Trůn Templářů

Paul Christopher

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

Hledání pravdy tváří v tvář prastarému bratrstvu, jehož nejúčinnější zbraní je zachování tajemství Ve čtrnáctém století byl templářský rytíř Jean de Saint-Clair pověřen velením flotily, naložené poklady ze Svaté země. Plavil se přes Atlantik s pomocí Jákobovy hole, navigační pomůcky, která byla údajně objevena v jeho době. Avšak tutéž Jákobovu hůl má i vysloužilý podplukovník a bývalý profesor středověkých dějin na West Pointu John Holliday; ten ji ovšem nalezl v ruce egyptské mumie, staré čtyři tisíce let. Domnívá se, že tajuplný Saint-Clair je možná klíčem k prastarému tajemství záhadných templářů a vydává se proto v jeho stopách. Na své cestě tentokrát není sám – doprovází ho jeptiška Margaret, která hledá cennou náboženskou relikvii, takzvanou „Pravou Archu“, obsahující posvátné Kristovy artefakty. Jejich pátrání vyvolá bouřlivou odezvu u lidí, kteří se domnívají, že některá tajemství by měla zůstat neodhalena. Pokoušejí se proto Hollidaye zastavit za každou cenu...

Paul Christopher

Trůn Templářů

Název originálu:

The Templar Throne

Přeložila: Jarmila Doubravová

Copyright © 2010 by Paul Christopher

Copyright © 2011 for the Translation by Jarmila Doubravová

Copyright © 2011 Plejáda publishing s. r. o.

ISBN 978-80-87374-66-5

KAPITOLA JEDNA

Plukovník John Holliday, přezdívaný „Doktor“, vysloužilý důstojník americké armády a profesor středověké historie vojenství na americké akademii ve West Pointu (už také vysloužilý), seděl na prosklené terase La Brasserie Malakoff, nóbl kavárny v prestižním šestnáctém pařížském obvodu. Jeho společníkem byl Maurice Bernheim, ředitel Národního námořního muzea Francie.

Oba muži si vychutnávali oběd sestávající ze salátu a croque monsieur, pařížské verze grilovaného sendviče se šunkou a sýrem, který by mohl docela dobře pocházet z úplně jiného vesmíru. Pařížané shlíželi poněkud povýšeně na všechny ostatní obyvatele planety, ale pokud šlo o jídlo, bylo to vesměs oprávněné. Dokonce i Royale avec Fromage v pařížském McDonaldu vysoce převyšoval Big Mac, prodávaný kdekoli jinde na světě. Bernheim už Hollidayovi dělal přednášku skoro hodinu, ale dobrý oběd v pěkném jarním dni v Paříži byl do značné míry odškodněním.

Cesty Hollidaye a Bernheima se zkřížily už dříve, když se Holliday pídil po tajemství templářského meče. Tehdy mu malý buclatý historik, který bez přestání kouřil smrduté cigarety značky Boyards, hodně pomohl a Holliday doufal, že by mohl tuto službu zopakovat.

„Opravdu je škoda, že tu dnes s vámi nemůže být vaše rozkošná neteř, „ podotkl Bernheim. Dojedl svůj sendvič a přivolal číšníka, aby pro oba objednal créme caramel a kávu.

„Sestřenice, „ opravil ho Holliday. „Má moc práce - je těhotná a na víc je v Jeruzalémě. „ Peggy se vdala za izraelského archeologa Rafiho Wanounou minulý rok, krátce poté, co skončilo jejich dobrodružství v libyjské poušti. To samé dobrodružství, které Hollidaye nakonec dovedlo k tomuto kaloricky vydatnému obědu s Maurice Bernheimem.

„Je to opravdu moc hezká mladá žena, „ povzdychl si historik.

„Její novomanžel si to také myslí, „ usmál se Holliday. „Mimochodem, když jsme u toho, jak se má vaše žena a děti?“

„Paulina se má dobře, děkuji. Naštěstí si díky její zubařské praxi můžeme udržet styl, na jaký jsme si já i moje malé uličnice zvykli. Dvojčata samozřejmě musejí mít vždycky ty nejnovější boty. La vie est trés cher, mon ami. Život je drahý, není-liž pravda? Brzy se nejspíš budeme bavit o tom, která barva mercedesu bude nejlépe ladit s jejich makeupem. „ Bernheim smetl z klopy svého velmi drahého obleku od Brioniho neviditelné smítko.

Objevil se moučník a ředitel muzea na něj chvíli nábožně hleděl, jako kdyby to bylo velké umělecké dílo, což pro Bernheima pravděpodobně bylo. Holliday dezert prozatím ignoroval a ochutnal kávu. Byla výborná, ostatně jako všechno u Malakoffa. Ještě že díky zákazu kouření v pařížských podnicích nemusel trpět Bernheimovy Boyardky.

„Tak tedy, „ pronesl expert na námořní historii. „Co vás přivádí do Paříže a do mého skromného malého muzea?“ Znovu zabořil zuby do svého moučníku a nakrátko zavřel oči, aby si ho vychutnal.

„Slyšel jste někdy o místě zvaném La Couvertoirade?“ zeptal se ho Holliday.

Bernheim přikývl. „Ano, je to opevněné město v kraji Dordogne. Myslím, že ho postavili templáři.“

„Přesně tak, „ řekl Holliday a kývl. „Před nějakou dobou tam jeden archeolog, mnich jménem Charles-Étienne Brasseur, objevil skrýš dokumentů pojednávajících o expedici templářů do Egypta. „ Holliday se odmlčel a snažil se na všechno rozpomenout. „Ty texty napsal jeden cisterciácký mnich, který se jmenoval Roland de Hainaut. Hainaut byl sekretářem Guillaume de Sonnac, velmistra, který velel templářům při obléhání Damietty v roce 1249.“

„Ovšem. Sedmá křížová výprava, „ pravil Bernheim. „Nemohli se dostat proti proudu, protože zrovna nastaly každoroční záplavy Nilu, a tak se šest měsíců poflakovali na místě a užívali si radovánek s egyptskými ženami.“

„Také si hráli na turisty, „ dodal Holliday. „Osobní loď velmistra Guillaume de Sonnac byla karavela zvaná Sanctus Johannes, pronajatá od janovského majitele jménem Peter Rubeus. De Sonnac měl ale svého vlastního kapitána, Francouze Jeana de Saint-Claira.“

„To je ale ve Francii dost běžné jméno, obávám se, „ řekl Bernheim. „Podobně jako John Smith v Americe. „ Usmál se. „Často se používá k podepisování hotelových registrací.“

„Každopádně, když byl tenhle Saint-Clair v Damiettě, podíval se i o kousek dál do Rosetty, kde Napoleonovi archeologové o pár století později objevili slavnou kamennou desku.“

„Kterou pak Britové ukradli, dovolím si podotknout, „ odfrkl si Bernheim.

„To si vyřiďte s královnou, „ usmál se Holliday. „No prostě, když byl Saint-Clair se Sonnacovým sekretářem na malém výletě v Rosettě, našli v místním klášteře jakési staré koptské dokumenty. Ty popisovaly cosi, co se nazývalo Organum Sanctum.“

„Nástroj Boží, „ přeložil to Bernheim. „Tím je obvykle míněna nějaká osoba. Nástrojem Božím byl kupříkladu Mojžíš.“

„V tomhle případě ale ne, „ namítl Holliday. Otevřel starou aktovku, kterou měl na klíně a vytáhl odtamtud dva pěticentimetrové kusy dřeva. Jeden z těch kousků byl maličko silnější než druhý a měl v polovině vyvrtaný čtverhranný otvor. Užší dřívko bylo očividně vyrobeno tak, aby do tohoto otvoru pasovalo. Společně oba kusy dřeva tvořily kříž a byly v pravidelných rozestupech opatřeny zářezy.

„Jákobova hůl, „ řekl Bernheim a přikývl. „Navigační pomůcka ze šestnáctého století.“

„Až na to, že Saint-Clair a sekretář de Sonnaca ty dokumenty objevili o dvě stě let dřív, „ řekl Holliday. „Ještě divnější je, že nástroj, podle kterého byl vyroben tento model, popisují jako ještě mnohem starší - ve skutečnosti z doby faraónů.“

„To je směšné, „ ušklíbl se Bernheim.

„Originál nástroje, který držíte, jsem vzal z ruky vezírovi faraóna Džósera. Jeho mumie byla pohřbena nejméně dvacet pět století před Kristem a čtyři tisíce let předtím, než se Jean de Saint-Clair dostal do Rosetty. Originál je nyní bezpečně uschován v Metropolitním muzeu umění v New Yorku. Kopie, kterou máte v ruce, je přesný duplikát a vyrobili ji v modelovém oddělení muzea.“

„A o tom datování nemůže být pochyb?“

„Spektroskopická analýza je přesná, s mírou odchylky menší než deset procent, pokud jde o analýzu dřeva afrického jalovce. Není o tom pochyb, Maurice. Ten nástroj je starý čtyřicet pět století.“

„Merde, „ vydechl profesor a úplně zapomněl na svůj créme cara-mel. „Víte, co by to znamenalo pro základní paradigma moderní námořní historie?“

„Postavilo by ho to na hlavu, „ opáčil Holliday prostě.

„Tenhle nástroj je stejná tajná zbraň jako atomová bomba, „ řekl Bernheim. „Mořeplavecký národ, který ho měl, musel mít neskutečnou výhodu nad ostatními národy, které ho neznaly.“

„Alespoň po nějakých dvě stě let, které uplynuly od Saint-Clairova objevu do vynálezu Jákobova kvadrantu v šestnáctém století, „ řekl Holliday.

„Kolumbus se mohl jít klouzat.“

„A téměř s jistotou to znamená, že ty historky o templářích, kteří dopluli do Ameriky, jsou pravdivé. Nebo by aspoň mohly být, „ podotkl Holliday.

„Saint-Clair, Sinclair, „ uvažoval Bernheim. Přejel palcem po zářezech po straně obou kusů dřeva a pak spojil obě části dohromady. Zdvihl nástroj připomínající kříž do výšky. „Viděl jste někdy starobylý erb Saint-Clairů?“ zeptal se. „Myslím originál, jaký se používal ve Francii?“

„Jistě, „ odpověděl Holliday. „Kříž s vroubkovaným okrajem.“

„Kdepak vroubkovaným, mon ami. Ve Francii se tomu říká La Croix Engraal, „ řekl Bernheim. „Zoubkovaný kříž.“

„A to znamená co?“ zeptal se Holliday.

„Engraal v heraldice znamená „chráněný svatým Grálem“. Grál je to, o čem se v té hloupé knize o Da Vincim zmiňovali jako o posvátné ženské energii, neznamená sangraal, krev Kristovu. Ale co když ty zářezy na kříži na tom Saint-Clairově erbu odkazují na něco jiného? Na něco mnohem praktičtějšího?“ Bernheim znovu přejel palcem po zářezech ve dřevu. Holliday najednou porozuměl.

„Vyřezané stupně na Jákobově holi, „ řekl a usmál se. „Nejjednodušší vysvětlení je často to pravé. Princip Occamovy břitvy.“

„C’est ca, „ řekl Bernheim spokojeně. „Záhada je vyřešena.“

„Ne, dokud nezjistím víc o tom Jeanovi de Saint-Clair, ať to byl kdokoliv.“

Bernheim se vrátil ke svému créme caramel. Odložil lžičku a otřel si ústa ubrouskem. Pokrčil rameny.

„Sinclairové ze Skotska, historicky vzato, pocházeli z malé vesnice Saint-Clair-sur-Epte. Řeka Epte kdysi tvořila hranici mezi Normandií a Ile de France, to jest mezi půdou v anglickém vlastnictví a zbytkem země. To je ta řeka, kterou Claude Monet odklonil, aby vytvořil svůj slavný rybníček s vodními liliemi.“

„Co to má proboha společného s historií mořeplavby?“ rozesmál se Holliday. Bernheimovy znalosti o tak málo známém předmětu na něho udělaly dojem.

„Váš zájem a vaše zkušenosti spočívají ve středověkém válečnictví, je to tak?“

„Rád bych si to myslel.“

„Já zas věnuji svůj zájem lodím a moři. Na loď potřebujete dřevo a dřevo neexistuje bez stromů. Slyšel jste někdy o řece Beaulieu v Anglii?“

„Ne.“

„Tak to jste ani neslyšel o vesnici Buckler’s Hard.“

„To jméno mi nic neříká.“

„Ale říkalo by každému, kdo něco ví o historii francouzského námořního umění, „ řekl Bernheim. „Byly tu postaveny lodě Jejího Veličenstva Euryalus, Swiftsure a Agamemnon, ty všechny hrály rozhodující roli v bitvě u Trafalgaru v roce 1805, v níž Britové rozprášili francouzskou flotilu. Celá Nelsonova flotila byla vybudována ze dřeva z okolních lesů.“

„Chcete říct, že řeka Epte měla tu samou funkci?“

„Už od dob Vikingů, „ přikývl Bernheim. Vyškrábal poslední zbytky créme caramel ze své misky. Olízl si rty a povzdychl si. „Jestli ten Saint-Clair, kterého hledáte, byl námořník, tak zcela určitě pocházel ze Saint-Clair-sur-Epte. „ Zachmuřeně se zahleděl na prázdnou misku a znovu si vzdychl. „Nedaleko odtamtud je staré opatství, Abbaye de Tiron. Promluvte si s místním knihovníkem, bratrem Morvanem. Celým jménem se jmenuje Pierre Morvan. Možná by vám mohl pomoct. „ Pohlédl na misku s créme caramel, které se Holliday ani nedotkl. „Vy nemáte hlad?“ otázal se s nadějí v hlase.

KAPITOLA DVĚ

Průměrný student se domnívá, že synonymem pro „průzkum“ je „Google“. Opravdový originální průzkum však má víc společného s hrou pinball než s internetovými vyhledávači; je to záležitost pokusů a omylů, přičemž těch omylů bývá zpravidla víc. Poskakujete kolem, odrážíte se od všeho možného a sbíráte a ztrácíte přitom body, až nakonec naleznete směr, který vás konečně dovede do cíle.

Právě takovou dlouhodobou partií pinballu se ukázalo být zjištění místa pobytu Pierre Morvana. Holliday musel nejdříve jet na severozápad, sto šedesát kilometrů od Paříže, k opatství de Tiron ve vesnici Saint-Clair-sur-Epte, a pak zase sto kilometrů na jih do maličké vesničky Le Pin-la-Garenne a do jejího ještě menšího kostelíku z jedenáctého století, aby se konečně po dalších sto šedesáti kilometrech dostal na západ do městečka Dol-de-Bretagne poblíž bretoňského pobřeží a do místní katedrály.

Stráveného času ale nelitoval. Zjistil totiž, že opatství de Tiron je podle obecného mínění považováno za kolébku svobodného zednářství, které bývá obvykle spojováno s templáři. V kryptě malého kostelíku v Le Pin-la-Garenne byla pohřbena spousta členů rodu Saint-Clair a Dol-de-Bretagne zase byl údajně původním domovem Stuartovců ze Skotska, též úzce spojených s templáři, zejména po oficiálním rozpuštění řádu v roce 1312. Bylo to také rodiště předků Williama Sinclaira, prvního hraběte z Caithness, třetího hraběte z Orkney, barona z Roslinu a stavitele Rosslynské kaple v Midlothian, údajném místě úkrytu posledního tajemství z knihy Da Vinciho kód.

Katedrála v Dol-de-Bretagne byla pochmurně vyhlížející gotická stavba, zdivo zčernalé tisíciletou špínou a sazemi. Původní kostel byl vystavěn v roce 834 a po dalších šest set let přestavován a upravován. Podle legendy při stavbě katedrály došlo k vášnivému sporu mezi svatým Samsonem a Satanem, který se rozčílil, svrhl na katedrálu obrovskou skálu a zničil tak severní věž. Ta od té doby zůstala nedostavěná.

Holliday našel bratra Morvana na podlaze hlavní lodi; mnich klečel na zemi a leštil hadříkem latinský nápis. Měl na sobě bílý hábit a černý škapulíř cisterciáků, mnichů, s nimiž byli templáři nejčastěji spojováni.

Holliday si odkašlal. „Bratr Morvan?“

Šedovlasý mnich k němu vzhlédl a usmál se. Vypadal úplně jako dobrácký dědeček, s veselýma jiskřícíma očima a starobylými brýlemi bez obrouček, posazenými na velkém zahnutém nose.

„Vy musíte být pan Holliday, „ řekl. „Opravdu vám lidé říkají „Doktor“, jako tomu slavnému westernovému kovbojovi?“

„Pořád, „ přikývl Holliday. „Ale přišel jsem k té přezdívce čestně. Opravdu mám titul Ph. D.“

„V jakém oboru?“

„Historie středověku.“

„Tak to vysvětluje, proč mě hledáte po celé Francii.“

„Jak víte, že vás hledám?“

„Mám sice na sobě mnišskou kutnu, pane Holliday, ale to neznamená, že nemám mobilní telefon. Vaše pověst vás předchází a Société Francaise de Radiotéléphone mi prokázala laskavost.“

Morvan vstal a oprášil si hábit. Mohlo mu být něco přes šedesát. „Jak jste přišel o oko?“ otázal se a ukázal na pásku přes Hollidayovo pravé oko.

„Vletěl mi do něj odmrštěný kámen na polní silnici v Afghánistánu.“

„Takže předpokládám, že jste nebyl vždycky jen „pan“ Holliday.“

„Proč myslíte?“

„Afghánistán byl od dvanáctého do patnáctého století fakticky pod nadvládou lidí, jako byli Čingischán a Tamerlán. Nic moc zajímavého pro profesora středověké historie. Taky máte vojenské držení těla.“

„Jste dobrý, „ pravil uznale Holliday a zasmál se.

„Mám Blackberry, „ opáčil mnich. „Našel jsem si vás na Googlu, plukovníku Holliday. Vaší specializací jsou středověké zbraně a brnění. Co vás přivádí do téhle katedrály? Je tu pohřbeno pár rytířů, ale na náhrobcích nejsou vytesané žádné meče ani nic takového.“

„Taky používám Blackberry, „ řekl Holliday s úsměvem. „Asi jsem si vás měl taky vyhledat. Hledám jednoho konkrétního rytíře. Templáře jménem Jean de Saint-Clair.“

„Zajímavé, „ podotkl mnich. „Tak pojďte se mnou.“

Morvan nečekal na odpověď a rovnou zamířil do nitra hlavní lodi. Pak zabočil k otevřeným postranním dveřím. Holliday ho následoval a vzápětí se oba octli na malém hřbitově, v aleji prastarých žulových pomníků. Kameny byly staré a omšelé a většina nápisů se už nedala ani přečíst.

„Je tu pohřbeno hodně řemeslníků, „ pravil mnich. „Například člověk, který vytvořil to Abrahámovo okno v katedrále, říká se mu Abrahámův mistr. „ Zastavil se u prostého čtvercového pomníku a opřel se velkou sukovitou rukou o starý šedý kámen. Nad dveřmi hrobky byl vidět nezřetelný obraz jakéhosi divného zvířete. Že by kočka?

„To je vyobrazení lva svatého Marka, patrona malířů na sklo, „ vysvětlil Morvan. „Je to jediná pomůcka, podle které ho můžeme identifikovat, ale i šest set let po jeho smrti je jeho práce pořád stejná, jako kdyby ji byl vytvořil včera. Je to živoucí historie, ryzí obrazotvornost prosté lidské bytosti.“

„Vím, co máte na mysli, „ řekl Holliday a přikývl. „Také znám některá místa, která jsou úplně nasáklá dějinami. Skoro je tam můžete vdechovat jako vůni. Hodně je to cítit hlavně na některých bojištích. Anebo si vezměte třeba bordel v Pompejích - tam je na zdech graffiti staré dva tisíce let.“

„Myslím, že nás to poučuje o tom, že umění je věčné. Na podnikatele a obchodníky si po jejich smrti stěží někdo vzpomene. Nikdo si nepamatuje, kdo byli Michelangelovi mecenáši, ale samotného umělce znají všichni. Úsměv Mony Lisy také přetrvává a pyramidy stále stojí v písku. To je taky důvod, proč jsem se připojil k řádu šedých mnichů.“

„Kvůli jejich spojení se svobodnými zednáři?“

„Nejde jen o zednáře, „ řekl Morvan. „Bylo to společenství uměleckých řemeslníků. Loďařů, sklářů, kovářů, kameníků, prostě mužů všech řemesel. Stvořitelů věcí, které přetrvaly věky. Připadalo mi to jako nejdokonalejší vyjádření Boží nesmrtelnosti, něčeho, co Bůh dal člověku na výraz nekonečnosti. „ Odmlčel se a pak zarecitoval:

„Uvidět svět v zrnku písku

a nebe v divoké květině

držet nekonečno ve své dlani

a věčnost v hodině.

To napsal William Blake před dvěma sty lety, ale lidé to citují dodnes.“

„Ale já pořád nevím, proč je pro vás zajímavá právě moje otázka na Jeana de Saint-Claira, „ podotkl Holliday.

„Jean de Saint-Clair, známý také jako John Sinclair, se narodil v Saint-Clair-sur-Epte jako syn mistra loďaře. V mládí utekl na moře, stal se rytířem, přidal se k templářům, vozil muže a zásoby pro křížové výpravy, a když byl řád v roce 1312 rozpuštěn, tak zmizel. Poté se vrátil do Francie a v roce 1332 i do Saint-Clair-sur-Epte, se svolením papeže Řehoře IX., to byl mimochodem muž, který zavedl inkvizici. Saint-Clair byl jedním z velmi mála templářských rytířů, kteří likvidaci řádu přežili. Většina ostatních byla prostě zavražděna nebo upálena. Vstoupil do klauzury v opatství de Tiron a dalších dvacet let strávil v ústraní. Když zemřel, objevila se tam skupina mnichů z opatství Mont Saint-Michel, naložila ho do sudu s calvadosem a odvezla ho na ostrov, kde ho pohřbila. Jeho hrobka nese nápis et in arcadia ego, což se překládá mnoha způsoby. Nejpopulárnějším překladem je „Žil jsem v Arkádii. „ Jak Da Vinciho kód, tak Svatá krev, svatý Grál používají tu frázi ve spojitosti s pokrevní linií Krista, což je samozřejmě naprostý nesmysl, rovnající se objevení Piltdownského člověka. Ale to není důvod, proč je vaše otázka zajímavá.“

„Tak povídejte, „ vyzval ho Holliday.

„Opravdu zajímavé je to, že jste tenhle víkend už druhý, kdo se mě ptá na Jeana de Saint-Claira.“

„Vážně?“

„Vážně, „ řekl Morvan a přikývl.

„A kdo se ptal?“

„Spíš ptala. Jeptiška z kláštera svaté Anežky z Prahy. Jmenuje se sestra Margaret Emily.“

„To nezní moc jako české jméno.“

„Podle jejího přízvuku bych řekl, že pochází odněkud z amerického jihu. Z Mississippi nebo Alabamy.“

„Proč se zajímala o Jeana de Saint-Claira?“

„Údajně píše historii kláštera pro svou diplomovou práci na Notre Dame a při svém výzkumu narazila na jméno Saint-Clair.“

„Údajně?“

„Podle mých zkušeností hodně lidí lže, „ řekl Morvan a snažil se zachovat neutrální tón.

„Vy si myslíte, že lhala?“

„To jsem neřekl.“

„Ale musel jste si to myslet, jinak byste se o tom nezmínil.“

„Možná.“

„Jeptiška, která lže. Tak to je opravdu zajímavé.“

KAPITOLA TŘI

Mont Saint-Michel je fantastický zámek ve stylu Walta Disneyho, klášter a opatství na mrňavém skalnatém ostrůvku asi kilometr od normandského pobřeží, poblíž ústí řeky Couesnon, nedaleko městečka Avranches. Kdysi dávno byla úzká hráz spojující ostrov s pevninou často při přílivu zaplavována, ale během staletí byla navýšena, takže teď je malý ostrov přístupný neustále.

Pevnost z jedenáctého století, která se stala útočištěm benediktinů, byla komercializována stejnou měrou, jak rostla celá stavba. Spodní část městečka je přecpaná předraženými obchůdky se suvenýry, průměrnými hotýlky a drahými restauracemi, které servírují druhořadá jídla. Než ovšem dojdete k opatství a na vrchol grand degré, hlavního schodiště, octnete se zpátky v zemi čistoty a posvátnosti. Existuje však jedna výjimka z tohoto pravidla.

V zadní části ostrova, vzdálené od davů turistů, stojí na mořském břehu jednoduchá kaple, tvořená jen čtyřmi kamennými zdmi a břidlicovou střechou. Je to kaple sv. Auberta, pojmenovaná po zakladateli městečka Saint-Michel a jedna z nejstarších dochovaných staveb na ostrově.

Vnější zdi jsou pokryté vrstvou vilejšů a kameny jsou ohlazené působením větru a bouří za sedmnáct století. Kaple stojí jen pár kroků od původního kamenného vlnolamu, který kdysi sloužil jako přístav. Mezi kaplí a mořem není nic. Na jednoduché štítové střeše stojí malá žulová socha biskupa Auberta, otočená zády k moři a omšelá a ohlazená tak, že je stěží k poznání.

Staré dřevěné dveře kaple jsou zkroucené a vychýlené směrem ven, takže se na kamenné podlaze v průběhu staletí usadila vrstva prachu a písku. Vypadalo to, jako kdyby sem nikdo nevkročil už hodně dlouhou dobu.

Holliday vešel do kaple a pod nohama mu zakřupala vrstva písku a drobných lastur, které sem vítr navál pootevřeným vchodem. Na rameni měl pověšený nový fotoaparát Nikon, který si pro výlet do Francie koupil. Cestu sem mu ukázalo několik mnichů v černých hábitech.

Na vzdáleném konci místnosti stála žena a zamyšleně hleděla na portrét rytíře vytesaný do prostého kamenného sarkofágu. Měla na sobě obyčejnou šedou sukni a sako a kolem hlavy omotaný černý šátek, ale i navzdory tomuto jednoduchému oblečení byla nápadná; ne přímo krásná v klasickém smyslu, ale přesto velmi hezká. Zpod šátku jí vykukoval pramen jasně rezavých vlasů. Měla jemný, pěkně tvarovaný nos, kolem kterého bylo rozházeno několik pih, a široká plná ústa. Když se k ní Holliday přiblížil, vzhlédla. Měla velké oči, lemované bledými řasami, a duhovky měly zvláštní šedozelenou barvu. Věkem se mohla blížit ke čtyřicítce; na obličeji se jí teprve začínaly ukazovat drobné linie vrásek.

Holliday se usmál, aby ji uklidnil. Zvědavě se na něho podívala.

„Hledáte něco?“ otázala se. Holliday se mírně naježil; znělo to, jako kdyby kaple byla její osobní hájemství.

„Jen se tu rozhlížím, „ odpověděl. Postavil se vedle ní u paty sarkofágu. Rytířův portrét byl poněkud zvláštní; byl napůl otočený, pravé koleno ohnuté, jako kdyby rytíř stoupal do schodů, a u boku držel štít. Na jeho kabátci byl jasně zřetelný znak templářského zoubkovaného kříže. Celá postava byla od hlavy k patě zakrytá detailně provedenou drátěnou košilí. U nohou měla kamennou desku, na níž stálo In Arcadia Est.

„Na focení tu toho ale moc není, „ podotkla žena, když uviděla Hollidayův velký fotoaparát.

Holliday sundal Nikon z ramene a udělal pár snímků kamenného rytíře, jen aby ji pozlobil. Pak se rychle otočil a vyfotografoval i ji. Ženin výraz potemněl, zamračila se a ruce svěšené podél boků mimoděk sevřela v pěst.

„Co si to dovolujete?“

„Bojíte se, že vám ukradnu duši?“ ušklíbl se Holliday.

Žena se zamračila ještě víc. „To sice ne, ale vy jste mě vyfotografoval bez dovolení. To je zásah do soukromí.“

„Ach tak, tohle je vaše soukromá kaple?“

„Já nejsem žádná turistka. Dělám tu historický průzkum.“

„A kdo říká, že já nedělám totéž?“

„Mám titul v oboru historie náboženství z Harvardu, „ odsekla žena. „Jaký máte vy?“

„Historie středověku. Mám doktorát z univerzity v Georgetownu, PhD. To je víc než M. A., „ řekl Holliday a zasmál se.

Ženina tvář se zalila temnou červení. „Je to pravda?“

„Copak bych lhal jeptišce?“ opáčil Holliday, stále se smíchem. „Kdybych to udělal, moje stará učitelka sestra Claudille by se určitě vrátila ze záhrobí a praštila mě po hlavě svým pravítkem, které měla speciálně k tomuhle účelu.“

Šedozelené oči se rozšířily. „Jak víte, že jsem jeptiška?“

„To je prosté, milý Watsone. Máte na sobě moderní hábit klarisek v černé a šedé. Podle střihu té sukně bych řekl, že patříte do nějakého východoevropského kláštera. Možná svatá Anežka v Praze. Trefil jsem se?“

Žena se zatvářila naprosto ohromeně.

„To není možné!“ vyhrkla. „Tohle všechno přece nemůžete vědět!“

„A taky nemůžu vědět, že tohle je hrob Jeana de Saint-Claira, „ opáčil Holliday klidně. „Ani to, že se jmenujete sestra Margaret Emily.“

Jeptiška na něj němě zírala. Po chvíli její výraz ztvrdl.

„Bratr Morvan, „ pravila nakonec, když jí to došlo.

„Bingo.“

„A kdo jste vy?“ zeptala se sestra Margaret Emily ledově. „A co máte co mluvit s bratrem Morvanem?“

„Už máte zase ten majetnický tón, madam, „ řekl Holliday. „Vlastníte bratra Morvana stejně jako tu kapli?“

„Nejsem žádná madam a s bratrem Morvanem jsem mluvila v tajnosti.“

„Vaše jméno je státní tajemství?“ Ta mladá žena mu začínala jít na nervy. Připomínala mu šťabajznu Houlihanovou z M. A. S. H., alespoň pokud šlo o to povýšené chování.

„Obvykle mi říkají sestra Meg, „ pravila žena upjatě. „A vy jste?“

„John Holliday, vysloužilec americké armády. Přátelé mi říkají Doktor.“

„Nevěděla jsem, že armáda zaměstnává historiky, „ řekla sestra Meg.

„Ale ano, pár se jich tam najde, „ opáčil Holliday. „Znáte to staré úsloví? „Ti, kdo si nepamatují minulost, jsou odsouzeni k tomu, aby si ji zopakovali.“

„George Santayana, „ řekla jeptiška.

„Armáda to nebere na lehkou váhu. Ignorování dějin vedlo k takovým neuváženým krokům, jako byly invaze do Ruska v zimě, nebo vtahování velkých dutých koní do opevněných nepřátelských měst. Pokud jde o mě, já učím na West Pointu historii vojenství.“

„Jeden z mých předků taky chodil na West Point, „ řekla jeptiška a v hlase jí zazněla hrdost. „Byl to generál.“

„Který?“ zeptal se Holliday zvědavě.

Sestra Meg mávla netrpělivě rukou. „To je jedno. „ Ukázala na portrét rytíře. „Proč se zajímáte o Jeana de Saint-Claira?“

„Protože objevil námořnický instrument, který templářům na moři poskytl velikou výhodu. Docela dobře mohl doplout až do Severní Ameriky. „ Holliday se usmál. „Není mi ale moc jasné, proč by se o člověka, jako byl on, měla zajímat jeptiška.“

„Klášter svaté Anežky byl založen v roce 1232 kněžnou Anežkou, neteří českého krále, „ poučila ho sestra Meg. „Zemřela v roce 1282. Před svou smrtí svěřila do péče své neteře, blahoslavené Juliany, určitou relikvii. Ta je známá jako Pravá Archa.“

„Jako archa Noemova nebo Archa úmluvy?“

„Ani jedno, „ odpověděla sestra Meg. „V latině slovo arca znamená truhla. Během doby to slovo získalo mnohem víc významů, než by mělo. Znamená prostě „bednu“. Pravá Archa je tou nejprostší a nejvý-znamnější náboženskou relikvií na světě, s výjimkou kostí samotného Krista. Mám v úmyslu ji najít.“

„Předpokládám, že uvnitř té vaší archy něco je, „ podotkl Holliday.

„Je, „ opáčila jeptiška. „Historikové se domnívají, že obsah té bedny tvoří Svatý Grál, trnová koruna, posvátný rubáš a prsten Kristův.“

„To je to hlavní, „ řekl Holliday.

„Čtrnácté století bylo věkem relikvií, „ řekla jeptiška. „Opravdový kříž, Turínské plátno, kosti různých svatých. Ať už v té bedně bylo cokoliv, mělo to velký význam.“

„A Juliana to dala Saint-Clairovi?“

„Ano. Juliana byla provdaná za člena francouzské královské rodiny. Když její muž zemřel, znovu byla zasnoubena, tentokrát za muže, kterého nemilovala, za bratrance krále Filipa, který byl zároveň biskupem. Součástí jejího věna byla Pravá Archa. Než by si vzala biskupa a přišla o Archu, raději s pomocí Jeana de Saint-Claira utekla. Podle pověstí to byl největší navigátor své doby. Zmizeli na hezkou řádku let. Od roku 1307 do roku 1314.“

„Zajímavé, „ podotkl Holliday. „Saint-Clair byl templář. Řád templářů král Filip zakázal v roce 1307, to znamená, že Saint-Clair by musel být na útěku před královými pochopy. „ Holliday se odmlčel. „Nebylo to něco na způsob únosu? Byli ta Juliana a Saint-Clair milenci?“

„O ničem takovém neexistuje důkaz, „ řekla jeptiška chladně.

„Co se stalo, když se vrátili?“

„Jean de Saint-Clair se znovu objevil v prosinci 1314, a to v klášteře opatství de Tiron v městečku Saint-Clair-sur-Epte. Blahoslavená Juliana vstoupila do Kláštera svaté Anežky v Praze o Vánocích téhož roku.“

„Dobré načasování, „ řekl Holliday. „Dva největší nepřátelé templářů, papež Klement a král Filip, zemřeli oba v roce 1314; papež v dubnu a král v listopadu. A co ta archa?“

„Nikde není záznam, že by se o ní Jean de Saint-Clair nebo blahoslavená Juliana vůbec kdy poté zmínili. Jean de Saint-Clair dožil svůj život jako mnich a Juliana se stala matkou představenou v klášteře.“

„Už se pak nikdy neviděli?“

„Podle klášterních archívů ne.“

„A archa?“

„To nikdo neví.“

„Takže záhada.“

„Zdá se, „ pravila sestra Meg upjatě.

„Zajímavé, „ zamumlal Holliday a zadíval se na sarkofág.

„Co je?“

„Je pohřbený jako rytíř, ne jako mnich. Ten text na desce u jeho nohou se ani nehodí ke klášteru v Tironu. Bylo by pravděpodobnější, že by nesl zednářský symbol - kružítko a úhelník, například. Ale ne latinský nápis. In Arcadia est.“

„V Arkádii jsem, „ přeložila to sestra Meg doslova.

„To zní, jako kdyby to řekl mistr Yoda, „ podotkl Holliday. „Ale co to vlastně přesně znamená?“

„Arkádie byla romantickým ideálem za renesance, „ opáčila jeptiška.

„Ale ne v roce 1314, „ namítl Holliday.

„Původně to byla řecká provincie, „ řekla sestra Meg. „Pořád je.“

„Není pravděpodobné, že by o ní Saint-Clair chtěl mít zmínku na svém hrobě.“

„Tak co to tedy je?“ vybídla ho sestra Meg.

„Byl to původní název námořních provincií v Kanadě, „ odpověděl Holliday. „První francouzští osadníci, kteří mimochodem pocházeli z tohoto okolí, byli zmiňováni jako Akaďané. Když byli vyhnáni v roce 1775 Angličany, spousta se jich odstěhovala do Louisiany. Je to původ jména Cajun - což je Akaďan, když vypustíme A.“

„Vytváření historie se hodí do vaší teorie, „ řekla sestra Meg a výraz na její tváři se podobal úsměšku.

„Když se hodí, tak proč ne, „ řekl Holliday a pokrčil rameny.

„Tím si nejsem tak jistá.“

„A já si zas nejsem jistý, že tomu tak není, „ odsekl Holliday. „Máte snad lepší nápad?“

„Možná to neznamená vůbec nic, „ řekla sestra Meg. „Rozhodně nepojedu kvůli tak praštěné teorii do Kanady, na základě nějaké historky o Cajunech.“

„A co do Prahy?“ nadhodil Holliday.

„Co prosím?“ otázala se sestra Meg.

„Říkala jste, že váš klášter má archívy, „ opáčil Holliday.

„A velice obsáhlé, když jsme u toho. I když samotný původní klášter je nyní součástí státní Národní galerie.“

„A šlo by zařídit, abychom se do těch archívů dostali?“

„My?!“

„Proč ne? Oba přece chceme vědět, co se stalo. Chci se dozvědět, kam Saint-Clair odjel a vy zas očividně chcete zjistit, co se stalo s archou, ne?“

„Nejsem si jistá, jestli je to vhodné, „ řekla sestra Meg. Opět se začervenala. Holliday si nemohl pomoci, musel se usmát. Nevinné ženy se tak snadno nečervenají. Buď má sestra Margaret Emily velmi bujnou představivost nebo pestrou minulost. Všimla si jeho úsměvu a její ruměnec se ještě prohloubil. Znovu se zlostně zamračila. „Proč se šklebíte?“

„Protože se červenáte, „ pravil Holliday.

„To jste teda úplně vedle!“

„Mě neoblafnete, sestro.“

„Jste neotesanec, „ opáčila jeptiška zlobně.

„A stejně se červenáte.“

„Jděte pryč!“

„Francie je pořád relativně svobodná země, „ opáčil Holliday. „Volnost, rovnost, bratrství… nebo v tomto případě sesterství. Vy jděte pryč první. Já pojedu celou cestu za vámi až do Prahy. Česká republika je teď už také svobodná země.“

„Jste nesnesitelný!“

„Možná, ale to na věci nic nemění. „ Holliday zdvihl ruku ve smířlivém gestu. „Poslyšte, sestro, vyhlašuju příměří. Oba chceme tu samou věc. Oba jsme historikové. Já vím, proč byl Saint-Clair považován za největšího navigátora své doby a vy jste zas rozhodnutá najít Pravou Archu. Proč bychom nedali svoje znalosti dohromady a nespojili síly?“

„Nejsem si jistá, jestli chci spojovat síly s člověkem jako vy. A nelíbíte se mi.“

„Teď jste mě vážně ranila, „ řekl Holliday a zašklebil se. „Nemusíme se sobě navzájem líbit, abychom dosáhli společného cíle. Za druhé světové války jsme neměli moc rádi ani Rusy, ale pořád to byli naši spojenci.“

„Skoro vás neznám.“

„Do Prahy je to dost daleko, „ odpověděl Holliday. „Pojedeme vaším pronajatým vozem nebo mým?“

KAPITOLA ČTYŘI

Většina filmů, knih a televizních show umísťuje hlavní sídlo Central Intelligence Agency do Langley ve Virgínii. Je to dost blízko, ale přesto takové místo ve skutečnosti neexistuje; Langley je jen jméno staré nemovitosti u lesa, kterou federální vláda v padesátých letech zakoupila pro nové kanceláře CIA. Skutečné sídlo agentury je v předměstském obvodu McLean ve Virgínii.

Původní areál CIA je nyní starý půl století a také podle toho vypadá. Dokonce i „nová“ přístavba se už používá čtyři desetiletí. Obrovské počítače, kdysi výkřik nejmodernější technologie, který potřeboval vlastní elektrické rozvody, lze nyní nahradit bezejmennou kopií PC z Wal-Martu. Nejběžnějším onemocněním zaměstnanců CIA je otrava jídlem, jejich jídelna ostatně nechvalně vyniká větším počtem porušení hygienických a potravinářských předpisů, než jakákoli jiná vládní potravinářská služba v oblasti Washingtonu. Zaměstnanci si prostě nejsou schopni vštípit základní hygienu, jako je mytí rukou po použití toalety.

Výkonný ředitel operací CIA byl ve své kanceláři na sedmém patře a právě litoval, že si k obědu vybral menu s hamburgerem. Josef Patchin byl kariérista a v tajné službě už pracoval téměř třicet let, na všech místech na světě od Berlína po Kuvajt. Mluvil plynně půl tuctem jazyků a byl schopen se domluvit dalšími šesti. Byl ženatý a měl tři dospělé děti, které během jejich dospívání téměř ani neviděl. Jeho žena snášela jejich soužití hlavně kvůli jistotě vysoké mzdy, zajištěné penzi a pěknému domu, nezatíženému hypotékou, který vlastnili v Chevy Chase. Věděl, že až ho nakonec sklátí srdeční infarkt, jeho žena se odstěhuje na Floridu. Za posledních dvacet let vystřídala pěknou řádku milenců a posledních patnáct let mu to už ani nevadilo.

Na dveře jeho kanceláře kdosi ostře zaklepal, znělo to, jako když profesionální zabiják dvakrát udeří svou oběť do týla. Někdy mu trochu vadilo, že uvažuje v takovýchto souvislostech, ale zase ne moc často. Nějak to souviselo s tím místem. V jedné zásuvce stolu měl láhev drahé whisky Johnny Walker Blue label a v druhé starý revolver Ruger Single kalibru. 22, určený výhradně k vlastnímu zastřelení, pokud by to někdy bylo nutné. Měl ho stále nabitý trhavými náboji do pušky, které by sice jeho mozek proměnily ve vteřině na kaši, ale neměly takovou sílu, aby proletěly lebkou ven, takže by nenadělaly takovou spoušť. To bylo pro něho typické; vždycky myslel na ostatní.

„Dále, „ odpověděl na zaklepání.

Do místnosti vešel jeho zástupce Mike Harris. Byl to muž s přimhouřenýma očima, jimiž připomínal Charlese Bronsona, a vytáhlým vypracovaným tělem profesionálního boxera. Takhle nějak si většina lidí představuje padoucha a on se snažil tu představu naplnit. Nosil pomačkané obleky a trenčkoty ve stylu Petera Falka a měl překvapivě jemný baryton, který zněl úplně jako hlas Al Martina, postava Johnny Fontana z Kmotra.

„Volal jste mě?“ zeptal se Harris a posadil se do pohodlného křesla z druhé strany šéfova stolu.

„Ano, „ řekl Patchin. „Co víte o Rex Deus?“

„To jsou ti, co si myslí, že jsou přímými potomky Krista, ne? Většina z nich údajně pochází ze starobylého evropského královského rodu, nebo tak nějak. Údajně jsou spojení s těmi exkomunikovanými antisemity, kteří považují všechny fotografie Osvětimi a Buchenwaldu za padělek. V podstatě to jsou cvoci.“

„A co na domácí půdě?“ zeptal se Patchin.

„Myslíte tady ve Státech?“

„To je tím obvykle míněno.“

Patchinův zástupce pokrčil lhostejně rameny. „Nemám ponětí. A proč?“

„Zaslechl jsem nějaké zvěsti.“

„Jakého druhu?“

„Z Bílého domu.“

„O okrajových katolických skupinách?“

„O lidech, co mají hromadu peněz a taky moc. Ve finální analýze jejich náboženské pojetí není relevantní.“

„A co to má společného s agenturou?“ zeptal se Harris.

„Další zvěsti, „ odvětil Patchin záhadně.

„O čem?“

„Ptáčci cvrlikali, že v oddělení operací je nějaký krtek z Rex Deus.“

„Panebože, jen ne další hon na krtka, „ zasténal Harris. „Kvůli tomu poslednímu byla agentura celá léta vzhůru nohama.“

„Zato nás ale zavedl k Aldrichu Amesovi, „ pravil Patchin suše.

„Až na to, že studená válka už skončila.“

„Tohle není o válce, ať už horké nebo studené. Tady jde o převzetí moci.“

„Nechápu.“

„Prozatím nemusíte. Jen mi najděte toho krtka.“

„A jak to mám udělat?“

„Podle mého zdroje se náš krtek zajímá o pár historiků, kteří čmuchají na místech, kde nemají co dělat.“

„A co hledají?“

„Nejsme si jistí. Zjistěte to. Máme nějaké spojky v Praze?“

„Určitě, „ řekl Harris. „Proč?“

„Protože to je příští místo, kam pojedou čmuchat.“

„Takže tihle historikové jsou návnada?“

„Něco na ten způsob.“

„Co jsou zač?“

„Jeden je bývalý plukovník armády, který kdysi učil na West Pointu. Ten druhý je žena a je to jeptiška.“

„Ještě něco, co bych měl vědět?“

„Nejsme jediní, kdo se o ty dva zajímá.“

„Kdo ještě, FBI?“

„Vatikán, „ opáčil prostě Patchin.

„No těbůh, „ komentoval to Harris.

Kardinál Antonio Nicoló Spada, vatikánský ministr zahraničí, a stejně jako sám Svatý otec někdejší prefekt kongregace pro Doktrínu víry, lépe známou jako Svatá inkvizice, seděl na své soukromé terase hotelu Splendide Royal v Římě a díval se na zářící světla města. Měl na sobě běžnou sutanu katolického kardinála s červenými knoflíky a šarlatovou šerpou kolem pasu, která ho označovala jako „prince církve“. Bylo mu něco přes sedmdesát a byl hubený, snědý a pevně stavěný. Jeho zevnějšek prozrazoval jeho venkovský sicilský původ. První pohled byl však klamný; Spadova mysl byla jako ledově chladné ocelové ostří a podobný měl i temperament. Kněží, kteří mu zkřížili cestu nebo mu způsobili nějaké potíže, se obvykle záhy octli někde v amazonském pralese, kde se snažili obrátit na víru zapadlé indiánské kmeny.

Naproti němu u stolu seděl tmavovlasý kněz s několikadenním, šedinami prokvetlým strništěm. Byl znám jako otec Thomas Brennan, ale Spada pochyboval, že je to jeho pravé jméno. Brennan byl hlavou organizace Sodalitium Pianum, která platila za vatikánskou tajnou službu. Zavedl ji ultrakonzervativní papež Pius X. před první světovou válkou, a i když byla oficiálně zrušena na začátku dvacátých let dvacátého století, stále se potichu věnovala své činnosti; žárlivě střežila vlastní vatikánskou zbožnost a zároveň fungovala jako špionážní agentura. Brennan byl dlouholetým členem Svatého Stolce a postup Spady na žebříčku kariéry sám vykonal o celé desetiletí dřív. Bledý vyhublý Ir byl však víc než spokojen s tím, že si může hrát na prostého kněze, zatímco ostatní nosí křiklavé barvy státu. Brennanova moc spočívala v jeho rozsáhlých znalostech nejtemnějších tajemství Vatikánu, ne v jeho pozici v církevní hierarchii.

Kardinál s přesností chirurga rozřízl svůj bistecca all‘ erbe, biftek na bylinkách, až krvavá šťáva z jemné svíčkové vytekla do restovaných brambor, patate alla griglia. Vkládal do úst úhledné malé kousky drahého pokrmu, poklidně žvýkal a bledýma očima hleděl přes naškrobený ubrus pětihvězdičkové soukromé jídelny na Brennana. Ten se jako pravý irský sedlák prokousával skrze velkou porci „bisna“ polenty s fazolemi, kysaným zelím a cibulí. Bude mu pak pěkně cítit z úst, ale tyhle detaily Brennanovi nikdy nevadily.

„Mám za to, že s tím Hollidayem jste měl co do činění už dřív, „ řekl kardinál Spada a napil se vína Barolo z baňaté sklenice ve tvaru tulipánu.

„To jsem skutečně měl, Vaše Eminence. Je to pěkný grázl.“

„To se týkalo toho problému s uložením toho zlata, nemám pravdu?“

„Ano. A předtím byl zas zapletený do té věci s templáři. Jeho strýc byl očividně součástí jejich vnitřního kroužku z doby ještě před druhou světovou válkou.“

„Dlouholetý člen, jestli si dobře vzpomínám.“

„Ano.“

„Představuje pro nás Holliday nějaký problém?“

„Je velice vynalézavý a stojí za ním řád.“

„Ten řád ve skutečnosti neexistuje. Neexistuje už déle než sedm set let, „ namítl kardinál a podrážděně si povzdychl. „Řád templu v Jeruzalémě je fantazie, kterou udržuje naživu pár staříků a konspiračních teoretiků na internetu.“

Brennan pokrčil rameny. „Řády přicházejí a odcházejí, ale majetek zůstává. Peníze nikdy nemizí, jenom mění majitele. Holliday má přístup k velké moci, když se rozhodne ji použít.“

„A použil ji?“ zeptal se Spada.

„Byli jsme upozorněni, že se zapojil do politických machinací Rex Deus.“

Spada se rozesmál. Osušil si ústa naškrobeným ubrouskem a jeho rty se zkřivily do něčeho, co vydával za úsměv.

„Je opravdu pozoruhodné, jak snadné je uvést věci do pohybu, „ podotkl. „Nějaký chlap napíše hloupý román založený na premise, že homosexuální italský umělec z šestnáctého století měl zájem o koncept ženského principu a věnoval svůj čas tomu, aby zakódoval obskurní reference do neméně obskurní fresky v ještě obskurnějším kostele v Miláně. Da Vinciho kresba vitruviánského muže je prostě to, co je - muž, ne žena. Ten nápad je směšný, ale stačil na to, aby se prodalo deset miliónů kopií té knihy.“

Kardinál potřásl hlavou. „Rex Deus a myšlenka, že existuje rodokmen Ježíše Krista, je právě tak pošetilá jako zápletka Da Vinciho kódu, ale lidé tomu přesto věří, stejně jako Shirley MacLaineová a její přívrženci věří, že jsou potomci Kleopatry. Copak jste se nikdy nepodivil, proč ještě nikdo nepřišel s tím, že byl v minulosti otrokem, který stavěl pyramidy? Vždycky je to Kleopatra nebo Napoleon nebo Ježíš, ale nikdy ne klempíř nebo zedník. Rex Deus je to samé, co templáři: zbožné přání.“

Brennan si vsunul do úst další sousto jídla a zapil to pořádným douškem vína. Zalovil v kapse svého saka a vyndal pomačkaný balíček makedonských cigaret. Jednu vytáhl a zapálil ji zápalkou, kterou vylovil z druhé kapsy. Vyhořelou sirku upustil do zbytků své polenty.

„To máte možná pravdu, ale faktem je, že tenhle Holliday je schopný nám nadělat dost potíží.“

„A co chcete, abych udělal? Schválil jeho odstranění?“ Kardinál vyrazil štěkavý smích. „Vypustil na něj tajnou vatikánskou armádu albínských mnichů?“ Muž v červené kardinálské čepičce zavrtěl hlavou. „Úkladná vražda dělá církvi špatnou pověst, zejména když na Petrově stolci sedí německý papež.“

„Petrův stolec mi starosti nedělá, „ zamručel Brennan.

„Co tím chcete říct?“ naježil se Spada.

„Rex Deus svolává na letošní léto synod. Do něho patří i Kate Sinclairová.“

Kardinál se najednou zatvářil ustaraně.

„Senátorova matka?“

„Matka prezidentského kandidáta, „ opravil ho Brennan. „Donesly se ke mně zvěsti o Pravé Arše. Sinclairová ji prý hledá.“

„Pravá archa je mýtus.“

„Možná ne.“

„A Holliday?“

„Patří k těm, co ji hledají.“

„Najala ho Sinclairová?“

„Nemám tušení, ale musíme to zjistit. Jestli se Hollidayovi známí z řad nových templářů dají dohromady s Rex Deus, mohlo by to pro nás znamenat vážné problémy. Zejména finanční. Od chvíle, co se globální ekonomika změnila k horšímu, vatikánská banka má co dělat a finance se tenčí. Nemůžeme si dovolit, aby se ztenčily ještě víc. „ Brennan zhluboka potáhl z cigarety. Zpod terasy sem doléhaly zvuky rušného nočního provozu.

„Co tedy navrhujete?“ zeptal se kardinál Spada.

„Zatím jen příkaz ke sledování. Zjistěte, proč Kate Sinclairová hledá relikvii, která pravděpodobně neexistuje, a zjistěte, jakou roli v tom hraje ten Holliday. Podle všeho je právě na cestě do Prahy ve společnosti jedné z našich sester - klarisky z Kláštera svaté Anežky v Čechách.“

„Co o ní víme?“

„Nic.“

„Tak to zjistěte, „ pravil kardinál Spada.

KAPITOLA PĚT

Českou hranici překročili v Rozvadově. Před rozpadem Sovětského svazu byl Rozvadov jen pochmurné zapadlé místo v lesích, země nikoho plná pařezů, ostnatého drátu, min a strážních věží osazených ozbrojenými vojáky. Nyní to bylo moderní stanoviště s řadami znuděných kamiónů čekajících na náklad náhradních dílů k mercedesu či piva, aby mohly projet celnicí.

Když ukázali své pasy a celníci je vybídli, aby si přejeli na druhou stranu, Holliday vrhl letmý pohled doleva. Země nikoho tu byla stále, jako napůl zahojená sečná rána, cesta prosekaná temnými stromy; ale pařezy zmizely a právě tak zmizely i ostnaté dráty a strážní věže. Připomnělo mu to stará bojiště z občanské války doma v Americe - zvlněný zelený drn. Pikniková tábořiště na místech, kde byla prolita krev tisíců a někdy desetitisíců lidí; a kvůli čemu? Emancipaci? Rozbití jižanských bavlnářských kartelů? Rozdílným postojům? O sto padesát let později už na tom ve skutečnosti nezáleželo. Těm vojákům to život stejně nevrátí.

Řídil velký pohodlný volkswagen z půjčovny poklidnou vesnickou krajinou, která se prostírala za pohraničními lesy, a myslel na vojáky a války a na umírání za vlast. Kdysi ho požádali, aby pózoval pro nějaký náborový plakát, protože se svým ošlehaným obličejem připomínal muže z reklamy na Marlboro, nemluvě o pásce přes oko, která mu dodávala svůdně romantického vzhledu dobrodruha. Odmítl to, protože to všechno byla lež.

Armáda nebyla jízdenkou na cestu za dobrodružstvím a každý, kdo měl mozek na správném místě, to věděl. Armáda byla hazard. Člověk dostal bezplatné vzdělání, pokud o něj stál, výměnou za vysokou pravděpodobnost, že mu nějaký Íránec, Afghánec nebo Pákistánec ustřelí nohy, ruce či hlavu kouskem dynamitu, detonátorem z obchodu RadioShack a pytlem rezavých hřebíků místo nábojů.

Pravdou bylo, že většina lidí, která se dala k armádě, námořnictvu nebo letectvu, neměla mozek na svém místě; na to byli příliš mladí a nezkušení. A nevstoupili do ní proto, že by chtěli bránit svou vlast nebo učinit svět bezpečnější a nastolit demokracii - stali se vojáky, protože nemohli sehnat jinou práci nebo před něčím utíkali, podobně jako se Holliday pokoušel utéct od svého opilého a hrubého otce.

A na jeho chybějícím oku rozhodně nebylo nic romantického. Byl pěkný idiot, že tenkrát na té silnici za Kábulem řídil vojenský teréňák s hlavou vystrčenou z poklopu, a k tomu zapomnětlivý idiot, protože si nenasadil ochranné brýle. Vymrštěný kousíček štěrku, který odlétl od pneumatik, mu poškrábal rohovku, která se zanítila, a infekce ho nakonec stála celé oko.

„Na co myslíte?“ otázala se sestra Meg, která upjatě seděla vedle něho s rukama složenýma v klíně.

„To radši nechtějte vědět, „ opáčil Holliday.

„Do Prahy je to ještě sto padesát kilometrů, musíme o něčem mluvit.“

Holliday věděl, že se snaží být přátelská, ale neměl tu pravou náladu.

„Přemýšlel jsem, proč se vojáci stávají vojáky, „ pronesl nakonec. „A nenašel jsem jediný rozumný důvod.“

„Předpokládám, že ze stejného důvodu, proč se knězi stávají knězi a jeptišky jeptiškami, „ odpověděla sestra Meg promptně. „Protože věří v to, co dělají.“

„Blbost, „ odsekl Holliday chladně. „Mluvíte o heroických gestech. Hrdinové jsou podle mé zkušenosti většinou dost pitomí. Víra v cokoliv jiného kromě vašeho vlastního okamžitého přežití je na bojišti to poslední, na co myslíte. Jestli vůbec dokážete myslet na něco jiného než na to, abyste si nenačůrala do kalhot, tak nanejvýš možná na kámoše, s kterým sdílíte zákop, ale to je asi tak všechno. Primární emocí ve válce je strach, věřte mi.“

„Jste pěkný cynik, pane Holliday.“

„Protože jsem byl v mnohem více válkách než vy, sestro. Opravdoví věřící a hrdinové jsou ti nejhorší vojáci. Nerozumně podstupují zbytečné riziko a vystavují své lidi nebezpečí, které je stojí život.“

Rusovlasá jeptiška na něho vrhla pohled, který v jejím repertoáru patřil zřejmě k nejsžíravějším.

„Kdyby takhle uvažovali všichni, tak by nikdy nebyla americká revoluce,“ oponovala. Ruce měla na klíně sevřené v pěsti a na tvářích jí naskočily červené skvrny.

„Možná ani být nemusela, „ pravil Holliday lhostejně a pokrčil rameny. Slovní přestřelka s tou mladou ženou ho začínala bavit. „Kanada například získala samostatnost zcela mírumilovnou cestou. Nikdy nevedli zničující občanskou válku a zrušili otroctví o třicet let dřív, aniž by přitom museli zabít víc jak půl miliónu mladých mužů.“

„Vy nejste zrovna patriot, co?“ opáčila sestra Meg.

„Lidi se dají vždycky přimět, aby poslouchali příkazy svých vůdců, „ citoval Holliday. „To je docela jednoduché. Stačí jim říct, že je někdo napadl, a veřejně kritizovat pacifisty za nedostatek patriotismu a za to, že vystavili stát nebezpečí. Funguje to úplně stejně ve všech zemích. „ Pohlédl úkosem na jeptišku vedle sebe. „Nezní vám to povědomě? Tak trochu jako z kanálu Fox News?“

„Kdo to řekl?“ zeptala se sestra Meg s povzdechem.

„Hermann Göring, „ opáčil Holliday. „Velitel Hitlerovy Luftwaffe.“

„Možná bychom se měli raději držet středověkých dějin, „ odsekla jeptiška.

„Nejspíš jo, „ zavrčel Holliday.

Další jízda probíhala v tichu.

Pokračovali v cestě na východ, projeli Plzní, městem proslaveným plzeňským pivem, a o hodinu později dospěli k předměstí Prahy. Od doby, kdy tu byl Holliday naposledy, se okrajové čtvrti města moc nezměnily - pořád vypadaly jako plakát na architekturu stalinské éry, jeden nevzhledný blok vysokých betonových kvádrů za druhým, se stovkou mrňavých bytů uvnitř. Při bližším pohledu však byly zřejmé rozdíly - na balkónech už se nesušilo žádné pověšené prádlo a na parkovištích už nestály všudypřítomné východoněmecké trabanty o dvaceti koních ani škodovky z místní továrny s nechvalně proslulými kazovými brzdami, nýbrž vozy většinou japonské výroby. Zvláštní, jak byla ta sovětská auta mizerná, pomyslel si Holliday. Zato uměli za druhé světové války vyrábět skvělé tanky a kulomety.

„Předpokládám, že budete chtít jet do svého konventu, „ řekl Holliday, když se proplétal novými mimoúrovňovými křižovatkami a orientoval se podle neznámých modrobílých značek.

„Ne, „ odpověděla sestra Meg tiše. „Jediné ubytování nabízí vedlejší budova vedle areálu kláštera. Celý ženský klášter byl přeměněn na muzeum.“

„Dobře, tak tedy do kláštera.“

„Já tam jenom dělala průzkum. Konvent svaté Anežky není moje domovská kolej. Teď je právě vrchol sezóny pro mnichy. Většinu svých příjmů totiž získávají pronájmem cel v klášteře turistům. Já mám svůj vlastní zdroj příjmů. Pronajímala jsem si pokoj v jednom domě, jmenuje se to tam U Anděla, ale teď se ta budova bourá a bude se tam stavět. Takže jsem vlastně bezdomovec.“

„Nedělejte si starosti, já znám to správné místo, „ ujistil ji Holliday.

Sjel s velkým volkswagenem z dálnice D5 na užší silnici E50, po které dojel do města z jihovýchodu. Projeli kolem dalšího shluku bytových domů, u nichž funkčnost vítězila nad vzhledem. Zahnul do ulice Slavínského. Vedle velké budovy bez oken tu na prostranství stálo letadlo, přesněji trup a ocasní část starého dopravního letadla Tupolev, s červe-no-oranžovým emblémem českých aerolinek, podvozkem vzhůru.

„Prokristapána, „ pronesla sestra Meg a udiveně se na letadlo zadívala. „Co tady proboha dělá tohle?“

„To je reklama, „ vysvětlil Holliday. „Tady začínají filmová studia na Barrandově a prostírají se asi tak kilometr. Myslím, že ta budova je laboratoř speciálních efektů. „ Holliday zabočil do Geologické ulice a zajel na parkoviště u třípatrové budovy připomínající kasárna, s proskleným přístavkem táhnoucím se podél celého průčelí, který vypadal jako skleník. Na druhé straně ulice stála řada bytových bloků.

Ze sestříhaného trávníku před skleněným průčelím budovy čněla známá tabule se znakem Best Western, na které stálo HOTEL SMARAGD.

„Když za sovětské éry stavěli všechny ty věžáky naproti, v tomhle baráku byla ubytovna pro jejich dělníky, co přivezli s sebou, „ vysvětlil Holliday. „Když se Sovětský svaz rozpadl, nějací bratři ten dům vedle koupili za babku a proměnili ho v levný hotel. Neměli moc peněz a jediná barva, kterou dostali lacino, byla otřesná vládní zelená; proto se taky jmenuje smaragd. Všechno je teď ale bílé. Není to Ritz, ale je to tam pohodlné a je to docela levné.“

„Vypadá to dobře, „ řekla sestra Meg. Vylezli z auta, vyndali zavazadla z kufru a vešli do malého foyeru s nízkým stropem. Chodba vpravo vedla do onoho proskleného přístěnku, v němž se skrývala hotelová restaurace a bar. Na levé straně byla recepce a za ní jakási uzavřená místnůstka. O pult recepce se opíral plešatící muž v tričku a četl si noviny. V zadní části haly bylo vidět široké schodiště vedoucí do patra. U recepce bylo rozestavěno několik křesel ze sedmdesátých let a stály tu také otočné regály s pohlednicemi. Do hotelu vešel tlustý muž ve špatně střiženém obleku, posadil se do křesla a rozevřel české noviny. Jeho hlava připomínala dobře vyleštěnou kulečníkovou kouli.

Holliday a sestra Meg se zaregistrovali u recepce a vyšli po schodech do druhého patra ke svému apartmá s dvěma pokoji. Pokoje byly podivně uspořádané a prozrazovaly svůj původ - někdejší ubytovnu. Každé apartmá mělo samostatnou předsíňku s dlaždičkami, společnou koupelnu a dveře vedoucí do ložnic po obou stranách. Samotné pokoje měly čtvercový půdorys a byly zařízeny čistě účelově; vybavení se skládalo ze dvou postelí, lampy a malého stolku s telefonem a televizí. Od Hollidayova posledního pobytu se nic nezměnilo. Televize nabízela dva kanály v angličtině, britský Sky News a CNN. Všechno ostatní bylo v češtině nebo v němčině.

Holliday odhodil brašnu, umyl si ruce a pak vešel do pokoje k sestře Meg. Jeptiška se mezitím převlékla do bílého trička, džínů a tenisek, ale nechala si svou pokrývku hlavy, jež byla nepochybně součástí její víry. Zřejmě neznala žádnou prostřední cestu; jeptiška zůstávala jeptiškou.

„Už jste se zabydlela?“ zeptal se Holliday. Usmál se na ni, jak nejlépe dovedl, cítil se trochu provinile, že si ji cestou sem tak dobíral.

„Jak se dalo. „ Meg se rozhlédla kolem sebe po strohé místnosti. „Moc přívětivé prostředí to není.“

„Ale má to jisté nedefinovatelné asketické charisma, „ pronesl Holliday okázale.

Jeptiška se zasmála, zřejmě uhodil na správnou strunu.

„Myslel jsem, že bychom mohli zajít dolů do restaurace a dát si něco k jídlu. Naposledy jsme jedli v tom otřesném bufetu u dálnice.“

„Myslíte to Nordsee?“ zeptala se sestra Meg a otřásla se.

„Měla jste mít víc rozumu a nedávat si uprostřed Německa krevety s karí a hranolky, „ opáčil Holliday a ušklíbl se.

„A tady je jídlo lepší?“

„Dělají tu dobrý guláš a jejich telecí kotlety a knedlíky jsou výborné.“

„Pokud se ovšem nezměnil šéfkuchař.“

„Určitě ne, protože to je jeden z bratrů, co ten hotel vlastní, „ řekl Holliday.

Sešli dolů do restaurace, dlouhé úzké místnosti, z níž byl výhled na trávník, se stoly na pravé straně a barem na levé. Za barem na stoličce seděl muž v zástěře a četl noviny. V restauraci byli jen dva další lidé, šedovlasý muž s vandykovským plnovousem, který popíjel bacardi a colu, a vytáhlý pohledný muž ve středním věku, který byl Hollidayovi mírně povědomý. Pil pivo Staropramen z vysoké sklenice. Mluvil pouze anglicky, zatímco starší muž s plnovousem mluvil anglicky s přízvukem, ale objednal si v češtině.

„E.T.“, pronesl Holliday nakonec.

„E.T.?“

„Extra Terrestrial, mimozemšťan. Byl v tom filmu, ten chlápek na konci místnosti. Jeden z těch dětí, Tyler, myslím. Hrál od té doby ve víc filmech.“

„Ten tmavovlasý nebo ten, co sedí proti němu?“

„Ten tmavovlasý.“

„To teda máte dost dobrou paměť, „ podotkla sestra Meg uznale.

„Je to C. Thomas Howell, „ řekl Holliday, který si konečně vzpomněl.

„O něm jsem nikdy neslyšela.“

„To proto, že asi nejste filmová fanynka.“

„Ujišťuju vás, že i jeptišky se dívají na filmy, „ odsekla mladá žena.

„Filmy o jeptiškách?“

„Ona existuje taková kategorie?“

„Ovšem, „ řekl Holliday a přikývl. „Příběh jeptišky, Faustina, Anežka boží, Píseň o Bernadettě, Zpívající jeptiška, Polní lilie, Dva mezci pro sestru Sáru, Zvony od svaté Marie, Mrtvý muž přichází. Klidně bych mohl pokračovat.“

„Radši ne, „ zarazila ho sestra Meg. Objevil se mladý číšník a oba si objednali. Meg požádala o guláš a Holliday se rozhodl pro telecí s hranolky.

„Měl jsem jednoho českého kamaráda a ten mi prozradil, která dvě slova se musím naučit v češtině: hranolky a pivo. Tak máte aspoň zaručeno, že neumřete hlady ani žízní.“

„A co budeme dělat dál?“ zeptala se sestra Meg.

„Myslíte po večeři?“ otázal se Holliday. „Po večeři se půjdeme trochu projít na čerstvý vzduch a podíváme se, jestli na parkovišti nestojí zelené BMW s rakouskou poznávací značkou MD 337 CA.“

„Cože?“

„Pamatujete se na toho chlapa, co přišel do hotelu po nás, hned jak jsme se zaregistrovali? Sedl si a začal číst noviny.“

Sestra Meg se na okamžik zamyslela a pak přikývla. „Jo, matně. Měl oholenou hlavu a byl tlustý.“

„Tak to je on.“

„A co je s ním?“

„Byl v tom bufetu Nordsee u Norimberka. Měl rybu s hranolky a colu. Dvakrát. Jednou v restauraci a jednu si vzal s sebou ven.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Třeba je to jen náhoda.“

„Možná. Ale já si to nemyslím.“

KAPITOLA ŠEST

Následující ráno sešli dolů do foyeru a Holliday koupil od ospalého recepčního celodenní jízdenky na městskou hromadnou dopravu. V restauraci se nasnídali a pak nenápadně vyklouzli ven zadním východem vedle toalet, namísto aby prošli halou. Octli se na ulici Slavínského. Ulice byla na vzdálenější straně lemovaná zastřiženým živým plotem z cedrů, na bližší straně se prostíraly zahrady za hotelem.

„Co auto?“ zeptala se sestra Meg.

„Pojedeme radši autobusem, „ odpověděl Holliday. „Aspoň to náš plešatý přítel bude mít trochu těžší. „ Prohlédl si jízdní řád pod ochranným plastovým krytem na autobusové zastávce a pak se podíval na hodinky. Autobus by měl přijet za necelých pět minut. Zatímco čekali, Holliday se ohlížel zpátky směrem k hotelu.

„Stejně si myslím, že jste trochu paranoidní, „ řekla jeptiška. „To, že jste viděl toho chlapa na odpočívadle u dálnice, ještě nic nedokazuje. Proč by nás proboha měl někdo sledovat?“

„Jestli vás, to nevím, ale já osobně už jsem si stihl nadělat pár nepřátel.“

„To je pitomost. Nejsme přece v žádné bondovce, „ odfrkla si sestra Meg.

„To se vždycky musíte takhle hádat?“ otázal se Holliday. Jeho společnice mu připadala tak trochu jak Líza Simpsonová.

Červenobílý autobus se za pár minut objevil a zastavil tak, aby mohli nastoupit prostředními dveřmi. Holliday věděl, že v Praze se do autobusu předními dveřmi nenastupuje. Když se dveře otevřely, nastoupili, označili si lístky a pak přešli do zadní části. Holliday se posadil a sestra Meg se s povzdechem sesunula vedle něho.

„To je vážně kravina, „ zamumlala.

„Myslíte?“ opáčil Holliday. „Tak se schválně ohlédněte, jestli za námi uvidíte zelené BMW, poslední model, s rakouskou poznávací značkou MD 337 CA. Je tam?“

Sestra Meg otočila hlavu, aby se podívala, a vzápětí zbledla.

„Kristepane, „ zašeptala.

„Já vám to říkal, „ podotkl Holliday.

Autobus sjížděl dolů Slavínského ulicí a přímo před nimi se objevila šedomodrá masa budov filmových studií na Barrandově. Na kruhovém objezdu zahnuli doleva kolem vrátnice a závory a pokračovali dolů po ulici Filmařské a Barrandovské. Po levé straně byly rozlehlé pozemky s okázalými domy. Většinou vypadaly, že pocházejí tak z třicátých let minulého století a všechny vypadaly luxusně.

Napravo se honosné vily nakláněly až na samý kraj známých barrandovských teras a mezi nimi se občas naskytl průhled k severovýchodu, přes řeku Vltavu, která se v mlžném oparu vinula daleko pod nimi. Když autobus projel levotočivou zatáčku a sjížděl z prudkého kopce, domy nad údolím se změnily ve velkolepá sídla z kamene a štuku. Kdysi dávno byly vystavěny pro vedoucí manažery obrovského filmového studia a byly jakousi pražskou obdobou Beverly Hills.

„Celou tuhle oblast včetně filmových studií nechala ve dvacátých a třicátých letech zvelebit rodina Havlových pro místní velká zvířata, včetně Hitlera. Pak je na nějakou dobu vystřídala velká zvířata z KGB a teď to zase mají pod palcem kapitalisti.“

Sestra Meg ho ale moc neposlouchala.

„Kdo je ten chlap?“ zeptala se napjatým a téměř útočným hlasem.

„Ten holohlavý? Vypadá jako polda, „ řekl Holliday. „Ale hádal bych, že je to spíš najatá síla.“

„Co tím proboha chcete říct?“

„Není to žádný úředník. Nějaká organizace si najala místní očko. Sledoval nás přes celé Německo. Nejspíš byl předtím i ve Francii. Pravděpodobně sleduje jednoho z nás, ne oba.“

„Kvůli nějakému rytíři, který zemřel skoro před tisíci lety? To je přece k smíchu.“

„Souhlasím, nicméně toho chlapa stejně máme v patách.“

„Musí to být kvůli vám. Kvůli něčemu z vaší vojenské minulosti.“

„Měl jsem před nějakou dobou určité potíže s jednou neonacistickou skupinou, už je to skoro dva roky. Mohli by to být oni, tedy aspoň to, co z nich zbylo.“

„No prosím! Tak vidíte. Já to věděla!“ prohlásila sestra Meg triumfálně.

„Ale taky by to mohla být vatikánská tajná služba.“

„Vatikán žádnou tajnou službu nemá, „ pravila jeptiška okamžitě a s přesvědčením. „To bych musela vědět.“

„Vatikán náhodou tajnou službu má a já to vím moc dobře, sestro. Jmenuje se Sodalitium Pianum. Přátelé Pia X., papeže, podle kterého tu organizaci pojmenovali. Ve Francii se jmenuje La Sapiniére. Existuje už od začátku minulého století. Je to tajné rameno vatikánského ministerstva zahraničí.“

„To zní jako nějaký stupidní novodobý mýtus, „ ušklíbla se rudovláska.

„Ať je to jak chce, ale ten chlap v BMW není žádný mýtus, vypadá dost reálně, nemyslíte?“

Jeptiška neodpověděla. Namísto toho si založila paže na prsou a na tvářích jí opět naskočily červené skvrny.

Autobus sjel z kopce a Holliday na levé straně zahlédl v žlutavé skále rozeklaného kopce uměle vytvořený výklenek, který sloužil za války jako strážní budka. Tehdy byl přístup k velkým domům na barrandovském kopci omezen na několik málo vyvolených a byla tu závora. Bylo to jedno z mála míst ve městě, které dosud neslo hmatatelné stopy nacistické okupace z let 1939 až 1945.

Autobus zatočil doleva a vklouzl na několikaproudovou dálnici. Vzápětí se propletl několika rampami a mimoúrovňovými křižovatkami dolů na ulici Strakonickou. Napravo měl Holliday bezprostřední výhled na řeku, nalevo se táhla železniční trať a nádraží, odstavené vagóny pomalované graffiti, které tu čekaly, až budou někam přesunuty. Tu a tam míjeli tmavé betonové budovy, které měly buď modré nebo červené záclony.

„Vždycky jsem přemýšlela, co jsou ty baráky s těmi barevnými záclonami zač, „ uvažovala sestra Meg, když autobus projel kolem dalšího domu s červenými záclonkami. „Připadaly mi hrozně temné. „ Červený neón na průčelí hlásal PÁNSKÝ KLUB.

„To znamená bordel, „ vysvětlil Holliday. „Červený je pro muže, modrý pro ženy.“

„Tomu nevěřím.“

„Prostituce tu není legální, ale zakázaná taky není. Mají tu dokonce i bordel, který se jmenuje Velká sestra, a je online, jako reality show.“

„To je nechutné, „ zaškaredila se sestra Meg.

„To je kapitalismus volného trhu, „ zakřenil se Holliday a ohlédl se přes rameno. BMW je sledovalo pořád, drželo se tak tři auta za nimi. Meg sledovala jeho pohled.

„Co s ním uděláme?“ zeptala se.

„Vystoupíme na konečné na Smíchově a skočíme do podzemky. On bude muset někde zaparkovat. Když budeme mít štěstí a metro nám hned pojede, tak ho možná setřeseme.“

Autobus znovu zatočil doleva a pak doprava na širší ulici, v jejímž středu se táhly tramvajové koleje. Projeli kolem outletu ve starém cihlovém skladišti a nakonec zastavili pod proskleným přístřeškem.

Vylezli rychle z autobusu a rozběhli se napříč přes několik řad kolejí, přičemž si razili cestu proudy ospalých lidí, kteří spěchali do práce. Po BMW a holohlavém pánovi nebylo nikde stopy. Prošli skleněnými dveřmi a pak po širokém schodišti na nástupiště metra, postavené ve stalinské éře. Nápis se jménem stanice byl vyvedený z ocelových destiček, připevněných na betonové desce na zdi. Nástupiště na levé straně ukazovalo jako konečnou stanici Zličín, z druhého nástupiště jely vlaky na Černý most.

„Kterým směrem?“ zeptala se Meg.

„Na Černý most, „ opáčil Holliday.

K tomuto nástupišti právě přijížděl vlak metra a s kvílením pomalu zastavil. Vagóny byly stříbrné s červenými dveřmi a stejně jako metro všude na světě byly pomalované všemožnými graffiti proměnné kvality.

Holliday se ohlédl zpátky na schody, když se dveře se syčením otevřely.

„Do prdele, „ zamumlal.

„Prosím?“ zeptala se sestra Meg poněkud šokovaně.

„Náš velký plešatý přítel, „ informoval ji Holliday.

Muž z BMW právě se supěním sbíhal dolů ze schodů na nástupiště.

Holliday a Meg nastoupili do vagónu. Holliday se vykláněl ven, dokud se neozval zvukový signál a z reproduktorů nezaznělo hlášení pronášené měkkým, téměř utišujícím ženským hlasem.

„Ukončete výstup a nástup, dveře se zavírají.“

Holliday rychle zastrčil hlavu zpátky do vagónu. Dveře se zavřely a jejich gumové nárazníky k sobě těsně přilnuly. Vlak se dal do pohybu.

„Stačil nastoupit?“ otázala se sestra Meg a chytila se madla vedle něho.

„Je ve voze za námi.“

„A co teď budeme dělat?“

Holliday se podíval na plán tras metra nade dveřmi. Čtyři stanice na přestupní stanici linky A a B Na Můstku, na druhé straně řeky. Asi tak osm minut. Stanice, kterou potřebovali, byla ještě o kousek dál, na Náměstí Republiky.

„Uděláme to jako Charnier, „ řekl Holliday.

„Jako co?“

„Alain Charnier, Pepík Doyle. Gene Hackman a Fernando Rey.“

Jeptiška se na něho podívala prázdným pohledem. „Nechápu, o čem to mluvíte.“

„Vy neznáte Francouzskou spojku?“

Jeptiška němě zavrtěla hlavou. Hollidaye napadlo, že je vlastně ještě moc mladá. Povzdychl si, protože si najednou uvědomil, jaký je mezi nimi věkový rozdíl.

„To je scéna ze slavného filmu. Francouzský darebák převeze v New Yorku policajta tím, že vystoupí z metra a pak do něho na poslední chvíli naskočí zpátky.“

„A my uděláme to samé?“

„Pokusíme se o to.“

O minutu později hladce brzdili ve stanici Anděl. Dveře se otevřely a Holliday si začal pomalu pro sebe počítat.

„Jednou Mississipi, dvakrát Mississippi, třikrát Mississippi… „ Na patnáctou „Mississippi“ zaslechli ospalý hlas hlášení, na dvacátou se dveře zavřely a vlak se opět rozjel. To samé se opakovalo na stanici Karlovo náměstí a Národní třída.

„Na příští stanici vystupte a jděte dopředu po nástupišti a mírně od vlaku,“ nařídil Holliday. „Až řeknu „teď“, otočte se a naskočte zpátky, jak nejrychleji dovedete.“

Jeptiška mlčky přikývla. Vlak se rozjel.

„Vy jste něco takového už zkoušel dřív, co?“ zeptala se Meg tiše.

„Jednou nebo dvakrát, „ připustil Holliday. O chvilku později metro zastavovalo na přestupní stanici Můstek a dveře se otevřely. Holliday vystoupil, položil ruku Meg na záda a mírně ji postrčil po nástupišti před sebou. Nástupiště linky B bylo stejně strohé a neosobní jako to na Smíchově, schodiště vedoucí nahoru na horní plošinu k eskalátorům, které vedly na přestup na linku A. Středem nástupiště probíhala řada holých oválných pilířů.

Když se vmísili do davu cestujících mířících k eskalátorům, začal Holliday počítat a držel přitom ruku pořád Meg na zádech; mírně ji navigoval směrem k jednomu z pilířů a kolem něho. Sledoval, jak hlava podobající se kulečníkové kouli zamířila ke schodům a prohledávala pohledem dav; nepochybně pátrala, jestli je někde nezahlédne. Muž dospěl ke schodům a pak se zastavil, otáčel hlavou doleva a doprava a tvářil se s každou uplynulou vteřinou zděšeněji.

„Čtrnáct Mississippi, patnáct Mississippi…“

Ozvalo se zacinkání tritonové stupnice, předzvěst hlášení.

„Teď!“ pobídl Holliday Meg a postrčil ji zpátky směrem k čekajícímu vlaku. Meg na něho přes rameno vrhla ošklivý pohled a pak udělala, co řekl. Holliday naskočil za ní. Koutkem oka zahlédl toho holohlavého muže, který je v tom okamžiku také spatřil. Tlustý muž se ihned hrnul zpátky, proti proudu davu, zatímco se ozvalo hlášení oznamující uzavření dveří. Kulečníková koule neměla šanci. Dveře se zavřely, zatímco se muž snažil ještě prodrat dovnitř a vrážel lokty do lidí. Když se vlak dal do pohybu, byl pořád ještě pár metrů daleko. Zůstal stát bezmocně na druhé straně dveří a Holliday se na něho usmál a lehce mu zamával, přesně jako to udělal ten francouzský darebák ve filmu.

„Pá pá, „ pravil a ušklíbl se.

Zamířili do tunelu a zmizeli mu z očí.

KAPITOLA SEDM

Vatikánský ministr zahraničí, kardinál Antonio Niccoló Spada, seděl v ozdobném vyřezávaném křesle z dubového dřeva za svým právě tak ozdobným španělským psacím stolem ze čtrnáctého století. Otec Thomas Brennan, hlava vatikánské tajné služby Sodalitium Pianum, před stolem rázoval sem a tam po obrovském hedvábném koberci, který pokrýval podlahu Spadovy kanceláře.

Ta byla umístěna v nejhořejším patře vatikánské administrativní budovy Governatorato, přímo za bazilikou svatého Petra. Kancelář byla monumentální a sestávala ze čtyř místností v rohu budovy. Byl z ní výhled přes Viale Osservatorio k památníku svatého Petra a na zdmi obehnané prostory papežských zahrad. Kromě vlastní audienční místnosti samotného papeže snad ve Vatikánu nebylo místo, které by bylo významnější.

Hlas Boží možná šeptal příkazy přímo do uší Svatého otce, ale Antonio Spada je musel přetlumočit a předávat dál. Papež byl vyslancem Boha na zemi, zatímco Spada byl vykonavatelem jeho vůle. Syn pekaře z malé vesničky Canneto di Caronia u silnice do Messiny ušel dlouhou cestu, a nejen ze Sicílie.

„Myslím, že je to chyba, „ pronesl Brennan, aniž přestal pochodovat sem a tam. Dýmal přitom ze své smrduté makedonské cigarety, která k němu neodmyslitelně patřila, a soustavně sypal spršky popela na koberec, i když kardinál na stůl pro své hosty úmyslně postavil křišťálový popelník.

„Proč?“ otázal se Spada.

„Protože Holliday je moc daleko za obzorem. Má přátele na vysokých místech a zná plno lidí.“

Kardinál lhostejně pokrčil rameny. „Nehody se stávají.“

„Nehody, které se stávají lidem, jako je Holliday, se vyšetřují, „ namítl Brennan.

Spada si dovolil mírný významný úsměv. „Vy se toho člověka bojíte.“

„To máte sakra pravdu, Eminence, když dovolíte, „ odsekl Brennan, aniž se zastavil. „Je nebezpečný. Narušuje rovnováhu moci a plete se do věcí, do kterých mu nic není. „ Brennan se odmlčel. „A to nemluvím o tom, že nám v minulosti způsobil dost problémů. A taky nás připravil o dost peněz, když už jsme u toho.“

„To je jen další důvod, proč bychom se ho měli zbavit, „ podotkl kardinál.

„Proč?“ nechápal Brennan. „On a ta žena hledají nějakou bednu s relikviemi, které pravděpodobně vůbec neexistují. „ Kněz se podíval na svého nadřízeného. „A kromě toho církev zakazuje uctívání takových věcí. Tuším, že to bylo stanoveno na pětadvacátém koncilu v Tridentu. Zrovna tak je zakázáno tyto relikvie kupovat nebo prodávat.“

„Nesnažte se mě poučovat o církevních dogmatech, otče Brennane, „ pravil kardinál chladně.

„Tak mi řekněte, proč se zajímáme o tu takzvanou Pravou Archu nebo co to je.“

„Relikvie je holt relikvie, otče Brennane, „ opáčil kardinál tajuplně.

Brennan se zamračil. „Obávám se, že mi to budete muset vysvětlit, „ řekl.

„Pravá Archa údajně obsahuje Svatý Grál, trnovou korunu, svatý rubáš a Kristův prsten.“

„Takže pořádný jackpot, „ odfrkl posměšně Brennan.

„Ale přesto relikvie, „ řekl Spada.

„Přece nevěříte, že to je pravda, „ pravil Brennan nevěřícně.

„Nesejde na tom, čemu věřím, otče Brennane, „ odpověděl kardinál. „Všechno záleží na vnímání. Je to jako v té pohádce o císařových nových šatech; jestliže se najde dost lidí, kteří řeknou, že císař má na sobě hedvábné roucho, tak na sobě možná opravdu má hedvábné roucho. Jestliže dost lidí prohlásí, že Paris Hiltonová je krásná, tak je opravdu krásná - i když to vůbec není pravda. Na to je moc hubená, má plochá prsa, moc velký nos a příliš úzké kotníky. „ Ministr zahraničí se zarazil. „No, ať je to jak chce, jestli něco najdou, takto musíme získat. Pokud jde o ten hadr v turínské katedrále, bylo sice úspěšně prokázáno, že je to podvrh, ale stejně to nezastaví tisíce lidí, kteří se tam na něj přijedou podívat.“

„Jestli vůbec něco najdou, „ zabručel Brennan. Zamáčkl cigaretu v popelníku a zapálil si další. Kardinál Spada vyrazil útrpný povzdech. Začínal být z té diskuse unavený. Proč prostě nemůže Brennan udělat, co se mu říká?

„Nejlepší způsob, jak zajistit, aby nic nenašli, je postarat se, aby přestali hledat, „ řekl kardinál. „Kromě toho, jestli je pravda, co jste mi prve řekl, tak tomuhle Hollidayovi svěřili opravdové tajemství templářů - čísla jejich bankovních kont. Což je bonus, i když ty peníze stejně právoplatně patří církvi.“

„Jestli to uděláme, tak si nemůžeme dovolit, aby to bylo na nás, „ varoval ho Brennan.

„To chápu, „ řekl kardinál Spada a přikývl. „Najměte někoho zvenku, jestli chcete. „ Muž v šarlatové čepičce se zadíval přes stůl. „Holliday je důležitý, ale mějte také na paměti, kdo je ta žena.“

„Jsou teď v Praze. Tam znám ty správné lidi.“

„Tak se do toho dejte, „ pravil Spada.

Znamenalo to pokyn k odchodu.

Brennan opustil Spadovu kancelář a sešel po mramorovém schodišti do druhého patra do své vlastní, o hodně menší kanceláře. Byla to prostá čtvercová místnost s obyčejnou dřevěnou podlahou, kovovým stolem, několika kovovými registraturami a jednoduchým křížem na stěně.

Jedinou další výzdobu tvořila fotografie jeho dávno zesnulé sestry Marie, jeptišky Magdaleny, stojící před St. Finnbarem v Cork Coty a usmívající se do fotoaparátu, oči přimhouřené proti sluníčku. Fotografie byla pořízena ke konci šedesátých let a už vybledla do sépiové hnědi.

Sestra pracovala jako vedoucí učnic v prádelně Magdalene na Blarney Street, nad North Mall a řekou Lee s jejími slavnými labutěmi. Marie je s oblibou chodívala krmit. Představovala si, že to jsou duše ošklivých dívek, které se vrátily na svět jako něco krásného. Zemřela na ošklivou chorobu dýchacích cest o rok později, než byla tato fotografie pořízena; vykašlávala si plíce z těla a modlila se k nedbalému bohu.

Kněz se posadil ke svému stolu, prolistoval svůj staromódní rolodex a našel číslo s předvolbou 420. Vytočil jej a téměř okamžitě dostal spojení přes vatikánskou ústřednu. Dal operátorovi číslo a pak i jméno. Pak nastala pauza a pak se ozval vzdálený dvojitý tón zvonění kdesi v Praze. Telefon zazvonil třikrát a pak ho kdosi zvedl.

„Prosím?“ Byl to příjemný baryton, poněkud zastřený, jako kdyby byl dotyčný nastydlý.

„Pan Pešek? Antonín Pešek?“

„To jsem já, „ odpověděl hlas. „Kdo jste vy?“

„Tady Romulus, „ odpověděl Brennan a zahleděl se tupě na fotografii své sestry. „Mám pro vás práci.“

Konvent svaté Anežky České je umístěný na Josefově, v bývalé židovské čtvrti v Praze; tvoří střed původního města z jedenáctého století, které před tisíci lety vyrostlo na březích Vltavy. Konvent je nyní součástí Národní galerie v Praze a je skupinou pečlivě restaurovaných gotických budov ze čtrnáctého a patnáctého století, seskupených kolem starého kláštera s ambitem, hostícího nyní jednu z nejlepších kolekcí barokního a renesančního umění na světě.

Holliday a sestra Meg vystoupili z metra na náměstí Republiky a vylezli znovu na sluneční světlo. Náměstí bylo plné turistů a lidí nakupujících u stánků a ve vzduchu visela jakási svátečná nálada. Lidé pojídali cukrovou vatu a popcorn, potulovali se kolem, živě se bavili a smáli se. Mezi nimi se ve dvojicích procházeli policisté, kteří si prohlíželi výlohy stejně jako lidé kolem. U dveří McDonalďs se tvořila fronta.

Holliday se se sestrou Meg vydal po Revoluční třídě, široké a hlučné ulici, kterou projížděly tramvaje a která byla lemovaná obchody všechno druhu a bankomaty, umístěnými skoro každých sto metrů, aby turisté měli pořád v kapsách dost českých korun.

Jeden blok od řeky zabočili doleva a prošli zkratkou přes parkoviště vládní budovy do ulice Řásnovka, úzké dlážděné uličky, která je zavedla k hlavnímu vchodu do konventu. Zaplatili sto padesát korun, přibližně šest dolarů, a vešli do tisíc let staré budovy.

Kryté arkády tvořící klenuté ochozy byly téměř prázdné, a až na starého muže podřimujícího na lavičce a mladý pár zajímající se více o vlastní anatomii než o obrazy na zdech, měli Holliday a sestra Meg celý prostor pro sebe.

„Přišel jsem kvůli archívům, ne kvůli umění, „ řekl Holliday. „Neměli bychom jít spíš vedle do kláštera?“

„Ale tady je něco, co vám chci ukázat, „ řekