Ve většině hrobek byl nebožtík pohřbený ve vzpřímené poloze, takže v té, co jsem otevřel, jsem očekával totéž. Stísněný prostor, ale dost velký na to, co jsem potřeboval. Jenže namísto toho tam byla šachta a chodba vedoucí k dost velké podzemní komoře.“

„Hrobce,“ dodal Holliday.

„Ano,“ řekl Alhazred.

„Byla zapečetěná?“ otázal se Rafi.

„Zapečetěná a označená Imhotepovou kartuší, otisknutou do omítky, když byla ještě vlhká.“

„A co jste uviděl, když jste ji otevřel?“ Rafi měl oči jako talíře. To, co Alhazred popisoval, bylo snem každého archeologa; skutečně přáním jeho srdce.

„Nádherné věci,“ pronesl Alhazred s toužebným povzdechem. „Nebyla to hrobka krále, jako tomu bylo u Tutanchamona, ale hrobka přemýšlivého člověka, architekta, inženýra, vynálezce, lékaře a matematika. Byly tam architektonické modely, netknuté hliněné a voskové tabulky, nástěnné malby, drobné sošky a spousta šperků. Všechno originální věci z Třetí dynastie, v ceně mnoha milionů.“

„Kdybyste ten nález zveřejnil, tak jste si mohl zajistit slávu a prestiž,“ podotkl Rafi.

„Kdo objevil hrobku krále Tutanchamona?“ ušklíbl se Alhazred.

„Howard Carter,“ odpověděl Rafi bleskově.

„Ale houby,“ opáčil Alhazred. „Byl to jeho předák, Ahmed Rais, nevzdělaný Egypťan. Carter by byl mohl kopat po zbytek života a nenašel by nic.“

„Chcete tím říct, že by vám za ten nález nepřiřkli zásluhy?“ otázal se Holliday.

„Ani za milion let. Získal jsem doktorát na americké univerzitě v Bejrútu. Vedoucím vykopávek v Germě byl člen vědecké společnosti z Oxfordu.

Víte něco o akademické politice na poli archeologie, plukovníku Hollidayi?“

„Ne,“ přiznal Holliday.

„Zato já jo,“ řekl Rafi suše.

„Jakou šanci bych podle vás měl na získání zásluh za tak rozsáhlý nález?“

„Mizivou,“ pravil Rafi s povzdechem.

„Tak vidíte.“ Alhazred přikývl a zapálil si další cigaretu. „Proto jsem to radši držel v tajnosti.“

„Takže vy a vaši kamarádi jste začali postupně věci z hrobky pašovat,“ řekl Holliday. Rafi se ošil; bylo mu jasné, jak obrovská historická ztráta vyplývá z takového nevědeckého destruktivního rabování. Filmy, jako byla Sahara Clive Cusslera, moderní série Mumie a ze všeho nejvíce Lara Croft: Tomb Raider, velebily ten nejhorší způsob archeologie. Alespoň Indiana Jones to nedělal pro peníze.

„Přesně tak, a postupně jsme na tom s Emilem bohatli. Pak Emil náhodou zakopl o Přání vašeho srdce, když vezl náklad kořisti z hrobky zpátky do Síwy. A hned jsme věděli, že jsme v průšvihu.“

„Najít miliardu dolarů ve zlatě mi nepřipadá jako průšvih,“ řekl Rafi.

„Vážně ne?“ Alhazred se posměšně uchechtl. „Miliarda dolarů, která vám nepatří, v zemi, kterou řídí diktátor šílenější než Saddám Husajn? To byl pořádný průšvih, to mi věřte. Jakmile jsme začali to zlato po kouskách odvážet, vždycky jen pár prutů v jednom nákladu, lidi na druhém konci pašeráckého řetězu se začali vyptávat. Darebáci. A tak jsme vymysleli Bratrstvo Isis a stali se politickou organizací. V očích těch prominentních kriminálníků, s kterými jsme museli jednat, jsme byli rázem nebezpečnější. Taky nám to získalo přátele a možnost ubytování, když jsme cestovali do revolučních oblastí v Nigérii a Čadu. Mým Tuaregům se to moc líbilo. To, že si směli říkat Bratrstvo, jim připomnělo jejich válečnickou minulost a propůjčilo jim to status mezi ostatními kmeny. Problémy existují pořád. Tady jsme dobře schovaní a dost daleko od všeho, ale o tom zlatě teď už ví příliš mnoho lidí. Potíže nakonec dospějí do kritického stadia. Rád bych něco podnikl dřív, než k tomu dojde.“

„Jak jste věděli, že si pro Peggy přijdeme?“ zeptal se Rafi.

„Ona říkala, že přijdete,“ vysvětil Alhazred. „Oba. Myslel jsem si, že blafuje, že je to jen plané vyhrožování, ale pak vyplavalo Fusáního tělo a mně bylo jasné, že jste na cestě.“ Usmál se. „Myslím, že ani jeden z vás nebyl skaut; neutáhli jste ty uzly dost pevně.“

„Fusání?“ zamračil se Rafi.

„Ten lodní inženýr z Chamsínu“ vzpomněl si Holliday.

„Přesně tak,“ přisvědčil Alhazred.

„A proto jste za námi poslal Tidymana,“ řekl Holliday. Alhazred znovu přikývl.

„Ano. Bylo nabíledni, že když překročíte hranici u Sollumu bez papírů, dojedete do Síwy. A pak už to bylo jednoduché.“

„Opravdu zajímavý příběh,“ řekl Holliday uznale. „Ale k Peggy nás to nepřivedlo ani o chlup blíž.“

„Taky nepřivede, aspoň ne teď.“

„Ne teď?“ zeptal se Holliday.

„A jak můžeme vědět, jestli je vůbec naživu?“ zeptal se Rafi bez obalu.

„Nemůžete,“ opáčil Alhazred. „Ale můžu vás ujistit, že je.“

„Co od nás vlastně chcete?“ otázal se Holliday.

„Rád bych získal na něco váš názor,“ řekl Alhazred. „Váš z vojenského hlediska, plukovníku Hollidayi, a váš z hlediska archeologického, doktore Wanounou. Když to pro mě zítra uděláte, tak vám s radostí řeknu, kde Peggy je.“ Krátce se uklonil. „Vydáme se k hrobce zítra navečer, to bude menší nebezpečí, že nás někdo uvidí. Do té doby se můžete volně pohybovat po táboře. Jestli se pokusíte utéct, tak bude slečna Blackstocková do hodiny mrtvá. Rozumíme si?“

„Ano,“ řekl Holliday. Rafi mlčel.

„Dobrá,“ pravil Alhazred. Otočil se na podpatku, odhrnul chlopeň stanu a zmizel venku.

„To bylo poučné,“ podotkl Holliday a opřel se znovu o polštáře. Zamyšleně se zadíval ke vchodu do stanu.

„Čemu z toho věříš?“ zeptal se ho Rafi.

„Všemu a ničemu. Kdo ví?“ Holliday pokrčil rameny. „Jisté je jen jedno: že ten chlápek trochu moc mluví a že mi na něm něco nesedí. Nahání mi husí kůži.“

„Myslíš, že je Peggy opravdu naživu?“ Rafimu se zlomil hlas.

„Jestli ne, tak ti zaručuju, že tvůj sayyed Alhazred je mrtvý muž,“ přísahal Holliday pochmurně.

15

Následující den se probudili spolu se zbytkem tábora za úsvitu. Holliday věděl, že venku před stanem celou noc stál někdo na stráži, protože ho slyšel, jak si potichu pro sebe prozpěvuje. Byly to všechno tiché žalozpěvy, jako vzpomínky na nesmírnou poušť, kterou právě přešli. Holliday nemohl usnout a jeho myšlenky se nevyhnutelně obracely k Peggy. Přemítal, kde asi je. Řekl Rafimu, že Alhazred umře, jestli jí zkřiví jen vlásek, ale sám sobě v té neklidné noci přislíbil, že v tom případě jeho smrt nebude ani rychlá, ani lehká.

K snídani byla silná černá káva a taguella, chlebová placka z prosné kaše a kozího mléka, avšak bez cukru. Jeden Tuareg jim přinesl jejich brašny, které si s sebou vzali ze Síwy, a tak se mohli převléct do čistých šatů. Pak, přesně jak jim Alhazred slíbil, se směli volně procházet po táboře. Holliday jako první přišel na to, podle jakého plánu je naleziště vybudované.

„Je to castrum romanum, římský vojenský tábor,“ řekl po několika minutách chůze. „Čtverhranný vnitřní prostor, obehnaný písečnou hradbou a suchým příkopem. Přibližně tři sta krát tři sta metrů a všechny stany postavené v řadách. Tamten velký uprostřed patří pravděpodobně Alhazredovi. Je to vojenské seskupení. První skutečný pokus o urbanistické plánování.“ Vyšplhali na písečný pahorek na jižní straně tábora. Tuareg na stráži, který se tu procházel po hradbách s puškou přehozenou přes rameno, si je podezřívavě prohlížel. Jako terč. Nebo jako kořist.

„Ta jeho zbraň vypadá, že je nová,“ poznamenal Rafi, když dospěli k vrcholu písečného náspu. „Alhazred své lidi dobře vybavil.“

„Je to puška C7. Upravená americká M-18. Tahle je kanadská.“

„Tidyman v Kanadě vyrostl a Alhazredova matka byla taky Kanaďanka; oba tam musejí mít spoustu kontaktů. Vím, že tam je značná populace libanonských imigrantů; přijíždějí tam už dlouhou dobu.“

„Kanada je pro teroristy jak Švýcarsko,“ podotkl Holliday a podíval se dolů do tábora. „Na turistické vízum se tam dostaneš snadno a hranice je jak síto o délce šesti a půl tisíce kilometrů. Můžeš přejít pole pšenice v Saskatchewanu a ani si nevšimneš, že už jsi v Montaně.“ Unaveně potřásl hlavou. Znal pár lidí z ministerstva vnitřní bezpečnosti, kteří mu řekli, že pokud jde o teroristy a prvotřídní marihuanu, kanadské hranice potřebují ohradu ještě naléhavěji než Mexiko. „Za války ve Vietnamu prý přešlo do státu New York u Niagarských vodopádů víc ruských špionů než kdekoli jinde. Na každém turistickém výletě autobusem jsi zaručeně narazil na nějakého chlápka v havajské košili, který se jmenoval Vladimír.“

„Zvláštní země,“ řekl Rafi s mírně tesklivým tónem v hlase. „V jedné z mých tříd na univerzitě byla krásná holka, jmenovala se Joy Schle-singerová. Měla ty největší… No prostě, pocházela z jakési kanadské osady, které se říkalo Medicine Hat. Co to vlastně je…?“

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Holliday roztržitě. Otočil se a vyhlédl přes otevřené písečné prostranství mezi nimi a rozeklaným skalnatým výstupkem, který odděloval tábor od rozlehlé pouště. Tábor byl umístěný asi tři a půl kilometru od úpatí temných kamenných útesů. Dost daleko, takže strmé skály nenabízely žádné strategické útočiště. Kdyby se k táboru blížil nepřítel, byl by vidět na míle daleko. Znovu se otočil a podíval se na Tuarega na stráži. Kromě pušky měl i dalekohled Leupold 10x50. Holliday se otočil směrem ke vzdáleným kopcům. Přimhouřil oči a zastínil si je rukou před sluncem.

„Na co to koukáš?“ zeptal se Rafi.

„Podívej se odtud,“ vybídl ho Holliday. „Co vidíš asi tak pět set metrů odtud?“

„Písek,“ opáčil Rafi. „Oslepující bílý písek.“

„Podívej se pořádně.“

Rafi měl dojem, že v jasném žhavém slunečním světle rozeznává trochu tmavší pruh.

„Že by silnice?“

„Až na to, že nikam nevede,“ zamumlal Holliday. „Koukni.“

Rafi se podíval pozorněji. „Silnice“ vypadala jako pás tvrdě upě-chovaného písku, dlouhý necelý kilometr a probíhající paralelně s táborem.

„Co je to za silnici, když nikam nevede?“ Archeolog se zamračil.

V dálce kdesi nad nimi se ozvalo slabé bzučení, jako letící moskyti, které zvolna sílilo.

„Je to ranvej,“ řekl Holliday a vzhlédl. „Ti hoši mají letadlo.“

Asi po minutě se letadlo objevilo; přilétalo od západu a snášelo se dolů z vysoké náhorní plošiny. Bylo to letadlo starého designu, s dvěma rameny, která vytvářela dvojitou ocasní část. Když se blížilo k přistávací dráze, strážce na hradbách začal najednou vypadat velmi rozrušeně. Sundal pušku z ramen, vydal se k nim a mával zbraní ve vzduchu.

„Edh ‚hab! Edh ‚hab!“ křičel na ně.

„Myslím, že chce, abychom slezli dolů,“ řekl Rafi.

Podvozek letadla dosedl na dráhu a zvuk vrtule nabral hlubší tón, jak pilot snížil otáčky. Strážný se zastavil a namířil pušku na ně.

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasil Holliday. Sešplhali zpátky z pískového náspu. Strážný nad nimi se očividně uklidnil. Holliday a Rafi se vydali mezi dvěma řadami stanů, které tvarem připomínaly iglú, a zamířili k velké ohradě s velbloudy poblíž středu tábora.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Rafi. Otočil hlavu a podíval se zpátky na strážného nahoře na kopci. Tuareg se vrátil ke svým povinnostem a znovu popocházel sem a tam po hradbách.

„Myslím, že jsme asi neměli vidět to letadlo,“ uvažoval Holliday.

„Proč ne?“ nechápal Rafi. „Vždyť ani jeden z nás neumí lítat.“

„Lítal jsem na takovýchhle letadlech ve Vietnamu,“ řekl Holliday. „Byly to Cessny Skymaster. Říkalo se jim vnitrozemské 02. Sledovaly sestřelené piloty a sloužily jako předvoj pro vyhledávání dělostře-lectva. Já a mí vojáci jsme se na nich dopravovali do Kambodži a La-osu. Dokonce byl natočený jeden film, v kterém tohle letadlo hrálo, myslím, že se to jmenovalo Bat 21. Hráli v něm Danny Glover a Gene Hackman, náš oblíbený herec z Francouzské spojky. No jo, zatracenej mizernej Pepík Doyle“ dodal Holliday a podařilo se mu docela věrně napodobit Louise Japrisota, kapitána marseilleské policie. „Gene Hackman sem, Gene Hackman tam!“

„Mohlo by nás odsud dostat?“ zeptal se Rafi věcně.

„Mám dojem, že má dolet skoro dva tisíce kilometrů. Dokázalo by nás dostat přes hranice zpátky do Egypta, možná do Tuniska. Ovšem pokud by jeden z nás s tím uměl lítat.“

„To neumíme,“ řekl Rafi zamyšleně. „Ale Peggy by mohla; má přece pilotní licenci, ne?“

„Nevím ale, jestli jí platí i na dvoumotorová letadla; skymaster má dvojčinné zapojení motorů, proti sobě.“

„Lepší pilot jednomotorového letadla než žádný.“

„Jenže to bychom ji museli napřed najít,“ řekl Holliday.

„Kvůli tomu tady snad jsme, ne?“ pronesl Rafi útočně.

V půl páté odpoledne s pátráním po zmizelé Peggy o moc nepokročili. Jediné, co se jim podařilo zjistit, byl poněkud přesnější počet lidí v táboře - bylo jich tu celkem 220 - a také fakt, že smíšené stádo koz a ovcí páchne ještě hůř než stejný počet velbloudů. Hollidaye udivovalo, že zvířata, která dávají tak sladké mléko, dokážou tak odpudivě smrdět, jako kombinace čerstvé kejdy a vlhkých vlněných rukavic pařících se na staromódním radiátoru.

Rafik Alhazred je dostihl, právě když se vraceli zpátky do svého přiděleného stanu. Měl na sobě podobné oblečení jako předchozí den a seděl za volantem zbrusu nového, smetanově bílého Landroveru Toyota, na kterém nebyl jediný škrábanec ani důlek. Vypadal, jako když patří do vjezdu nějaké vily v luxusní předměstské čtvrti. Nápis na jeho dveřích zněl:

Projekt Fezzán - Libyjský památkový úřad

Britská akademie

King’s College, Londýn

Společnost pro studium Libye

Pod tím byl text v arabském písmu, pravděpodobně překlad toho nápisu.

„Landrover je můj, ale ten štítek je dost autentický,“ pravil Alhazred. „Převlečte se do toho, v čem jste přijeli. Trocha ochranného zbarvení neuškodí. Pospěšte si, prosím vás,“ dodal. „Počkám tady.“

Holliday a Rafi poslechli a za chvíli nasedali do landroveru, oblečení od hlavy k patě jako muslimové, včetně mušelínového závoje přes spodní část obličeje. V zadním nákladovém prostoru se krčil pravý Tuareg. Nebyl viditelně ozbrojený, ale Holliday si byl jist, že v indigových záhybech svého hábitu nějakou zbraň určitě skrývá.

„Kdyby nás někdo zastavil, tak nemluvte. Jestli se ozvete, tak vám tady můj kamarád El-Hadž podřízne krky, než stačíte říct popel. Nemějte obavy, moje identifikace je bez chybičky. Vykopávky probíhají už víc než deset let; dělníci se neustále střídají a nikdo nikoho pořádně nezná, což se nám docela hodí.“

Alhazred vyjel z brány v severní hradbě, která uzavírala tábor, a pak okamžitě odbočil na východ a zamířil směrem k ústí dlouhého údolí. Zlověstné čedičové útesy se přibližovaly, až je svíraly z obou stran.

„Tak co, plukovníku, co říkáte mému malému pied-á-terre?“

„Hodně mi to připomíná římský vojenský tábor,“ řekl Holliday. „Vsadím se, že to není náhoda.“

„Zcela správně, zcela správně,“ přitakal Alhazred, očividně potěšen. „Strávil jsem jako student dost dlouhou dobu v Baalbecku, v údolí Bekaa. To bylo pro mladíka jako já velice poučné.“

„Bylo to velice poučné i pro císaře Vespasiána,“ poznamenal Holliday. Rafi na něho vrhl překvapený pohled a pak se odvrátil. Holliday mluvil dál. „Ačkoliv pochybuji, že jeho syn Traján ocenil věštbu orá-kula, která mu předpověděla smrt v parthských válkách.“

„Ne, to jistě ne,“ přikývl Alhazred. Pokračovali v jízdě. Na konci údolí Alhazred obrátil landrover k severu a najednou se vyhoupli na asfaltovanou silnici. Změna scenerie byla náhlá a ohromující; najednou byli konfrontováni s realitou v podobě starého vybledlého billboardu nabízejícího coca-colu v ruštině.

„Staré dobré časy,“ podotkl Alhazred a rozesmál se.

To se podívejme, najednou jsme nejlepší kámoši, co? pomyslel si Holliday. Nejdřív nám vyhrožuješ, že nám podřízneš krk, a pak děláš vtípky. Alhazred to očividně neměl v hlavě úplně v pořádku.

Pokračovali asi dvanáct až patnáct kilometrů směrem na východ po moderní dálnici, míjeli obrovské náklaďáky, rozhrkané staré dodávky značky Lada a několik kár tažených osly, naložených zbožím a mířících na trh. Budovy po obou stranách silnice byly většinou vystavěné z hlíny, ale bylo tu i pár docela moderních benzinových stanic Tamoil s velkými modrobílými plastovými štíty. Zahlédli několik lidí, kteří byli oblečeni do univerzálních indigových hábitů. Nikdo jim nevěnoval sebemenší pozornost, když projížděli kolem; znak na jejich dveřích fungoval zřejmě jako zaříkadlo „Sezame, otevři se“.

Alhazred bez varování zapnul náhon na všechny čtyři kola a sjel s toyotou opět z dálnice na vyjetou cestu v tvrdém upěchovaném písku, mířící k severu. Rozjeli se napříč přes rozlehlé pláně a na opačné straně širokého údolí se zdvíhaly gigantické duny ergu Murzuq jako větrem navršené hory. Slunce pomalu klesalo směrem k nim a vrhalo dlouhé stíny, táhnoucí se za jejich vozidlem.

„Vejdeme tam zadními dveřmi,“ poznamenal Alhazred. „Diskrétnost je součástí odvahy, a vůbec.“

Holliday a Rafi nemluvili a hleděli z oken. Uviděli pár osamocených shluků palem a úzké jezírko, které by ve Spojených státech bylo označeno spíš za rybníček.

V dálce se začínaly objevovat ruiny, polorozpadlé stěny z hlíny bez oken, pozůstatky města, které kdysi muselo být docela velké. Trosky budov byly blízko u sebe a připomínaly bludiště.

„Tohle je město z římského období, první a druhé století n. 1.“

„A tam nejedeme?“ optal se Rafi.

„Ne. Ty hrobky jsou mnohem starší než tohle.“ Nechali rozpadlé město za sebou a pozvolna se stáčeli doprava. Od chvíle, co sjeli z dálnice, nezahlédli živou duši. Najednou se zpoza nízkého výběžku skály vynořil ruský gazík Tiger. Byla to východní verze pancéřovaného hummeru. Skrze hranatý poklop vykukoval voják v hnědé uniformě libyjské armády a svíral ovládací ramena mohutného kulometu kalibru. 50.

„Potíže?“ zeptal se Holliday a ztuhl, jak se velké vozidlo s duněním blížilo.

„Pochybuju,“ řekl Alhazred, aniž otočil hlavu. „Jsou líní. Když nás zastaví, tak budou muset vyplňovat výkaz. Jsou jako všichni vojáci, nesnášejí papírování.“

„Je tady někde poblíž vojenská základna?“ otázal se Holliday, překvapený, že nenarazili na Alhazredovu bandu teroristických Tuaregů.

„Jen malá policejní posádka,“ řekl Alhazred. „Asi si odtamtud vyjeli, aby si vypili víno nebo zakouřili, nebo aby vůbec něco dělali. Ti nebudou dělat potíže, to vám zaručuju.“

Měl pravdu. Pancéřované vozidlo se hřmotně přiblížilo asi na patnáct metrů a vzápětí řidič spatřil znak na dveřích toyoty a zamával na Alhazreda. Alhazred mávání s úsměvem opětoval a obrněný tiger se valil dál.

Během několika vteřin zmizel z dohledu. Holliday si oddechl.

„Vidíte?“ řekl Alhazred vesele. „Žádný problém.“

To je taky dobře, pomyslel si Holliday. Po dvou týdnech strávených v poušti byl nejen opálený, ale i pořádně spálený od slunce. Vypadal tak trochu jako převařený rak. Rafi by se možná mohl vydávat za Tuarega, ale Holliday věděl, že on je i v tom indigovém hábitu nápadný jako ukazatel na rozcestí.

Za necelou čtvrthodinu dojeli k poli hrobek a Alhazred zpomalil, jak se proplétal labyrintem staveb. Každá byla zhotovená z hrubých cihel, které byly o pár odstínů tmavší než okolní poušť. Vypadaly jako pyramidy s uříznutými vrcholky, vysoké tři a půl až čtyři metry, některé měly na jedné či dvou stranách čtverhranná okna, jiné byly kompaktní.

Každá pyramida byla od té sousední vzdálená přesně patnáct metrů na všech stranách. Starší hrobky, které byly umístěny na nejzazším severním konci, byly ošlehané větrem, ohlazené, že z nich zbývaly téměř beztvaré mohyly, podobné včelím úlům, jež se postaraly o jejich přízvisko.

„V každé hrobce je jedna mumie, obvykle pohřbená vzpřímeně,“ podotkl Alhazred a zastavil vozidlo před jednou ze starších staveb. Nebožtíkova mumie a předměty jejího vlastnictví byly vloženy do hrobu a pak zasypány pískem.

„Mumie jako v těch filmech o prokletých hrobkách?“ zeptal se Holliday.

„Ano,“ odvětil Alhazred. „Všude tady kolem jsou natronová jezera, takže ten proces byl docela jednoduchý. Odborníci se obecně shodují v tom, že právě tady ve Fezzánu byla objevena metoda mumifikace.“

„Natronová jezera?“

„To je přirozeně se vyskytující forma sodného popela,“ vložil se do toho Rafi. „Uhličitan sodný dekahydrát, abych byl přesný,“ dodal. „Lidské maso to konzervovalo úplně stejně jako sušené hovězí, a navíc to je přírodní insekticid, takže to odpuzovalo hmyz. A o zbytek se postaralo suché horko v poušti.“

„Čtyřicet dní v natronové lázni a vydržíte navěky,“ pronesl Alhazred, popadl velkou baterku na sedadle vedle sebe a otevřel dveře.

Otočil se na sedadle a usmál se na Hollidaye a Rafiho. „Pojďte, pánové,“ vybídl je. „Jsme na místě a velký Imhotep nás očekává.“

16

„A jak se dostaneme dovnitř?“ otázal se Holliday při pohledu na hladkou mohylu z prastarých nepálených cihel. Nebyly tu žádné dveře ani jiný vstupní otvor. Jak tu tak stál, podivoval se, že stavba vybudovaná z nepálených cihel dokáže vydržet tak dlouho. Jestli má Alhazred pravdu, tak ta hrobka je nejméně čtyři tisíce let stará.

„Pojďte za mnou,“ pravil Alhazred. Zamířil ke vzdálené straně hrobky. Holliday a Rafi se vydali za ním a průvod uzavíral Tuareg El-Hadž. U zadní stěny stavby El-Hadž podal Alhazredovi jakýsi nástroj připomínající vývrtku, který vylovil ze záhybů hábitu. Alhazred si dřepl na bobek, pozorně se zadíval na stěnu přimhouřenýma očima a nakonec odhalil téměř neviditelnou dírku. Strčil konec vývrtky do malého otvoru, zakroutil a pak zatáhl.

„Čáry máry fuk!“ pravil teatrálně. V nepálené cihle se objevila prasklina, ohraničující čtverec 60x60 cm. Zatáhl za nástroj a celý čtverec se uvolnil. S El-Hadžovou pomocí vyzdvihl padací dveře a odložil je stranou.

Při bližším pohledu Holliday uviděl, jak jsou padací dveře důmyslné. Stěna zvenku byla jen chytrá kamufláž, vrstva tenká pouhých několik centimetrů, a falešná cihla byla epoxidem přilepená k tlusté polystyrenové desce pod ní. Celé to pravděpodobně nevážilo víc než pár kilo. Zvenčí byla ovšem iluze dokonalá.

Alhazred pronesl k El-Hadžovi několik krátkých nesrozumitelných a rachotivých vět a Tuareg mlčky přikývl.

„Teď se budete muset ohnout,“ instruoval je Alhazred. Klekl si na všechny čtyři a pak se rychle protáhl malým otvorem a zmizel uvnitř hrobky.

„Starší má přednost,“ pravil Holliday. Rafi na něho vrhl ošklivý pohled a pak se vplazil dovnitř za Alhazredem. Nato se tajným vstupním otvorem protáhl dovnitř i Holliday. El-Hadž zůstal venku.

Uvnitř hrobky bylo dusivé vedro a tma, prostor byl osvětlený pouze paprskem slunečního světla dopadajícího sem otvorem ve zdi. Rafi a Alhazred vypadali jen jako nejasné šedé hroudy uprostřed malé místnosti. Padací dveře byly zasazeny zpátky na místo a Alhazred zapnul velkou baterku. Byl to spíš světlomet. Holliday se v jejím světle rozhlédl kolem sebe. Na to, že to byla hrobka jedné z nejdůležitějších osobností nejen v egyptské historii, ale vůbec v počátcích západní civilizace, byla komora až tíživě prostá.

Místnost byla malá, odpovídala vnějším rozměrům, asi tak tři a půl metru na jednu stranu; jen o něco málo víc než průměrná vězeňská cela. Vnitřní stěny byly z prostých nezdobených cihel, neomítnutých, a podlahu tvořily hladké ploché desky tmavého čediče, očividně vytěženého z lomu. Dlaždice podlahy byly o něco větší než padací dveře, necelých 90 cm na délku i šířku. Střecha nad nimi byla vybudována z čedičových nosníků, širokých asi tak 60 cm.

Přímo ve středu podlahy jedna dlaždice chyběla. Namísto ní tu zela temná díra s dřevěným žebříkem opřeným o stěny šachty, mizejícím v temnotě dole. Na opačné stěně místnosti bylo vidět pozůstatky čehosi, co vypadalo jako rozbitá dřevěná bedna, asi tak 180 cm dlouhá. Její víko bylo roztříštěné na několik kusů.

Na boku bedny byla řada vybledlých symbolů včetně velkého páru ornamentálních očí. Uvnitř bedny Holliday rozeznával cosi, co se podobalo dvěma kožnatým nohám svázaným dohromady hnědavými bandážemi. Nebyl tu žádný trup, paže nebo hlava. Byly to zbytky lidské mumie.

„Tenhle se jmenoval Ahmose Pen-nekhbet,“ pravil Alhazred. „Z toho, co jsem usoudil, to byl nějaký vysoký hodnostář. Když jsem hrob našel, byl prázdný. Někdo se sem už vloupal, vyházel písek, kterým byl hrob zasypaný, a ukradl všechno, co mělo nějakou cenu. Když lupiči skončili, tak rakev zapečetili a dali ji přesně na místo, kam jsem umístil padací dveře. Sarkofág byl původně v kolmé poloze, stál uprostřed místnosti, takže zakrýval dlaždici, pod kterou je šachta. Vykrádači hrobek ho překlopili, aby se dostali ke šperkům, které měla mumie u sebe.“

„A kde je zbytek těla?“ zeptal se Holliday.

Odpověděl mu Rafi. „Vykrádači hrobek si ho vzali s sebou. Mumie mají totiž někdy šperky a cennosti vložené do břišní dutiny. Lupiči měli zřejmě naspěch, a tak prostě roztrhli pozůstatky mrtvoly vedví.“

„To je i moje domněnka,“ řekl Alhazred a přikývl. „Byla to ovšem úžasná náhoda, inšaláh - jako boží vůle. Kdyby ti lupiči sarkofág nepřevrátili, tak bych neuviděl to, čeho si nevšimli - totiž těch prasklin kolem centrální dlaždice, která zakrývá šachtu.“

„Kdy myslíte, že se to stalo?“ zeptal se Holliday.

„To se opravdu dá jen těžko říct,“ opáčil Alhazred.

„Nejspíš ne moc dlouho po původním pohřbu,“ řekl Rafi a ignoroval Libanoncův nevraživý pohled. „Takových hrobek jsou stovky; ten, kdo se vloupal do téhle, věděl, že je v ní pohřbený někdo důležitý. Je to jako s vylupovači hrobů ve viktoriánské Anglii. Přečetli si úmrtní oznámení bohatých osob a zúčastnili se pohřbu, aby viděli, jestli je pohřbí i s jejich šperky a cennostmi.“

„To je děsné,“ otřásl se Holliday.

Rafi pokrčil rameny.

„Praktické, pokud se tím živíš.“

„To polezeme do té díry?“ otázal se Holliday nevěřícně.

„Copak, máme klaustrofobii?“ zeptal se Alhazred s posměšným úsměvem.

„Ne, my nemáme klaustrofobii ani trochu,“ odsekl Holliday. „My bychom se jenom rádi už k něčemu dopracovali, když dovolíte.“

„Samozřejmě, plukovníku,“ opáčil Alhazred poněkud upjatě. „Vaše přání je mi rozkazem.“

„Kdyby to tak bylo,“ vyštěkl Holliday, „tak byste nám řekl, kde je Peggy.“

„Jen trpělivost, plukovníku. Všechno má svůj čas.“

„V tom případě pojďme dolů, ať se někam dostaneme.“

„Vy a doktor Wanounou jděte první,“ vybídl je Alhazred a podal Hollidayovi baterku. „Nejsem si jist, že jsem ochoten se k vám otočit zády.“

„Ujišťuju vás, že tyto pocity jsou oboustranné,“ pravil Holliday. Podal baterku Rafimu, který ji namířil dolů do šachty. Pak opatrně šlápl na první příčku žebříku a sestoupil dolů. Octl se v malé komoře s nízkým stropem, obložené nepálenými cihlami. Bylo v ní tak málo místa, že se stěží mohl otočit.

Bylo tu nejméně o deset stupňů chladněji než v horní části hrobky. O chviličku později se k němu připojil Rafi a nakonec se objevil i Alhazred, nesoucí v jedné ruce světlo. Namířil baterku na levou stranu komory. Holliday uviděl řadu stupňů vytesaných přímo do vápencové skály.

„Po vás, pánové,“ pravil Alhazred. Holliday sešel dolů jako první; schody byly tak úzké, že se oběma rameny otíral o skálu. Na dně schodiště začínala velice úzká chodba.

Bylo tu ještě o něco chladněji než v komoře; byl to suchý sterilní chlad smrti a uplynulého času. Byli dost hluboko; znamenalo to, že tunel byl vyhlouben do skalního podloží. Stěny dosud nesly stopy dlát lamačů kamene, kteří ho tu před tisíci lety vysekali.

Světlo baterky vrhalo před Hollidaye dlouhé poskakující stíny. Na konci chodby, asi tak třicet metrů od vápencového schodiště, byla druhá předsíň, také prázdná, se stěnami ozdobenými vytesanými hieroglyfy. Když se k nim připojil Alhazred se světlem, Holliday uviděl, že se v řadách hieroglyfů opakuje stále tatáž sekvence symbolů.

„Sova znamená milovaný,“ vysvětlil Alhazred. „Ten sedící muž je písař. Je obklopený kartuší, královským rámem, a to jsou symboly, které tvoří Imhotepovo jméno. Málem jsem omdlel, když jsem je uviděl poprvé. Jméno jsem okamžitě poznal, samozřejmě,“ dodal a v hlase mu zazněla zřejmá hrdost.

„Vedly z té předsíně dveře do komory za ní?“ otázal se Rafi a přejel kuželem světla kolem sebe. „Zapečetěné?“

Stěny předsíně ve světle oživly jasně barevnými malbami, většinou scénami z každodenního života; nabírání vody ze zavlažovacích koryt, mletí pšenice, rybaření v rybnících pokrytých liliemi a v bažinách.

Postavy na malbách byly zřejmě ženy a děti, všechny oděné do bohatých rouch. Podlaha místnosti vypadala, jako kdyby ji někdo čerstvě zametl. Na vzdáleném konci místnosti vytesané v tvrdé skále, velikosti průměrného obývacího pokoje, zely dveře. Když paprsek světla přejel přes otevřený otvor, Holliday spatřil neuspořádané hromady předmětů, které vypadaly jako nábytek. Alhazred se ozval.

„Byla tu sádrová pečeť a kolem klik těch dvojitých dveří byla ovázána konopná šňůra. Dveře byly z cedrového dřeva a potažené zlatým pláštěm.“

„Čí pečeť byla otisknutá v té sádře?“

„Stejná jako na hieroglyfech. Imhotepova; o tom není pochyb.“

„To by mě zajímalo, kdo ho pohřbil,“ řekl Rafi tiše. Přešel ke stěně po své levici a zblízka si prohlížel opakující se jméno velekněze. V některých sekvencích hieroglyfů byla další řada symbolů vložených do kartuše, které se také pokaždé opakovaly. Rafi na ně poukázal a poznamenal: „To je ženské jméno.“ Podíval se pozorněji. „Hat-šep-sút.“

„Víš, co to znamená?“ zeptal se Holliday.

„Chlouba jejího otce,“ přeložil Rafi.

„Takže Imhotepova dcera,“ usoudil Holliday.

„Téměř určitě,“ přisvědčil Alhazred.

„Ani jsem nevěděl, že byl ženatý,“ pravil Holliday.

„Dcera mohla být klidně nelegitimní,“ řekl Rafi. „Za jejím jménem je slovo ze čtyř glyfů: H’mt-a. To znamená otrokyni.“

„Taky si myslím,“ dodal Alhazred. „Ale měli bychom jít dál. Nejdů-ležitější jsou ty další komory.“

Rafi se očividně chtěl ještě zdržet a obdivovat malované stěny velké místnosti, ale otočil se směrem k otevřenému vstupu.

„Co se stalo s dveřmi?“ zeptal se.

„Bohužel byly zničeny, když jsme otevřeli komory hrobky. Zlatý plášť jsme odstranili a bezpečně uschovali,“ opáčil Alhazred.

V další místnosti byla směsice všemožných kusů nábytku a artefaktů, naházených na hromadě jako harampádí na půdě. Holliday zahlédl drobné sošky a modely válečných vozů a domů, několik malých modelů lodí, stohy zdobených bedniček, stoly, židle, stoličky a tucty alabastrových džbánů. Vypadalo to, jako kdyby někdo všechno v místnosti odházel na stranu, aby uvolnil průchod do další místnosti.

„Bojím se, že El-Hadž a jeho kolegové nepatří zrovna mezi nejopatr-nější dělníky. To on zničil ty zlaté vstupní dveře do pohřební komory.“

Ty jsi jeho šéf, pomyslel si Holliday. Tak proč jsi mu v tom nezabránil?

Vešli do pohřební místnosti. Holliday a Rafi se na místě zastavili, když Alhazred osvětlil baterkou vnitřní prostor. Uprostřed komory stál obrovský kamenný sarkofág, očividně z jednoho kusu kamene vylomeného ze skály. Víko bylo sundané a opřené o gigantickou rakev.

Do stěn kamenné schrány byly vytesané obrazy starých bohů. Byl tu Ammut s hlavou krokodýla, bohyně Bastet s kočičí hlavou a Che-prer, skarabeus, znovuzrození boha Rea po cestě podsvětím. Byla tu i okřídlená Isis neboli Éset, strážkyně mrtvých, Mahes, bůh se lví hlavou, syn štíří bohyně Selket. Také Wepwawet, šakalí bůh, Mnévis neboli Meruer, posvátný býk, Hórus, syn Éset, bůh se sokolí hlavou, a nakonec Ra, Slunce a stvořitel života, největší bůh ze všech. Byli tu všichni, vytesaní do kamene nebo vyvedení v živých barvách na vápencové stěně, a vypadali, jako kdyby je někdo namaloval teprve včera.

Celá stěna u hlavy sarkofágu byla věnována jediné obrovské fresce s vyobrazením lodi; byla to bárka se zdviženou přídí i zádí, poháněná třemi velkými plachtami a stem zlatých vesel. Na přídi stála postava, mnohem větší než ostatní, nesoucí v jedné ruce hliněnou tabulku a v druhé podivně vypadající zkřížené hůlky, a obě ruce měla zdvižené nad hlavou, jako když starodávný kněz dává požehnání svým ovečkám.

Loď byla vyobrazena u ústí nějaké velké řeky, možná Nilu; její břehy byly zarostlé vysokými zelenými stromy a pobíhali po nich lidé oblečení pouze v lehkých suknicích, s obnaženou horní částí těla, dlouhými vlasy, tetovanými pažemi a hrudí. Všichni zřejmě uctívali muže stojícího na lodi. Na celou scénu shlíželo stylizované slunce s jediným paprskem světla, který dopadal přímo na zdviženou pravou ruku kněze.

„Jsem toho názoru, že ta malba zobrazuje Imhotepovu mystickou cestu do země Punt. Ty zelené stromy naznačují, že území Punt leželo ve skutečnosti v Libanonu, zdroji cedrů, jejichž dřevo staří Egypťané hojně využívali.“

Alhazred sklonil paprsek světla směrem k patě masivní rakve a najednou všechno vybuchlo v měkké žluté záři. Holliday a Rafi zjistili, že hledí na stěnu ze solidního zlata, 60 cm silnou a 3 m širokou, blyš-tící se jako nějaký chamtivý sen jakéhosi dávného krále Midase.

„Čtyři tuny zlata,“ pravil Alhazred. „Trvalo nám tři měsíce, než jsme ho sem dostali.“ Znovu v jeho hlase zazněla hrdost. Přešel přes místnost k obrovské hromadě zlata. Hleděl na ni ve světle svítilny a odražené světlo se mu lesklo v očích. Hollidaye však víc zajímal ten sarkofág. Přikročil k němu, podíval se zblízka a pak vzhlédl k malbě lodi na stěně.

„Měl jsem dojem, že jste chtěl, abych se vás na něco zeptal,“ pravil Rafi a udělal pár kroků přes pohřební komoru.

Alhazred se podíval na hodinky.

„Možná někdy jindy,“ řekl. „Už je dost pozdě.“

„Kde je jeho tělo?“ zeptal se najednou Holliday.

Alhazred se otočil.

„Odneseno do bezpečného úkrytu,“ řekl.

„Já bych byl řekl, že tady je bezpečné až až,“ opáčil Holliday.

„Jakmile je sarkofág jednou otevřený, tak už ne,“ odpověděl Alhazred.

„Měla mumie taky zlatou posmrtnou masku jako Tutanchamon?“ zeptal se Holliday.

„No… ano, měla,“ řekl Alhazred. Holliday si povšiml, že se jeho obličej zarděl; buď rozpaky, nebo hněvem. „Vlastně celá vnitřní rakev byla potažená zlatem.“

„Jako ty dveře,“ řekl Holliday s úsměvem.

„Ano,“ odvětil Alhazred stroze. „Jako ty dveře.“

„Předpokládám, že ta vnitřní rakev byla taky odnesena do bezpečného úkrytu,“ pravil Holliday nevinně.

„Ano,“ řekl Alhazred a zaskřípal zuby. „Myslím, že bychom už opravdu měli jít,“ dodal.

„Když to říkáte,“ prohlásil Holliday vesele. „Pojď, Rafi, tady náš únosce z řad archeologů si myslí, že je čas jít zpátky.“

Rafi přikývl, i když z výrazu na jeho obličeji bylo jasné, že by byl nejraději zůstal v prastaré hrobce ještě mnohem déle. Vraceli se stejnou cestou, kterou přišli, přes předsíň k pohřební místnosti a úzkou chodbou, Alhazred za nimi. Jejich kroky se rozléhaly na hrubém lomovém kameni. Vystoupali po schodech zpátky k ústí šachty a pak vylezli po vrzajícím žebříku do interiéru vrchní místnosti.

Holliday a Rafi se pod ostražitým pohledem Alhazreda proplazili úzkým otvorem zpátky ven do pohasínajícího slunečního svitu. Byl soumrak a ochlazovalo se, i když po mrazivém chladu pod zemí bylo nahoře pořád dost horko, až zalapali po dechu, když se octli venku. Alhazred se vynořil za nimi a spolu s El-Hadžem opatrně znovu umístili padací dveře na místo a do prasklin kolem jejich rohů nasypali vrstvu písku, aby skrytý vchod ještě lépe zamaskovali.

Zpátky do tábora dojeli v tichu. Holliday nemohl uvěřit tomu, co objevili. Když nic jiného, už jen význam toho objevu byl mnohem důležitější a překvapivější než jeho odhalení templářského pokladu předchozí rok. Ale teď rozhodně nebyla nejvhodnější doba, aby o tom diskutoval s Rafim.

Do tábora dojeli těsně před setměním. Alhazred je vysadil před jejich stanem.

„Původně jsem myslel, že bych vás pozval dnes k sobě na večeři, abychom si mohli pohovořit o tom, co jste viděli, ale rozmyslel jsem si to.“ Krátce jim oběma pokývl. „Snad se uvidíme někdy zítra a promluvíme si o vaší přítelkyni Peggy.“

Alhazred zařadil rychlost a odjel. Holliday a Rafi se shýbli a vešli do stanu.

„Je to pěkný šarlatán, co?“ řekl Rafi.

„To teda jo,“ souhlasil Holliday a přikývl. „Prachsprostý zloděj.“

Vtom uslyšeli helikoptéry.

17

Vydávaly zvuk jako váhavé cvakání gigantických metronomů, sílící burácení strojů, které se snášely z tmavnoucí oblohy jako hejno mon-strózních ocelových sarančat. Podle mnohonásobného dunění rotorů byly alespoň čtyři. I když Holliday samotné vrtulníky neviděl, věděl, že to jsou mohutné stroje, s velkou pravděpodobností typ Sikorsky S-92 nebo italské Augusty Merlin.

„Co se to sakra děje?“ zařval Rafi, který se snažil přehlušit řev motorů.

„Útočí na tábor!“ vykřikl Holliday. Čtyři takovéhle helikoptéry mohly přepravit skoro stovku mužů, víc než dost, aby se mohli utkat s Tuaregy. Holliday zamířil ke vchodu do stanu. Než k němu stačil dospět, objevil se v něm neznámý muž v černé bojové uniformě, obličej zakrytý černou kuklou, v ruce automat MP5 s krátkou hlavní. V pouzdře na pravém stehnu měl automatickou pistoli, na levé noze suchým zipem připevněný obrovský bojový nůž a na prsou neprůstřelnou vestu. Vyběhl ze vchodu a okamžitě zdvihl do výšky automatickou MP5. Holliday dělal, jako by šlo o tradiční zápas Armáda versus Námořnictvo ve West Pointu, a uštědřil zakuklenci kopanec mezi nohy.

Muž zavřeštěl a zavrávoral a automatická puška vyšila linii děr do koženého stropu stanu. Holliday ho nakopl podruhé, stejně tvrdě, a muž se skácel nazad. Holliday nezaváhal, okamžitě se na něho vrhl a kolenem mu rozdrtil nos. Pak sáhl dolů, vytrhl nůž z pouzdra a zabořil jej mezi mužovu bradu a horní okraj vesty; vzápětí trhl zubatou čepelí napříč přes krční tepnu a průdušnici. Z rány vytryskla fontána krve a smáčela Hollidayovi košili. Zakuklený muž vydal zvuk, jako když uniká vzduch z prázdné pneumatiky, a bylo po něm.

Rafi zíral na to krveprolití s otevřenými ústy a rozšířenýma očima. Holliday popadl pušku a prudce otevřel pouzdro na noze mrtvého muže. Zbrusu nová Beretta M9, armádní verze standardní automatické 9mm. Hodil zbraň Rafimu. Izraelec na ni hleděl, jako kdyby v ruce držel jedovatého hada.

„Namiř a střílej,“ instruoval ho Holliday. „Pojistka je nalevo. Že je zajištěná, to uvidíš podle toho malého červeného bodu. Sklop ji a zastřel každého, kdo se na tebe ošklivě podívá. Jasný?“

Rafi němě přikývl.

Za nimi se ozval ostrý trhavý zvuk. Holliday a Rafi se rychle otočili. Ve stěně stanu se objevila čepel nože, která párala celtovinu směrem dolů. Jako v nějakém starém westernu. Rafi bez rozmýšlení zvedl velkou černou automatickou pistoli a Holliday uviděl, jak jeho palec uvolnil pojistku. Za nožem se objevil i obličej a Holliday očekával, že uvidí dalšího zakukleného člena přepadového komanda. Tvář, která se vynořila v rozpárané trhlině, však patřila jejich starému známému, pašerákovi Emilovi Abdulu Tidymanovi.

„Tudy!“ nařídil rychle. Nožem rozřízl stěnu stanu až dolů. „Pojďte! Honem! Tábor je napaden!“

„Proč bychom s vámi měli chodit?“ zeptal se Rafi klidně, zbraň stále namířenou přímo na Egypťana. Ze svého místa Holliday viděl, že Rafi drží pistoli pevnou rukou, bez zakolísání. Zbraň se nechvěla. Holliday se pochmurně usmál. Drsná lekce přinesla ovoce. Zdálo se, že Rafi už překonal svou upejpavost.

„Venku je pět velkých vrtulníků. Víc než stovka po zuby ozbrojených chlapů.“ Tidyman byl věcný. „Jestli nepůjdete se mnou, je po vás.“

„A s váma přežijeme?“ zeptal se Holliday.

„Vím, jak se odtud dostat,“ řekl Tidyman.

„Proč bychom vám měli věřit?“ otázal se Rafi.

„Protože jsem vaše jediná šance.“

Rafi se otočil a rychle pohlédl na Hollidaye, zbraň v ruce stále neochvějně namířenou. Holliday krátce přikývl. Věděl, že Tidyman má pravdu. Neměli kam utéct a sto nepřátel bylo příliš mnoho; zmasakrovali by je spolu s ostatními Tuaregy. Na okamžik zauvažoval, kdo asi jsou ti útočníci, a pak tu myšlenku vypudil z hlavy. Na takové analýzy bude dost času později. Pokud se jim ovšem podaří přežít.

„Tak nás veďte,“ pokynul Tidymanovi.

Rafi sklonil pistoli. Tidymanův obličej se stáhl z rozpáraného otvoru ve stěně. Rafi a Holliday následovali Egypťana ven do houstnoucí tmy.

Tidyman byl oblečený ve vojenském, celý v černém stejně jako přepadová komanda, místo kukly však měl na hlavě baret. Měl v pouzdře pistoli, ale to byla jeho jediná zbraň. Přikrčil se mezi stany a opatrně, ale rychle se prodíral k ohradám se zvířaty na západní straně tábora.

Za nimi se ozýval hluk sporadické střelby a dušené výkřiky umírajících mužů. Zpanikaření velbloudi řičeli a trhali za provazy, jimiž byli přivázáni ke kůlům, se svázanýma nohama ale nedokázali nic víc než do sebe navzájem vrážet. Kolem stanů vyskakovaly ohně a ruční granáty nacházely své cíle.

Holliday zachytil rychlý pohyb po levé straně a otočil se. Ze tmy se najednou vztyčila postava, Tuareg v indigovém hábitu - El-Hadž. V ruce držel rovný meč, 120 cm dlouhý, s prostým dřevěným příčníkem a jílcem. Zubatá čepel se zablýskla, jak jí švihl dolů ve smrtícím oblouku.

Hollidayovi bleskla hlavou vzpomínka na důstojníka Talibanu v černém turbanu, který mával obrovskou křivou šavlí v ruinách vesnice kousek od Kandaháru; bylo to jen před pár lety. Holliday udělal to samé, co tenkrát; skrčil se. Pružně se překulil na bok, aby se vyhnul El-Hadžovu zpětnému úderu, pak se zdvihl na kolena, vytrhl z pouzdra nůž, který sebral zabitému zakuklenci, a sekl jím do vlajícího hábitu Tuarega. Prořízl látku a přeseknutím šlach vzadu na nohou muže ochromil. Než El-Hadž dopadl na zem, stačil vytáhnout z pravého rukávu hábitu vražedně vyhlížející dýku a vyrazil s ní proti Hollidayovu břichu. Holliday uhnul dozadu, ale věděl, že je pozdě; Tuareg ho vzápětí vykuchá.

Zazněl jediný výstřel a El-Hadže to odhodilo dozadu, pravá strana jeho obličeje zmizela a turban se rozvinul ve změti krve, mozku a vlasů. Holliday vzhlédl. Nad ním stál Rafi s jednou rukou napřaženou a v druhé svíral kouřící pistoli.

„Říkal jsi: namiř a střílej?“ zašklebil se izraelský archeolog.

„Jo, namiř a střílej,“ přikývl Holliday, chytil se Rafiho natažené ruky a vytáhl se na nohy.

„Pojďte!“ zasyčel Tidyman netrpělivě.

Dospěli k písečnému valu a škrábali se za Tidymanem nahoru. Když se dostali na vrchol, Holliday se ohlédl. Většina tábora byla v plamenech a Holliday viděl siluety Tuaregů, černé obrysy proti ohni. Řady tracerů označovaly útočící přepadové oddíly a z vybíhajících pavučin světelných bodů Holliday usoudil, že útočníci se snaží zahnat osádku tábora ke vzdálené východní hradbě.

Pak zahlédl novou čáru ohně na vrcholku vzdáleného náspu. Střelba přicházela nejméně z dvaceti těžkých zbraní. Byla to léčka; číhala tam hlídka v záloze, připravená vzít prchající Tuaregy do smrtící křížové palby.

Holliday se znovu otočil. Stáli přesně na stejném místě jako dnes ráno, až na to, že nyní jim cestu k téměř neviditelné ranveji v dálce blokovalo pět mohutných helikoptér s červenobílými znaky. Byly to skutečně vrtulníky Augusta Merlin, jak se Holliday domníval. Jedna varianta merlina se v USA právě testovala jako možná náhrada za prezidentský Flight One. Holliday věděl, že ze všech průměrně velkých přepravních vrtulníků na trhu mají právě tyhle nejdelší dolet.

Tidyman se přikrčil k zemi a Holliday ho následoval a stáhl s sebou Rafiho. Vestoje skýtali dokonalý terč, protože jejich siluety se jasně rýsovaly na pozadí plamenů.

„Co teď?“ zašeptal Holliday Tidymanovi.

„Tudy,“ řekl tiše Egypťan a ukázal podél předprsně hradby. „Držte se co nejníž u země.“

Rozběhl se skrčený podél písečného valu a mířil do severovýchodního rohu hradeb. Holliday ho následoval a snažil se držet hlavu co nejníž, jak Tidyman rozkázal. Každých pár vteřin opatrně zkontroloval, jestli je nezahlédl někdo, kdo zůstal u vrtulníků. Rafi běžel jako poslední. Jediné, co se jim jako překážka postavilo do cesty, bylo tělo Tuarega, strážného, kterému některý z členů komanda prořízl hrdlo. Překročili ho a utíkali dál.

Dospěli do rohu hradby a Egypťan ukázal dolů do strouhy pod nimi. Na druhé straně suchého příkopu čekal ruský džíp, otevřená verze starého UAZ-469, který koupili v Marsá Matrúhu. Na otočném podvozku vzadu byl připevněn velký kulomet. Džíp se dost podobal vozidlu libyjské armády, které potkali dnes odpoledne, ale byl mnohem starší.

„Umíte s tím zacházet?“ zeptal se Tidyman chraplavým šepotem a ukázal na kulomet.

„Nejspíš jo,“ řekl Holliday a pozorně se podíval dolů. Zbraň vypadala jako americká MP-40, ale byla ještě větší, pravděpodobně ruský kord ze sovětské éry. Kulomet je ale kulomet a Rusové vždycky uměli vyrábět zbraně tak, aby byly jednoduché, výkonné a daly se snadno ovládat. Proto byla také AK-47 královnou mezi automatickými puškami.

„To byste taky měl,“ pravil Egypťan varovně. „Ty vrtulníky nám stojí v cestě a určitě u nich nechali někoho na hlídce.“

„Za tebou!“ zaječel najednou Rafi.

Holliday se otočil jako na obrtlíku a zdvihl automatickou pistoli, kterou sebral mrtvému muži ve stanu. Do svahu vybíhal člen komanda a hned za ním další. Když Holliday vystřelil, muž vpředu vzhlédl.

„Cazzo merda!“ zaklel šeptem a zdvihl vlastní zbraň.

Holliday na nic nečekal; zmáčkl spoušť MP5 a výstřelem smetl muže zpátky ze svahu. Ten druhý se zastavil a zvedl pistoli, Holliday na něho vzápětí namířil a pálil, dokud nevyprázdnil zásobník. Za mrtvým mužem, který se skutálel k úpatí stěny, stáli další tři členové komanda, kteří teď vzhlédli.

„Běžte!“ vykřikl Holliday, znovu se otočil a vrhl se přes kraj svažující se písečné stěny právě ve chvíli, když zespodu zasvištělo krupobití kulek. Překotil se do písku, ztratil rovnováhu a kutálel se dál směrem k mělkému příkopu na úpatí hradeb.

S mohutným žuchnutím dospěl na dno, až mu to málem vyrazilo dech. Když se vyškrábal na nohy a vylezl na druhou stranu příkopu, ucítil palčivé horko v paži, kam ho škrábla kulka a roztrhla mu rukáv košile. Do písku kolem něho prudce dopadaly další kulky, jak se ho komando nahoře pokoušelo odstřelit. Holliday se vrhl k obrněnému autu, vletěl po hlavě do zadní části, popadl rukojeť pod těžkým mechanismem kulometu a otočil zbraň na jejím čepu. Tidyman a Rafi stačili doběhnout k vozu také; Tidyman bleskově nastartoval a vyrazil, Rafi vedle něho. Holliday sklonil páku ovládání, zaklapl mechanismus pásu s náboji na místo, odjistil pojistku a namířil kulomet směrem vzhůru. Ujistil se, že pás probíhá hladce dolů do velké krabice s náboji na pravé straně těžké zbraně, zhluboka se nadechl a stiskl spoušť.

Zbraň s těžkou hlavní pod jeho rukama ožila, začala poskakovat jako bušící kladivo a vyslala pulzující rytmickou salvu obrovských střel kalibru. 50, která rozmetala hřeben písečné hradby jako papír vložený do šrotovačky a všechny muže, kteří byli dosud nahoře, proměnila v mleté syrové maso.

Když bylo bezprostřední nebezpečí zažehnáno, Holliday zbraň opět otočil na čepu, a jak obrněný vůz drkotal přes kamenitou pláň směrem k ranveji, namířil ji na helikoptéry. Přepadové oddíly přistály ve stupňovité formaci, představující klikatou obrannou linii. Stroje s mohutnými břichy měly posuvné dveře jako minivany a nakládací rampu v zadní části. Tyto přepravní vrtulníky obvykle nebyly ozbrojené, ale na obou bocích měly tři velká okénka, která bylo možno použít jako střeliště pro gatling nebo i zbraň kalibru. 50, jako byl kord.

Holliday přejel kulometem linii vrtulníků zleva doprava; začal u kokpitu, mířil pokud možno na střed prostoru pro pasažéry a pálil v krátkých rytmických dávkách. I ze vzdálenosti sto osmdesáti metrů viděl explodující masu vnějších plášťů, tříštící se čelní skla, rozervaný kov a části trupu a motoru, které se rozlétly na všechny strany. Ve středu jedné z helikoptér cosi jasně vzplanulo a o zlomek vteřiny později z ní vyrazila obrovská ohnivá koule a ozval se tlumený zvuk, jak výbuch do sebe vtáhl všechen kyslík. Pohon pro velké GE turbíny.

Tidyman na sedadle řidiče trhl volantem a otočil vůz pryč od světla vrhaného explodujícím vrtulníkem. Holliday uviděl před plameny běžící postavy. Tidyman varovně zařval:

„RPG!“

Jedna z běžících postav měla na rameni povědomou siluetu úzkého raketometu RPG-7, schopného zastavit Ml Abrams, natož plechový džíp. Jedna střela z takovéhle zbraně by je všechny proměnila v páru. Holliday namířil zbraň doleva, pak jím přejel do opačného směru a zpět a zblízka pokropil kulometem běžící řadu; muži se složili k zemi jako loutky, kterým někdo přeřízne provázky. Muž s RPG na rameni se poslušně uložil k ostatním.

Byli volní. Za nimi stála řada hořících helikoptér a ta uprostřed sálala jako pochodeň. Nejméně dvě ostatní byly zle poškozeny, možná nenávratně. Ať už byli členové přepadových komand vyzbrojeni se-belíp, bez dopravního prostředku byli prakticky mrtví; Kaddáfíové, otec i syn, nebyli známí svou soucitností. Vytáhnou z naftalínu letku starých MiG-23 Floggers a ty, co přežili, rozpráší do nicoty.

Tidyman zastavil vůz vedle ranveje. Skymaster, který Holliday zahlédl dnes ráno, byl uložený pod plátěnou střechou vedle řady pade-sátigalonových barelů s ručními pumpami. Obě dvířka kokpitu byla dokořán otevřena.

„Kde je pilot?“ zavolal Holliday, když seskočil z vozu. Kokpit dvou-motorového letadla s dvojitou zádí byl prázdný. Nechtěně sebou trhl, když se za nimi ozvala exploze. Otočil se. Oheň se rozšířil; druhá helikoptéra hořela jasným plamenem. Přepadové oddíly zcela určitě očekávaly rychlou akci s minimem obětí či škod, a teď se jim to všechno ošklivě zvrtlo.

„Já jsem pilot,“ prohlásil Tidyman a vylezl z vozu.

„To si snad děláte srandu,“ pronesl Rafi nevěřícně.

„Získal jsem licenci v Kanadě, když mi bylo patnáct,“ řekl Tidyman. „Lítal jsem dřív, než jsem uměl jezdit autem.“ Egypťan přešel ke dvířkům pilota a posadil se za malé půlkruhové kormidlo. Rafi a Holliday vyšplhali za ním, Holliday se usadil do sedadla druhého pilota.

Tidyman přibouchl dvířka, zajistil je a pak začal zapínat spínače na přístrojové desce. Holliday zavřel a zajistil dvířka na své straně.

„Egypt měl tehdy povinnou vojenskou službu,“ řekl Tidyman na vysvětlenou. „Strávil jsem dva roky tím, že jsem se Sadatem lítal sem a tam na jednom z takovýchhle letadel.“

Nastavil palivovou směs na bohatou, RPM na vysoké a stiskl zapalování.

Motor zakašlal a chcípl. Tidyman pustil spínač a celou proceduru zopakoval. Tentokrát se motor chytil a vzápětí se ozval ostrý praskavý zvuk z ocasní části letadla a pak další.

„Někdo po nás střílí,“ ozval se Rafi.

Holliday vyhlédl z okénka po své pravici. Noc byla černá, až na plameny šlehající z hořících helikoptér.

Motor zaburácel, když Tidyman otevřel klapky. Do letadla zabušily další kulky.

„Je načase vypadnout,“ prohlásil Tidyman. Pustil brzdu a letadlo vyrolovalo zpod ochranné střechy a prudce se otočilo tak, aby bylo čelem k temné přistávací dráze. Tidyman posunul páku co nejvíc dopředu, jak to šlo, nohy položil na pedály a nastavil klapky. Dvoumo-torové letadlo poskočilo prudce po dráze a po krátkém rozjezdu se vzneslo do houstnoucí noci. Byli ve vzduchu.

18

„Kterým směrem letíme?“ zeptal se Holliday a zvýšil hlas, aby přehlušil stálé burácení motorů, když se letadlo vyrovnalo.

„Na severovýchod, směrem k Síwě, dokud mi někdo neřekne něco jiného,“ odpověděl Tidyman a upravil klapky. Jediné osvětlení uvnitř letadla vycházelo z podsvícených kontrolek na přístrojové desce a malé radarové obrazovky, která vrhala na jejich obličeje nazelenalé bledé světlo.

„To záleží na tom, odkud ty vrtulníky přiletěly,“ řekl Holliday.

„Viděl jsem logo na boku té nejbližší,“ ozval se Rafi. „Červený kolibřík.“

„To je znak kanadské letecké společnosti CHC,“ řekl Tidyman a potřásl hlavou. „To je největší soukromá společnost pro vrtulníkovou přepravu na světě. Myslím, že většinou slouží naftařům na vrtných plošinách a záchranářům na moři. Mají kanceláře po celém světě a pronajímají helikoptéry všem možným zájemcům. To neznamená vůbec nic.“

„Ten chlap, co běžel nahoru na násep, něco řekl těsně předtím, než jsem ho zastřelil. Cazzo merda. To je italsky asi něco jako do prdele, ne?“ řekl Holliday.

„Že by se naši kamarádíčkové z Vatikánu chtěli pomstít?“ napadlo Rafiho.

„Spíš šli po tom zlatě,“ odfrkl si Tidyman. „, Mně patří pomsta, já odplatím, praví Pán‘,“ zadeklamoval, „ale peníze patří matce církvi.“

„Nebo hledali něco jiného,“ zamumlal Holliday, který si vzpomněl na tu hrobku.

„Co třeba?“ zeptal se Tidyman zvědavě.

„Nic,“ zavrhl to Holliday. „Na tom nesejde.“

„Mohly ty vrtulníky přiletět z Itálie?“ zeptal se Rafi.

„Dolet mají asi jeden a půl tisíce kilometrů, pokud si vzpomínám,“ řekl Holliday. „Stačilo by to?“

„Ze Sicílie by to stačilo,“ opáčil Tidyman.

„Kde se dá nejlíp přistát, aby to bylo co nejblíž k Itálii?“ otázal se Holliday.

„V Tunisku,“ pravil Tidyman.

„Můžeme tam doletět?“

„Ano. Alhazred měl pořád plné nádrže, pro případ nepředvídaných událostí.“

„Vsadím se, že s touhle nepředvídanou událostí nepočítal,“ poznamenal Holliday.

„Byl blázen; mohl tušit, že k něčemu takovému dojde,“ zavrčel Tidyman. „Zlato v takovém množství je přímo magnet na smůlu a smrt.“ Egypťan vyrovnal řízení. Holliday sledoval, jak jehla kompasu přejela přes osvícenou stupnici. Letěli teď na sever, s mírnou odchylkou k západu

„Staré polní letiště v Matfuru pořád existuje, kousek na jih od Bizerty na pobřeží. Můžeme tam doplnit palivo, jestli chcete.“

„To zní dobře,“ souhlasil Holliday.

Ze zadního sedadla se ozvalo ostré kovové cvaknutí. Holliday se otočil. Rafi držel ústí velké automatické beretty přitisknuté k týlu Ti-dymanovy hlavy.

„Vy jste ještě větší cvok než Alhazred, když si myslíte, že mě tím vyděsíte,“ řekl Egypťan klidně. „To si můžete tu hlaveň strčit rovnou do pusy. Kdo myslíte, že s tím letadlem poletí, když mě zastřelíte?“

„Kde je Peggy?“ dožadoval se Rafi.

„Alhazred ji před týdnem nechal odvézt.“ Tidyman se odmlčel. „Dejte tu pistoli dolů.“

„Udělej to,“ vybídl Rafiho Holliday.

Rafi oba ignoroval.

„Nechal odvézt? O čem to mluvíte?“ Přitiskl ústí pistole o něco tvrději.

„Měl dohodu s jedním člověkem jménem Antonio Neri.“ Tidyman se zarazil a pak pokračoval. „Ten řídí zločineckou organizaci, která se jmenuje La Santa.“

„Ten Francouz, Ducos, se zmiňoval o nějaké La Santě,“ vzpomněl si Holliday. „Japrisot, ten policajt, taky. Říkal, že Valador, ten darebák s rybářskou lodí, se s nimi dal dohromady.“

„La Santa provozuje obchod s bílým masem, kromě jiného. Hezká bílá dívka, jako je slečna Blackstocková, by pro ně byla terno.“

„Kam ji odvezl?“ zeptal se rozzlobeně Rafi.

„Dejte tu pistoli dolů a já vám to povím,“ řekl Tidyman.

„Poslechni,“ nařídil Holliday ostře.

Rafi sklonil zbraň.

„Tak kde je?“ opakoval.

„La Santa má hlavní sídlo na Korsice, to jediné vím jistě.“

„A Peggy tam je, nebo ne?“ dožadoval se Rafi.

„Neri posílá dívky do všech možných míst. Cestují do Albánie a odtamtud jsou rozesílané všude po východní Evropě. Je to to samé jako s drogami, je to celá síť.“

„A co obchod se starožitnostmi?“ zeptal se Holliday.

„Ty putují přes Korsiku buď do Marseille, nebo Říma, podle toho, jaká je konečná destinace,“ odpověděl Tidyman. „Co se s nimi děje potom, nemám tušení.“

„Ten zatracenej parchant,“ procedil Rafi skrz zaťaté zuby. „Já ho zabiju!“

„Alhazred?“ chtěl vědět Tidyman. „Ne, pokud ho já najdu dřív.“

„Co vy spolu máte za problém?“ zajímal se Holliday. „Já myslel, že jste partneři.“

„Neměl jsem na vybranou,“ vysvětlil Egypťan. „V Káhiře mi unesl ženu a dceru a držel je jako rukojmí.“ Tidyman zavrtěl hlavou. „Řekl, že potřebuje, abych mu pomohl zbavit se toho zlata, a že se postará, abych k tomu měl motiv. Jakmile zjistil, že jste mu na stopě, tak mi pohrozil, že Habibu a mou Tabii znásilní a zabije, když vás k němu nedovedu.“

„Co způsobilo, že jste změnil názor?“ zeptal se Holliday.

Ve slabém světle linoucím se z přístrojové desky Holliday uviděl, že v koutcích Egypťanových očí se utvořily slzy.

„Včera jsem letěl pro zásoby do Bardaie v Čadu,“ řekl Tidyman a hleděl strnule skrze čelní sklo na hvězdami posetou noční oblohu, myslí a srdcem očividně někde daleko. Daleko pod nimi se písečné duny pouště vlnily jako krajina v nekonečném temném snu, osvětlené vycházejícím měsícem. „Povedlo se mi spojit se telefonicky s mým sousedem v Káhiře a ten mi řekl, že moji manželku zabili, když se pokusila utéct.“

„A vaše dcera?“

„Al’hamdu’li AllAh, díkybohu ne, Tabii se podařilo uniknout. Moji přátelé ji ukryli u sebe. Je v bezpečí. Právě jsem se chystal jet Alhazre-da zabít, když přiletěly ty helikoptéry, a tak jsem se místo toho rozjel za vámi. Nezasloužíte si umřít kvůli nějakému proradnému parchan-tovi.“ Egypťan si odkašlal, ale nesnažil se otřít slzy, které uronil kvůli své ženě. „Alhazred ani není jeho pravé jméno.“

„A jak se teda jmenuje?“ zeptal se Holliday.

„Bobby Ayoub. Narodil se v Ottawě.“

„A co jeho rodiče, doktoři?“ zeptal se Rafi ze zadního sedadla.

„On vám tu historku vykládal?“ Tidyman se chladně zasmál. „Jeho táta měl krámek s lahůdkami na Elgin Street a jeho máma byla spolumajitelka pekařství. Specializovali se na pita chleba. Oba zahynuli při dopravní nehodě zrovna na Silvestra. Srazil je nějaký opilý řidič. Bobby byl jejich jediné dítě, takže zdědil všechno včetně pojistek. S penězi odjel do Libanonu a hrál si na velké zvíře; pokoušel se přidat k Hizballáhu a organizaci Abú Nidala, ale nestáli o něho. Zkusil se dostat na univerzitu, ale tam ho taky nechtěli.“

„Říkali jsme si, že je to podvodník,“ řekl Holliday a přikývl.

„Ten tvůj chyták s tím, že Traján byl Vespasiánův syn, byl dobrý,“ řekl Rafi uznale. „Zvlášť když Traján se narodil teprve asi dvacet let po Vespasiánově smrti.“ Rafi se ušklíbl. „Spletl se i ve spoustě jiných věcí, a navíc neumí číst hieroglyfy. Archeolog není ani náhodou.“

„Je to cvok. Trpí bludem velikášství. Myslí si, že je předurčen k velkým činům. Mahdí jednadvacátého století, seslaný bohem, aby osvobodil svůj lid ze jha tyranie, et cetera, et cetera. Ve skutečnosti je to obyčejný syn pekařky a chlapa, který dělal sendviče s uzeným.“

„Hitlerův otec byl celní inspektor,“ řekl Rafi. „Z malých žaludů vyrostou velké duby a podobně.“

„Je to rádoby terorista, o kterého se nikdo nezajímá,“ pravil Holliday. „Proto si vymyslel Bratrstvo Isis.“

„Něco takového,“ řekl Tidyman a přikývl. Trochu naklonil letadlo a sledoval na kompasu jejich kurz. „Jak říkám, je to šílenec.“

Malé proudové letadlo teď letělo ve výšce šesti set metrů, optimální hladině pro lety na velkou vzdálenost. Letěli tak vysoko, že ani neviděli stín letadla, který se jako netopýří křídlo míhal přes duny.

Tidyman pomalu pokrčil rameny.

„Tuaregům je to jedno; ničí hroby a vykrádají archeologická naleziště už celá léta, nemluvě o přepadání osamocených karavan. Alhazred či Ayoub, nebo jak si ten hajzl říká, jim jen umožnil snáz prodat pašerákům to, co nakradou, a dodal jim lepší zbraně. Ten prolhaný malý mizera zavedl do pouště organizovaný zločin, to je celé.“ Tidyman si povzdychl a unaveně znovu pokrčil rameny. „Terorismus už dávno není věc ideálů; na to už je Gándhí mrtvý moc dlouho. Dneska už jde jenom o ego a prachy, a Bobby Ayoub ztělesňuje obojí.“

„Myslíte, že se mu povede utéct?“ zeptal se Holliday.

„Jo,“ zněla stručná odpověď. „Určitě má v záloze plán B, nějakou skrýš nebo něco takového. Vždycky to tak dělá.“

„A co až zjistí, že je letadlo pryč?“ otázal se Holliday. „Spočítá si, že jsme to byli my, a půjde po nás?“

„S tím počítejte.“ Egypťan přikývl. „Když nenajde vaše těla, tak si dá dvě a dvě dohromady. Dokáže se pěkně rozčílit, když něco nejde podle jeho představ. Tohle ho rozzuří k nepříčetnosti. Přijde si pro nás, to mi věřte.“

Letěli nižší rychlostí, 240 kilometrů za hodinu, aby šetřili palivem, takže let přes poušť, dlouhý 1200 kilometrů, trval až do půlnoci. Měsíc byl v nejvyšším bodě své dráhy, když přeletěli libyjskou hranici, a v jeho světle vytvářela krajina pod jejich křídly ostrý reliéf.

„Jediné, co vím o moderním Tunisku, je, že tu George Lucas natáčel scény z Hvězdných válek, které se odehrávaly na Tattooinu, domovské planetě Lukea Skywalkera, a že to místo se taky jmenuje Tattooine,“ řekl Holliday a podíval se dolů na pouštní krajinu pod sebou. Moc se nelišila od Libyjské pouště.

„To je tady, na jihu,“ podotkl Tidyman. „Země je rozdělená na dvě poloviny; jih je pustá poušť, sever dobrá farmářská půda; úplně jako ve Středomoří, na jihu Španělska nebo Řecka, hory a úrodná údolí. Na to, že je to jen malá země vmáčknutá mezi dvě velké, si vedou docela dobře.“

„Carthaginam esse delendam,“ řekl Rafi, který napůl podřimoval ve svém sedadle za druhým pilotem. „Kartágo musí být zničeno -první věc, kterou jsem se kdy naučil latinsky.“

„Kasserinský průsmyk,“ ozval se Holliday. „Tam se američtí vojáci v druhé světové válce poprvé střetli s Němci. Dostali jsme tam pěkně na frak. Jedna z nejhorších porážek ve vojenské historii Ameriky.“

„Ještě že jste se rychle poučili,“ poznamenal Tidyman. Posunul kni-pl dopředu a malé letadlo se zhouplo do mírného sestupu. Zvuk předního a zadního motoru zesílil.

„Proč klesáme?“ podivil se Holliday.

„Snažíme se dostat pod úroveň radaru,“ vysvětlil Tidyman.

„Copak nás budou hledat?“ zeptal se Rafi.

„To asi ne,“ opáčil Tidyman. „Ale komerční letiště v Tunisu nebo to menší v Bizertě by nás mohlo náhodně zachytit; na lehké letadlo jsme dost vysoko, takže by mohli být trochu podezřívaví, kdybychom se jim najednou objevili na obrazovkách ve směru od pouště.“

„Tak to nás radši dostaňte dolů,“ řekl Holliday.

Soustavně klesali, až letěli ve výšce pouhých tři sta metrů nad dunami a vyprahlými pouštními pláněmi. Před nimi se v dálce jako mlhavý černý stín zdvíhala stěna pohoří Atlas.

Krajina se prudce změnila. Poušť zmizela a nahradily ji malé usedlosti, silnice a roztroušené osady. Planiny už nebyly tak rovné, tu a tam se objevil zalesněný pahorek, strmě trčící z krajiny jako pevnost, očekávající prastarého nepřítele. Holliday pozoroval, jak se jehla osvětleného kompasu pomalu, ale jistě přehupuje k východu.

„Kde je to letiště?“ zeptal se, když už byli ve vzduchu čtyři hodiny.

„V Matfuru,“ odpověděl Tidyman. „Bývala to vojenská základna na dně vyschlého jezera,“ vysvětlil. „Za války ji střídavě okupovaly obě strany. Můj táta tomu říkal Blátivý Matfur. Původně ji založili tuším Němci. Dnes už ji samozřejmě nikdo nepoužívá, je to jen čára v prachu.“

„A proč letíme právě tam?“ zeptal se Rafi.

„Kdybychom přistáli na nějakém větším letišti, někdo by se zcela určitě začal vyptávat,“ odpověděl Tidyman. „Jestli nás Alhazred či Ayoub, nebo jak se sakra jmenuje, bude hledat, nebude to mít tak jednoduché. Navíc je to blíž ke Kelibii.“

„Kelibii?“

„To je malé pobřežní město na poloostrově Cape Bon, na opačné straně Tuniské zátoky,“ řekl Tidyman na vysvětlenou. „Zaprášená díra, kam nejezdí žádní turisti. Je tam stará pevnost, ale to je asi tak všechno. To je místo, kam posílají ty ženy. Ale hlavně tam má stálý přístav Chamsín“

„Doveďte nás tam,“ řekl Rafi.

Po další hodině letu doletěli do Matfuru, malé osady na úpatí pustého nezalesněného kopce, obklopeného okrouhlou planinou a malými farmami. Ve slábnoucím měsíčním světle Tidyman našel bez potíží dno vyschlého jezera a po bezchybném třístupňovém sestupu přistál na dávno opuštěné letištní ploše, která byla už jen mírně vyvýšeným náspem v suchém popraskaném blátě. Popojel s letadlem tak, aby bylo po větru, a pak vypnul motory. Vrtule řinčivě zaklapaly, se zaúpěním se zastavily a poprvé od chvíle, co se vznesli z pouštního tábora v Libyi, nastalo ticho.

„A co teď?“ otázal se Holliday.

„Teď ukradneme auto,“ řekl Tidyman. „A dojedeme na pobřeží.“

19

Nakonec to dopadlo tak, že auto krást nemuseli. Namísto toho koupili starou dodávku, Austin Champ, vyrobený za druhé světové války a zanechaný na místě v roce 1943 pro potřeby kuřecí farmy, kterou vlastnil muž jménem Mahmúd. Náklaďák a pět galonů benzinu koupili za padesát amerických dolarů a přihodili k tomu klíčky od Cessny Skymaster, kterou nechali na starém polním letišti. Mahmúd k nabídce přidal ještě časnou snídani skládající se z čerstvě zabitého, oškubaného a upečeného kuřete, mísy kuskusu a několika hrnků silné kávy.

Za pár dolarů navíc jim Mahmúd dokonce nabídl svou skrovnou zásobu oděvů v západním stylu, z které si mohli vybrat. Rafi a Holliday se nakonec rozhodli pro obnošené košile bez límečku a plandavé kalhoty, které jim oběma byly velké a vypadaly, že byly zhotoveny pro někoho, kdo byl jednak malý a jednak enormně tlustý. Za úsvitu absolvovali odpuzující prohlídku Mahmúdovy farmy, která jim vzala chuť na jakékoliv jídlo, a pak se podle farmářových instrukcí vydali na další cestu.

Jízda náklaďákem netrvala ani dvě hodiny, ale Holliday nabyl přesvědčení, že zápach kuřecího trusu s ním už zůstane napořád.

Tidymanův stručný popis města Kelibia byl naprosto přesný. Zaprášeným ulicím z nabílených domků vévodila velká pevnost z dob římské nadvlády, která shlížela ze strmého kopce. Jinak tu nebylo celkem nic, kromě všudypřítomného pachu ryb, který okamžitě začal svádět bitvu s čpavým puchem kuřecího trusu.

Město, jak se zdálo, vzniklo převážně kolem křižovatky dvou hlavních ulic a odtamtud se rozšířilo v beztvaré změti úzkých postranních uliček, která se postupem času rozrostla jako sádrový a nabílený virus bez jakéhokoli plánu či směru. Skutečné centrum města, nepočítáme--li očividnou nadvládu opuštěné pevnosti, tvořil přístav zaplněný rybářskými čluny a felúkami. Podle Tidymana nepatřila Kelibia k místům, která se řadila mezi takzvané zones touristiques, což vysvětlovalo hromady odpadků na ulicích a zkaženou špinavou vodu v přístavu. Lodě všech velikostí, které bez výjimky naléhavě potřebovaly nový nátěr, kotvily na mělčině v neuspořádaném shluku, jenž se vymykal jakékoli logice či pořádku.

Nakonec našli imigrační úřad, capitanerii, a kancelář velitele přístavu v malé budově vedle obrovského otevřeného rybího trhu přímo na nábřeží. Kancelář byla vlastně komůrka se stolem, židlí, špinavými okny a hromadami papírů na prastarých zelených registraturách. Místnost páchla zvětralým tabákem a hnijícím dřevem.

Velitel přístavu se jmenoval Habib Moukaden a byl to malý tlustý muž, který měl kalhoty vytažené až do podpaží a na hlavě úžasnou hřívu stříbrných kudrnatých vlasů, na nichž měl posazený jasně zelený fez. Jeho naducané tváře pokrývalo drsné strniště šedých vousů. Bez ustání kouřil cigarety značky Mars, které vyklepával jednu po druhé z červené krabičky a vkládal si je přesně doprostřed plných a vlhkých rtů. Mluvil obstojně anglicky.

„Já o té lodi vím, ano,“ řekl a kývl, když se ho Tidyman zeptal na Chamsín. Hollidayovi se to moc nezdálo. V přístavu vládl nesmírný chaos a většina lodí vůbec neměla jméno.

„Jak to, že si ji pamatujete?“ zeptal se.

„Co by to bylo za velitele přístavu, kdyby neznal každou loď, malou i velkou, která sem každý den a každou noc připlouvá?“ otázal se Moukaden a přimhouřil oči. „Tak například je tu zelená felúka Hosni-ho Thabeta, Akimův člun se žlutým pruhem a zrezavělými okénky, trawler na sardinky, co patří Fathimu Bensilmanovi a má na komínu napsaná svatá slova z koránu. Taky člun Zoubira Ben Younese, který příšerně smrdí. Znám každou loď jako své boty. Jsou to moje děti, efendi, moji přátelé, moji mazlíčkové.“

„Ale kvůli čemu si pamatujete právě tuhle?“ trval na svém Holliday.

„Tahle loď sem připlouvá tak jednou za měsíc nebo tak nějak. Zůstane týden a pak odjede. Kapitán tráví týden pitím kávy a hraním šachů v Café de Bordž nahoře na kopci. Bydlí v hotelu Mamounia, kde je moje sestra kuchařkou, proto to vím. Tentokrát zůstal déle než týden, protože měl závadu na jednom motoru, a kvůli dlouhému prostoji přišel o lodního inženýra.

Čekal, až pošlou náhradní díly, ale pořád nešly, tak nakonec odplul - právě dnes ráno, pořád jen s jedním motorem a bez inženýra. Vyplul velice brzo a obávám se, že měl velice naspěch.“

„Cože, dnes ráno?!“ vykřikl Rafi.

„Přesně tak, efendi. Dnes ráno, s východem slunce. Ještě dřív než rybáři.“

„Kam jel?“ zeptal se Tidyman.

„Nebyl jsem tady, aby mi to mohl říct,“ pokrčil rameny Moukaden. Zatahal za svůj pásek, aby povytáhl kalhoty trochu výš přes své objemné břicho. „Řekl bych, že jel asi do svého domovského přístavu.“

„A to je?“ otázal se Tidyman.

„Calvi, na Korsice,“ řekl Moukaden.

„A jak rychle s tím jedním motorem může jet?“ zajímal se Holliday.

„Pět, možná šest uzlů,“ odpověděl velitel přístavu.

„Takže bychom ho mohli chytit,“ poznamenal Rafi.

„Proč byste ho chtěli chytat?“ podivil se Moukaden, očividně polekán tou myšlenkou, a oči se mu rozšířily. „To je přece pirátství.“

„Jenže on má něco, co patří nám,“ řekl Holliday. „A my to chceme zpátky.“

„Pak je tedy zloděj,“ pravil Moukaden zamyšleně.

„Ano,“ přikývl Tidyman. Rafi se chystal ještě něco dodat, ale Tidy-manův pohled mu zmrazil slova na rtech.

„Zloděj,“ opakoval velitel přístavu důrazněji.

„Ano,“ řekl Tidyman podruhé.

„Tak to by měl být zadržen,“ pokračoval Moukaden ve svých úvahách.

„To tedy ano,“ přisvědčil Tidyman.

„A abyste toho zloděje zadrželi, potřebovali byste loď,“ konstatoval velitel přístavu.

„Přesně tak,“ souhlasil Tidyman.

„Rychlou loď,“ dodal velitel přístavu.

„Ano,“ vložil se do toho Holliday, když pochopil, kam Moukaden míří. „Hodně rychlou loď.“

„Já o takové lodi vím,“ řekl Moukaden.

„Myslel jsem si, že byste mohl,“ pravil Tidyman s úsměvem.

„Patří mému bratranci Moustafovi. Používá ji na… no, převážení různých věcí.“

„Ach tak.“ Tidyman chápavě přikývl.

„Ale bude asi drahá,“ varoval je velitel přístavu. „Mému bratranci ta loď velice leží na srdci.“

„Berete Visa karty?“ zeptal se Holliday přímo.

„Zajisté.“ Moukaden spokojeně přikývl a znovu si povytáhl kalhoty. „American Express taky.“ Jeho úsměv se ještě rozšířil. Sáhl po starobylém číselníkovém telefonu na svém přeplněném stole. „Tak já mu zavolám, ano?“

„Buďte tak hodný,“ kývl Holliday.

Moustafa bydlel o pár mil dál na pobřeží v malé obci zvané Ham-mam Lekses. Ukázalo se, že jeho loď je námořní verzí starého Aus-tina Champ, který vyhandlovali na kuřecí farmě; byl to jednadvacet metrů dlouhý Motoscafo Armato Silurante neboli MAS, ozbrojený torpédový člun, italská verze britské torpédovky.

Loď byla uvázaná u kamenného mola na nábřeží Hammam Lekses a vypadala jako pošramocená a zjizvená stará stíhačka; podlouhlá paluba zaplněná starými sítěmi na ryby a bednami, na úzké zádi navršené padesátigalonové zrezivělé barely, omotané lanem. Její trup dosud nesl staromódní italský nátěr, kdysi svítivý, teď vybledlý působením soli a času. Stará stíhačka, to ano, ale pořád stíhačka, dlouhé štíhlé linie naznačující skrytou rychlost a smrtící sílu, číhající hned pod povrchem.

Loď tu byla zanechána svému osudu v roce 1943, když se Němci a Italové stáhli z Tuniska, a Moustafovu otci se podařilo ukrást ji Britům a Američanům přímo před nosem. Schoval ji v jeskyni o kus dál na pobřeží a po válce ji používal k pašování všeho možného z Tuniska do Marseille, od olivového oleje po automatické pušky. Moustafa, jak se zdálo, šel v otcových šlépějích.

Sám Moustafa byl přesným opakem svého bratrance Moukadena; hubený jako tyčka a úplně plešatý. Člun, starý sedmdesát pět let, byl podle něho pořád jako nový a stále dokázal dosáhnout rychlosti třicet pět uzlů - dost na to, aby posádce rachotily zuby. Moustafa usuzoval, že Chamsín do odpoledne neujede dál než devadesát kilometrů, což znamenalo, že jeho loď Fantasma - tedy Duch - ho dostihne za necelé dvě hodiny.

Tunisan jim dokonce za extra poplatek dovolil použít i ruskou pan-céřovku RPG. Pokud jeho bratranec Moukaden schvaloval dopadení Chamsínu, Moustafa neměl žádné výčitky svědomí, když jim pomůže cíl dostihnout.

Navrhl ale, aby počkali do večera, než se vydají na cestu. Vysvětlil jim, že pobřežní hlídky tuniského vojenského námořnictva, většinou se základnou v Tunisu, nerady operují ve tmě a obvykle při západu slunce míří domů. Ještě důležitější byla Moustafova zkušenost, že cizí lodě na moři se obvykle nejlépe přepadají v noci. Po krátké bouřlivé debatě, zejména několika naléhavých protiargumentech, s nimiž přišel Rafi, se rozhodli, že bude nejlepší řídit se Moustafovými radami.

Když nakonec Moustafa zapnul impozantní staré motory Isotta Fraschini, které s láskou opečovával nejprve Moustafův otec a nyní i on sám, slunce už bylo jen vzdálenou vzpomínkou na západním horizontu. Moře bylo úplně klidné a hladké a večerní vzduch se pomalu začínal ochlazovat. Světla domů a vil na pobřeží za nimi mizely v dálce. Tidyman stál s Moustafou v miniaturním palubním přístřešku, zatímco Holliday a Rafi zůstali dole v podpalubí ve velké důstojnické jídelně.

Když Moustafa přidal rychlost, motory pod jejich nohama hlasitě burácely a drobné vlnky rytmicky šplouchaly o boky lodi. Celý trup se začal chvět, když Fantasma ještě více zrychlila a příď se nadzvedla, jak loď začala klouzat po vodě. Během pěti minut stará válečná loď prořezávala oceán rychlostí téměř pětašedesáti kilometrů za hodinu.

„Jsi si jistý, že mu můžeme věřit?“ zeptal se Rafi, usazený u stolu v jídelně.

„Myslíš Tidymanovi, Moustafovi, nebo jeho bratranci, tomu veliteli přístavu?“ zeptal se Holliday a pokrčil rameny. „Kdo ví? Ten tlusťoch, Moukaden, může právě teď volat rádiem Chamsín a varovat ho, že za ním jedeme. Vypadá to, že nemáme moc na vybranou, co? Tohle je naše jediné vodítko, jediná cesta, jak se dostat k Peggy.“

„Moustafa a jeho tlustý bratranec to dělají pro peníze - to není tak těžké pochopit. Spíš mi dělá starosti Tidyman, tím si pořád nejsem jistý.“

„Alhazred nechal zabít jeho ženu. To je dostatečný důvod, proč mu věřit. Pomsta je totiž nejlepší motiv ze všech.“

„A co když Peggy na Chamsínu není?“ zeptal se Rafi. „Co potom?“

„To budeme řešit, až to zjistíme,“ opáčil Holliday.

Řítili se nocí a moře bylo jako poušť čeřící se vody, stejně pusté jako poušť písku, kterou překonali předchozí noc. Holliday jednou nebo dvakrát vyšel nahoru na palubu, aby obhlédl moře a hvězdami posetou oblohu, ale jinak většinou podřimoval na jedné z úzkých paland, které kdysi desetičlenná posádka staré italské torpédovky používala. Bylo po druhé hodině ranní, když jím Tidyman zatřásl a probudil ho.

„Máme problém,“ informoval ho Egypťan bez úvodu. „Myslím, že máme Chamsín na radaru, ale cíl je nehybný. Jako kdyby loď seděla bez hnutí na vodě.“

„Třeba jim chcípl i ten druhý motor,“ pronesl Holliday a se zíváním vyklopýtal za Tidymanem ven. Došli k malé přední kormidelně, kde stál Moustafa u kormidelního kola. Rafi už tu byl taky a upřeně hleděl na obrazovku radaru namontovaného na přístrojový panel. Podle zvuku motorů a toho, jak se loď pohybovala ve vodě, Holliday usoudil, že Fantasma výrazně zpomalila. Zadíval se na radar. Na obrazovce v horním pravém rohu zářil malý jasný bod. Jejich loď označoval ještě jasnější bod, který pomalu pulzoval diagonálně k bodu nahoře. Vzdálenost mezi oběma body se neustále zkracovala, ale horní bod zůstával na místě.

„Jak je daleko?“ zeptal se Holliday.

Moustafa se naklonil přes kormidelní kolo a upravil nastavení na radarovém systému. Obrázek poskočil a pak se znovu ustálil.

„Jeden a půl kilometru,“ řekl. „Míň. Tak tisíc metrů.“

„Jste si jistý, že je to opravdu Chamsín?“ zeptal se Holliday nedůvěřivě. „Třeba je to jen skála nebo něco podobného.“

„Ne. Žádná skála. Loď,“ pravil pevně Moustafa, který s očima upřenýma pevně do tmy venku řídil starý válečný člun po hladkých vlnách.

„Ten bod je přesně v místě, kde by Chamsín podle očekávání měl být,“ řekl Tidyman.

„No dobrá,“ zamumlal Holliday. Usilovně přemýšlel, zatímco se pomalu blížili k jasnému bodu na obrazovce. Měli několik zbraní, nějaké pistole, které si s sebou odnesli z tábora v Germě, a Moustafovu pancéřovou pěst. Moustafa měl také lehký kulomet Breda z druhé světové války na dvojnohém podstavci, ale pokud se Holliday pamatoval, tak tahle zbraň si za války nevedla zrovna nejlépe. Moc by jí nevěřil ani tenkrát, natož o šedesát let později. Jednak byla už zastaralá a jednak její dřevěná ramenní opěrka byla popraskaná a posetá skvrnami od soli po létech strávených na moři. Hlaveň byla potažená špínou a místy zrezivělá. Nejspíš by mu vybuchla do obličeje, kdyby se z ní pokoušel střílet.

„Ty jsi tady voják,“ řekl Rafi Hollidayovi. „Co bychom měli udělat teď?“

Holliday pokrčil rameny. „Jsou dva způsoby; rychlý a rázný, anebo pomalý a opatrný. Já osobně bych dal přednost pomalému a opatrnému.“ Ušklíbl se. „Ale na tyhle věci už začínám být trochu starý.“

„Já taky,“ ozval se Tidyman.

„No já teda ne,“ prohlásil Rafi a zamračil se. „Na té lodi může být Peggy.“

„To je právě důvod, proč by pomalý a opatrný způsob byl asi lepší,“ opáčil Tidyman. „Nemáme tušení, kdo všechno je na palubě. Mohlo by se snadno stát, že budeme v menšině. Váš přítel by tak kvůli unáhlené akci mohl snadno ohrozit její život.“

„Chamsín je stará loď a má dřevěný trup,“ řekl Holliday. „Jedna rána z té bazuky bohatě stačí na to, aby ji potopila.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Tidyman tiše. Dva body na obrazovce se k sobě neúprosně blížily.

„Pět set metrů,“ řekl Moustafa. „Vychází měsíc. Každou chvíli už ji uvidíme.“

„Musíme se rozhodnout, a to hned,“ naléhal Rafi.

„Na přídi je bodový reflektor. Přiblížíme se k nim rychle a oslepíme je světlem,“ navrhl Holliday. „Pozdravíme je. Budeme dělat, že jsme celníci nebo pobřežní hlídka. Pan Tidyman bude na přídi s pancéřovkou. Můžeme jim pohrozit - vydejte nám Peggy, nebo vás potopíme.“

„To zní docela dobře,“ řekl uznale Tidyman. Usmál se. „Ale příště mi prosím vás říkejte Emile.“

„Tak pojďme,“ řekl Rafi. „Nemáme moc času.“

„Dvě stě metrů, přímo před námi,“ oznámil Moustafa.

Přiblížili se k nehybné lodi plnou rychlostí, se řvoucími motory, zpěněné vlny rozrážené přídí se téměř přelévaly přes palubu. Tidyman stál zapřený o přední naviják, bazuku opřenou o rameno, nabitou a připravenou k výstřelu, prst obtočený kolem mechanismu spouště.

Holliday a Rafi se krčili za Egypťanem, napůl schovaní za páchnoucí haldou rybářských sítí, pistole vytažené a připravené. Moustafa v kormidelně čekal až do posledního okamžiku, pak rázem zapnul světlomety na přídi a zároveň prudce stočil kormidlo a ubral tah, takže stará torpédová loď se klouzavě otočila a bokem se přiblížila ke své oběti. V oblaku vodní tříště se zastavila.

„Pane bože na nebesích,“ zašeptal Tidyman a s hrůzou hleděl na strašlivý výjev, který se před nimi v jasné záři reflektorů objevil se všemi děsivě groteskními detaily, ostře se odrážejícími na pozadí noční oblohy. „Co se to tady proboha stalo?“

20

Vysloužilý vlečný člun Chamsín se pohupoval na temném moři, rozbitý a zmítaný vlnami. Celá palubní nástavba, včetně hlavního můstku a kormidelny nad ním, vypadala, jako kdyby ji spolkl nějaký pekelný stroj, který ji rozdrtil a rozžvýkal na malé kousky. Komín byl zcela oderván od podstavce a ležel napříč přes pravý bok, provrtaný děrami velikosti tenisového míčku.

Kormidelna skoro úplně zmizela, okna byla rozbitá, přepážky roztříštěné a z lodních schůdků nezbylo nic než zkroucený kus plechu. Bylo zřejmé, že loď nabírá vodu; levý bok měl tak příkrý sklon, že paluba byla na úrovni hladiny. Samotná paluba byla také roztříštěná a zela v ní další řada děr, stejných jako těch, které proměnily kormi-delnu v síto.

Na palubě leželo několik těl, nebo aspoň jejich částí, žádné z nich se ale nedalo poznat. Všude byla krev, rozstříknutá ve velkých cákancích po bílém nátěru a stékající v širokých proudech do palubních odtoků.

Na přídi čísi ruka svírala automatickou pušku, ale končila u ramene a dál už nebylo nic, žádné tělo; vedle odtržené paže visela z otevřeného poklopu bezhlavá mrtvola a za ní se po podlaze táhla dlouhá ohyzdná stopa z krve, úlomků kostí a mozku.

„Peggy!“ zaúpěl Rafi a vyskočil na nohy.

„Počkej,“ zarazil ho Holliday. Vstal a položil ruku na rameno svého přítele.

„Co tohle mohlo způsobit?“ ptal se zděšeně Tidyman. Nevěřícně si prohlížel vrak, zatímco se jejich loď mírně pohupovala na nočním moři.

Holliday věděl přesně, co to způsobilo. Poprvé viděl účinky této zbraně, když ji používaly bitevní letouny C-47 Spooky ve Vietnamu a na počátku osmdesátých let se seznámil i s její ruskou verzí, když pracoval jako poradce pro mudžáhidy v Afghánistánu.

Rusové jí říkali Yak-B12, členové U. S. Air Force ji nazývali Mini-gun - rotační kulomet s nábojovým pásem, elektricky poháněná moderní verze kulometu Gatlingova principu s kadencí přibližně 4000 nábojů za minutu. Dost na to, aby se lidské tělo v okamžiku proměnilo v krvavé cáry.

„Helikoptéry,“ pravil Holliday, který nedokázal odtrhnout zrak od děsivé podívané. „Stejné jako ty, co napadly minulou noc Alhazredův tábor. Musely na loď zaútočit na zpátečním letu.“

„Ale proč?“ nechápal Rafi, ochromený a zděšený tím příšerným pohledem, jenž se jim naskytl.

„Že by se mstili?“ navrhl Tidyman.

„Spíš po sobě uklízeli,“ řekl Holliday suše. „Umlčeli svoje nepřátele. Možná náš člověk z toho krámku v Alexandrii věděl příliš mnoho.“

„Myslíš, že tohle má na svědomí církev?“ zeptal se Rafi, stále strnule zírající na zmasakrovanou loď.

„Myslím, že by to mohli mít na svědomí členové Sodalitium PianUm, ti, co si říkají La Sapiniére,“ odpověděl Holliday. „Chladnokrevní jsou na to dost; jen si vzpomeň, co napáchali včera v té poušti.“

„Teror ve jménu boha,“ podotkl Tidyman a pokrčil rameny. „V dnešní době tomu není tak zatěžko uvěřit.“

„Budeme muset vylézt na palubu,“ pronesl Rafi otupěle. „Musím zjistit, jestli tam ne…“ Zarazil se a prudce polkl. „Musím zjistit, jestli tam není Peggy.“

„Tam zajdu já s Emilem,“ řekl Holliday jemně. „Nemusíš chodit s námi.“

„Bude to tak lepší,“ souhlasil Tidyman. Ostýchavě natáhl paži a dotkl se Rafiho ramene. „Některé věci je lépe nepodstupovat, nebo je alespoň přenechat někomu jinému a nepouštět se do nich sám.“

„Ne,“ odmítl Rafi. „Musím mít jistotu.“

O pár minut později se Moustafovi podařilo přiblížit se s torpédovým člunem dostatečně blízko k vraku Chamsínu, aby všichni tři mohli přelézt na jeho hrozivě nakloněnou palubu. Holliday a Rafi, oba ozbrojení, slezli do podpalubí, zatímco Tidyman se vydal nahoru k troskám kormidelny.

Obešli bezhlavého lodníka, vyklánějícího se z palubního průlezu, a pokračovali po strmém žebříku dolů do hlavního podpalubního prostoru. Interiér lodi byl tichý, ozývalo se jen povrzávání trupu vraku, nikde nebyla známka života. Jako kdyby byli na lodi duchů.

Prostor, v němž byli, byl kdysi zřejmě používán k ukládání zásob nebo náhradního vybavení, teď byl však rozdělen přepážkami z překližky na jednotlivé kotce vystlané slámou, jen o málo větší než rakev. V každém z nich byla žena, připoutaná okovy k velkému kruhu zapuštěnému do trupu lodi. Bylo tu třicet kotců a třicet žen, nebo alespoň to, co z nich zbylo. Všechny vězeňkyně byly nahé a špinavé.

Všechny byly také mrtvé, roztrhané na cáry střelami z kulometů nebo letícími šrapnely. Některé z nich byly velmi mladé, mohlo jim být tak jedenáct nebo dvanáct let. Většinou to byly berberské ženy, některé měly na rukou a obličejích tradiční tetování. V jejich obličejích nebyl vůbec vidět strach, jako kdyby zemřely ve spánku. Holliday došel k rozumnému názoru, že byly pro účely klidné přepravy drženy pod vlivem drog.

„Co jsou zač?“ zeptal se Rafi. „Jak se sem dostaly? Určitě ne dobrovolně.“

„Nejspíš jsou z Mauritánie,“ řekl Holliday, shlížející na žalostné pozůstatky žen. „Otroctví je tam velký byznys. Muži pracují na farmách nebo v dolech, ženy a dívky jsou prodávány na sexuální služby. Alhazred je jenom překupník, zprostředkovatel kšeftů mezi obchodníky s otroky v Mali a Súdánu a koncovými uživateli z La Santa.“

„Jak může být normální člověk zapojen do něčeho tak děsného? To je šílenství.“

„Ne, jenom obchod,“ řekl Holliday hlasem, v němž se třásl stěží potlačovaný vztek. „Moc se to neliší od soukromě provozovaných věznic v Americe. Nelidskost takových počinů není podstatná; důležitý je nakonec vždycky jen čistý zisk.“ Potřásl hlavou. „Tady už nic nezmůžeme,“ řekl nakonec. „Alespoň že Peggy na palubě nebyla.“

„Díky bohu za to,“ oddechl si Rafi.

„Neřekl bych, že do téhle rovnice patří bůh,“ zamumlal Holliday. „Tak jdem.“

Vraceli se zpátky na palubu. Tidyman už na ně čekal.

„Našel jste něco?“ zeptal se Holliday.

„Jediná mapa, která je nepoškozená, je mapa Tyrhénského moře.“

„Že by Neapol?“ zauvažoval Holliday. „Ne Korsika?“

„Možná Neapol, možná někam jinam.“ Tidyman zvedl do výšky rozbitý kousek jakéhosi elektrického zařízení. „To je všechno, co zbylo z palubní navigace. Když budeme mít štěstí, tak z toho dokážu zjistit, jaké mapy do toho načetli.“ Rychle se podíval na Rafiho a pak zpátky na Hollidaye. „Co jste našli vy?“

„Peggy na palubě nebyla,“ řekl Holliday. „Aspoň po ní není nikde stopy. Loď vezla v podpalubí náklad žen, otrokyň. Všechny jsou mrtvé. Jsou mezi nimi hodně mladé dívky.“

„Co budeme dělat?“

Holliday se rozhlédl po palubě. Vrak Chamsínu se od chvíle, co na něj vstoupili, o moc nepotopil. Mohl by klidně zůstat na hladině ještě několik dní. Holliday pomyslel na všechna ta těla dole.

„Ty ženy si zaslouží trochu důstojnosti,“ řekl. „Měli bychom je řádně pohřbít do moře.“

O chvíli později je Moustafa na torpédovém člunu odvezl o pár desítek metrů dál, do bezpečné vzdálenosti od potápějícího se člunu. Tentokrát to byl Holliday, kdo nesl na rameni známou váhu raketového granátometu. Namířil jej na otevřený přídní jícen, vyslal k nebesům krátkou, ale vroucí modlitbu a stiskl těžkou spoušť.

Ozvalo se ostré prásknutí, když vyletěla střela, a zpětný ráz ho odhodil zpátky, až upadl na pravý bok. Vysoce výbušný náboj vybuchl hluboko v nitru staré lodi a vzápětí zazněla hromová detonace, když explodovala palivová nádrž.

Z prostoru lodi vyrazily šlehající plameny a ozval se příšerný pras-kavý zvuk, jak se trup starého vlečného člunu začal bortit; masivní páteř z dubového dřeva se zkroutila a nakonec praskla po celé délce. Chamsín se téměř okamžitě potopil; jednou se obrátil a pak plynule vklouzl do temných vln a na hladině moře nezbylo nic než pár hořících trosek a šířící se skvrna motorové nafty. Za chvíli zmizí i ta.

Holliday stál sám na přední palubě torpédové lodi a hleděl na místo, kde byl ještě před chvilkou vlečný člun. Nakrátko opět prožíval jeden z oněch okamžiků, kdy se minulost vrací tak prudce, že člověku vyrazí dech; před očima mu vyvstala vzpomínka na otcův pohřeb, kdy viděl svou sestřenici Peggy na opačné straně hrobu, plačící, i když on sám plakat nedokázal.

Později toho dne si strýček Henry vzal Hollidaye stranou a připomněl mu, že až on tu nebude, bude Peggy jeho jediná žijící příbuzná, poslední člen rodiny, a že Hollidayovým úkolem je v první řadě ji chránit a zajistit, aby byla v bezpečí a aby byla šťastná. Přísahal, že se o to postará, a teď selhal. Byla někde na neznámém místě, uvězněná, zoufalá a vystrašená. Je na něm, aby ji našel a odvezl domů.

Vedle něho na palubě se objevil Rafi. Chvíli zůstal stát mlčky a nechal Hollidaye jeho myšlenkám. Nakonec se k němu Holliday otočil.

„Copak?“

„Emil zjistil údaje z té navigace. Chamsín měl namířeno na ostrov Ponza na italském pobřeží.“

„Jak je to daleko?“

„Moustafa tvrdí, že nás tam do rána doveze.“

21

Ostrov Ponza je osm kilometrů dlouhý a kilometr a půl široký srp-kovitý výběžek vulkanické skály, vyvstávající z moře asi osmdesát kilometrů od Říma a v téměř stejné vzdálenosti na severozápad od Neapole. Nejbližším přístavem, odkud se na ostrov dá doplout trajektem, je pobřežní městečko Anzio. Ostrov, pojmenovaný na počest proslulého Pontia Piláta, byl oblíbeným místem odpočinku starých Římanů, kdysi také trestaneckou kolonií a posléze letoviskem pro bourbonské krále Neapole a Sicílie v sedmnáctém století. Za druhé světové války byl používán jako internační tábor pro neposlušné roajalistické rodiny a krátce také jako místo exilu pro samotného Mussoliniho. V průběhu jednadvacátého století se ostrov navrátil k původnímu účelu; začal opět sloužit jako letní útočiště pro městem znavené obyvatele Říma, kteří tu trávili červencové a srpnové dny.

Moustafa znal ostrov dobře; během posledních pěti tisíc let to byl ráj pro piráty a pašeráky. Mezi pašováním vína do Pompejí před dvěma tisíci lety a současným pašováním zbraní a cigaret do Anzia a Neapole nebyl moc velký rozdíl. Na ostrově bylo tisíc jeskyň a dutin a skrytých pláží, kam bylo možné zboží nenápadně přivézt a odvézt, a v krásných zátokách a zálivech kotvilo tolik výletních jachet a člunů, že to z práce námořní policie a pobřežních hlídek činilo noční můru, neřkuli nemožný úkol. Podle Moustafy měli lidé v zavazadlech při zpáteční plavbě z přístavu Ponza stejné množství libanonského hašiše a marseilleského heroinu jako špinavého prádla.

I když pašování na ostrov a z ostrova bylo snadné, bylo třeba se mít na pozoru před úřední mocí. Guardia Costinera, pobřežní hlídka, patrolovala po rozeklaném pobřeží malého ostrova v nejméně šesti nafukovacích člunech Defender, takže by nebylo moc moudré přiřítit se s dvaadvacet metrů dlouhým torpédovým člunem, navíc natřeným blyštivým nátěrem, do přeplněného přístavu Porto Ponza. Namísto toho jim Moustafa prodal svůj vlastní člun, dlouhý tři a půl metru a místy vyspravený dušemi z kola, ukázal jim, kterým směrem jet, a vysadil je za svítání dost daleko, aby je nezachytil ani nejdokonalejší radar.

Načasování bylo dokonalé. Použili Moustafův prastarý přívěsný motor o síle osmnácti koní a dopluli do jasně ametystových vod Luna Beach na západní straně ostrova, právě když slunce začínalo vycházet nad útesy a skaliska, oddělující pláž od města.

Vytáhli člun na tmavý písek vedle řady šlapadel, svázaných řetězem, a pak se vydali tunelem dlouhým půl kilometru, který obyvatelé ostrova pět set let před Kristem vyhloubili ve skalách. Vyšli z ponuré chodby na druhé straně právě ve chvíli, kdy do přístavu připlula první linková křídlová loď z Neapole.

„A co teď?“ otázal se Rafi, když se vynořili z tunelu.

„Moustafa řekl, ať najdeme taxikáře, co se jmenuje Al,“ řekl Tidyman a pomrkával v prudkém slunečním světle.

„Al?“ podivil se Holliday.

„Prý je z Brooklynu,“ odpověděl Egypťan.

Našli dotyčného Ala v zahrádce kavárny o něco dál na promenádě. Popíjel kávu z obrovského kouřícího hrnku, ukusoval k tomu cannoli, sladké plněné trubičky s krémem, a kouřil marlborky. Při jídle, pití a kouření si ještě stačil stěžovat na snídani.

„To byste nevěřili, jak je těžké sehnat párky a vajíčka na ostrově, kde není jediné prase nebo kuře.“ Potřásl hlavou. „Je to skoro nemožné, namouduši. V tomhle městě se vajíčko vyvažuje zlatem. Jediné maso, které tady jedí kromě ryb, je králičí - chovají králíky a v restauracích je dělají nadivoko.“

Al se ve skutečnosti jmenoval Alphonso Fonzaretti, ale před Al-phonsem dával přednost Alovi a Fonzaretti si zkracoval na Fonz. Bylo mu dvaatřicet a měl v oblibě červená a žlutá trika s nápisy I Love New York. Alovi rodiče pocházeli z ostrova Ponza, ale hned po válce se s polovinou obyvatel města odstěhovali do New Yorku a usadili se na Dover Plains. Al sem na léto přijížděl za prací jako taxikář, zatímco jeho bratranec Mario jel zatím navštívit příbuzné do Dover Plains. Zdálo se, že tohle uspořádání vyhovuje oběma. Mario ve Státech vydělával slušné peníze prací na Fonzarettiho skládce a Al si mezitím užíval italské prázdniny, scházel se s hezkými dívkami a cvičil se v mateřském jazyce. Na co by jinak byla rodina, ne?

„Tak co můžu dneska udělat pro Moustafovy kamarády?“ zahlaholil Al, když si vyměnili úvodní zdvořilosti. „Co vás zajímá?“

„Holky,“ pravil Holliday prostě, když si Al vložil do úst poslední kousek lepkavého pečiva.

„Nezdáte se mi jako chlápci, co mají spadeno na holky,“ poznamenal Al zkoumavě. „Nemáte na to to správný vzezření. Capisce? Nevypadáte jako ti uslintaní ošumělí kovbojové, co sem občas jezdí, jestli chápete, jak to myslím.“

„Hledáme lidi, kteří by se mohli zajímat o dívky jako o komoditu,“ řekl Holliday na vysvětlenou.

„Aha, takže obchod,“ přikývl AI chápavě.

„Jo, obchod,“ přitakal Holliday.

„To není moje parketa,“ pokrčil Al rameny. „Já se striktně držím svýho. Trochu chlastu, trochu trávy, sem tam možná trochu kokainu, budiž, ale dál nejdu. Radši se držím při zdi. Hezky dál od radaru, jasný? Fonz tady má docela dobrý kšefty.“ Al se na ně tvrdě podíval. „Taky musíme chránit rodinnou reputaci, jasný?“

„Ale víte, o čem mluvím,“ nedal se Holliday.

„Jasně že jo.“

„A jste do toho zapojený,“ dodal Holliday. „Ale vy ne,“ opáčil Al přímo.

„Ne,“ přisvědčil Holliday. „Ovšem věřte mi, Ale, že moji přátelé a já dokážeme být nebezpeční.“

„To má být výhrůžka?“ otázal se mladý muž a mírně se naježil. Zamáčkl cigaretu a zapálil si další.

„Spíš varování,“ řekl Holliday. „Zjistíme, co potřebujeme, po dobrém nebo po zlém, a vy nám buď pomůžete, nebo nám budete dělat potíže. Je to na vás. Ti lidé unesli mou sestřenici, moji rodinu, Ale. A my jsme rozhodnutí ji získat zpátky i za cenu toho, že přitom přijde někdo k úhoně. Capisce?“

Al zhluboka nasál z cigarety a upřeně se zadíval na Hollidaye.

„Jak jste přišel o to oko?“

„V Afghánistánu,“ odpověděl Holliday stručně.

„V armádě?“

„Na hlídce.“

„Takže říkáte, buď Osa, nebo spojenci?“

„Tak nějak.“

„Italové si mohli ušetřit spoustu problémů, kdyby se v první řadě zbavili Mussoliniho.“

„V tom s vámi souhlasím.“

„Chlap, kterýho hledáte, má kšeft v La Forně, to je o kus dál po týhle silnici. Provozuje prodejnu s potápěčským vybavením. Dobře vypadá, něco přes čtyřicet. Šedivý vlasy a drahý sluneční brejle.“

„Jak se jmenuje?“

„Conti. Massimo Conti.“

La Forna, jak se ukázalo, byla ospalá malá víska na horním cípu půlměsícového ostrova a stejně jako Ponza se tulila ke strmému svahu v řadách kamenných teras, před tisíciletími vytesaných ze sopečné horniny. Al je vezl ve svém Fiatu Idea minivan po klikatých úzkých silničkách, vinoucích se po páteři ostrova směrem na sever.

„Conti není odsud,“ řekl Al. „Myslím, že pochází z Neapole. V La Forně byl na prodej hotel a on ho koupil. Prostě se tu jednoho dne objevil a začal ve městě utrácet prachy. Jedno léto hotel, pak ta potápěčská prodejna, pak zas letecká charterová přeprava. Turbo Otters z Říma pro zazobance. Asi se mu to vyplácí.“

„Z Neapole?“ podivil se Holliday. „Takže Camorra?“

„Kdo by se staral o Camorru,“ mávl Al rukou. „To bylo za časů Maria Puzza. Všichni chtějí být jak Sopranové.“ Mladík vydal podivný zvuk, jako když si odkašle jezevec. „To jsou všechno spekulace.“ Odmlčel se. „Ale nějaký zdroje mít musí, to je jasný. Dva roky, a už mu patří půlka města.“

„Jak obchoduje se ženami?“

„Je to přestupní stanice. Všechny šikovný holky, co tady aktuálně pracujou, jsou import z Říma. Nóbl zboží, ne to bílý maso, o kterým mluvíte. Říká se, že je vozí do starýho opuštěnýho vězení na Santo Stefanu a pak je ve vhodný chvíli přepravuje na pevninu. Nesere si do vlastního hnízda, abych tak řek. Ty svý potápěčský lodě používá k přepravě a jako kamufláž.“

„Kde leží Santo Stefano a co to je?“

„To je ostrov, čtyřicet kilometrů na západ, blíž k pobřeží. Je to jen skála, možná tak tisíc metrů napříč. To vězení je starý asi čtyři sta let. Používalo se až do šedesátejch let.“

„Co je tam ještě?“

„Nic. O kus dál, tak čtyři kilometry, je další ostrov, Ventotene, na kterým žije pár stovek lidí, ale jinak tam nic není.“

Dorazili do vesnice La Forna. Al našel další kavárnu vysoko na útesech nad přístavem. Pro všechny objednal kávu a rolky a pak jim ukázal Contiho obchod daleko pod nimi, který byl odtud vidět. Byla to jen obyčejná kůlna na staré pobřežní hrázi, která vypadala, jako kdyby byla součástí nějaké antické římské ruiny. Právě odtamtud po dlouhé kamenné rampě spouštěli do čisté jiskřivé vody velký nafukovací člun s kajutou. Ta byla z hliníku a byla natřená na červeno a bílo, zatímco nafukovací trup lodi byl jasně oranžový.

„Dvě stě tisíc stojí jedna, s párem motorů Honda 225,“ poznamenal Al. „A takových má šest.“ Mladík si odfrkl. „Jak říkám, odněkud má prachy.“

„Ty barvy jsou zajímavé,“ podotkl Holliday. „Přesně takovou loď jsem viděl v přístavu v Ponze.“

„Všim ste si, že jo?“ Al se zasmál. „Je stejná jako Guardia Costine-ra. Můžete se vsadit, že na ní má nějaký nalepovací štítky, který tomu přesně odpovídaj.“

„Mám za to, že nevozí jenom ženy,“ řekl Holliday a sledoval, jak nafukovací člun spouštějí na vodu. Na molu stála skupinka turistů a dívala se, jak posádka na palubu nakládá kyslíkové láhve.

„Na ostrově jsou místa, kde můžete bez problémů vyložit menší nákladní loď,“ řekl Al a přikývl. „Viděl jsem to sám. Balíky drog, bedny se zbraněma. Provozuje hotovej černej trh. Massimo Conti a jeho lidi prodá-vaj všechno, co lidi kupujou.“ Brooklynský taxikář trhl hlavou směrem ke kůlně na starém molu pod nimi. „My o vlku a vlk za humnama.“

Na molu se objevil uhlazený, velmi dobře oblečený muž středního věku ve slunečních brýlích od Gucciho a s dokonalým sestřihem, který určitě nestál méně než osmdesát dolarů. Přistoupil k malé skupince turistů a bavil se s nimi, zatímco posádka připravovala jejich loď k odplutí. Jednoho z nich žoviálně poplácal po zádech a pak všichni svorně zamířili po staré rampě dolů k vodě. Muž chvíli pozoroval naloďování a pak se vrátil do kůlny.

„To byl on?“ zeptal se Holliday.

„Jo,“ kývl Al.

„Neznáte trochu jeho rozvrh?“

„Vím, že ve středu vždycky vyplouvá na svý lodi. V Ponze má velkou Dallu Pietu 48. Vrací se v pátek. Prý se jezdí potápět ke starýmu torpédoborci, HMS Inglefield, kterej se potopil u Anzia.“

„A vy tomu věříte?“

„To mi k němu nesedí. Jen se na něj podívejte. George Hamilton se svalama. Dobrodruh. Možná by se potápěl pro nějakej vrak starejch Římanů, něco pořádnýho, ale určitě ne pro zrezivělej kus plechu z druhý světový.“ Al si zapálil další marlborku. „Kromě toho ho mí kámoši párkrát viděli ve čtvrtek, jak to roztáčí na párty na Ventotene.“

„Co je na tom špatnýho?“ nechápal Rafi.

„Není to nikde poblíž Anzia,“ vysvětlil Al. „Je to úplně na druhý straně.“

„Myslíte, že dohlíží na vyzvednutí nebo odevzdání zboží?“ zeptal se Holliday.

„Moh by,“ řekl Al.

„Zítra je středa,“ podotkl Rafi.

„To jo,“ řekl Al.

„Mohl byste nás do zítřejšího večera dovézt na Santo Stefano?“ zeptal se Holliday.

„Jistě,“ přisvědčil Al. „Šlapky jsou jedna věc, ale obchod s bílým masem je něco jinýho.“ Mladík se ušklíbl. „Takovýhle věci dělaj organizovanýmu zločinu špatný jméno. Capisce?“

22

Alův strýček Paolo, otec bratrance Maria, vlastnil rybářskou loď jménem Sofia, sedm metrů dlouhou, na které jezdil lovit ryby, když zrovna nechoval králíky pro místní hotely. Strýček Paolo byl ochotný Sofii beze všeho pronajmout Hollidayovi, pokud svatosvatě slíbí, že mu loď i jeho amerického synovce vrátí zpátky v celku - přičemž kladl důraz spíš na Sofii než na synovce. Strýček Paolo byl koneckonců praktický muž.

Peggy by o Sofii určitě řekla, že je „roztomilá“. Al pravil, že je „fe-šácká“. Hollidayovi se loď zdála trochu kýčovitá, spíš jako hračka. Se svým zvláštním překližkovým trupem vypadala jako záchranný člun, který má na zádi posazenou telefonní budku. Byla natřená nabilo s jasně modrým pruhem po obvodu.

Přídní prostor měl zinkový plášť a byl dost velký, aby se do něho vešlo čtyři a půl kubických metrů nebo něco málo přes tunu garnátů, nachytaných s pomocí něčeho, čemu Al říkal jednoduchá zátahová síť, tažená za lodí v hloubce asi pětadvaceti až třiceti metrů po blátivém a písčitém dně průlivu mezi ostrovy.

Tuna garnátů zároveň s nevyhnutelným přídavkem štikozubců a mladých modroploutvých tuňáků, kteří se chytí do sítí zároveň s nimi, stačila v sezoně akorát na to, aby zásobila hotely na Ponzu na jednodenní provoz v době oběda, takže místní pescatori se vzájemně dělili o oblíbená místa lovu a také časy, aby vytěžili z moře co nejvíc. Alovi trvalo několik hodin, než vyjednal příhodné místo lovu mezi Ventotene a ostrovem, na němž bylo vězení, ale v půlce odpoledne konečně vyjeli se Sofií z přístavu Ponza, řádně oblečení do džín, čistých triček a tenisek. Zamířili na východ stálou rychlostí osmi uzlů a starý dieselový motor Perkins o výkonu 35 koní spokojeně mručel a pokašlával, když vypluli na volné moře.

O tři hodiny později uviděli na obzoru Ventotene. Slunce začínalo klesat a barvilo mírně zvlněné moře do blýskavého bronzu. Když se přiblížili k ostrovu, vynořil se hned za ním další, ostrůvek Santo Ste-fano, a na jeho rozeklaném vrcholku se jako obranná pevnost tyčily vysoké zdi citadely, starého vězení z dob Bourbonů.

Do malého přístavu na Ventotene, vytesaného do skály, dopluli, právě když slunce zapadalo. Byla to malá obdoba pobřeží v Ponze; budovy z osmnáctého století v pastelových barvách, přimknuté k terasám na útesech, klikaté uličky a schodiště vinoucí se nahoru a dolů.

Bylo tu místo pro zakotvení trajektu vyvrhujícího turisty, kteří přijížděli na pár dní, týden nebo možná dva, aby si tu užili horkého slunce a alkoholového opojení. V přístavu bylo více zábavních jachet než v Ponze; výletních lodí, plachetnic a velkých luxusních jachet tu bylo určitě dvakrát tolik než rybářských lodí jako Sofia.

Al našel na zdi mola starý železný úvazník, přivázal Sofii a pak se vydal hledat velitele přístavu, aby ohlásil svůj příjezd a předložil doklady. Rafi se rozmrzele usadil na přídi a hleděl strnule do olejnaté vody šplouchající mezi zakotvenými plavidly, zatímco Holliday a Tidyman si dali záležet, aby jaksepatří okázale odtahali hromadu vlečných sítí na záď a připravili loď na rybaření.

„Váš přítel se tváří nějak nešťastně,“ podotkl Egypťan, když se po očku při práci ohlédl na Rafiho.

„Dělá si starosti o Peggy,“ odpověděl Holliday. „To já taky.“

„Doufám, že si uvědomuje, že tohle nebude záchranná mise,“ řekl Tidyman. „Ten chlap, Conti, má dost velkou početní převahu. Můžeme maximálně prozkoumat terén, nic víc.“

„Je nespokojený, protože se cítí bezmocný,“ vysvětlil Holliday. „Má pocit, že nedělá dost pro její záchranu. Já vím dobře, co se mu honí hlavou, to mi věřte.“

„Takový pocit bezmoci ale může vést k nerozvážnostem,“ vyslovil Tidyman svoje obavy. „Mohlo by nás to všechny stát život.“

„A co teda navrhujete?“ zeptal se Holliday.

„Možná byste s ním měl promluvit,“ vybídl ho Tidyman.

„Proč si s ním nepromluvíte sám?“

„Protože jsem Egypťan a on je Izraelec, mimo jiné. Obávám se, že mezi našimi národy bylo v minulosti příliš mnoho neshod. Vytvořilo to mezi námi zeď nedůvěry.“

„Možná je načase ji strhnout,“ opáčil Holliday.

Tidyman se krátce a suše zasmál.

„Snad někdy jindy,“ řekl tiše. „Nezdá se mi, že by právě teď měl náladu na smiřování.“

O něco později večer se objevila loď Massima Contiho; s mocným vrčením motoru o síle 1300 koní si razila cestu do oblíbeného kotviště, které jí velitel přístavu vyhradil hned u schodů na promenádu.

„Roztomilé,“ poznamenal Holliday, usazený na palubě s Alem, když velká loď zakotvila u mola.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Al a zapálil si ve slábnoucím světle další marlborku.

„To jméno,“ řekl Holliday. „Disco Volante.“

„To znamená Létající talíř,“ přeložil to Al.

„To byla Largova loď v Thunderballu,“ pravil Holliday. „Náš hoch má zřejmě smysl pro humor.“

Když se večer zvolna přetavil v noc, Holliday sledoval, jak Conti a jeho přátelé z ostrova pořádají na palubě bujarý večírek. Hlasitá hudba se rozléhala ozvěnou po miniaturním přístavu a rušila soukromí všech, kteří byli v doslechu, což bylo v podstatě celé město. Zdálo se nepravděpodobné, že by kdokoli z posádky byl schopen zvednout kotvy brzy ráno.

Za úsvitu vypluli na určené místo výskytu garnátů. Vyrazili z úzkého přístavu spolu s půl tuctem dalších lodí a nechali za sebou Contiho plavidlo se spící posádkou a zároveň s celým městem pochrupujícím za pevně staženými okenicemi na terasovitých svazích nad přístavem.

Ráno, když slunce tvořilo zatím jen žhavý růžový proužek na východním horizontu, Al popojížděl svým malým trawlerem sem a tam v úžině mezi Santo Stefano a Ventotene a pátral s pomocí svého echolokátoru po hejnech garnátů, dost velkých na to, aby mohly uctít stoly v hotelích a restauracích v Ponze. Holliday, Rafi a Tidyman, natěsnaní v malé kabině v podpalubí, zatím studovali mapy Santo Stefana, které jim Al den předtím našel v kanceláři velitele přístavu ve Ventotene.

Ostrov byl pevností sám o sobě, vulkanický klín z tmavého čediče o průměru necelý kilometr. Rozeklané útesy čněly do výšky sto padesáti metrů a na jejich vrcholku se prostírala planina pokrytá záplavou divokých květů, která se rozbíjela o zdi rozpadajícího se starého vězení ze žlutého kamene jako jasně modré voňavé vlny. Působilo to zvláštně pochmurným dojmem.

Vězení mělo kruhový půdorys. Z vulkanického kamene se zdvihala čtyři strohá patra, s řadami otvorů oken a dveří vedoucích na centrální nádvoří, v jehož středu se vypínala osamocená strážní věž s plošinou, z níž dozorci sledovali vězně. Nebyly tu žádné toalety ani tekoucí voda. Vězni měli k jídlu jen to, co jim posílaly jejich rodiny. Nepracovali, nedělali nic. Čas byl neúprosný mlýnský kámen, který nakonec člověka zlomil. Šílenství tu bylo způsobem života.

Vězeňské kobky, každá z nich nejméně s dvaceti vězni, byly trvale temné, zatímco dvůr byl permanentně zaplavený sluncem. Jestliže byl někdo tak hloupý, že se pokusil o útěk, mezi ním a ostrými hroty útesu nad mořem nebylo nic než gigantické pole květin a jejich těžká sladká vůně. Mohl zemřít ve tmě nebo na slunci; strážím to bylo jedno. Doživotní trest na Santo Stefanu byl rozsudek smrti, jehož vykonání trvalo různě dlouhou dobu, v závislosti na tom, jak byl dotyčný nešťastník tvrdohlavý.

Vězení se podobalo pevnosti d’If ve slavném románu Hrabě Monte Christo - také tady existoval pro vězně jen jediný způsob, jak se dostat z ostrova; v rubáši zatěžkaném kameny. Do věznice však vedly dvě cesty; jednak úzká silnička, která se klikatila nahoru po západním svahu až k plošině, na níž stála pevnost, a jednak téměř neschůdná příkrá kozí stezka vedoucí přímo nahoru po severním útesu z nepatrné štěrkové plážičky, která za přílivu téměř mizela pod vodou. Silnice připomínající horskou dráhu byla dobře viditelná ze strážní plošiny vězení a kozí pěšinka byla doslova sebevražedná.

„Jiná cesta nahoru nevede,“ řekl Holliday, bedlivě studující mapu. Loď se mírně pohupovala na zvlněném ranním moři. Z oblohy se střemhlav snesl racek, který tušil kořist. „Buď pěšina po útesu, nebo nic. Kdybychom jeli po té silnici, tak by nás viděli i ve tmě.“

„A co příliv?“ otázal se Tidyman. „Na té mapě píšou, že pláž je skoro pořád pod vodou.“

„Al říkal, že by nás mohl vysadit pozdě odpoledne a pozdě večer, tak v půl jedenácté nebo v jedenáct, nás zase vyzvednout. Jinak by pro nás nemohl přijet dřív než další ráno,“ odpověděl Holliday.

„Jinými slovy, kdyby se vyskytly nějaké potíže, tak v tom lítáme sami,“ podotkl Rafi.

„Obávám se, že tahle hra nebude podle fair play,“ řekl Tidyman. „Někdy osud vyloží karty ve váš neprospěch.“

„Co tím chcete říct?“ naježil se Rafi. „Snažíte se z toho vycouvat?“

„Ovšemže ne, doktore Wanounou,“ řekl Egypťan rychle a zdvihl ruku ve smířlivém gestu. „Jen jsem chtěl zdůraznit, že to, co máme v plánu, bude nebezpečné.“

„Toho jsem si vědom,“ odsekl Rafi. „Ale vysvobození Peggy za to stojí.“

„Možná tu ani nebude,“ zauvažoval Holliday. „Teď už může být jinde, v dalším článku řetězce.“

Rafi si zamumlal cosi pod vousy, čemu nebylo rozumět, pak se odvrátil a vyšel na palubu.

„Uvědomujete si, že vaše sestřenice může být už mrtvá?“ zeptal se opatrně Tidyman. „Zvlášť jestli zjistili, kdo je.“

„Ano, to vím,“ povzdychl si Holliday a přikývl. „Pořád se snažím přijít na to, proč ji na tu expedici vůbec vzali. Když to měla být jen zástěrka pro pokus o nalezení toho německého válečného zlata, tak proč do ní brali někoho zvenčí? Tím si mohli jen uškodit.“ Holliday unaveně zavrtěl hlavou a sroloval mapu. „To přece nedává vůbec žádný smysl.“

„Ne, to nedává,“ opáčil Tidyman. „Leda by ovšem neměli na vybranou.“

„Vysvětlete to,“ vyzval ho Holliday.

„Expedice bez fotografa by byla možná podezřelá. Smithsonův vědecký magazín nabízí vhodnou kamufláž; jak by mohli odmítnout? Slečna Blackstocková se stala obětním beránkem.“

„Pořád si nejsem jistý, jestli tomu věřím,“ řekl Holliday. „Americký občan držený v zajetí teroristy? To na tyhle lidi vrhá pořádně ostré světlo. Že by to udělali úmyslně?“

Tidyman pokrčil rameny. „Je jen jeden způsob, jak to zjistit.“

Palubní prostor Sofie už zaplnilo dobrých deset tisíc buclatých kroutících se korýšů. Al připlul s malým trawlerem nenápadně blíž k pobřeží na závětrné straně ostrova. Když prkna téměř plochého dna lodi začala dřít o oblázky pláže, Holliday, Tidyman a Rafi se přehoupli přes bok lodi a přebrodili se na břeh. Bylo dohodnuto, že Al odveze svůj úlovek zpátky na Ponzu, což byla tříhodinová plavba, vyloží jej a pak se už potmě vrátí na Santo Stefano a s příštím odlivem připluje k úzkému srpku nehostinné oblázkové pláže. Holliday mu dá shora signál baterkou.

Při zběžném pohledu to vypadalo jako jednoduchý plán, ale Holliday věděl moc dobře, že právě ty nejjednodušší plány se často nej-neuvěřitelnějším způsobem zvrtnou. Když všichni tři začali šplhat po téměř kolmé stěně útesu, zjistil, že se myšlenkami neustále vrací k tisíci a jedné neznámých, které by mohly jejich malý výlet změnit v naprostou a smrtící katastrofu. Čím výš lezli a přimykali se celým tělem k příkré skalní stěně, tím si připadal víc odkrytý a nechráněný a ostrý vítr, který bez ustání nadouval jeho tričko, mu připadal jako zlověstné znamení; jako kdyby se ho studené kostnaté prsty snažily strhnout z jeho vratkého bidýlka. Vzápětí potichu vyplísnil sám sebe za to, že je pověrčivý, a pokračoval v lezení.

Trvalo mu to více než hodinu, ale nakonec dospěl na vrchol útesu, s bodavou bolestí v lýtkách a podlamujícími se koleny. Tričko měl propocené a pot mu v čůrcích stékal z čela a štípal v očích. Klesl na ruce a kolena a prudce oddychoval. Vzduch zhoustl těžkou vůní obrovského pole modrých květů. Když trochu popadl dech, posadil se do trávy a otevřel pouzdro u boku, z něhož vyňal dalekohled, který mu půjčil Al.

Před ním, ve vzdálenosti asi jednoho fotbalového hřiště, se tyčily vysoké zdi vězení, které odtud mělo tvar podkovy. Okna a dveřní otvory na něho slepě zíraly jako prázdné díry ve starém drolícím se kameni. Slunce kleslo na úroveň mořské hladiny a zalilo staré rozvaliny barvou tmavého zlata. Stíny se prohloubily. Neozýval se žádný zvuk, jen šeptání větru, který vanul polem a čechral hlavičky květů, a ostré volání rorýsů, míhajících se prudce jako střely v ruinách vězení. Nic se nehýbalo a zdálo se, jako kdyby svět na okamžik zatajil dech. Přes horko a únavu najednou Holliday pocítil, jak mu po zádech přeběhl mráz.

Nikdy sám sebe nepovažoval za někoho, kdo věří v paranormální jevy, ale čas od času se ocitl na místech, kde by byl přísahal, že struktura času a místa je tak tenká, že se minulost téměř dotýká přítomnosti a budoucnosti.

Pokaždé, když navštívil Paříž a stál na Champs-Elysées, měl neodbytný dojem, že slyší ozvěnu pochodujících nacistických holínek po dláždění. V Antietamu ve státě Maryland, na Burnside’s Bridge, zase přísahal, že slyší dunění kanónů a nářek dvaceti tisíců umírajících vojáků, jejichž krev se během jednoho jediného dne smísila s blátivými vodami potoka pod mostem.

„Taky to cítíte, že?“ otázal se Tidyman a žuchl sebou udýchaně na zem vedle něho.

„Ano,“ odpověděl Holliday.

„Je to zlé místo,“ souhlasil šedovlasý Egypťan a zadíval se přes rozlehlé pole květin k ruinám. „Čtyři sta let bolesti a utrpení podle mě musí zanechat stopy.“

„To máte asi pravdu,“ přisvědčil Holliday.

„O čem to vy dva mluvíte?“ otázal se Rafi a přisedl si k nim.

„Ty jsi archeolog - ty bys to měl cítit ze všech nejvíc,“ řekl Holliday.

„Cítit co?“ nechápal Rafi.

„Čas,“ pravil Tidyman.

„To jsou nesmyslné předsudky,“ pravil Rafi pohrdavě. Nad jejich hlavami ječivě zaskřehotal pár letících rorýsů a Rafi vzhlédl, polekaný tím náhlým zvukem. „Nikdo tam není,“ řekl Tidyman klidně. „Pevnost je prázdná. Cítím to.“

„Tím si nemůžeme být jistí,“ oponoval Rafi.

„Tak to pojďme zjistit, dokud máme čas,“ navrhl Holliday. „Jestli Conti přijede, tak to bude určitě těsně před setměním.“

Přešli přes prázdné pole divokých květů, pozorně naslouchali a dívali se kolem sebe. Nic se však nikde nehýbalo ani neozývalo. Prošli kolem rozvalin starých hradeb, označujících hranice původního vězení z dob starých Římanů, a pokračovali v slábnoucím denním světle, až konečně prolezli pod jedním z prázdných oblouků do nitra bour-bonské věznice. Stále nikde nic.

Vystoupali po několika hrubých schodech vytesaných do skály a octli se na vnitřním nádvoří. Bylo rozvržené jako prastarý klášter, tři klenuté galerie probíhající po obvodu kruhu, z nichž vedly dveře do cel, a čtvrtá ponořená do starobylých základů a určená zřejmě pro vězně, kteří byli z nějakých důvodů odsouzeni k pozvolné zkáze v osamocené kobce. Jednotlivá patra byla spojena čtyřmi rovnoměrně rozmístěnými a uzavřenými schodišti.

Uprostřed centrálního dvora se zdvíhala podivně zdobená strážní věž, která vypadala jako zvonice bez zvonu. Její kupole byla zakončená železným krucifixem, dávno ohnutým a zrezivělým do podoby beztvarého kusu starého železa.

„Na místech, jako je tohle, se zrodila mafie,“ podotkl Holliday a rozhlédl se. „Komunismus taky.“

„Jak to?“ zeptal se Tidyman se zájmem.

„Bourboni dali všechna shnilá vejce do jednoho shnilého košíku,“ řekl Holliday. „Když dáte takhle dohromady svobodné zednáře a revolucionáře, nevyhnutelně sklidíte revoluci. Bastila znamenala Francouzskou revoluci, věznice Attica dala vzniknout černé moci. Za druhé světové války zase Němci všechny své nejnebezpečnější vězně posílali do zajateckého tábora Stalag Luft III. a co z toho bylo? Velký útěk.“

„Myslím, že z tohohle místa se žádný velký útěk asi nikdy nekonal,“ poznamenal Tidyman.

„S plánem na nalezení Peggy ale nic z toho nesouvisí,“ ozval se netrpělivě Rafi.

Tři muži se rozdělili a začali kontrolovat jednotlivé kobky po patrech. Jediné, co v nich Holliday uviděl, bylo pár prázdných láhví od piva, pozůstatky ohniště, a co bylo nejpodivnější, ohřívací láhev, které chyběl uzávěr. Zatímco prohledával žalář, cosi hlodalo v pozadí jeho mysli a za chvíli ta myšlenka nabyla jasné podoby. Ani jedno okno vězení nemělo mříže. Ty byly metodicky odstraněny, vytrhány z dro-lícího se ostění, až zbyl pouze zející otvor v kameni.

O půl hodiny později, kdy už se valem šeřilo, se Holliday srazil s Tidymanem u paty hlavní galerie.

Egypťan si povzdechl. Zdvihl z plevelem zarostlého dvora oblázek a mrštil jím o rozpadající se zeď.

„Není tu vůbec nic a po nikom ani stopy. Jen ztrácíme čas. Možná si ten náš americký taxikář bohapustě vymýšlel.“

Rafi se najednou ozval z prostředního patra a jeho hlas byl naléhavý.

„Někdo jde!“ sykl.

Rozběhli se přes dvůr k jednomu z uzavřených schodišť a vylezli nahoru. Připojili se k Rafimu pod obloukem na druhé galerii a společně se schovali do zatuchlého prostoru jedné ze starých žalářních kobek. Drželi se v hlubokém stínu a opatrně sledovali prázdným okenním otvorem, co se bude dít. Okno vedlo na severovýchod, odkud byl vidět hřeben ostrova pozvolna se svažující k moři. Asi tak dvě stě metrů od břehu tu kotvila elegantní bílá plachetnice Massima Contiho, Disco Volante. Na klikatící se pěšince, která se šplhala nahoru na útes, Holliday uviděl malou skupinku plahočící se nahoru. Zdvihl dalekohled a snažil se zaostřit.

„Myslím, že je to Peggy,“ zašeptal, i když se mu tomu nechtělo věřit. Jeho sestřenice klopýtala mezi dvěma svalnatými ozbrojenými muži. Conti a další muž šli za nimi, ponořeni do konverzace. Conti měl na sobě šortky a tričko, zatímco muž jdoucí vedle něho byl oblečený do tmavého obleku s naškrobeným bílým límečkem. Že by kněz? Vypadalo to, že Peggy je nezraněná, ale vypadala nesmírně vyčerpaně, její obvykle svěží rysy byly ztrhané a přepadlé.

„Ukaž!“ zasyčel Rafi. Holliday mu podal dalekohled.

Rafi zaklel.

„Je to ona!“ vydechl. „Ten parchant ji měl celou dobu na té lodi!“

„Ale proč ji sem přivezl?“ nechápal Tidyman.

„To je jedno!“ řekl Rafi zuřivě. „Já toho zmetka zabiju!“

„Ti strážci mají oba ramenní pouzdra se zbraněmi,“ upozornil ho Holliday. „Zabijou tě dřív než ty je.“

Rafi posunul dalekohled trochu do strany.

„Ten chlap, co mluví s Contim… Když oznámili konání té expedice, tak jeho fotku otiskli v archeologickém magazínu. To je Charles-Étienne Brasseur, velitel expedice, ze Školy biblické archeologie v Jeruzalémě.“

„Ten chlap, co šel po tom zlatě?“ zeptal se Holliday. Vzal si od Rafiho zpátky dalekohled a znovu zaostřil na skupinu. „Co tu proboha hledá? A jaké má úmysly s Peggy?“

„Poslouchejte!“ vybídl je Tidyman. V dálce zaslechli zřetelný cva-kavý zvuk přibližující se helikoptéry. Veliké.

„Co se to ksakru děje?“ podivil se Holliday. Díval se, jak skupinka udýchaně dospěla ke konci klikaté pěšinky na vrcholu útesu a zastavila se. Helikoptéra se vynořila poměrně nízko nad západním obzorem a s burácením přeletěla nad areálem staré věznice. Vrtule mohutného stroje rozvířila prach, který se ve velkých oblacích vznesl do výše.

Helikoptéra se pomalu snesla na rozlehlé, mírně nakloněné pole jako nějaký obrovský hmyz; květy se ohnuly pod mocným náporem vzduchu rozvířeného rotory. Byl to velký Sikorsky SH-3, kterému se přezdívalo Král moře; bílý s širokým modrým středovým pruhem. Místa, kde byly původně na trupu emblémy a jméno, byla přelepená záplatami, ale bylo jasné, že jde o vojenský stroj. Žádné zbraně však nebyly vidět; byl to transport pro VIP. Odkud ale přiletěl a kam má namířeno?

Král moře má dolet víc skoro tisíc kilometrů; to není sice moc daleko, ale stačí to, aby mohl doletět z pobřeží Španělska k Černému moři a přes celou kontinentální Evropu. S plnou palivovou nádrží vás takový vrtulník může donést až do Ruska. Jehla ve stovce kupek sena.

Motory přešly z burácivého vrčení do skučení volnoběhu a rotory se dál líně otáčely. V trupu hned za kokpitem se odsunula dvířka a kdosi zevnitř spustil dolů krátké schůdky. Massimo Conti a jeho skupina popošla několik kroků vpřed a pak se zase zastavila. Peggy se rozhlédla netečně kolem, jako kdyby se snažila zorientovat. Holliday pocítil, jak se mu náhle sevřel žaludek. Nejraději by se k ní rozběhl, ale věděl, že momentálně pro ni nic udělat nemůže.

Rafi vedle něho vydal tiché hrdelní zamručení a vytrhl Hollidayovi dalekohled z rukou. Kdosi sestoupil z helikoptéry na zem a zamával na Contiho, který stál o několik metrů dál. Byl to vysoký muž s úplně holou hlavou. Rafi stočil dalekohled stranou od skupiny a zaostřil na muže, který vystoupil. Najednou odtáhl prudce oči od dalekohledu a tupě zíral skrz temný otvor žalářního okna. V obličeji viditelně zbledl, z tváře se mu vytratila všechna barva.

„Co je ti?“ otázal se Holliday.

„To je on,“ zašeptal Rafi a v jeho výrazu se zračila opravdová hrůza. „Ten plešoun. Poznal bych ho všude. To je ten chlap, co nám ukradl křižácké svitky. Ten, co mě před rokem v Jeruzalémě málem umlátil k smrti. To je on. Je tady.“

Rafi předal dalekohled zpátky Hollidayovi. Holliday se na muže pozorně podíval. Byl si jistý, že ho vidí prvně v životě. Výprask uštědřili Rafimu stejní lidé, co se tu samou noc před rokem pokusili zabít Hollidaye a Peggy v postranní uličce starého Jeruzaléma. Mohl je nazývat různými jmény - Černí templáři, La Sapiniére, Sodalitium Pianum, Organum Sanctum, nástroj boží, byli to pořád ti samí. Najednou mu bylo jasné, odkud ta velká bílá helikoptéra přiletěla a kam hodlá odletět. Její cílovou destinací je Řím. Vatikán.

23

Všichni tři muži dorazili do Říma po hodinové jízdě vlakem po pobřeží z Anzia. Do římského nádraží Termini dojeli pozdě odpoledne, téměř na minutu čtyřiadvacet hodin poté, co poprvé zahlédli Peggy na vězeňském ostrově Santo Stefano. Když Holliday vystupoval z vlaku, spatřil muže v uniformě americké námořní pěchoty, který na nástupišti zdravil přítele, a okamžitě pocítil vzpruhu. Ukázalo se, že dotyčný mariňák je absolvent West Pointu, i když dávno předtím, než tam začal Holliday učit. Také se ukázalo, že patří k oddílu bezpečnostní služby na americkém vyslanectví. Dal Hollidayovi instrukce, jak se dostat ke starému paláci na Via Veneto, a také pár kontaktních jmen, která jim měla otevřít patřičné dveře.

Na vyslanectví prošel Holliday bezpečnostní prohlídkou, zatímco Rafi a Tidyman čekali u stolu pod markýzou Café de Paris na druhé straně ulice. Holliday se vynořil téměř po hodině a připojil se k nim. Podle instrukcí, které jim na ambasádě poskytli, nasedli do taxíku a nechali se přes rušné centrum města dovézt na severozápadní předměstí, kolem vysokých zdí Svatého stolce. Nakonec je taxikář vysadil před vchodem do hotelu Alimandi na Viale Vaticano 99.

Pětipatrová budova, někdejší policejní stanice a poté domov pro policisty ve výslužbě, byla restaurována a přeměněna ve čtyřhvězdičkový hotel i se zahradní restaurací na střeše, z níž byl výhled přímo na protější zdobený portál v mohutných zdech, vedoucí k vatikánskému muzeu a Sixtinské kapli.

„Jak to teda uděláme?“ zeptal se Rafi, když se ubytovali ve svých apartmá. Holliday vyšel na balkon a zahleděl se na vatikánské střechy. Vatikán, důležitá součást církve od dob Konstantina před více než patnácti sty lety, byl pořád tím, čím se zdál - státem podobným opevněné pevnosti, střeženým vysokými kamennými zdmi a dvěma tisíci let tradic - a také jedinou největší statutární entitou na světě. A on má v úmyslu se s ní pustit do křížku. Musím být fakt blázen, pomyslel si.

Zhluboka a dlouze vydechl a pocítil vzadu v krku zaškrábání -vzpomínka na dobu, kdy kouřil dva balíčky cigaret Camel bez filtru denně. Jak tu tak stál v teplém odpoledním slunci, věděl, že by mohl okamžitě začít kouřit znovu, i když s tím přestal téměř před dvaceti lety. Podíval se dolů na dlážděné náměstíčko před vysokým klenutým portálem ve zdi. Před vchodem byly zaparkované vozíky se suvenýry a zmrzlinové stánky a proti mohutným zdem vypadaly jako pestré rybky čističi, rejdící mezi zuby vražedného žraloka. Znovu si povzdechl a otočil se zpátky do místnosti.

„Tak jak to bude probíhat?“ zeptal se Rafi znovu.

„Možná nijak,“ odpověděl Holliday.

„Ty si opravdu myslíš, že Peggy je tam vevnitř?“ otázal se pochybovačně Rafi.

„Nejspíš není, ale rozhodně je uvnitř způsob, jak se k ní dostat.“

„A jak to kouzlo provedeme?“ zeptal se Tidyman a sklesl do hedvábím potaženého křesla.

Holliday se obrátil zpátky k výhledu skrze francouzské dveře vedoucí na balkon.

„Ze všeho nejdřív musíme najít toho správného ptáčka a pak ho vylákáme z klece, aby nám mohl zazpívat.“

„A jak toho ptáčka najdeme?“ otázal se Tidyman.

„Zavoláme mu,“ řekl Holliday prostě.

Nakonec se ukázalo, že je to až pozoruhodně prosté. Počáteční dotaz na Pontifikálním institutu křesťanské archeologie na Via Napoleone III. a Hollidayovo jméno, vyslovené jen tak mimochodem spolu se jmény Sodalitium Pianum a Walter Rauff v jedné větě, vyvolaly zdvořilý zpětný telefonát, který vedl k druhému hovoru z 2. sekce kanceláře vatikánského ministerstva zahraničí. Volající poděkoval Hollidayovi za zájem a na podporu tohoto zájmu mu navrhl návštěvu gregoriánského Egyptského muzea následující den v poledne. V konverzaci to přímo řečeno nebylo, ale poselství bylo jasné; pokud má nějaká očekávání ohledně „podpory svých zájmů“, má přijít sám.

„Ty tam vážně půjdeš sám?“ otázal se Rafi nevěřícně.

„Samozřejmě že ne,“ opáčil Holliday. „Ty mě budeš sledovat a Emil bude sledovat tebe. Určitě mi někoho pověsí na paty, ale aspoň uvidíme, kam až ten jejich dohled sahá.“

Rafi sešel dolů ke stánkům se suvenýry na druhé straně Viale Vati-cano a koupil tam pro všechny tři plánky vatikánského muzea. Gre-goriánské Egyptské muzeum bylo umístěno o patro výš nad hlavním vchodem a vcházelo se do něho po slavném spirálovitém schodišti, které hrálo důležitou roli v závěrečné sekvenci vraždy v třetím díle Kmotra. Bylo dohodnuto, že všichni tři vejdou do muzea v pětiminutových intervalech za sebou a zůstanou celou dobu odděleni. Nebylo to beze zbytku spolehlivé, ale momentálně to bylo to nejlepší, co mohli udělat.

V půl dvanácté následujícího dopoledne Holliday opustil hotel, přešel ulici a vešel vysokým klenutým portálem v mohutné kamenné zdi do areálu muzea. Koupil si u pokladny lístky a pak vyšel po širokém točitém schodišti o patro výš. Když došel na hlavní podlaží, otočil se doleva a prošel krátkou halou podle ukazatelů směrem k místnostem hostícím s egyptskými sbírkami. Usadil se na lavičce naproti výstavní vitríně s pohřebními urnami a čekal.

O pár minut později se vedle něho posadil muž v tmavém obleku. Měl tmavé vlasy a tmavé oči a tváře a bradu porostlé jen mírným strništěm. Jeho angličtina byla otevřená a bez přízvuku. Měl černé nablýskané boty, které vypadaly velmi draze. Čím to, že ještě nikdy neviděl kněze v laciných polobotkách?

„Vy jste plukovník Holliday?“

Holliday neuvedl svou hodnost, když volal do vatikánské kanceláře.

„Víte dobře, že ano.“

„A copak si přejete?“

„Víte moc dobře, oč mi jde,“ odpověděl Holliday.

Před nimi prošel další kněz, tentokrát mladší, který nesl v ruce di-plomatku. To bylo trochu divné, protože jakékoli zavazadlo nebo balíček museli návštěvníci zanechat dole u vchodu v šatně. Když mladý muž přešel kolem, krátce zavrtěl hlavou a pokračoval v chůzi. Starší muž sedící na lavici vedle Hollidaye se zatvářil ulehčeně. Kývl hlavou směrem k vitríně s urnami, před kterou seděli.

„Zvláštní lidé, ti Egypťané, že, plukovníku? Rozřezat před pohřbem tělo na jednotlivé části…“

„Stejně jako nacisti, kteří rozřezávali těla Židů, aby dostali zlato ze zubů,“ opáčil Holliday.

„Poněkud těžkopádné přirovnání, ale předpokládám, že tím narážíte na plukovníka Rauffa,“ odpověděl muž vedle něho.

„Myslíte Standartenführera Rauffa,“ řekl Holliday. „On nebyl v řádné armádě, patřil k jednotkám SS.“

„Zřejmě jsou pro vás tyto drobné rozdíly důležité,“ poznamenal muž lhostejně.

„A kdo jste vy?“ otázal se Holliday.

„Můžete mi říkat Thomas,“ řekl muž.

„Nevěřící Tomáš?“ zeptal se Holliday.

„Jak je libo,“ odpověděl muž a mírně se usmál. „Jak vám tedy církev může pomoci?“

„Církev mi může vydat zpátky mou sestřenici.“

„Vaši sestřenici?“

„Peggy Blackstockovou. Fotografku, která doprovázela vaši libyjskou expedici, vedenou člověkem jménem Charles-Étienne Brasseur. Údajně hledali hrobku Imhotepa. Ve skutečnosti se pídili po nákladu zlatých prutů, který z Německa v roce 1944 odvezl ukořistěný americký bombardér jménem Přání vašeho srdce“

„Vaše informace jsou, zdá se, velmi podrobné,“ odpověděl otec Thomas, stále s mírným úsměvem.

„Odpovědi tkví vždycky v detailech,“ opáčil Holliday.

„Jak jsem vyrozuměl z novinových zpráv, otec Brasseur a zbylí členové expedice jsou drženi jako rukojmí teroristickou skupinou známou pod názvem Bratrstvo Isis.“

„To bratrstvo je jen zástěrka a nedrží jako rukojmí ani Peggy, ani Brasseura. Před dvěma dny byli oba viděni, jak nastupují do helikoptéry na ostrově Santo Stefano, asi tak osmdesát kilometrů odtud na jih.“

„Kdo je viděl?“ otázal se otec Thomas.

„Já,“ odpověděl Holliday prostě.

„Opravdu?“ podotkl otec Thomas. „Jste zřejmě velmi vynalézavý, plukovníku Hollidayi, když jste zjistil takové informace.“

„To zdaleka není všechno,“ pokračoval Holliday. „Peggy a ten váš Brasseur byli ve společnosti jednoho gangstera jménem Massimo Conti. Pracuje pro zločineckou organizaci známou jako La Santa. Jsou to stejní lidé, kteří zřejmě přepravovali Rauffův zlatý poklad z Libye do Marseille. Vlastně vaši námezdníci, stejně jako Pešek a Kayová, ten vražedný manželský pár, co oddělal Valadora. Chvíli nám to trvalo, ale nakonec jsme to já a mí přátelé vyřešili. Alhazred našel zlato, které se ztratilo v roce 1944 na vatikánských, krysích stezkách‘. Kontaktoval vás a uzavřeli jste obchod, jenže vy jste ho pak podvedli. Jediná potíž je, že Alhazred to zlato už zase schoval. Teď ale zmizel a s ním i ty zlaté pruty.“

„Poněkud bizarní pohádka, plukovníku.“

„Ale vsadím se, že se dost blíží pravdě.“

Otec Thomas vydal trpělivý povzdech. „Budiž. Co tedy navrhujete?“

„Vydejte nám Peggy a my vám dáme zlato. Podle mých výpočtů je ho asi tak kolem tří tun. To by dokázalo financovat spoustu operací té vaší malé špinavé skupiny.“

„Jakou malou špinavou skupinu máte na mysli?“ zeptal se klidně otec Thomas.

„Během let jste vystřídali mnoho jmen,“ řekl Holliday. „Za časů templářů jste byli známí jako Organum Sanctum, nástroj boží. Ve dvacátých a třicátých letech jste si říkali Sodalitium Pianum, bratrstvo Piovo. Během studené války jste byli Propaganda Due. Církev vždycky potřebovala nějakou věrohodnou zástěrku, jako instalatéři v Ni-xonově aféře Watergate. Ať si říkáte jakkoliv, pořád jste vatikánská verze CIA. Násilníci, kteří nejsou nikomu odpovědní. Jindřich Druhý se ve dvanáctém století zeptal: ‚Kdo mě zbaví toho obtížného kněze?‘, a okamžitě ochotně vystoupili čtyři chlápci jako vy a zavraždili Thomase Becketa, arcibiskupa z Canterbury. Mistři popravčí. Takové potřebuje každá velká korporace. Jste v tom až po uši. Pěkné svinstvo, jak by řekla Peggy.“

„Proč by tak mimořádná organizace, jak ji tu vykreslujete, měla mít zájem na unesení obyčejné fotografky do novin, slečny Blackstocko-vé?“ otázal se otec Thomas.

„Zeptejte se toho plešatého chlapa, který letěl v té helikoptéře, toho, co před rokem málem umlátil mého přítele Rafiho k smrti. Zeptejte se toho mrtvého chlápka v uličce v Jeruzalémě, toho, co se pokusil mě a Peggy zabít kvůli templářskému meči. Už tenkrát jste věděli, co je opravdovým tajemstvím templářů; jejich pokračující existence, tajemství obsažené v tom malém notýsku, který mi předal Helder Rodrigues, když umíral. Deset tisíc kontaktů k majetku v hodnotě bilionů dolarů. Nepředstavitelná moc a síla pro toho, kdo je dokáže ovládnout. Proto jste unesli Peggy, když se vám naskytla taková šikovná příležitost. Jako návnadu. Věděli jste, že ji budu hledat, a měli jste pravdu.“ Holliday vstal. „Takže tady jsem,“ pronesl. „Teď jste na tahu vy.“

„Máte snad nějaký důkaz o některém z těchto prapodivných tvrzení?“ otázal se otec Thomas klidně a vzhlédl k němu.

„Nepotřebuju důkaz,“ řekl Holliday. „Vím o tom zlatě.“

Otec Thomas vstal také. „Bydlíte v hotelu Alimandi?“

„Hned přes ulici.“

„Brzy se s vámi spojíme,“ řekl otec Thomas. „Bylo mi potěšením se s vámi setkat, plukovníku Hollidayi.“ Kněz se otočil na podpatku svých drahých bot a odkráčel pryč.

„Sežrali to?“ zeptal se Hollidaye Rafi, když se znovu setkali v hotelu.

„Něco z toho jo,“ přikývl Holliday. „Myslím, že měli obavy, že bych mohl mít odposlech.“

„Máte na mysli toho chlapa s diplomatkou?“ zeptal se Tidyman.

„Jo, toho,“ řekl Holliday a kývl. „Měl v té tašce detektor.“

„Jsou opatrní,“ řekl Rafi.

„Mohou dělat obstrukce a hrát na čas,“ řekl Holliday. „Dělá mi to trochu starosti. Vědí, že můžeme ztratit víc než oni. Vůbec na tu hru nemusejí přistoupit.“

„Tím si zas tak jistý nejsem,“ zauvažoval Tidyman a usrkl z šálku kávy, kterou jim přinesla pokojová servírka. „Ti lidi jsou chamtiví, stejně jako všichni jejich druhu. Jako Alhazred. Jako ten nešťastník Valador z Marseille, který to zlato pašoval.“

„To z nich právě dělá dost nebezpečné protivníky,“ připomněl mu Holliday. „Ti nájemní zabijáci, Pešek a Kayová, vrazili Valadorovi jehlici do mozku, pamatujete? Už jednou se mě a Peggy pokusili zabít - a vsadím se, že se o to pokusí znovu.“

„Určitě ano,“ souhlasil Tidyman. „Chtivost z nich rozhodně dělá nebezpečné soupeře. Ale také je činí zranitelnými. A proto my tu hru vyhrajeme, příteli. Udeříme na jejich zranitelnou strunu.“

24

Otec Thomas zatelefonoval příští ráno, aby dojednal další schůzku.

„Prve jsme byli na vaší půdě,“ řekl Holliday. „Co kdybychom se teď sešli někde jinde?“

„Co navrhujete?“ otázal se otec Thomas. Holliday v pozadí slyšel tlumené zvuky dopravního ruchu. Thomas mluvil do mobilu, pravděpodobně seděl v autě.

„Mohli byste přijít sem,“ navrhl Holliday.

„To asi nepůjde, plukovníku,“ opáčil kněz se smíchem.

„Můžete s sebou klidně přivést toho vašeho technického šikulu s diplomatkou. My nemáme co skrývat,“ řekl Holliday.

„Jak s oblibou říkali Beatles, plukovníku Hollidayi, každý má co skrývat.“

„Tak dobrá,“ řekl Holliday. „Co tedy v restauraci? Mají tu pěknou střešní zahradu.“

„To je opět příliš blízko,“ namítl kněz. „A příliš dobře známé. Snad raději někde, kde je to diskrétnější.“

„Za rohem je pěkná pizzerie,“ navrhl Holliday. „Na Via Candia. Jmenuje se Piacere Molise, malý rodinný podnik.“

„Vy znáte Řím, plukovníku?“ Poprvé se zdálo, že je kněz překvapený.

„Byli jsme tam včera na večeři,“ vysvětlil Holliday. „Recepční hotelu nám ji navrhl.“

Na druhém konci nastalo na chvilku ticho. Holliday zřetelně slyšel slabé kvílení sirén, které sem z telefonu doléhalo. Zároveň se ozývalo i skrze otevřené balkonové dveře. Ten kněz musí být někde blízko. Zřejmě jsou sledováni.

„Tak dobře,“ souhlasil otec Thomas. „V kolik hodin?“

„Brzy,“ opáčil Holliday. „Jinak tam bude za chvíli moc lidí. Vyhovuje vám to v pět?“

„Zajisté,“ odpověděl otec Thomas.

„Pro kolik lidí to mám rezervovat?“

„Já s sebou přivedu kolegu,“ řekl otec Thomas.

„Toho technického nadšence?“ usmál se Holliday.

„Ano, ale jen krátce. Ten druhý muž bude důležitý pro naši diskuzi.“

„Bude vám vadit, když také přivedu přítele?“ zeptal se Holliday.

„Naprosto ne, čím víc, tím nám bude veseleji,“ opáčil kněz. V jeho hlase byl opět znát úsměv. „Vždycky je moudré poznat své nepřátele.“

Via Candia byla obyčejná ulice se starými bytovými bloky, s obchody a restauracemi, které si majitelé během let zřídili v přízemních místnostech. Pizzerie Piacere Molise byla umístěna v čísle 60, v lososově růžovém domě naproti parfumerii a obchodu se sportovními oděvy. Bylo pozdní léto a v pět hodin většina obchodů zatáhla rolety a zavřela dveře, s výjimkou restaurací a kaváren. Auta parkující u chodníku byla všechna poměrně malá a nepříliš drahých značek; Via Candia zřejmě byla nákupní a zábavní zónou pro střední vrstvu.

Muži a ženy na ulicích byli všichni oblečeni jako sekretářky a úředníci. Nebylo tu vidět moc dětí.

Piacere Molise byla kdysi dávno bytem správce budovy, umístěná vedle staromódního průjezdu, jímž se procházelo do zadního dvora. Nyní sestávala ze tří úzkých místností a kuchyně, vymalované svěží žlutou barvou, s asi tuctem stolků uvnitř a čtyřmi dalšími venku na chodníku. Dekoraci tvořily zarámované tisky slavných impresionistic-kých mistrů, které byly rozmístěné všude a doplněné ozdobnými talíři. Místnosti byly osvětleny několika moderními lustry. Ubrusy byly žluté a podložky pod talíře barevně ladily s rezavými a žlutými dlaždicemi na podlaze, které tvořily šachovnicový vzor. Jak naznačoval název a slovo piacere, restaurace byla neformální a měla přátelskou atmosféru.

Když Holliday a Rafi vešli do malé pizzerie, ani je nepřekvapilo, že otec Thomas tam už byl. Seděl u jednoho ze stolů v prostřední místnosti s dvěma dalšími muži. Jedním z nich byl ten plešatý muž, kterého zahlédli vystupovat z vrtulníku na Santo Stefanu; ten druhý byl mladý kněz s diplomatkou, kterého Holliday viděl den předtím v Egyptském muzeu.

„Nevím, jestli dokážu sedět u jednoho stolu s tím mizerou,“ pronesl Rafi tiše.

„Myslíš toho plešouna?“ otázal se Holliday. „Tak si ho představ v trenýrkách.“

„Spíš si ho představuju mrtvýho,“ zavrčel Rafi.

Když se přiblížili ke stolu, mladý muž s diplomatkou vstal. Měl v ruce jakousi hůlku a v uchu sluchátko s jedním tlačítkem. Mávl hůlkou jejich směrem, přejel jí nahoru a dolů kolem jejich těl a soustředil se na zvuk vycházející ze sluchátka. Po několika vteřinách potřásl hlavou, otevřel aktovku a vhodil hůlku dovnitř.

„Qualcosa?“ dožadoval se otec Thomas.

„Nulla“ řekl mladík a zavrtěl znovu hlavou. „Sono polito. Jsou čistí.“

„Andar via“ nařídil otec Thomas a udělal drobné gesto rukama, jako kdyby něco kartáčoval. Mladý muž přikývl a zaklapl diplomatku.

„Come desideri, Padre.“

Mladík zdvihl svou aktovku a vyšel z restaurace. Holliday a Rafi se usadili ke stolu naproti knězi a jeho společníkovi.

Holliday měl poprvé možnost si pořádně prohlédnout toho plešatého muže, kterého viděl u vrtulníku. Byl mohutný a i v tmavém obleku bylo vidět, že má pořádně vypracované svaly. Jeho velké ruce se silnými klouby připomínaly kladiva. Nebyl vlastně vůbec plešatý; jeho hlava byla dohladka vyholená. Obličej měl tvrdý výraz a slovanské rysy s vysoko posazenými lícními kostmi, vpadlými tvářemi a ostrou bradou. Možná to byl Rus. Oči měl vodově modré a panenku jeho pravého oka zastírala skvrnka, která dělala dojem, jako kdyby zářící duhovku potřísnila černá slza. Díval se na ně jako ťuhýk, který se rozhoduje, na který špičatý trn svou kořist nabodne. Pohled pravého fanatika; upřený pohled divokého zvířete trhajícího za provaz, na kterém je uvázáno. Holliday přesně věděl, proč ho kněz vzal s sebou na tu schůzku; byl to honicí pes, kterému předkládali pach jeho oběti.

Otec Thomas se přes stůl usmál na Hollidaye.

„Předpokládám, že doktor Wanounou a tady otec Damaso se již setkali,“ řekl.

Holohlavý muž upřel na Rafiho bezvýrazný pohled. Pak jeho rty zacukaly a nakrátko odhalily dvojí řadu překvapivě bílých zubů. Rafi jeho pohled opětoval.

„Nebyli jsme dosud formálně představeni,“ pronesl Rafi.

„Otec Damaso byl velice potěšen, když zjistil, že jste přijel do Říma. Řekl mi, že vy dva mezi sebou máte nějakou nevyřízenou záležitost.“

„My tady nejsme kvůli vyřizování účtů,“ pravil Holliday.

„Já si nejsem zcela jistý, kvůli čemu tu jsme,“ řekl kněz.

Objevil se mladý číšník v dlouhé zástěře s mísou oliv a košíkem chleba. Obojí postavil na stůl a pak z jedné hluboké kapsy zástěry vytáhl velký mlýnek na pepř a z druhé poznámkový blok. Postavil mlýnek na stůl a velice lámanou angličtinou se dotázal na jejich přání. Kněz se číšníka hned začal vyptávat italsky a mladý muž mu v odpověď odříkal celý seznam věcí, které zněly jako předkrmy.

Kněz se otočil k Hollidayovi.

„Molise je poměrně chudá oblast Itálie, ale je známá jednou svou specialitou, a tou je zuppa di pesce alla Termolese, to je něco jako italská bouillabaissa. Mají tu také docela dobrý ročník místního bílého vína, Falanghina Del Molise 2005, je velice vhodné k rybám.“

„My jsme se sem nepřišli najíst,“ odbyl ho Holliday.

„Ital nikdy nepotřebuje záminku k jídlu,“ opáčil kněz. „Není důvod, proč bychom nemohli společně povečeřet.“ V jeho obličeji se mihl úsměv. „Účet je samozřejmě na mě,“ dodal. Nakrátko se odvrátil a něco řekl číšníkovi. Mladý muž si zapsal objednávku do bloku, zopakoval ji ještě jednou knězi a pak odběhl do zadní části restaurace.

„Mohli bychom přejít k věci?“ zeptal se Holliday a v jeho hlase bylo jasně slyšet podráždění.

„Nejsem si vědom, že bychom měli vyřizovat nějakou věc,“ odvětil otec Thomas. Věnoval pár vteřin pečlivé přípravě malé misky, do níž nalil pár kapek olivového oleje a smíchal je s vinným octem z karafy na stole, pak odtrhl kus chleba a namočil jej do směsi. Vstrčil si celé sousto do úst a přihodil k nim olivu.

„Máte mou sestřenici Peggy. Chceme ji zpátky.“

„Ach, ano,“ pravil kněz a chápavě přikývl. „Milenku doktora Wanounou.“ Usmál se na Rafiho a pak ponořil další kus chleba do směsi oleje a octa.

„Nabízíme vám za ni zlato,“ řekl Holliday. „Dostanete výměnou Rauffův zlatý poklad.“

„Jak můžu vědět, že to zlato máte?“ zeptal se otec Thomas.

„Nikdy jsem netvrdil, že ho máme. Řekl jsem, že víme, kde je.“

„A jak můžete vědět, jestli jsme ho už nenašli?“

„V táboře nebylo. Kdyby se vám po tom vašem nájezdu podařilo dostat Alhazreda živého, byl by vám řekl, kde zlato je, a nemuseli byste tady sedět a vyjednávat s námi.“

„Církev má spoustu peněz, plukovníku Hollidayi. Proč bychom měli chtít zrovna ten váš takzvaný zlatý poklad?“

„Tak za prvé, nejsem si tak jistý, že církev má tolik peněz, kolik se nám snažíte namluvit; jste na tom úplně stejně jako General Motors, Ford a Chrysler. Pokoušíte se prodat podřadný produkt a lidi už ho prostě nechtějí kupovat. A za druhé, i kdyby měla církev dost peněz, jsem ochoten se vsadit, o co chcete, že už jich zdaleka není tolik, co dřív. A za třetí, pokud by na veřejnost pronikly zvěsti o tom, že církev byla spojená s Rauffem a nacistickým zlatem, byl by to poslední hřebík do rakve vaší existence. Vy potřebujete to zlato získat zpátky dřív, než začne prosakovat na otevřený trh. Proto jste poslali Peška a Kayovou do Cannes, aby zabili Valadora; protože ten malý pašeráček začínal sbírat smetanu. Potřebujete ty pruty získat, znovu roztavit a vymazat jakoukoli spojitost mezi Rauffem a církví. Německý papež, který byl členem hitlerjugend, je už sám o sobě dost špatný; ovšem bratříčkování církve s člověkem, který vynalezl moderní plynové komory, to by byla katastrofa.“

„Plukovníku Hollidayi, jak sám naznačujete, zlato je zřejmě tou nej-snazší měnou k vyprání. Z včerejšího zlatého zubu může být zítřejší snubní prsten. Ale ta otázka je irelevantní; Standartenführer Rauff s námi uzavřel v roce 1944 dohodu. Naše organizace mu poskytla podporu a dokumentaci, která mu umožnila uniknout před soudním stíháním. Na oplátku nám slíbil svou zásobu tuniského zlata. My naši stranu dohody dodrželi a on tu svoji dodrží taky, i když posmrtně. To zlato je tedy právem naše.“

„Dobrá, pusťte Peggy a máte ho,“ pravil Holliday.

V konverzaci nastala pauza, protože se objevil číšník s vínem, následován mužem v uniformě vrchního, nesoucím dva velké mělké talíře vysoko navršené škeblemi, mušlemi a jinými mořskými plody ve vonícím vývaru. Číšník postavil na stůl víno, vrchní dva talíře a o pár vteřin později se vynořila i buclatá a usměvavá servírka v květovaných šatech, která přinesla další dva talíře zuppa dipesce a posléze se s přátelským buon appetito vzdálila.

Kněz zdvihl svou vidličku, nabodl mušli na vrcholku hromádky na svém talíři a s chirurgickou přesností odstranil maso z tmavé lastury. Vychutnával si sousto a pak ho spláchl douškem vína. Nikdo jiný u stolu se jídla ani pití nedotkl. Otec Thomas si mírně povzdechl a postavil sklenici.

„Myslím, že byste se měli konečně zbavit iluze o tom, že naše schůzka je nějaké vyjednávání, plukovníku Hollidayi. Vy jste v početní menšině, máte méně zbraní a vůbec jste v nevýhodě. Nemáte nic, s čím byste mohli vyjednávat. Pokud byste se rozhodl, že mi neprozradíte, kde se zlato nachází, pak dovolím tady otci Damasovi, aby vaši sestřenici zneuctil takovým způsobem, že si to nedokážete ani představit. Budete-li nadále držet místo úkrytu toho pokladu v tajnosti, otec Damaso slečnu Blackstockovou popraví, a to pomalým a velice bolestivým způsobem. A můžete si být jist, že tak učiní s potěšením, plukovníku.

Otec Damaso totiž, abyste tomu rozuměli, byl vycvičen u těch nej-zkušenějších mučitelů chilského diktátora Augusta Pinocheta, a ty samozřejmě zase vycvičil náš starý známý, Standartenführer Rauff. Z toho, co mi otec Damaso vyprávěl, jsem usoudil, že metody pana Rauffa by udělaly dojem i na tribunál španělské inkvizice.“

Otec Thomas vzal do prstů další škebli a vsál měkké maso z lastury do úst. S požitkem je rozžvýkal a spolkl.

„Tak takhle to je, plukovníku Hollidayi. Žádné vyjednávání, nýbrž ultimátum.“ Kněz vytáhl z vnitřní kapsy svého saka malou obdélníkovou kartičku a plnicí pero. Odšrouboval uzávěr, něco na kartičku napsal a poté ji podal přes stůl Hollidayovi. Bylo to telefonní číslo.

„Zavolejte mi,“ řekl otec Thomas. „Máte čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou.“ Pohlédl významně na holohlavého muže, který se dosud ani nepohnul, ani nepromluvil. „Pak už to bude mimo mou kontrolu.“ Kněz se přívětivě usmál. „A teď to snězte, než vám to vystydne.“

„Myslím, že se dřív spíš pozvracím,“ pravil sveřepě Rafi. Odstrčil židli, až její nohy hlasitě zaskřípaly na podlaze. Vstal, zamračeně shlédl na holohlavého kněze Damasa, který se právě pustil do své polévky. „Jestli se jí jen dotkneš, tak tě zabiju.“

Damaso vzhlédl od svého talíře, po ostře řezané bradě mu steklo trochu polévky. Když promluvil, jeho rty se stěží pohnuly.

„Jen to zkus, Žide,“ pronesl tiše.

Rafi se vztekle vyřítil z restaurace.

„Zdá se, že váš přítel nějak ztratil chuť k jídlu,“ řekl otec Thomas. „Možná by si porci doktora Wanounou dal váš egyptský kolega, který nás pozoruje z druhé strany ulice; určitě už musí mít hlad.“ Ukázal vidličkou směrem k Rafiho místu u stolu a kouřící míse polévky s mořskými plody. „Byla by škoda, kdyby se to mělo vyhodit.“

Holliday vstal.

„Mě už taky přešla chuť,“ prohlásil.

„Jak je libo, plukovníku Hollidayi. Ale přicházíte o kulinární požitek.“ Upil vína. „Takže čtyřiadvacet hodin.“

Holliday vyšel za Rafim z Piacere Molise.

Kněz se za ním díval a pak obrátil pozornost zpátky k jídlu na svém talíři.

O půl hodiny později seděl Rafi v jednom z křesel v obývacím pokoji jejich apartmá v hotelu Alimandi a kypěl vzteky. Na druhém konci malého pokoje seděl Holliday u telefonu a čekal. Skrze otevřené francouzské okno vedoucí na balkon sem doléhal bzučivý zvuk malých skútrů Vespa proplétajících se silničním provozem na Viale Vaticano.

„Zabralo to?“ zeptal se Rafi nedočkavě.

„Počkej, nepospíchej,“ usadil ho Holliday. „Za pár minut se to dozvíme.“

„Teď už bychom přece něco museli vědět. A proč Tidyman nevolá?“

„Jen klid,“ mírnil ho Holliday.

„Jak mám zůstat klidný? Ten parchant mluvil o tom, že bude Peggy mučit!“ vyletěl Rafi. „Jestli ten tvůj plán nezabere, tak jsme v hajzlu.“

V tom okamžiku telefon zazvonil a Rafi nadskočil leknutím. Holliday zdvihl sluchátko a poslouchal.

„Děkuji vám,“ pravil nakonec. „Pošlete ho nahoru.“ Zavěsil a otočil se zpátky k Rafimu. „Je tady.“

„Už bylo načase.“

Holliday vstal a přešel ke dveřím apartmá. Za chvilku se ozvalo zaklepání. Holliday otevřel dveře. Za nimi stál číšník z Piacere Molise, teď však už bez dlouhé zástěry, a v ruce držel papírový sáček. Usmíval se od ucha k uchu. Holliday mladého muže zavedl dovnitř.

„Vy dva se neznáte. Rafi, tohle je můj bývalý student, nadporučík Vince Caruso, studijní ročník 2006. Moc dobré známky jsem mu nedal, jestli si dobře vzpomínám. Pracuje tady pro vojenského atašé.“

Caruso se posadil na pohovku a položil papírový sáček na stolek.

„Rád vás poznávám,“ řekl Rafi.

Mladý nadporučík otevřel sáček a vytáhl odtamtud onen vysoký mlýnek na pepř, který nechal postavený na jejich stole v restauraci. Odšrouboval jeho dno a vytáhl odtamtud plochý mikrofon FM s připevněným drátem. Sáhl do své brašny a položil na stůl vedle mikrofonu miniaturní kazetový přehrávač.

„Mého šéfa by nejspíš ranila mrtvice, kdyby se dozvěděl, že jsem si to půjčil,“ řekl Caruso.

„Jak jsme dopadli?“ zajímal se Holliday.

„Když jste odešli, tak mluvili ještě asi půl hodiny,“ oznámil Caruso vesele. „Samé zajímavé věci. Přesně takové, na jakých si smlsne tisk. Jsou to vážně pěkní padouši.“ Mladý muž zavrtěl hlavou. „Vlci v rouše beránčím.“

„Takoví jsou nejnebezpečnější,“ podotkl Rafi.

„Neměl jste nějaké potíže s majiteli restaurace?“ staral se Holliday.

„Děláte si srandu?“ Caruso se zasmál. „Ten těm chlapům říká cor-vos neros, černí havrani. Byl moc šťastný, že mohl pomoct svým ami-ci Americano“

„Takže je máme v hrsti,“ konstatoval Holliday a spokojeně tleskl rukama.

„Ale pořád nemáme Peggy,“ připomenul mu Rafi.

Na druhé straně místnosti zazvonil telefon. Holliday vstal a šel ho zvednout. Chvilku poslouchal a pak zavěsil.

„To byl Emil,“ informoval ostatní. Na obličeji se mu rozhostil široký úsměv a oči mu spokojeně zářily. „Ten GPS sledovač, co jste nám dal, fungoval skvěle, Vinci. Máme ji.“

„Kde je?“ zeptal se Rafi dychtivě.

„Na místě zvaném Lido del Faro, ani ne dvaatřicet kilometrů odtud, u ústí Tibery. Schovali ji tam do nějaké staré rybářské chatrče.“

25

„Překvapilo mě, že to vůbec zabralo,“ přiznal Holliday, když seděli na střeše hotelu Alimandi v restauraci a vychutnávali si snídani. Bylo teprve půl desáté, ale vzduch už byl velmi teplý a letní slunce zářilo z bezmračné oblohy. Na druhé straně Viale Vaticano bylo vidět vrcholek kupole Sixtinské kaple a další řady tašek na střechách Svatého města.

„Mě ne,“ řekl Emil Tidyman, který se krmil snídaní ve velice západním stylu - párky a míchanými vajíčky. „Možná byste museli žít v nábožensky založeném místě, jako je Egypt, abyste to pochopili. V místě, které plodilo po tisíce let fundamentalistické myšlenky.“

„Já se narodil a vyrostl v Izraeli,“ odfrkl Rafi pohrdavě. „Tomu byste říkal jak?“

„Izrael je demokracie,“ namítl Tidyman. „Církev a stát jsou oddělené. Zato v Egyptě ulamové, náboženskoprávní autority, stále ovládají srdce i duši národa. Průměrný Žid akorát nejí tohle,“ dodal a zamával vidličkou s nabodnutým kusem párku. „Já ale mluvím o tom, jak tihle lidé uvažují“

Dojedl párek a pak se natáhl a nalil si další šálek kávy z blyštivé stříbrné konvice postavené na naškrobeném ubruse. Kývl hlavou směrem k vatikánským střechám. „Židé proměnili nezávislé myšlení ve ctnost. Pro katolíky a muslimy to je doslova hřích. Katoličtí a muslimští fundamentalisté si jsou navzájem dost podobní v tom, že sdílejí společné fundamentalistické přesvědčení; není žádný jednotlivec, je jenom Víra s velkým V. Všechno se děje z vůle boha nebo Alláha a basta, není o čem diskutovat. Obyčejný člověk je bezmocný. Svobodná vůle náleží pouze bohu, a musí být interpretována různými papeži a mulá-hy. V tom je jejich síla a zároveň jejich fatální nedostatek.“

„Toho jsou dějiny plné,“ souhlasil Holliday. „V dávných dobách brali výklad věšteb velice vážně. Makedonští králové měli menší moc než delfská věštírna. Troja padla, protože nikdo nedbal Kassandřina proroctví. Caesar zemřel, protože nedbal na to, co mu jeho věštci říkali o březnových idách.“

„Já ale pořád nechápu, co to má společného s našimi zabijáckými kněžími,“ řekl Rafi.

„K tomu jsem se právě chystal dostat,“ pravil Tidyman vážně a namazal si na toast tlustou vrstvu medu. „Podle jejich dogmatu člověk nemůže změnit historii - jedině historie může změnit člověka. Honosí se absolutní arogancí neomylnosti; oni jsou koneckonců církev, tak jak by se pár outsiderů mohlo vůbec domnívat, že je porazí? Otce Thomase, nebo jak si ten chlap říká, vůbec nenapadlo, že bychom se mohli pokusit jít proti nim.“ Egypťan pokrčil rameny. „Jak jsem říkal předtím - musíme využít jejich slabých míst.“ Ukousl kus toastu a usmál se.

„No ale stejně,“ řekl Rafi kysele, „přes všechnu vaši filozofii jsme třeba jen měli štěstí.“

„To taky,“ přikývl Tidyman a spláchl toast pořádným hltem kávy.

„Podle jejich časového rozvrhu,“ ozval se Holliday, „nám zbývá asi tak dvanáct hodin.“

„Tak byste jim měl zavolat,“ opáčil Tidyman. „Já skočím dolů do recepce a vyzvednu balíček, co nám tam nechal ten váš kámoš z ambasády.“

Když se vrátili do apartmá, Holliday zavolal na telefonní číslo napsané na kartičce, kterou mu dal otec Thomas. Kněz to zvedl hned po prvním zazvonění.

„Dobrý den, plukovníku,“ řekl otec Thomas. „Došel jste k nějakému rozhodnutí?“

„Ano. Rozhodl jsem se změnit pravidla,“ odpověděl Holliday.

„Skutečně?“ protáhl kněz. Nezdálo se, že by to na něho udělalo nějaký dojem.

„Poslouchejte.“

Holliday přidržel u sluchátka reproduktor digitálního rekordéru, který předchozí večer použil Vince Caruso. Stiskl tlačítko.

„Z včerejšího zlatého zubu může být zítřejší snubní prsten“ ozval se z rekordéru hlas otce Thomase. Holliday malý přístroj zase vypnul.

„Pamatujete se na to?“ zeptal se.

Nastalo dlouhé ticho. Nakonec kněz promluvil. Jeho hlas zněl napjatě.

„Říkal jsem, že jste vynalézavý, plukovníku Hollidayi, ale musím přiznat, že jsem nevěděl, jak moc. Zřejmě jste do toho zapojil ještě někoho jiného.“ Otec Thomas se odmlčel a chvilku přemýšlel. „Ten číšník?“

Holliday jeho otázku ignoroval. „Řekl jste mi, že nemám v rukou nic, s čím bych mohl vyjednávat,“ odpověděl klidně. „Teď ale mám.“

„Můžeme to jednoduše popřít,“ řekl otec Thomas. „Je to padělek, výmysl vytvořený našimi nepřáteli. Nikdo vám nebude věřit.“

„Všichni ne, ale pár lidí nám věřit bude. Bude se to vyšetřovat. Je to jako Watergate, otče Thomasi. Nepotopí vás zločin samotný, ale to, že se ho snažíte ututlat.“

Nastalo další dlouhé ticho.

„Co tedy navrhujete?“ ozval se nakonec otec Thomas.

„Jen to, co jsem nabídl včera večer, až na to, že teď dostanete i bonus. Zlato a pásku. Dvojitá výhra za cenu jedné.“

„A jak mám vědět, že jste si neudělal kopie?“ dožadoval se kněz.

„To se nedozvíte,“ řekl Holliday. „Ale já nejsem blázen. Já dohodu dodržím. Jsme si vědomi toho, že vaše organizace má dlouhé prsty.“

„Tak uděláte dobře, když si to budete pamatovat,“ varoval ho otec Thomas.

„Obchod a příměří,“ navrhl Holliday.

„To ovšem znamená výměnu.“

„Já vám zavolám,“ uzavřel to Holliday a zavěsil.

„Myslíš, že to opravdu udělá?“ zeptal se Rafi.

„Ani za milion let,“ opáčil Holliday.

Tidyman se objevil za pár minut a nesl čtverhrannou krabici zabalenou v hnědém papíře. Vypadala, že je dost těžká. Posadil se na pohovku, vytáhl z kapsy kalhot kapesní nůž a několika zručnými řezy papír odstranil a krabici otevřel. Pod obyčejným obalem se skrývala modrá plastová krabice a v ní, zabalené v molitanu, spočívaly tři automatické pistole, tři krabičky s municí, jednotka GPS a pět černých mobilů Nokia.

„Nebude mít váš nadporučík potíže, když se něco z tohohle vybavení někde objeví?“ staral se Tidyman.

„Ty zbraně i mobily máme zahodit, až skončíme - jsou nepoužité a nedají se dohledat. Akorát tu GPS chce pokud možno zpátky,“ odpověděl Holliday.

„Co ta loď?“ zeptal se Tidyman.

„Vyplouvá z přístaviště u mostu Marconiho v poledne,“ opáčil Holliday. „V půl druhé se dostane do Ostia Antica.“ Podíval se na hodinky. „Máme hodinu a půl na přípravu.“ Pohlédl na Tidymana. „Víte, co máte dělat?“

„U dveří vedle pizzerie se zelenou markýzou na rohu Santamaura a Via Candia je velký květináč s kytkou,“ odříkával Egypťan. „Tam nastrčím telefon, a až to udělám, tak vám zavolám a pak poběžím k mostu, abych chytil loď.“

„Rafi?“

„Až mi zavoláš, půjdu do stanice metra na Castro Pretorio a odtamtud zavolám tomu knězi. Postarám se, aby slyšel hlášení v metru oznamující název stanice.“

„A co potom?“ vyptával se Holliday.

„Pak vlezu do metra a pojedu na opačnou stranu, na stanici Marconiho. Odtamtud se dostanu k mostu a na loď.“ Izraelec se odmlčel. „Jestli někoho z nás budou sledovat, tak tou dobou už to budeme vědět. Teda doufám.“

„Dobře,“ řekl Holliday. Téměř cítil, jak se mu zrychlila krev v žilách. „Tak jdem na to. Připraveni?“

„Připraven,“ řekl Tidyman.

„Já taky,“ řekl Rafi.

Holliday se sám pro sebe usmál, trochu překvapený silou svých emocí. Takhle živý a čilý se už necítil řadu let. Tohle bylo to, čím žil.

„Tak pojďme osedlat koně,“ vybídl je.

„Už ne, zajistit a nabít‘?“ zašklebil se Rafi.

„To je jiná generace,“ řekl Holliday. „Já jsem z doby Johna Way-nea… Ačkoliv to druhé vlastně taky.“

Pro Hollidaye byla tato operace jednoduchým cvičeným aplikované strategie; jestliže mám před sebou nepřítele v početní přesile, primárním cílem je rozptýlit jeho pozornost a rozdělit jeho síly. Rozdělit a přemoci. Klasickým příkladem byla invaze do Normandie. Spojenci se postarali, aby se Rommelovy složky domnívaly, že k invazi dojde u Pas de Calais, což byla volba, která se nabízela, a pak zaútočili někde jinde, v tomto případě na plážích Normandie.

Pro Rafiho a Tidymana to bylo trochu příliš očividné, jako fotbal na střední škole; předstírej výpad doleva a běž doprava. Úkolem bylo odvést pozornost toho kněze a jeho hrdlořezů, vylákat je na zbytečnou honičku na sever po trase metra, a zatím zaútočit s mnohem menší silou na jihu, přímo v srdci nepřátelského území.

S použitím mapy Říma a znalostí, které o městě měl Vince Caruso, zosnovali hru na kočku a myš po vzoru Jasona Bournea, hrdiny detektivek Roberta Ludluma. Hon na zajíce, který chrty - kněze a jeho muže - zavede na místo, kde by se měla odehrát předpokládaná výměna Peggy za prozrazení skrýše zlatého pokladu. Ve skutečnosti to bude výplod jejich kolektivní fantazie, pečlivě zkonstruované tahy a protitahy, které bude zpovzdálí sledovat a řídit nadporučík Caruso na červeném skútru Vespa GTS-250 své italské přítelkyně. Zatímco otec Thomas a jeho kolegové se svorně poženou za nastraženou návnadou, Holliday, Rafi a Tidyman se setkají na mostě Marconi přes řeku Tiberu a nastoupí na výletní loď, která je zaveze ke starým ruinám u Ostia Antica. Kdysi to byl přístav starých Římanů, ale říční nánosy ukládané v průběhu tří tisíc let způsobily, že se město posunulo o tři kilometry do vnitrozemí.

Jestli půjde všechno podle plánu, tak v maríně, kde bude kotvit výletní loď, najdou rychlý člun, který jim tam zanechá Vince Caruso, a na něm se dostanou k rybářské chýši, kde by měla být uvězněna Peggy.

Na papíře to vypadalo dokonale, jako většina záchranných misí, ale Holliday dobře věděl, že realizace bude všechno, jen ne dokonalá. Ale na to, že ten plán dali dohromady dost narychlo, to nebylo až tak špatné. Na válečných jevištích, kde Holliday bojoval, viděl mnohem horší plány, sestavené celými štáby takzvaných expertů, a za léta došel k základnímu závěru: s válkou je to jako s vařením - příliš mnoho kuchařů jídlo jen zkazí. V mysli měl celý plán přesně a jasně rozvržený. Najít Peggy, zabít každého, kdo jim přijde do cesty, popadnout ji a zmizet s ní z města, jak nejrychleji to půjde.

Most Guglielma Marconiho se klenul nad řekou Tiberou jižně od Říma v překvapivě idylické venkovské krajině, která se prostírala na jižní straně města. Kotviště výletních lodí bylo umístěno kousek po proudu na břehu řeky, vměstnané mezi ragbyové hřiště a několik veřejných tenisových kurtů, ohraničených plotem. Vedla k němu pouze úzká neasfaltovaná cesta, která jako kdyby se vytrácela, čím šel člověk dál. Kdyby jim Caruso nedal přesné a podrobné instrukce, nikdy by to nenašli. Na druhé straně to bylo dokonalé místo pro schůzku; pokud by je někdo sledoval, zahlédli by ho na míle daleko. Loď byla malý upravený trajekt s nikterak překvapivým jménem M. V. Horatio. Měla tři paluby nad sebou jako svatební dort, vybavené jako restaurační salonky, s boxy umístěnými u velkých, mírně zatónovaných oken.

Holliday dorazil jako první a čekal u kotviště, zatímco mu každých pár minut na mobil přicházely aktualizované zprávy od Carusa. Pokud mladý nadporučík mohl soudit, zatím šlo všechno podle plánu. Otec Thomas si úspěšně vyzvedl mobilní telefon, který mu Tidyman nechal v květináči, a zahájil připravený „hon na zajíce“. Po holohlavém otci Damasovi nebylo nikde ani stopy.

V jedenáct čtyřicet přišel Emil Tidyman, svérázně oblečený jako turista, v havajském tričku, se slamákem na hlavě, velkých slunečních brýlích a s dalekohledem a fotoaparátem zavěšenými kolem krku. O deset minut později dorazil i Rafi. Pokud mohl Holliday posoudit, ani jednoho z nich nikdo nesledoval. Čekal až do poslední minuty, dokud nemuseli přejít přes lodní lávku a nastoupit do vyhlídkové lodi. Krátce poté M. V. Horatio pomalu vyplula po kalné zelené vodě Tibery a pokračovala ve své těžkopádné plavbě po proudu.

Asi hodinu se proplétali meandry řeky. Jako výlet za pamětihodnostmi to moc zajímavé nebylo; velké stavby a monumenty Říma byly soustředěny spíš dál proti proudu, kolem sedmi pahorků města. Většinu času byla k vidění jen idylická venkovská krajina po obou březích řeky, zarostlých rákosím, a několik moderních mostů. Pro Hollidaye a jeho společníky však měl tento výlet výhodu, protože na vyhlídkové lodi bylo sledování velmi nepravděpodobné, ne-li nemožné.

Po nějaké chvíli M. V. Horatio zatočila k pobřeží a zakotvila u zchátralého mola v Ostia Antica. Ruiny, celé město, se prostíraly na několika stovkách akrů. Z budov zbývaly jen rozpadající se zdi a dlaždicové podlahy. Tyčily se tu jako tiché svědectví násilného konce starobylého přístavního města.

V roce 67 n. 1. se na město snesly hordy pirátů a všechno vypálily. Jejich řádění posléze vedlo k uzákonění Lex Gabinia, zákona senátora Gabinia, který císaři Říma udělil dalekosáhlé a zcela svévolné pravomoci, ne tak úplně nepodobné americkým nařízením uzákoněným ve všeobecné panice po 11. září.

Každá moc se dá zkorumpovat, připomněl si Holliday, když vystupoval z lodi, a absolutní moc se nechá zkorumpovat absolutně; otec Thomas a jeho nohsledi toho byli jasným důkazem. Idylické učení o putujícím prorokovi bylo zneužito a proměněno v nástroj války.

Holliday, Rafi a Tidyman se po vystoupení z lodi obrátili doprava, namísto aby šli spolu s ostatními pasažéry po cestě směrem k ruinám, a vydali se po stěží viditelné pěšince, která vedla pod starými stromy po břehu řeky.

„Připomíná mi to tu nějaký kýčovitý Disneyho film,“ řekl Tidyman. „Pohádky z říčního břehu nebo něco takového. Člověk by čekal, že se tu ze stromů vynoří Bambi a ptáčci budou za veselého cvrlikání sypat kolemjdoucím na hlavu sedmikrásky.“

„Co víte o Disneyho filmech?“ zajímal se Holliday.

„Kdysi jsem utíkal ze školy každý den co nejrychleji domů, jen abych se mohl dívat, jak Annettě Funicellové rostou prsa ve filmu Mickeyho klubík“ pravil Tidyman. „Zorro. Davy Crocket.“

„Dupík,“ dodal Holliday. „Bambi.“

„Jen si vzpomeňte, co se stalo Bambiho matce,“ připomněl mu Tidyman a rozesmál se.

„Na Egypťana teda máte dost zvláštní smysl pro humor,“ pravil Holliday.

„O čem to vy dva probůh žvaníte?“ otázal se Rafi, který jejich malý průvod proplétající se skrze stromy uzavíral.

„Myslím, že se tomu říká hvízdání ve tmě,“ řekl Tidyman. „Když se člověk usmívá tváří v tvář nebezpečí.“

Asi o třicet metrů dál na břehu narazili na starého rybáře, přesně jak jim popsal Vince Caruso. Muž měl na skvrnité lebce bílé vlasy, jem-ňoučké jako chmýří, a na bradě strniště. Nejspíš jeden z celé armády příbuzných, které jako kdyby Caruso měl po ruce snad všude. Vedle něho stálo plastové vědro, v němž se svíjeli úhoři se stříbrnými břichy.

„Qual é il bottino?“ opakoval Holliday pečlivě frázi, tak jak ho to Caruso naučil. „Co jste ulovil?“

„Oggi c’é la pesca del salmone“ odpověděl stařík a věnoval jim ko-lozubý úsměv. „Dnes jsem ulovil lososa.“ Byla to správná odpověď.

„La barca?“ zeptal se Holliday. „Loď?“

„Li“ pravil muž a ukázal tím směrem.

Člun našli o kus dál u břehu, napůl schovaný za umělecky naaranžovaným křovím a rákosím. Byla to klasická pramice, dlouhá skoro pět metrů, se zdviženou přídí a úzkou příčnou zádí, vybavená podivně tvarovaným přívěsným motorem.

Loďka byla špinavá, na přídi se válela hromada poloshnilých sítí a kolem boků byl zavěšený půltucet dlouhých bambusových tyčí. Sedátka byla pokrytá rybími šupinami a nátěr na bocích odprýskával. Vybavení sestávalo ze dvou nepravidelně natřených vesel a celé řady beden s nářadím, lodních háků, harpun a jiného harampádí, které bylo poházené po dně. Loď páchla jako hromada leklých ryb ponechaných příliš dlouho na slunci.

„To si z nás někdo dělá legraci?“ otázal se Rafi a znechuceně se zadíval na loď přivázanou k větvi vrby, která se skláněla nad řekou. „Mně to teda moc jako vtip nepřipadá.“

„To není žádný vtip,“ řekl Holliday. „To je ochranné zbarvení. Můj vyučovací kurz o historii kamufláže bylo to jediné, z čeho kdy Vince dostal dobrou známku.“ Široce se zašklebil. „Vždycky jsem věděl, že ten kluk to dotáhne daleko, i když měl mizerné známky.“ Holliday potřásl hlavou. „Je to dokonalé. Co děláš, když jsi na řece? Chytáš ryby. Tohle je elektrický přívěsný motor na trolování, což znamená, že bude tichý. Podívej se na ten proud; začíná odliv a ten nás potáhne pěkně rychle dolů po řece.“ Jako na důkaz jeho slov prostředkem řeky proplula větev stromu, vířící v prudkém proudu.

„Jak je to daleko?“ zeptal se Tidyman.

„Podle Vinceho tak tři a půl kilometru,“ opáčil Holliday. Odvázal provaz z vrbové větve. „Nastupte na palubu, pánové, začíná poslední dějství hry. Pojďme si pro Peggy.“

26

„Jak to místo poznáme?“ otázal se Rafi, který zaujal místo na přídi pramice. Pluli docela rychle po proudu a řeka byla stále širší a širší.

Odpověděl mu Tidyman.

„Říká se tomu chiesetta, kaplička. Je to něco jako rybářská chýše na kůlech. U ústí řeky jich je spousta. Jsou vybavené velkými sloupovými jeřáby, na kterých jsou zavěšené zátahové sítě ponořené do vody. Ta naše chiesetta je poslední na levém břehu, nejblíž k otevřenému moři. Je jasně červená a má úplně novou střechu z hliníkových plátů.“

Jak se řeka rozšiřovala, její barva se měnila - z hnědavě zelené, způsobené naplaveninami, se stávala stále hlubší modř, jak se blížili k moři. Krajina na obou březích byla tvořena většinou vysušenými bažinami, rozdělenými na úhledná obilná pole. Břehy byly lemovány dlouhými řadami plachetnic a malých sportovních motorových jachet, zakotvených u krátkých přístavních můstků. Všude byli rybáři na pramicích podobných té jejich, většinou rybařící v mírnějším proudu blíž u břehu. Nikdo z nich jim nevěnoval nejmenší pozornost.

Přímo před nimi už bylo vidět Tyrhénské moře, jako temnější modrý pruh na pozadí bezmračné oblohy. Břehy byly lemovány obrovskými nakupenými balvany používanými jako vlnolamy, které měly zabraňovat erozi, a nad nimi se vypínaly zchátralé rybářské chýše, chiesetty, jako nějaký dlouhonohý hmyz. Všechny vypadaly téměř stejně a stály blízko sebe; každá měla vratce vypadající verandu podobnou palubě a byla vybavená jedním, dvěma a příležitostně i třemi jeřáby o délce patnácti metrů, upevněnými na konzolách nad vodou a připoutanými kovovými lany ke střeše. Nyní byl odliv a jeřáby byly vytaženy i se sítěmi. Až nastane znovu příliv a řeka bude proudit opačným směrem, sítě budou opět spuštěny do vody.

„Co tady chytají?“ zeptal se Rafi.

„Podle Vinceho prý většinou cípaly a úhoře, jako ten stařík, co jsme ho potkali.“

„Brrr,“ otřásl se Rafi a ušklíbl se. „Kdo by jedl úhoře?“

„Náhodou úhoří paštika,“ zamumlal Tidyman toužebně. „To je pochoutka. Jako sulc jsou taky vynikající.“

Holliday, usazený v úzké zádi, nastartoval malý přívěsný motor a potichu vymanévroval s člunem z hlavního proudu. Zamířili k severnímu břehu řeky, která teď byla široká víc než sto metrů.

„Spusťte kotvu,“ nařídil Holliday.

Tidyman odhrnul hromadu síťoviny stranou a odhalil malou těžkou kotvu Danforth. Spustil ji přes palubu a pomalu popouštěl nylonové lanko, až se kotevní patka zachytila na bahnitém dně. Loď se otočila proti proudu. Byli u ústí řeky a moře měli nyní za sebou. Tři sta metrů od nich přes řeku stála červená chiesetta s lesklou střechou, blyštící se ve slunci jako nějaký červený pavouk, s dvěma jeřáby trčícími z verandy jako dlouhé antény.

Tidyman sundal dalekohled z krku, podal ho Rafimu a ten ho předal Hollidayovi.

„Tvařte se, že máte plno práce,“ řekl Holliday. „Já to zatím prozkoumám.“

„Rozkaz, kapitáne,“ řekl Tidyman. Společně s Rafim vytáhli ze dna pramice dlouhé bambusové pruty a spustili přes bok lodi vlasce, na nichž nebyla žádná návnada.

Holliday zdvihl dalekohled k očím.

Rybářská chýše byla velká asi šest krát osm metrů, užší stranou otočená k řece. Na té straně byly i velké dveře vedoucí na verandu, kde byly umístěné otočné sloupové jeřáby. Plochá střecha z vlnitého plechu se mírně skláněla směrem dozadu. Zdálo se, že jediný možný vstup je ze zadní strany, po úzké lávce vedoucí přes balvany od prašné polní cesty. Na jejím konci Holliday viděl cosi, co vypadalo jako bílá dodávka; chýše mu napůl zakrývala výhled. Dveřní otvor vedoucí na verandu se ztrácel ve stínu. Nezdálo se, že by se někdo díval.

Zaměřil dalekohled na prostor pod chýší. Vypadalo to, že je tam po domácku vyrobený žebřík vedoucí z podlahy k balvanům dole, zřejmě pro případ, že by se síť při vytahování zachytila nebo nastal nějaký jiný problém, kvůli kterému by bylo nutno slézt dolů. Znovu zamířil dalekohled stranou. Nejbližší sousední chýše byla vzdálená asi patnáct metrů. Na druhé straně se prostíral kamenný vlnolam a pak už otevřené moře.

„Budeme muset buď prolézt padacími dveřmi v podlaze, anebo přijít zezadu,“ řekl Holliday. „Moc jiných možností tady nevidím.“

„Proč ne obojí?“ zeptal se Rafi, který se vší mocí snažil odvrátit pozornost od chýše, kde byla vězněna Peggy. „Co kdybychom se rozdělili a vpadli tam z obou stran?“

„To je příliš nebezpečné,“ zamítl to Holliday. „Takový dvojitý útok skoro nikdy nevyjde. Skončí to většinou tak, že se všichni postřílí navzájem. Když do toho půjdeš takhle, budeš mít potíže rozlišit, kdo je kdo.“

„Všechny způsoby jsou nebezpečné,“ ohradil se Rafi.

„Obávám se, že musím souhlasit s vaším přítelem,“ ozval se Tidyman. „Nebezpečné to bude, ať uděláme cokoliv. Když přijdeme po té lávce, ztratíme výhodu překvapení. A když se vyšplháme k těm padacím dvířkům, budeme mít zúžený manévrovací prostor.“

„Musíme něco udělat,“ naléhal Rafi. „Nemůžeme tady trčet moc dlouho.“

Holliday se na okamžik zamyslel a pak se ohlédl zpátky přes rameno.

„Kousek výš proti proudu byl malý přístav,“ řekl. „Nevšimli jste si, jestli měli benzinové čerpadlo?“

Holliday se krčil v přítmí pod rybářskou chýší poblíž jejich cíle. Vítr vanul od moře a opíral se do velkých sloupových jeřábů, které se nad ním kymácely a vrzaly. Všude kolem něho šplouchala voda o balvany a vzduch byl prosycený pachem moře.

Pramice se potichu pohybovala dál, až zmizela za koncem vlnola-mu. Holliday se podíval na hodinky a zamračil se. Výsledek celého plánu bude záležet na přesném načasování. Jestli to někdo z nich zvo-rá, je s Peggy ámen. Rafi i Tidyman měli za sebou povinnou vojenskou službu, Tidyman ji strávil většinou tím, že se snažil získat co nejvíc hodin jako vojenský pilot a upevnit si tak status egyptského občana, a Rafi proto, že to byla přirozená věc pro rodilého Izraelce židovského původu. Holliday však byl profesionál; byl zvyklý řídit se svým instinktem, který se zrodil za léta zkušeností v bojových misích na různých místech světa. Svými společníky si nebyl příliš jistý.

Bylo třeba vzít v úvahu také reakci Peggy. Jestli v kritickém okamžiku udělá něco nepředvídaného, tak jsou všichni mrtví. Doufal, že si uvědomí, co se děje, a v prvních několika vteřinách akce schová hlavu a uklidí se z palebné linie. Holliday na okamžik zavřel oči a vyslal tichou modlitbu ke všem bohům války. Ze všeho nejhorší bylo, že do toho půjdou naslepo; neměli tušení, kolik mužů v té chýši je a kolik jich Peggy hlídá.

Znovu se podíval na hodinky, pak se sklonil a zdvihl pětigalonový kanystr s palivovou směsí do přívěsných motorů, kterou koupil v malém přístavu o něco výš na řece. Byl čas jít. Naslouchal, smysly napjaté; přímo cítil chvění všech nervových zakončení. Polkl a uvědomil si, že má sucho v ústech a srdce mu zběsile buší.

Ten pocit byl známý; částečně strach, částečně očekávání a částečně vzrůstající touha po pomstě. Vždycky ho překvapovalo, že ho ten naléhavý pocit hluboko v útrobách tak uspokojuje, a občas uvažoval, jestli u vojáků opravdu existuje patologická potřeba - touha po boji a nebezpečné hře se smrtí. Za své kariéry pár takových vojáků poznal, byli to profesionálové, kteří se neustále znovu a znovu vraceli do bojů, protože se prostě nedokázali vyrovnat s náhlým návratem k pasivní rutině života mimo smrtící zónu.

Holliday z mysli násilně vypudil veškeré vědomé myšlenky, naladil své smysly na své okolí a snažil se, aby všechny součásti jeho osobnosti fungovaly v jakémsi sladěném, zpomaleném psychedelickém snovém obraze, kde všechno, co udělá, bude perfektně synchronizované se vším ostatním.

Přímo nad hlavou zaslechl tlumené hlasy - mužský a ženský, které se spolu hádaly, uslyšel zaskřípění lana ve větru, uviděl načechrané peří luňáka kroužícího nad ústím řeky, zachytil vrčení motorového člunu kdesi daleko odtud a ustavičný pulzující šepot příboje.

Na postranní stěně chýše nebyla okna, jen ventilační mřížka. Jestliže dělníci v chýši loví ryby dvakrát za den při přílivu a odlivu, znamená to zřejmě, že úlovek někam ukládají, nejspíš do pozinkovaných ocelových nádrží. V horkém dni, jako byl dnes, se chatrče s plechovými střechami určitě mění v pec. Musí to tam strašlivě páchnout.

Holliday s kanystrem v ruce vylezl z úkrytu pod chatou a vydal se rychle, ale opatrně mezi oběma chiesettami k poslední chýši v řadě. Při pohledu přes ústí řeky rozeznával v dálce podsaditý obrys šedobíle pruhovaného osmiúhlého majáku, podle kterého se oblázková pláž jmenovala.

Chiesetta s červenými stěnami byla podpírána celkem šesti kůly, tři z nich byly o něco kratší. Podpůrné piloty byly zhotovené z fošen spojených dohromady do čtverhranných sloupů, které podpíraly podlahu chýše. Když se Holliday podíval nahoru, uviděl, že samotnou podlahu tvoří pouze překližkové desky položené přes borovicové trámy. Ty byly rozmístěné daleko od sebe a byly to vlastně jen pár centimetrů silné plaňky. Slovo chatrný to ani zdaleka nevystihovalo.

Holliday odšrouboval uzávěr benzinového kanystru, obrátil hubici a zase kanystr zašrouboval. Spravedlivě rozdělil jeho obsah mezi tři přední sloupy a pak prázdný kanystr postavil k tomu prostřednímu. Zkontroloval čas. Dvě minuty.

Vytáhl krabičku sirek a zapálil sloupy jeden po druhém, aniž zaváhal; musel přitom rychle přeskakovat z balvanu na balvan. Pozoroval, jak dřevo chytilo; plamínky byly stěží viditelné, sotva víc než chvějivý horký opar v jasném vzduchu. Odvrátil se, vylezl zpátky po balvanech a pak začal šplhat po provizorním žebříku k padacím dvířkám v podlaze.

Během několika vteřin byl nahoře a vzápětí ho přepadla strašlivá myšlenka, která ho téměř ochromila. Proklínal sám sebe, že je takový hlupák. Co když jsou padací dveře zajištěné shora závorou? Byl to přesně ten druh stupidní chyby, kvůli které lidé přicházejí o život. Otočil se na žebříku. Plameny dosáhly vrcholu sloupů a začínaly olizovat spodek podlahy. Každou vteřinu už chytí prkna. Ozvala se krátká ostrá exploze, když vybuchly výpary v prázdném kanystru. Na vteřinu či dvě se rozhostilo téměř ohromující ticho a pak se nad jeho hlavou ozval zvuk běžících nohou. Černý kouř se začal hromadit. Zazněl vzteklý výkřik.

„Cazzo merda! Fuoco! Fuoco!“

Poslední kontrola. Třicet vteřin. Na tom nezáleželo; plameny se v dlouhých stravujících jazycích blížily jeho směrem. Jestli se hned nepohne z místa, tak se uškvaří. Vytáhl z opasku devítimilimetro-vou pistoli Tanfoglio. Italské zbraně, kterými je zásobil Vince Caruso, byly běžné komerční zboží, většinou používané k cvičení střelby a k sebeobraně. Měly šestnáct nábojů v komoře a snadno se používaly. Takže dohromady mají čtyřicet osm nábojů. Každou vteřinu už ho může seshora zasypat déšť kulek. Holliday se zarazil, když si to připomněl, a pak se přinutil na to raději nemyslet. Bude to jako strčit hlavu do sršního hnízda. Zhluboka se nadechl a pak prudce zatlačil zespodu na padací dvířka.

To, co následovalo, mu připadalo jako série momentek u kulečníkového stolu, trhavé stroboskopické obrazy propojené jako vagony nákladního vlaku. Šlo to mnohem lépe, než si vůbec dovolili doufat.

V chýši bylo pět mužů a po výkřiku Oheň! se téměř pravidelně rozptýlili. Dva se rozběhli směrem k verandě do dusivého oblaku dýmu a dva se otočili za zvukem prudce rozražených dveří. Těmi zezadu vletěli dovnitř Rafi a Tidyman a udělali rychlý kotoul plavmo, jeden doleva, druhý doprava, jak jim Holliday nařídil. Pátý muž, holohlavý otec Damaso, zůstal sedět tam, kde byl, usazený v pohodlném plyšovém křesle, odkud měl dobrý výhled na jejich rukojmí, připoutané k železnému svorníku v rohu místnosti.

Chýše byla rozdělena na dvě místnosti, oddělené překližkovou stěnou; na zásobní prostor v přední části a obytnou a kuchyňskou místnost vzadu. Padací dveře byly zasazené do podlahy mezi těmito dvěma částmi a otevíraly se do té přední. Když jimi Holliday prolezl, ocitl se čelem k řece. Okamžitě vytáhl automatickou pistoli, půlkou těla v místnosti a půlkou ještě na žebříku, a bez míření vypálil půl zásobníku, přičemž hlavní pistole opsal velký oblouk zprava doleva. Zasáhl oba muže, jednoho do obličeje, druhého do prsou. Oba se bez hlesu zhroutili pozpátku do kouře a plamenů.

Holliday se vysoukal z otvoru v podlaze, odvrátil se od ohně a pak se překulil doleva. Zbraň měl připravenou, ale nestřílel. Rafi už byl na kolenou, tělem mezi strážemi a Peggy. Ta se bleskurychle vrhla na zem, na matraci, kterou jí tu věznitelé položili. Rafi držel v jedné ruce pistoli a v druhé rybářskou harpunu s ocelovým hrotem, kterou použil na vypáčení dveří. Tidyman byl přímo naproti němu na druhé straně místnosti. Společně vytvořili dokonalý úhel pro křížovou palbu, jak je Holliday instruoval.

Oba zasypali soustředěnou palbou oba strážce. Ti byli ozbrojení jakýmisi kompaktními automatickými pistolemi, nestačili je však už vytáhnout z pouzder, i když se o to pokusili.

Rafi vyprázdnil zásobník a vzápětí skočil po otci Damasovi s harpunou. Holohlavý kněz byl neozbrojený, až na jakýsi obušek připomínající kriketovou pálku, kterou měl položenou na klíně. Když se na něho Rafi vrhl, zdvihl ji na obranu a zařval jakousi nadávku. Vstal z křesla a švihl pálkou po Rafim, až se mu ho podařilo odrazit stranou. Vzápětí popadl dlouhý obušek oběma rukama a užuž se chystal jím udeřit Rafiho zezadu do lebky jako sekerou, ale Holliday zasáhl právě včas; vypálil do jeho prsou šest ran, které rozervaly maso a kosti a mrtvé tělo odhodily dozadu přes křeslo.

Přední část chýše už byla jediné planoucí inferno a oheň se každou vteřinou přibližoval. První dva muži byli beze zbytku stráveni plameny, které hrozily v příštím okamžiku pohltit i zadní část chýše. Holliday se vrhl dopředu, popadl ocelovou harpunu a zamířil k Peggy, která ležela stočená do klubíčka na matraci a chránila si hlavu rukama.

Rafi zasténal a začal se pomalu zvedat na všechny čtyři. Holliday provlékl harpunu skrze kovový svorník, kterým byla Peggy připoutaná k podlaze, a snažil se ho vypáčit. Konečně se mohl na svou sestře-nici pořádně podívat. Na obličeji měla šmouhy od špíny a její krátké tmavé vlasy byly zplihlé a zcuchané, ale za současných okolností vypadala lépe, než by byl čekal.

„Peg?“

„Johne?“ Její hlas byl chraplavý, měla sucho v ústech.

Něžněji odhrnul vlasy z obličeje.

„Už je to dobrý. Jsem tady, zlato.“

Peggy se slabě zasmála. „Ale že vám to trvalo sakra dlouho.“

„Jo, taky tě rád vidím, Peggy,“ řekl Holliday a zašklebil se. Unaveně se na něho usmála. Najednou vypadala nesmírně křehce. Pak ji vzal Rafi do náruče a slzy začaly téct proudem. O chvilku později se Hollidayovi podařilo vypáčit svorník z podlahy a Peggy byla volná. V oblaku kouře se objevil Tidyman, v jedné ruce svazek klíčů a v druhé pistoli.

Zničehonic se rozlehlo prásknutí jako výstřel a celá přední část chi-esetty sebou trhla a sesunula se k zemi. Plameny vyšlehly a mířily k nim.

„Náš kočár čeká, panstvo,“ pravil Tidyman. „Jestli nechcete, aby z vás byla pečínka, tak si radši pospěšte.“

Následovali Egypťana ven z hořící chýše do slunečního světla. Zatím se neozývaly žádné sirény, a nebýt plamenů vyšlehujících za jejich zády a oblaku mastného kouře, který stoupal do slaného vzduchu, všechno se zdálo být v pořádku. Rafi průvod uzavíral; podpíral Peggy, jíž se ještě pořád trochu třásla kolena, ruku ovinutou kolem jejích ramen. Peggy při chůzi trochu klopýtala a opírala se o Rafiho, hlavu skloněnou k jeho rameni. Tidyman odemkl dveře staré dodávky Fiat Ducato a všichni nasedli, Rafi s Peggy dozadu, Tidyman a Holliday dopředu. Vnitřek vozu byl rozpálený a vzduch byl hustý a dusivý. Když Tidyman nastartoval motor, zaslechli první houkání hasičských vozů kdesi v dálce před sebou.

„Čas vypadnout,“ řekl Holliday. Plameny za nimi se prokousaly střechou chýše a vyrazily k nebi. Holliday se na svém sedadle opřel dozadu a pocítil zároveň doznívající nával adrenalinu a náhlou únavu. „Až v té grilovačce za náma začnou nacházet mrtvoly s kulkama v těle, tak jsme v průšvihu.“

Podíval se ven z okna na Tidymanově straně a uviděl, že z okolních chýší vybíhají lidé a nevěřícně zírají na požár. Nějaký horlivec si určitě zapíše jejich poznávací číslo a za pár minut bude na všech frekvencích vyhlášen všeobecný poplach.

V kapse mu zavibroval mobil. Vylovil ho a podíval se na něj. Tidyman přeřadil a otočil volantem. Zamířili po prašné polní cestě, pod koly křupající štěrk. Přibližující se sirény byly stále hlasitější.

„Textová zpráva od Carusa,“ hlásil Holliday.

„Co píše?“ zeptal se Tidyman.

Holliday se zamračil. Zpráva mu nedávala moc smysl. Přečetl ji nahlas.

„Nádraží Termini. Přesně v sedm čtyřicet pět. Společenský oděv. RSVP.“

27

„To přece nemyslíte vážně,“ pravil Holliday Vincemu Carusovi, stojícímu na nástupišti číslo jedenáct na centrálním římském nádraží. Rafi, Peggy a Emil Tidyman čekali za ním a zírali na dlouhou řadu staromódních železničních vagonů na koleji vedle nich. Každý nablýskaný a vyleštěný vůz byl natřen tmavomodře a nesl velkolepý znak se zlatými písmeny V. S. O. E., navzájem ozdobně propletenými. Pod obloukovou, světle natřenou střechou každého vagonu byl zlatý nápis Compagnie Internationale des Wagons-Lits.

„Včera večer jste po mně chtěl únikovou strategii, plukovníku. Tady je, pane,“ řekl mladý muž pyšně. „Dostanu vás z Říma ve velkém stylu.“

„Ale Vinci,“ namítl Holliday, „proč zrovna Orient-Express? Vy jste se zbláznil!“

„Prosím za prominutí, plukovníku, ale z taktického hlediska to dává docela dobrý smysl. Vlastně je to dokonalé. Podle mých informací vás hledá polovina římské policie. Údajně máte prsty v podezřelém zabití kněze, který pracoval pro Vatikán, a hordy gangsterů z La Santa v Neapoli. Říkám to správně, plukovníku? Je to dobrý odhad?“

Brzdové ventily hlasitě zasyčely a z nádražního rozhlasu se ozvalo nesrozumitelné hlášení. Zazněl pronikavý hvizd píšťaly.

„Dost dobrý,“ řekl Holliday.

„To ovšem znamená, že budou hlídat všechna letiště, a jak znám policajty, budou mít všude na silnicích uzávěry. V Římě je víc bezpečnostních kamer než v New Yorku. Tady měli co do činění s teroristy na domácí půdě mnohem déle než my, víte?“

„Jo, to je fakt,“ řekl Holliday.

„Tak vidíte,“ pravil vítězoslavně Caruso. „Kdo by čekal, že z města ujedete vlakem, a k tomu ještě vlakem plným boháčů a velkých zvířat? To je, jako kdybyste se pokoušeli utéct ze Sing Singu na Queen Mary“ Mladý nadporučík se zamračil. „I když bych moc rád, pane, v žádném případě vás nemůžu schovat na vyslanectví. Vy a vaši přátelé jste tady momentálně dost žhavé téma.“

„Já si velice vážím všeho, co jste pro nás udělal, Vinci. Věřte mi, že bez vás bychom to nezvládli,“ řekl Holliday.

Peggy, která pořád vypadala trochu přepadle, popošla pár kroků dopředu. Caruso byl vysoký dobrých 185 cm a Peggy si musela stoupnout na špičky, aby ho mohla něžně políbit na tvář.

„Já taky, nadporučíku,“ řekla tiše. „Zachránil jste mi život.“

Caruso se začervenal jako student na první schůzce. Peggy ustoupila a vzala Rafiho za ruku. Tidyman, pořád ještě trochu ohromený, zíral na exotický vagon vedle nich.

Na vzdálenější koleji právě z nádraží vyjížděl mnohem modernější vlak a hluboké hučení elektrické lokomotivy se odráželo hlasitou ozvěnou, jak nabíral rychlost. Otevřenou střechou nádraží sem dopadalo světlo měsíce, který před chvílí vyšel.

„Co doklady?“ zeptal se Holliday.

Caruso se vzpamatoval a zamrkal.

„Ehm, jo, hned, plukovníku.“ Vytáhl z kapsy tlustou obálku a podal mu ji. „Tady jsou pasy pro vás pro všechny, už používané, ale jména nová. Pár kreditních karet a nějaká hotovost. Až přijedete do Paříže, jděte na vyslanectví a tam se o vás už postaráme.“

„My jedeme do Paříže?“ otázala se Peggy zasněně. Zívla a opřela se ospale o Rafiho. Tomu to ani v nejmenším nevadilo.

„Máte rezervovaná kupé na celou trasu, přes Benátky, Vídeň až do Paříže. Zařídil jsem, aby na vás kolem půlnoci v Boloni čekala spojka. Jmenuje se Paul Czinner a ví o vás všechno.“

„Jak ho poznáme?“ otázal se Holliday.

„Obléká se jako bezdomovec a bude mít na ruce prsten z Pointu,“ řekl Caruso. „Je to náš člověk.“

„Tak to mi stačí.“ Holliday spokojeně přikývl.

Člen železniční ochranky v modrých kalhotách a saku se kolem nich propletl na bzučícím vozítku Segway a vypadal vedle elegantního starobylého vlaku tak trochu nepatřičně. Holliday odvrátil pohled a cítil, jak mu srdce vystoupilo do krku. Vlaková policie projela kolem a zamířila dál po nástupišti; Holliday si oddechl.

„Zbraně jste zahodili?“ zeptal se Caruso potichu.

Holliday kývl. „Jo. Do Tibery.“

Nástupiště kolem nich už bylo plné lidí; nastaly poslední rušné minuty před odjezdem, elegantně oblečení lidé mluvící půl tuctem cizích jazyků se hromadili přede dveřmi, doprovázeni zřízenci v modrých uniformách, kteří vlekli vozíky vysoko naložené drahými zavazadly.

„Myslím, že na to nejsme vhodně oblečení,“ řekl Holliday, když se rozhlédl kolem po pasažérech, očividně vysoce postavených.

„Nebojte, o všechno jsme se postarali,“ řekl Caruso. „Zavazadla už máte ve svých kupé.“ Odmlčel se a pak vytáhl z kapsy druhou obálku, tentokrát přepásanou gumičkou. „Tady jsou lístky.“ Holliday si je od něho vzal.

„Jak jste zjistil mou velikost?“ zajímala se Peggy.

„Ehm, plukovník vás popsal, madam,“ řekl Caruso a znovu se příšerně začervenal. „V létě jsem jezdíval pomáhat strýčkovi Ziggymu v obchodě, měl krám s módními oděvy a prodával na Canal Street. Pohyboval jsem se dost mezi modelkami. Podle toho popisu jsem odhadl vaše číslo.“

„Jste drahoušek,“ řekla Peggy a usmála se. Caruso opět znachověl. Rozpačitě se podíval na hodinky. „Je čas nastoupit, pane.“

Zavedl je do vlaku. V úzké chodbičce byl trochu nával, ale nakonec se propracovali ke dveřím v prostřední části vagonu. Dveře byly vyrobené z jakési dýhy z exotického dřeva a kování bylo mosazné. V chodbě byl položený koberec s tmavým květinovým vzorem, světla na stropě byla měkká a tlumená. Všechno vypadalo luxusně a draze. Bylo to, jako kdyby vstoupili do staré fotografie. Ani by je neudivilo, kdyby se v příštím okamžiku proti nim z chodby vynořila ruská princezna, ověšená šperky a kouřící cigaretu v dlouhé slonovinové špičce.

Caruso otevřel posuvné dveře a ustoupil stranou. Za dveřmi bylo salonní kupé s dlouhým lehátkem a skládací stěna, která odhalovala další místnost s dvěma palandami; další exotické dřevěné dýhy, další mosazné kování, další koberce a s nimi sladěné čalounění.

Pod lehátkem a v přihrádce na zavazadla byly uloženy čtyři malé černé kufříky. V úzké malé skříni vedle dveří Holliday zahlédl na ramínkách černé šaty a několik obleků. Úhledné, kompaktní a elegantní.

„Je to dvojité soukromé kupé, říkají tomu suita“ pronesl mladý nadporučík a nervózně upřel oči na Peggy. „V každém vagonu je deset samostatných kupé. Tahle mají čísla šest a sedm. Jsou tu tři jídelní vozy, vagon s barem a tři lehátkové vozy za námi, dále čtyři lůžkové vozy a vepředu zavazadlový vůz. Všechno je naprosto soukromé. Toalety jsou na obou koncích vagonu. Jinak nemusíte vůbec opouštět svoje kupé, dokud nedojedete do Paříže. Stevard vám přinese jídlo, když si budete přát. Jmenuje se Mario.“ Caruso pokrčil rameny. „To je asi tak všechno, pane.“ Napřáhl ruku. „Dostanu dobrou známku, plukovníku?“

„S hvězdičkou, kadete Caruso,“ řekl Holliday se smíchem a stiskl mladému nadporučíkovi ruku.

„Hodně štěstí, pane.“

Caruso ustoupil, rychle a rázně Hollidayovi zasalutoval a vycouval z kupé.

Holliday zavřel dveře a zasunul západku. Pak se obrátil zpátky do malé místnosti. Peggy už ležela natažená na pohovce, nohy opřené o Rafiho. Tidyman se usadil nejblíže oknu a vyhlížel ven na nástupiště. Holliday si poprvé od dnešního rána uvědomil, že všichni v místnosti jsou načichlí kouřem, jako kdyby přišli rovnou od táboráku.

Pocítil váhavé trhnutí kdesi pod nohama. Ozval se hluboký dunivý zvuk, jak naskočil generátor, a pak se vlak téměř nepostřehnutelně dal do pohybu a pomalu a tiše klouzal dopředu, až chvíli vznikala iluze, že se nepohybuje vlak, ale nástupiště.

„Tak jsme to dokázali,“ řekl Rafi.

„Já budu nejspíš spát celý týden,“ povzdechla si Peggy, oči už napůl zavřené.

„Věřím, že být unesena teroristy a držena jako rukojmí může mít takový účinek,“ pravil Rafi a láskyplně se na ni usmál. Holliday pocítil zachvění v hloubi svých útrob, když si připomněl dobu strávenou s Amy, nyní už tak vzdálenou, předtím, než ji ošklivý příval stravující nemoci strhl s sebou. Museli tehdy vypadat podobně jako teď Peggy a Rafi.

Na dveře za ním kdosi zlehka zaťukal. Holliday se otočil a uvolnil západku dveří. Maličko je pootevřel. V chodbě stál pohledný muž kolem třicítky v modré uniformě s mosaznými knoflíky. Dokonce měl na rukou bílé rukavice.

„Já jsem Mario, signore, váš stevard. Pokud si přejete, v barovém voze se právě servírují koktejly. V předním jídelním voze je též připraven pozdní bufet.“

„Děkuji vám, Mario,“ řekl Holliday.

„Prego, signore“ Mario se mírně uklonil. Holliday kývl hlavou, krátce se usmál a zavřel dveře. Znovu je zajistil západkou a obrátil se zpět do místnosti.

„Co vy na to?“ zeptal se Holliday. „Máte někdo chuť?“ Pokrčil rameny. „Já stejně musím zůstat vzhůru, když se mám o půlnoci setkat s tím Czinnerem.“

„Mě vynech,“ zamumlala Peggy, která už skoro spala.

„Mě taky,“ přidal se Rafi.

„Já jdu s váma,“ řekl Tidyman.

„Z toho, jak se na mě Mario podíval, když viděl moje oblečení, usu-zuju, že bychom se měli napřed převlíct,“ pravil Holliday.

Připravené obleky byly značkové, Zegna a Armani, košile byly od Enrica Montiho, kravaty od Cadiniho, boty nesly značku Mirage a všechno jim padlo jako ulité.

Vyňali oblečení z úzké skříňky a zavřeli spojovací stěnu. Peggy tvrdě usnula na pohovce a Rafi pochrupoval vsedě. Holliday neměl to srdce je budit, aby mohl Mario připravit palandy.

„Připadám si jak nějaký hochštapler,“ řekl Tidyman a zašklebil se na svůj odraz v malém zrcadle nad umyvadlem. Prsty si prohrábl husté šedé vlasy, které mu spadaly až na ramena.

„Vypadáš jako model z prestižního magazínu GQ,“ pravil Holliday a zazubil se. Zavázal si svou červeno-modře pruhovanou kravatu.

„Tak leda GQ pro staříky,“ zamručel Tidyman. „Po tom dnešním dobrodružství si připadám, jako kdyby mi byl milion let. Už jsem moc starý, abych si hrál na Jamese Bonda.“

„S tím souhlasím,“ přikývl Holliday. „Pojďme si dát drink.“

V barovém voze byly úhledně uspořádané stolky a čalouněná křesílka. Za pultem stál barman a pianista vyhrával na malém křídle známé melodie a ragtimové skladby Scotta Joplina. Barman se tvářil znuděně a úsměv na tváři pianisty byl očividně neupřímný. Ve voze bylo jen pár lidí. Holliday nabyl dojmu, že než člověk získá tolik peněz, aby si mohl dovolit cestovat Orient-Expressem, už je příliš starý na večírky.

Posadili se ke stolku co nejdál od piana. Číšník v krátkém bílém saku přijal jejich objednávku a oba se pohodlně opřeli ve svých křesílkách. Kola vlaku rytmicky rachotila a drnčela po pražcích a krajina za okny byla pouhými míhajícími se světly a šmouhami v temnotě, rozmazanými hustým deštěm, který začal padat, jen co opustili Řím. Číšník se objevil s jejich drinky; pro Hollidaye martini rossi s ledem a pro Tidymana brandy.

„Je to vážně ohromující,“ pronesl Tidyman, když maličko upil z velké sklenice ve tvaru tulipánu. „Dnes ráno umřelo několik lidí mou rukou a večer si popíjím drink v barovém voze Orient-Expressu a mám na sobě oblek za dva tisíce dolarů. Svět je úžasné místo, nemyslíš, Johne?“

Holliday zakroužil tekutinou ve své sklenici a díval se, jak oblévá ostré hrany ledových kostek. Pokrčil rameny.

„Udělali jsme to, kvůli čemu jsme tam jeli,“ řekl. „Zachránili jsme Peggy. Ti chlapi, co dnes umřeli, hlavně ten holohlavý mizera, co si říkal kněz, se chystali ji znásilnit, mučit a pak zabít. Lidi jako oni žijí v jiném světě, Emile, v temnějším světě s temnějšími pravidly. Já hrál podle těch jejich.“

„Takže žádná lítost, žádné city?“ zeptal se zvědavě Tidyman.

„Ne víc, než by cítili oni, kdyby zabili tebe, mě nebo Peggy.“

„Je to krásná mladá žena,“ řekl Tidyman. „Zdá se, že jsou do sebe s tím Rafim vážně zamilovaní.“

„Že by?“ Holliday se zasmál. Upil doušek ze své sklenice a vychutnával si martini.

„Ta tvoje Peggy je taková drobná a křehká,“ řekl Tidyman a hlas mu zjihl. „Moje žena byla také taková.“ Egypťanovi se zadrhl hlas; odvrátil se a hleděl strnule z okna do temnoty.

„To je mi líto, Emile,“ řekl Holliday tiše. „Já vím, jaké to je. Taky jsem ztratil ženu.“

„Přejde ta bolest někdy?“ zeptal se Tidyman.

„Trochu,“ řekl Holliday. „Časem vybledne jako stará fotka, ale doopravdy nezmizí nikdy.“

„To je dobře,“ řekl Tidyman. „Chci si ji v srdci uchovat napořád.“ Hlas mu najednou opět ztvrdl a oči ztemněly jako dva uhlíky. „A taky nechci zapomenout, co udělám, jestli ještě jednou potkám toho Kekri Gahba, toho pouštního parchanta, tu svini Alhazreda.“

Egypťan udeřil pravou pěstí zlehka do otevřené levé dlaně a zasyčel kletbu.

„Alaan abok, labo abook, yabn al gahba, okho el gahba, yal ma-nyoch kess, ommek, o omen, yabetek!“

„To zní velice zlověstně,“ poznamenal Holliday.

„Nemáš ani tušení jak,“ odtušil temně Tidyman. Hleděl slepě skrz deštěm smáčené okno do noci, jako kdyby se v ní pro něho skrývaly odpovědi. Zůstali tak sedět delší dobu v tichu. Nakonec Holliday promluvil.

„Pověz mi o své dceři,“ vybídl ho a Tidyman se odvrátil od okna a tvář se mu opět naplnila světlem a životem.

Seděli společně v barovém voze skoro do půlnoci, až v něm zůstali jako poslední. Pianista nakonec svoji produkci ukončil poslední skladbou Kiss Me Good-Night, Dear a pak se odebral pryč, zatímco barman začal ostentativně otírat křišťálové sklenice, které byly už nablýskané ažaž. Venku za okny se objevovalo stále víc světel, která se míhala kolem, jak se blížili k předměstí Boloně. Holliday zkontroloval čas. Byla téměř půlnoc.

Tidyman vstal, trochu nejistě; události uplynulého dne ho vyčerpaly a také pociťoval účinky několika sklenic brandy.

„Myslím, že bychom měli pomalu jít spát,“ řekl. „Mario už nám určitě ustlal postele.“ Usmál se. „Já bych si vzal tu spodní palandu, jestli ti to nevadí. Nejsem si jistý, jestli bych teď zvládl ten žebřík.“

„Vůbec mi to nevadí,“ řekl Holliday.

„Děkuju za příjemné popovídání,“ řekl Tidyman. „V dnešní době je člověk rád, když není s chmurnými myšlenkami sám.“

„Bylo mi potěšením,“ řekl Holliday. „Dobrou noc, Emile, a hezké sny.“

„Nebo radši vůbec žádné,“ opáčil Tidyman. „Dobrou noc, Johne.“

Otočil se, malinko zavrávoral a vydal se ke dveřím; kymácel se v rytmu vlaku ze strany na stranu. Otevřel dveře a místnost na okamžik zaplavil rachot ze spojovací chodbičky mezi vagony. Pak se dveře za ním zavřely.

Barman upřel na Hollidaye dlouhý, neochvějný a významný pohled. Holliday ho ignoroval a zadíval se z okna do deště.

O patnáct minut později vlak brzdil na centrálním nádraží v Boloni.

28

„Jak dlouho tu budeme stát?“ zeptal se Holliday barmana. Vytáhl padesát eur z hotovosti, kterou mu dal Caruso, a položil je na desku baru z třešňového dřeva. Muž se přezíravě podíval na složenou bankovku, aniž přitom přestal přejíždět utěrkou vnitřek dokonale čisté sklenice.

„Dvacet minut, signore, jenom se vymění personál,“ odpověděl. „Dejte si pozor, aby vlak neodjel bez vás, signore“ Muž se tvářil, jako kdyby to bylo přesně to, co si přeje.

„Díky,“ řekl Holliday. Na okamžik zauvažoval, jestli by si neměl tu padesátieurovku strčit zase do kapsy, ale nakonec ji nechal ležet na pultě. Opustil barový vůz a vydal se přes tři vagony zpátky, až našel otevřené dveře vedoucí z plošiny na nástupiště. Sešel dolů po schodech. Nástupiště už bylo suché, ale ve vzduchu stále visel ostrý, čistý pach deště.

Peron vypadal jako kterýkoli jiný; dlouhý pruh špinavého betonu, žlutá čára varující pasažéry, aby nechodili moc blízko ke kraji, jasné ostré osvětlení, které měnilo noc v den. Nad hlavou Hollidayovi bzučela pavučina různých drátů a kabelů elektrického systému, který poháněl většinu evropských lokomotiv.

Kromě něho byli na peronu ještě čtyři další lidé. Mladý pár s batohy, který se líbal na úzké lavici, zřízenec v baseballové čapce s kšiltem a modré kombinéze, ohánějící se mohutným smetákem, a osamocený muž v baloňáku, který vypadal jako mladší Peter Falk z televizního seriálu Columbo. V ruce držel otlučenou staromódní aktovku a na sobě měl pod pláštěm pomačkaný hnědý oblek. Když uviděl Hollidaye, nenápadně mu pokynul a vydal se k němu. Holliday zůstal stát, kde byl. Muž se k němu přiblížil a zdvihl jednu ruku v náznaku zasalutování. Jeho boty byly černé a nablýskané.

„Plukovník Holliday?“ otázal se Columbo. Měl trochu nakřáplý hlas, toho druhu, jaký obvykle prozrazuje spoustu alkoholu a cigaret. Byl to očividně Američan s poněkud otevřeným přízvukem ze Středozápadu. Z Illinois nebo možná z Kansasu, ale se zvláštním zabarvením. Jeho výraz byl napjatý a ostražitý.

„Vy musíte být Czinner,“ opáčil Holliday.

„Osobně,“ prohlásil muž v umouněném baloňáku. Napřáhl ruku. Na prostředníčku měl mohutný pečetní prsten. Absolventský prsten West Pointu. Holliday napřaženou ruku stiskl.

„Jaký to úžasný klenot jste dostal od své školy,“ pravil a zadíval se na robustní prsten a velký rubínově zbarvený kámen v jeho středu. Muž se na okamžik zatvářil zmateně. Pak pochopil.

„Ach tak, vy myslíte ten prsten,“ řekl a přikývl. Otočil na prstě těžkým zlatým kroužkem, který mu byl trochu volný. „Od té doby jsem ztratil pěkných pár kilo.“

„Jaká je situace?“ otázal se Holliday.

„Mohlo by to být lepší,“ opáčil Czinner. „Ti Češi, Pešek a jeho žena, dorazili dnes do Benátek. Zahlédli jsme je, jak na letišti Treviso vystupují z letadla SkyEurope, které přiletělo z Prahy. Nevědí, že jsme je odhalili, ale raději nic neriskujeme. Předpokládáme, že mají smlouvu na vás a vaše přátele. Dostaneme vás z vlaku včas.“

„Kde?“

Czinner se rozhlédl, zjevně poněkud nervózní.

„Tady nemůžeme mluvit,“ řekl. „Pojďte nastoupit zpátky do vlaku.“ Nejistě se znovu rozhlédl po nástupišti. Párek na lavičce byl stále naprosto zaměstnán jen sám sebou. Zřízenec se smetákem mezitím zmizel. Nikde se nic nehýbalo. Ozýval se jen sykot odvzdušňovaného brzdového obložení. Kdesi daleko zazněla ozvěna smíchu a pak zase nastalo ticho.

Oba vylezli zpět do vlaku po prvních schůdcích, které se naskytly. Stevardi v modrých uniformách již scházeli na nástupiště, aby se poohlédli po opozdilcích. Czinner a Holliday se vydali chodbičkou vlaku od vagonu k vagonu. Prošli všemi třemi vyšňořenými jídelními vozy, které byly teď prázdné. Číšníci v nich už připravovali prostírání k snídani; každé místo zdobily čerstvě naškrobené ubrousky, uspořádané do tvaru koruny, a křišťálové vázy, blyštící se v tlumeném světle, čekaly na čerstvé květiny. Muž v baloňáku zkontroloval svůj lístek a nakonec našel svoje kupé.

„Tady to je, příteli,“ řekl Czinner a odsunul dveře. Ustoupil stranou, aby Holliday mohl vejít.

„Až po vás,“ vybídl ho Holliday. Czinner pokrčil rameny a vstoupil do malé místnosti. Holliday ho následoval.

Kupé bylo o polovinu menší než to, které jim zajistil Caruso, ale jinak bylo uspořádané stejně. Z lehátka bylo upravené a ustlané lůžko a vedle okna byl postaven skládací stolek. Czinner vklouzl mezi lůžko a stolek a pak se natáhl a stáhl okenní roletu. Obrátil se zpátky k Hollidayovi.

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ podotkl. Posadil se na postel, na pečlivě uhlazenou přikrývku, a poplácal místo vedle sebe. „Posaďte se,“ vybídl Hollidaye. Zalovil v kapsách svého kabátu a vytáhl odtamtud jízdní řád Trenitalia a složenou mapu. Obojí položil na skládací stolek.

Holliday se posadil vedle něho. Caruso měl naprostou pravdu; na pletené vázance měl muž dokonce skvrnu od hořčice a jeho plášť byl načichlý kuli kami proti molům. Zato jeho kolínská byla drahá; byla to značka Roger & Galet. Holliday by byl očekával spíš něco jako Old Spice.

Czinner vytáhl z vnitřní kapsy robustní a draze vypadající kuličkové pero a pak otevřel jízdní řád na založené stránce. Našel na mapě, co hledal.

„Tohle je Boloňa,“ řekl a ukázal hrotem pera na bod na mapě. „A tohle je hlavní trať vedoucí k řece Pádu, asi tak padesát kilometrů odtud na sever. Je tam městečko zvané Pontelagoscuro, žije v něm asi šest tisíc lidí a není tam jinak vůbec nic, ale vede tam přes řeku železniční most.“ Czinner se odmlčel a podíval se na Hollidaye.

„Sledujete mě, plukovníku?“

„Sleduju,“ řekl Holliday a přikývl.

Zvenčí se ozval pronikavý hvizd píšťalky, vlak se dal do pohybu a pomalu nabíral rychlost. Czinner se vrátil k mapě.

„Při té rychlosti, kterou jedeme, to bude trvat asi tak pětačtyřicet minut. Most je stavěný pro rychlíky Eurostar a pomalejší vlaky, jako je tenhle. Zařídili jsme, aby návěstidlo před mostem ukazovalo dvojí červenou, takže vlak zastaví, aby pustil Eurostar, který přijíždí z opačné strany. Strojvedoucímu bude trvat přinejmenším deset minut, než zjistí, že žádný Eurostar nejede a že signál je nesprávný. To nám poskytne čas, abychom se dostali z vlaku.“

„A co pak?“

„Dolů k řece vede pěšina. Terén je tam celkem rovný a břehy nejsou moc příkré. Pod mostem bude čekat loď. Ta nás zaveze proti proudu až do města Ferrara. Odtamtud máme zajištěné letadlo, kterým se dostanete do Švýcarska.“

„Velice účelné,“ podotkl Holliday. „Pozoruhodný výkon, zejména za tak krátkou dobu.“

„Je to naše práce,“ opáčil Czinner a pokrčil rameny.

Zacvakl kuličkové pero. Cosi se zablýsklo. Světla zablikala a na okamžik zhasla, když vlak vjel pod vadné vedení. Vzápětí Czinner učinil výpad; Holliday však byl rychlejší.

Byl celou dobu napjatý a čekal. Když Czinner v prudkém oblouku švihl perem, Holliday zdvihl levou paži, aby blokoval výpad směřující na jeho hrdlo. Jeho pravá ruka se zároveň otočila dlaní nahoru a bříškem palce zachytila Czinnera pod bradou.

Mužova hlava se zvrátila dozadu a zároveň vyletěly do vzduchu jeho nohy a udeřily zespodu do stolku. Holliday se bleskurychle stočil, sevřel Czinnerovu pravou paži pod svůj vlastní loket a zkroutil mu ji nemilosrdně dozadu, až uslyšel, jak praskla kost. Czinner zavřeštěl a Holliday ho umlčel prudkým úderem lokte přes ústa a nos.

Nezaváhal ani chvilku, popadl Czinnerovo pravé zápěstí a ohnul ho dozadu do nemožného úhlu. Opět se ozvalo suché lupnutí přelomené kosti a smrtící pero vypadlo zabijákovi z ochromených prstů. Holliday ho zdvihl, zatímco Czinner tápal levou rukou pod svým kabátem.

Falešnému agentovi se podařilo vytáhnout plochou automatickou pistoli a neohrabaně zápolil s její pojistkou. Holliday neváhal. Použil přesně ten samý rozmáchlý švih, jakým ho chtěl Czinner zabít, a vrazil mu špičatý hrot pera do krku. Czinner se okamžitě začal křečovitě zmítat. Jeho nohy bubnovaly zběsile do podlahy a paže sebou začaly škubat a trhat.

Jeho oči byly vytřeštěné a nabyly strnulého výrazu, když se jeho hrdlo sevřelo v křeči. Z jeho úst, kolem nichž se vytvořila pěna, vycházely strašlivé dávivé zvuky. Nakonec se jeho záda prudce prohnula a mezi rty mu vyhřezl napuchlý jazyk. Celé jeho tělo se na lehátku roztřáslo v závěrečné křeči a pak strnulo. Czinner byl mrtvý. Kůže na jeho obličeji byla zardělá a vypadala groteskně zdravě, oči, upřené do prázdna, měl doširoka otevřené. Zřejmě kurare či strychnin nebo něco podobného, pomyslel si Holliday. Stejně jako ten zabiják, co ho napadl ve West Pointu. Podíval se dolů na mrtvého. Kdyby jeho reflexy byly jen o zlomek vteřiny pomalejší, byl by tu teď ležel sám.

Holliday se natáhl a vzal z Czinnerovy bezvládné ruky automatickou pistoli. Vložil si ji do kapsy saka. Stáhl mrtvému muži z prstu absolventský prsten a strčil si ho také do kapsy k pistoli.

„Tam, kam jdeš, tohle už potřebovat nebudeš.“

Kdosi diskrétně zaklepal na dveře. Holliday nadskočil leknutím.

„Biglietto, signore“ ozval se zvenčí tichý hlas. Z nějakého důvodu se průvodčí domníval, že je Ital.

„Momento“ odpověděl Holliday. Otočil se a horečně začal hrabat v kapsách baloňáku mrtvého muže. Našel modrozelenou obálku a obrátil se zpátky ke dveřím. Rozsvítil stropní světlo a pootevřel dveře na úzkou škvíru, kterou prostrčil jízdenku.

„Prego,“ pravil průvodčí. Ozval se trhavý zvuk, jak odtrhl příslušnou část lístku na průklepovém papíře; pak ji Hollidayovi škvírou zase vrátil. „Conserva il biglietto fino alla fine del viaggio, signore“ dodal.

Uschovejte si lístek až do konce cesty? Asi to bylo něco takového.

„Prego“ odpověděl Holliday.

„Buona sera, signore“ řekl průvodčí zdvořile. Holliday nevěděl, jak odpovědět; mozek mu vypověděl službu. Zkusil to namátkou.

„Buona sera“ pronesl.

Dovřel dveře, pevně zavřel oči a pak zadržel dech a potichu se modlil.

Průvodčí se dal po pohybu a pokračoval dál chodbičkou. Holliday začal zase dýchat. Delší dobu zůstal nehybně na místě, stál v temnotě, opřený zády o dveře. Czinnerova mrtvola byla jen temným stínem na palandě. Podle jízdního řádu dojede vlak do Benátek asi tak ve tři hodiny ráno. Pasažéry stevardi neprobudí dřív než tak kolem sedmé, kdy je začnou svolávat na snídani, aby se mohli posilnit na další den, strávený prohlídkou starobylého města na kanálech a projížďkami na gondolách. Takže zbývá asi tak sedm hodin. Na pořádný náskok to bylo málo, ale bude to muset stačit. Znovu rozsvítil světlo. Se zaťatými zuby prohledal pozorně Czinnerovy kapsy a hledal cokoliv, co by mu mohlo být užitčné.

Czinner měl dva pasy, jeden z nich černozlatý americký, znějící na jméno Peter Paul Czinner, čtyřicet dva let, narozen v Chicagu ve státě Illinois. Fotografie byla přerazítkována a byla očividně starého data, ale při zběžném pohledu by osoba ležící na lehátku v kupé nejspíš prošla.

Druhým dokladem byl vatikánský diplomatický pas na jméno John Pargetter z Toronta v Kanadě, což vysvětlovalo ten zvláštní přízvuk. Podle pasu byl John Pargetter oficiálním vatikánským fotografem. Obličej na fotografii jednoznačně patřil mrtvému muži na lehátku. Takže za tím byl zase otec Thomas. Dávalo to smysl. Zdálo se, že jsou všude, tak proč by nemohli být na americkém vyslanectví? Nějak se dozvěděli o operaci, kterou naplánoval Caruso, a vyslali Johna Pargettera, aby zadržel Czinnera a převzal jeho místo. Téměř jim to vyšlo.

Kromě pasů měl u sebe mrtvý i peněženku, v níž bylo deset tisíc eur ve velkých označených bankovkách, jediný klíč na odřeném koženém řemínku, vyskakovací lovecký nůž s kostěnou rukojetí a mosazným bodcem a tlumič Gemtech na poloautomatickou pistoli Walther P22. Kolem krku měl církevní medaili s vyobrazením holohlavého, vousatého a vyhublého svatého Mikuláše ve zlatě. Holliday se kysele usmál. Někdo tady měl smysl pro humor. Svatý Mikuláš byl patron vojenského zpravodajství.

Holliday si vzal nůž, tlumič, klíče a peněženku. Medaili nechal, kde byla. Vstal a podíval se na hodinky. Za necelých dvacet minut dojedou k mostu, o kterém nepravý Czinner mluvil. Musí rychle vzbudit ostatní, byl nejvyšší čas. Znovu zhasl světlo a přešel ke dveřím. Odsunul je a vyhlédl ven. Chodbička byla prázdná, jen v ní tlumeně žhnula stropní svítidla. Holliday otevřel dveře úplně, vyklouzl z kupé a pak je za sebou znovu pevně zavřel. Vydal se zpátky k zadním vagonům a zlehka našlapoval chodbičkou. Prošel do sousedního vagonu. V malém přístěnku naproti toaletám podřimoval stevard. Holliday se kolem něho protáhl a pokračoval dál. Příští vagon už byl ten jeho. Dveře do Mariovy kabinky byly zavřené. Holliday došel chodbičkou ke kupé číslo sedm a doufal, že Tidyman nezapomněl a nechal dveře odemčené. Zatáhl za mosaznou kliku a vydechl ulehčením, když se dveře zlehka odsunuly. Vstoupil do místnosti a otočil se, aby dveře za sebou zavřel.

Čas se zastavil.

V kupé svítila stropní lampička nočního osvětlení, která fialově zářila. Na podlaze se krčila postava v tmavomodré kombinéze a přehrabovala se v aktovce. Železniční zřízenec se smetákem, kterého viděl na nástupišti v Boloni. Emil Tidyman ležel na posteli, oči zavřené, a z ošklivě zející řezné rány na jeho krku dosud odkapávala krev na prostěradlo, které už bylo prosáklé skrz naskrz. Zavražděn ve spánku nočním zlodějem. Neměl sebemenší šanci.

Muž v kombinéze se vztyčil a obrátil a v ruce se mu zaleskl velký bojový nůž s gumovou rukojetí. Holliday na něho zůstal zděšeně zírat. Byl to Rafik Alhazred, vyhublý a přepadlý, v očích divoký a zoufalý výraz. Učinil výpad dopředu.

„Wad al haram!“ zasyčel nenávistně a švihl smrtícím nožem shora dolů.

Jeden seržant a instruktor vojenského výcviku s podivným jménem Francis Marion řekl před lety Hollidayovi, že útočit nožem a zároveň při tom mluvit může jenom idiot a že jenom idiot by se taky pokoušel bodnout někoho stejným způsobem jako Anthony Perkins ve filmu Psycho.

Holliday zareagoval přesně, jak ho to tento seržant učil. Kopl Alha-zreda do kolenní čéšky, vrazil mu koleno do slabin a úderem dlaně naplocho mu rozdrtil nosní chrupavku.

Alhazredův nůž se odrazil od Hollidayova předloktí, projel látkou jeho saka a škrábl ho; vzápětí ležel Alhazred na podlaze tváří k zemi. Holliday si povrchového zranění nevšímal a pokračoval v útoku.

Tvrdě dupl Alhazredovi na zápěstí a odzbrojil ho a pak dopadl kolenem tvrdě na jeho šíji, která se pod nárazem se zřetelným praskavým zvukem zlomila. Holliday se zdvihl, ztěžka a přerývaně oddechoval a z předloktí mu kapala krev.

„Ty zbabělej parchante,“ pronesl pomalu. „Zabil jsi mého přítele.“ Ztěžka se opřel o zeď a snažil se znovu popadnout dech.

Vlak zpomalil a posléze se trhavě zastavil. Dojeli k železničnímu mostu přes řeku Pád.

Holliday zkusil otevřít závoru dveří, které spojovaly obě kupé. Byla zajištěná. Zabušil do dveří.

„Rafi!“

Po chvilce bylo z druhé strany slyšet zasténání.

„Kdo je to?“ ozval se Rafiho hlas.

„To jsem já! John! Otevři!“

„Kolik je hodin?“ Tentokrát rozespale promluvila Peggy.

„Otevřte ty zatracené dveře!“

Ozval se povzdech a pak další zasténání. Závora spojovacích dveří se odsunula a dveře se otevřely. V nich stál Rafi s kalným pohledem, naštěstí dosud oblečený. Peggy s rozcuchanými vlasy seděla na lehátku za ním. Rafi měl v obličeji rozespalý výraz, ale konečně vzal na vědomí, že před ním stojí Holliday a že mu z paže kape krev.

„Co to ksakru…?“ Vzápětí spatřil scénu ve vedlejším kupé. „Dobrý bože,“ zašeptal zděšeně. „Co se stalo?“

„To je dlouhé povídání,“ řekl Holliday. Vešel do jejich kupé a zavřel dveře. „Tidyman je mrtvý. Musíme rychle z vlaku. Hned.“

„Ale… „ začala Peggy, která stále nechápala, co se děje.

„Nehádej se se mnou, zlato - na to teď není čas.“ Holliday otevřel dveře do chodbičky a vykoukl ven. Chodba byla prázdná. Všichni pasažéři spali. Oknem z chodby uviděl oblouk žlutých zářících světel, odrážejících se od temných tichých vod řeky, přímo před nimi. O něco výš proti proudu, za malou spící průmyslovou zónou na kraji menšího městečka, se přes řeku klenul další nízký silniční most. Řeka tu byla dost široká, mohla mít tak tři sta metrů. Holliday se obrátil zpátky do kupé.

„Dělejte!“ vybídl je.

Vyšel na chodbičku a Rafi s Peggy, pořád napůl spící, ho následovali. Došli ke dveřím mezi vagony. Holliday je otevřel a vykročil na malou plošinu. Mario se vzbudil, když se vlak zastavil, a vyšel ven, aby se podíval, co se děje. Spustil schůdky a slezl dolů do kolejiště, aby zjistil, co je příčinou neplánované zastávky.

Uviděl Hollidaye a pak Rafiho a Peggy, kteří se hrnuli na schůdky za ním. Stevard zavrtěl rozhodně hlavou. Vykročil k nim, až mu štěrk křupal pod nohama, a mával přitom rukama, aby je zahnal zpět.

„Ne, ne, prosím, signore, prego. Zůstaňte ve vlaku. Není důvod k obavám. Zastavili jsme jen kvůli signale di ferroviario, jak vy to říkáte, kvůli semaforu, víte? Vraťte se prosím do vlaku, signore“

Pak uviděl krev, která Hollidayovi stékala z předloktí, a zbledl.

Holliday vylovil z kapsy pistoli Walther a zamířil jí dolů na uniformovaného muže.

„Signore?“ zašeptal stevard zděšeně.

„Zpátky!“ nařídil Holliday a držel pistoli stále namířenou, zatímco slézal po schůdcích dolů. Stevard poslechl, pohled upřený na plochou černou zbraň. Holliday volnou rukou mávl na Rafiho a Peggy, aby ho následovali. Sklonil zbraň a držel ji u boku, než slezli dolů.

Podíval se dopředu po trati. Konstrukci mostu tvořily dva oblouky vedle sebe, každý s vlastními kolejemi; obě trati se sbíhaly u výhybky před mostem, přímo před čekající lokomotivou. Návěstidlo ukazovalo dvě červená světla nad sebou. Horní světlo najednou zhaslo a spodní se změnilo na zelené. Břeh řeky byl asi sto padesát metrů za tratí. Zazněl pronikavý hvizd píšťalky.

„Mario, dobře mě poslouchejte,“ vyzval ho Holliday pevným, ale klidným hlasem.

„Ano, signore“

„Chci, abyste se vrátil do vlaku a šel do svého kupé.“

„Ano, signore“ řekl Mario a přikývl.

„Zůstaňte tam. Jestli vás ještě jednou uvidím nebo jestli se vlak zastaví nebo jestli se někdo pustí za námi, tak vás zabiju, capisce?“

„Ano, signore“

„Dobrá. Tak udělejte, co říkám.“

„Ano, signore“ souhlasil stevard horlivě.

Holliday ustoupil stranou a nechal Maria projít. Znovu se ozval ostrý hvizd. Mario za sebou vytáhl schůdky a přibouchl dveře. Holliday se podíval na temný vlak. Mario se pravděpodobně rozběhne přímou čarou za strojvůdcem.

„Co budeme dělat teď?“ zeptal se Rafi.

„Poběžíme,“ řekl Holliday.

Rozběhl se před nimi a pelášil vedle kolejí směrem k řece, polapený ve žluté záři světel mostního oblouku. Rafi a Peggy běželi za ním. Vlak vedle nich se dal pomalu znovu do pohybu. Píšťala zazněla potřetí a přímo před sebou Holliday uviděl návěstidlo, na kterém teď zářila dvě zelená světla nad sebou. Dosud nikdo nespustil poplach. Vlak začal zrychlovat a Holliday pocítil záchvěv naděje. Možná se z toho nakonec přece jen dostanou. Lokomotiva dospěla k řece a s duněním přejela přes železniční most.

Holliday, Rafi a Peggy doběhli k prvním mostním pilířům a Holliday zahlédl úzkou pěšinku mezi nimi, přesně jak mu to popisoval falešný Czinner. Zastavil se, ruce na kolenou, a oddechoval, zatímco ho Rafi s Peggy dohnali.

„Proč vlastně utíkáme?“ dožadoval se Rafi vysvětlení. „Myslel jsem, že se máš setkat s tím Czinnerem. A místo toho zabili Tidymana.“

„Czinner je taky mrtvý, nebo aspoň ten, co se za něho vydával. Patřil k partě toho padoušského kněze. Byl to podvodník.“

Vlak přerachotil kolem nich a zmizel v temnotě. Mario vzal jeho hrozbu vážně, pomyslel si Holliday. Vysunul zásobník z pistole a zkontroloval ho. Byl plný. Zasunul ho zpátky na místo a s uspokojením uslyšel, jak s kone ným cvaknutím zapadl.

„Co děláme tady venku?“ zeptala se Peggy ospale.

„To byla Czinnerova úniková trasa,“ vysvětlil Holliday. „Teď je naše.“ Zalovil znovu v kapse a našel tlumič. Našrouboval ho na ústí krátké hlavně pistole.

Rafi zíral na nebezpečnou zbraň.

„Čekáš nějaké potíže?“

„To nemůžeš nikdy vědět,“ odtušil Holliday. „Někde tady dole by měl mít Czinner loď. Možná na ní někdo bude.“

„Nechci, aby se Peggy něco stalo,“ pravil ustaraně Rafi a položil jí paži kolem ramen. Peggy ji ale setřásla.

„Já se o sebe umím postarat, Rafi,“ řekla podrážděně.

„To je jedno, držte se zpátky, oba dva,“ vybídl je Holliday. „A nechoďte za mnou, dokud nezapískám Dixie.“

„Dixie!“ podivil se Rafi.

„Hava Nagila - pro jižanské suchary,“ vysvětlila Peggy. Rafi se tvářil zmateně.

„Prostě tu zůstaň, dokud nezapískám,“ uzavřel to Holliday.

Nechal Rafiho a Peggy na břehu a vydal se po pěšině mezi oběma oblouky mostu. Zabočil pod nízký levý oblouk. Břeh byl porostlý hustou řadou vrb a olší, které zastíraly výhled na pěšinu od řeky. Světla vedle trati teď nechal Holliday za sebou a cesta před ním se ztrácela v pochmurné tmě. Slyšel lehké šplouchání vody narážející na měkkou blátivou půdu říčního břehu a zároveň zaslechl trochu jiný zvuk -šplouchání vody o trup malé loďky.

Z temnoty před ním se najednou vynořila vysoká a hubená postava. Muž v tmavém svetru, který měl něco přehozené přes rameno. Obrys té věci byl Hollidayovi známý; byla to automatická puška Colt Commando z vietnamské války, zkrácená verze pušky M-16. Tmavá postava zdvihla zbraň.

„Padre?“ zašeptal drsný hlas. Muž byl vzdálený necelých patnáct metrů.

Holliday nečekal, až uslyší vklouznutí náboje do komory. Oběma rukama zvedl walthera, namířil pistoli na mužova prsa a vypálil šest ran v rychlém a pravidelném sledu za sebou. Rány s tlumičem zněly, jako kdyby někdo přelamoval suché větvičky.

Ať už byl Czinner jakýkoliv, pokud šlo o jeho práci, byl profesionál. Náboje musely být subsonické, jinak by střelba nebyla takhle tichá. Vzhledem k tomu, že byli v Itálii, tak to pravděpodobně znamenalo řadu Super Match značky Fiocchi. Muž s puškou se proměnil v bezvládný pytel a zhroutil se k zemi, tváří v prachu.

„Ne,“ řekl Holliday. „Já nejsem ten tvůj vražedný padre“

Čekal. Nic se nikde nehýbalo. Jediné zvuky přicházely od řeky. Přiblížil se k mrtvému muži, s pistolí neustále namířenou na jeho hlavu. Zkusil, jestli mu nahmatá pulz. Nenahmatal žádný, ale to ani nečekal, při téhle vzdálenosti. Vstal.

Za mrtvým mužem uviděl staromódní dřevěný motorový člun uvázaný k drolícímu se betonovému molu, které vypadalo jako zbylý materiál ze stavby pilířů mostu. Přesně takový závodní člun viděl Holliday před lety v rozvalinách letního sídla Miloševiče na Dunaji.

Byla to italská loď Riva Aquarama, přímo ferrari mezi kajutovými motorovými čluny, mahagonový sen z šedesátých let, schopný utkat se s kteroukoli lodí značky Chris Craft. Člun byl dlouhý osm a půl metru, byl vybavený motory Cadillac a dokázal letět po hladině rychlostí téměř padesáti uzlů.

Hezky popořadě, připomněl si Holliday. Odšrouboval tlumič z pistole a obojí strčil zpátky do kapsy. Zpod mrtvého těla vytáhl pušku a odhodil ji do řeky. Pak mrtvolu popadl pod rameny,“ odtáhl ji přes malou kamenitou plážičku a odvalil do hustého podrostu. Peggy už těch mrtvých viděla dost; není nutné k tomu přidávat další tělo.

Když byl Holliday spokojen, vrátil se zpátky na pěšinku a zahvízdal prvních pár tónů staré melodie, která se bůhvíproč kdysi dávno stala hymnou prohrávající armády. Najednou mu bylo, jako kdyby se mu na ramenou usadila tíha celého světa; zvláštní pocit ztráty, který se dostavuje, když bitva končí. Zapískal dalších pár tónů a pak se vydal k lodi.

Překročil vyklenutý bok člunu a vytáhl z kapsy klíčky. Posadil se za bílé plastové kormidelní kolo, zasunul klíčky do zapalování a nastavil startér na pozici On. Ozvalo se zakašlání a pak hluboké hrdelní vrčení, když masivní motor ožil. Holliday zapnul startér na pravoboku a druhý motor se připojil ke svému dvojčeti.

Trochu přidal plyn a vrčení se změnilo v tlumený řev. Holliday se usmál. Bylo to jako držet na šňůře dva vzpouzející se tygry. Emilu Tidymanovi by se to moc líbilo, pomyslel si a srdce se mu sevřelo. Pak se ze tmy vynořili Rafi a Peggy a Holliday znovu ožil.

Rafi zíral na motorový člun.

„Dobrý bože,“ řekl.

„Hezká,“ pravila Peggy uznale. „Můžu řídit?“

„Ne,“ zamítl to Holliday. „Odvaž lano a nastup. Jedeme domů.“

A tak to také udělali.

29

Holliday seděl za svým stolem ve studovně malého domu profesorského bloku ve West Pointu. Venku už zemi pokrýval první sníh a uvnitř v krbu hořel oheň. Byl den před Díkůvzdáním a West Point se opět téměř vyprázdnil. Každý, kdo měl kam odjet, odjel. Domů na prázdniny. Holliday se rozhlédl po místnosti.

Na podlaze byly připravené naskládané krabice, které přijdou odnést do skladu, a z polic zmizely všechny knihy. Dům se opět začínal podobat prázdné skořápce s holými zdmi a prázdnými místnostmi. Už to nebyl ničí domov.

Vyšetřování smrti zabijáka, který Hollidaye napadl v den, kdy ho Rafi přijel požádat o pomoc, skončilo a Holliday byl plně zproštěn obvinění.

Jeho působení ve funkci ředitele oddělení dějin na americké vojenské akademii formálně skončilo, dokumenty byly podepsané, funkce předána, prodloužení odmítnuto. Život, tak jak ho znal, skončil, jak to s oblibou psali autoři sci-fi románů. Byl nezaměstnaný a bez domova. Peggy byla v Jeruzalémě se svým novomanželem a on byl zase sám.

Podivné na tom bylo, že mu to bylo úplně jedno. Vlastně se docela těšil na to, co přijde, ať už to bude cokoliv. Jeho poslední dobrodružství, pátrání po Peggy, které ho zavedlo přes půl Afriky, mu dalo přinejmenším jedno dobré ponaučení; přátelé jsou cenní, život ještě cennější a jediným skutečným pokladem na tomto světě je čas.

Seděl v záři ohně z krbu a vzpomínal.

Na rychlém motorovém člunu odjeli po řece Pádu k jaderskému pobřeží a odtamtud pokračovali směrem od Benátek na jih, k Ravenně. Dostat se odtamtud do Paříže už bylo snadné a v Paříži se jejich cesty rozdělily.

Při večeři na rozloučenou v restauraci hotelu Radisson SAS na terminálu letiště Charlese de Gaullea se ho Rafi zeptal, co ho přimělo se domnívat, že ten muž ve vlaku je podvodník a za Czinnera se pouze vydává. Holliday vytáhl z kapsy mohutný absolventský prsten West Pointu a položil ho na stůl.

„Jaký to úžasný klenot jste dostal od své školy,“ pronesl s úsměvem.

„Pardonnez-moi?“ zeptala se Peggy se strašlivým francouzským přízvukem.

„To byla taky Czinnerova reakce,“ řekl Holliday. „Sice se hned zase vzpamatoval, ale přece jenom ne dost rychle. Absolvent West Pointu by nezaváhal. Hned jsem věděl, že to není Czinner. Byl jsem na něho připravený.“

„Já to nechápu,“ řekl Rafi. Zdvihl velký pečetní prsten a zblízka si ho prohlížel; archeolog při práci, snažící se rozluštit záhadu starobylého artefaktu.

„Je to rituál, báseň,“ vysvětlil Holliday. Zarecitoval ji celou:

Hrome, pane, jaký to máte prsten krásný!

Z ryzího zlata, zářící a jasný.

Jaký to skvostný kus, to máte dobrý vkus.

Jak nádherně se třpytí, jak blyští se a svítí.

Až přecházejí oči a hlava se mi točí.

Jaký to úžasný klenot jste dostal od své školy.

To si vás jistě cení, musel stát celé jmění.

Co budete chtít za to, že sáhnu si na to zlato?

„Už jsem teda slyšela lepší poezii,“ poznamenala Peggy.

„Já to ale stejně nechápu,“ řekl Rafi. Položil prsten zpátky na stůl.

Holliday ho zvedl a strčil zpátky do kapsy. Na prstenu bylo vyryté Czinnerovo jméno a jeho datum narození. Pošle ho Vincemu Caruso-vi na vyslanectví, aby ho mohl uložit tam, kam po právu patří.

„Jak jsem říkal, je to takový rituál,“ pokračoval Holliday ve vysvětlování. „Taková zatěžkávací zkouška pro čerstvé kadety. Tyhle veršíky se kdysi musel naučit zpaměti každý bažant ve West Pointu pod pohrůžkou smrti, nebo přinejmenším výprasku a trestu. Jakmile uviděl mazáka, studenta z absolventského ročníku, který měl tenhle prsten na prstě, musel mu zasalutovat, padnout na kolena a odrecitovat básničku. Jestli si vojáci z West Pointu vůbec pamatují nějakou poezii, tak je to právě tohle. Ta tradice se udržuje pořád, akorát teď už si kadeti nemusejí klekat.“

„Ten tvůj West Point je fakt hodně zvláštní místo,“ pravil Rafi a ušklíbl se. „Jeho vrchní velitel je největší zrádce vaší vlasti, lidi tam přepadají atentátníci a teď tam ještě ke všemu mladí vojáci padají na kolena a recitují příšerné verše. Vážně se divím, že jste vyhráli tolik válek.“ Zavrtěl hlavou v hraném údivu.

„To jo,“ souhlasil Holliday. „Ale není nad to, mít tam domov.“

Teď byl ale už i ten domov minulostí.

Když už je řeč o minulosti…

Holliday se usmál sám pro sebe, zahleděl se do poklidně praskajícího ohně a naslouchal listopadovému větru, který zlostně lomcoval okenicemi. Alespoň že ví, jak najít cestu k novému způsobu života. A také zpátky k ukrytému Alhazredovu zlatu. Zlatu, které opět najde a postará se, aby se dostalo do rukou právoplatným dědicům.

Otevřel zásuvku a vytáhl jediné memento, které mu zbylo z toho strašlivého dobrodružství v poušti. Dva opracované kusy dřeva, temné a zašlé uplynulou dobou, dva dvaceticentimetrové čtverhranné kolíky s drobounkými vyřezávanými symboly a čísly z doby před tisíci lety. V jednom z těch dřevěných kolíků byl vyvrtaný čtverhranný otvor, který přesně odpovídal rozměrům druhé části.

Když se oba kusy dřeva spojily dohromady, vytvářely mírně nepravidelný kříž, jehož příčné rameno se zasouvalo do toho druhého. Stejný kříž, jaký držela postava Imhotepa v lodi na nástěnné malbě ve skryté hrobce. Stejný kříž, který Holliday našel zapomenutý v obrovském kamenném sarkofágu.

Okamžitě si uvědomil, co je ten malý dřevěný předmět zač, a nějak se mu ho podařilo ukrýt a uchovat u sebe až do konce cesty. Dva kusy prastarého dřeva, cennější než tuny zlatého pokladu na podlaze podzemní komory.

Dva kusy dřeva, které by archeologům z Jeruzaléma nebo Rafiku Alhazredovi daly téměř neomezenou slávu. Dva kusy dřeva, jež ironickým způsobem popíraly dávné jméno tajné organizace otce Thomase, Organum Sanctum, nástroje božího.

Holliday spojil ty dvě malé čtverhranné hůlky dohromady a nechal jednu vklouznout do druhé. Bylo to téměř stejně elegantní jako Imho-tepovo přenesení návrhu hrobky z jeho rodné země do gigantických pyramid nového domova, který přijal za vlastní. Stejně jednoduché a možná svým způsobem stejně brilantní jako nejslavnější rovnice na světě. E = mc2.

Pokud se ty dvě hůlky spojily správným způsobem dohromady a namířily ke slunci, jejich symboly čtené jako úhlové stupně byly prvním navigačním nástrojem, který lidem umožnil opustit břeh a vydat se na oceán.

Opravdový nástroj boží pro člověka, jakým byl Imhotep, pro něhož byl největším bohem Ra, Slunce, a soukromým bohem vědění.

Spojené hůlky byly též prostou verzí Jákobovy hole, pojmenované po muži, který ji vynalezl, Jákobovi ben Machir ibn Tibbon, židovském astronomovi, který žil ve třináctém století v Provensálsku. Až na to, že Tibbon ji vlastně nevynalezl - tato zásluha patří Imhotepovi, který na to přišel přibližně o čtyři tisíce let dřív. Vynález a nástěnná malba v tajné hrobce přinášely další možnosti.

Co když krajina na té malbě není mytickou zemí Punt? Co když ten ostrov je ve skutečnosti Manhattan a tou řekou je Hudson, plynoucí jen pár stovek metrů od místa, kde teď sedí, dál do neviditelného Atlantiku, skrytého za kopci? Co když Imhotep přeplul na své lodi s hlubokým kýlem přes oceán tři tisíce let před Kristem, o Kolumbovi nemluvě, a vznesl nárok na objevenou zemi pro svého velkého faraona Džósera?

Bylo to teprve asi rok, co byly nalezeny pohřební bárky zakopané v písku nedaleko hrobky Ramsese v Údolí králů, lodě dvakrát tak dlouhé než kterákoli plachetnice, s kterou kdy Kolumbus vyplul do Západní Indie. Ty hůlky spojené dohromady by něco takového přece umožňovaly. Nebyl by to snad objev, který by světovou historii doslova postavil na hlavu?

Holliday zvedl dřevěný kříž a položil ho zpátky do zásuvky vedle templářského notesu s krví potřísněnými deskami, který zdědil po starém mnichovi Rodriguesovi. Díval se, jak oheň v krbu pozvolna odumírá. V pokoji se ochlazovalo. Myslel na Imhotepa, na zlato a na dávné časy. A pak přesunul myšlenky do budoucnosti.

Emil Tidyman měl pravdu; zlato a moc dokážou vykřesat téměř z každého člověka ty nejhorší stránky jeho povahy. Hodně lidí už zemřelo kvůli Rauffovu zlatému pokladu a Holliday by se byl vsadil, že to zdaleka ještě nekončí. Byl si víc než jistý, že otec Thomas s ním ještě neskoncoval. Boj bude zcela určitě pokračovat, ať se vrtne kamkoliv. Zůstaly účty, jež je třeba vyrovnat.

A dopisy, které je třeba napsat.

Vzal ze zásuvky pár listů papíru, spolu s perem a zbrusu novým notesem. Nějakou dobu to trvalo a musel také telefonovat na všechny strany, ale nakonec se mu podařilo zjistit jména těch čtyř mužů, kteří tvořili posádku nešťastného bombardéru B-17 nesoucího jméno Přání vašeho srdce.

Velitel letky major Johann Biehl, pilot kapitán Hugo Dahmer, druhý pilot a nadporučík Gerhard Fischer, letecký inženýr a navigátor, a nakonec radista nadporučík Willi Noller.

Našel také jména jejich nejbližších příbuzných, dcer a synů, kteří přežili válku, a rozhodl se, že každému z nich napíše dopis, v němž je informuje o objevení ztroskotaného letadla a o osudu jejich zapomenutých otců. Bylo to to nejmenší, co pro ně mohl udělat.

A pak tu byla Tabia, dcera Emila Tidymana. Trvalo mu ještě déle, než zjistil místo jejího pobytu, ale poté, co zatahal za několik provázků a povolal na pomoc ty správné lidi, nakonec získal jméno a adresu prostředníka a ten už dopis doručí lidem, kteří se o Tabii starají.

Možná jí někdo ten dopis přečte už teď, nebo si ho přečte sama někdy v budoucnu. Na tom nezáleželo. Od té doby, co se vrátil nazpět do West Pointu, měl spoustu času na přemýšlení o tom, co by jí chtěl říct, a teď mu slova sama plynula z pera.

V tmavé a chladné noci začal psát a pero se lehce pohybovalo po čistém papíru, tvořilo písmena a slova, která vyprávěla příběh o odvaze a lásce k rodině, příběh tuláka a napraveného lumpa, příběh muže, který věřil v přátelství za každou cenu. A ze všeho nejvíc to byl příběh o hrdinovi, jakého obdivují všechny děti, o jejím otci, muži, na kterého může být hrdá. Psal dlouho, a když dopis dokončil, usmál se. Odložil pero a opřel se dozadu ve svém křesle. Možná jsou zlé časy opravdu pryč, alespoň pro Tabii.

Venku vítr zlostně lomcoval sténajícími okapy a okenní tabulky, pokryté námrazou, drnčely pod jeho nápory. Jako kdyby nějaké studené, zlé sny připomínaly světu, co má přijít. Hollidayův úsměv se pozvolna rozplynul a přešel v zamyšlený výraz. Svraštil obočí. Z ohně v krbu už zbýval jen vychladlý mrtvý popel. Holliday věděl, že i když Tabiiny starosti jsou zřejmě pryč, jeho vlastní teprve začínají.

Paul Christopher

Kříž

Templářů

Z anglického originálu The Templar Cross,

vydaného nakladatelstvím Signet, USA, 2010,

přeložila Jarmila Doubravová

Obálku navrhl Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Jan Novotný

Technická redakce Martin Zhouf

Sazba Jarka Černá

Vydalo nakladatelství

Plejáda publishing s. r. o.,

Lobezská 1629/58,

326 00 Plzeň,

jako svou 51. publikaci.

Tisk a vazba Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

Stran 216

První vydání

Plzeň 2010

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat

na adrese nakladatelství nebo e-mailem na adrese

obchod@knihyplejada. cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai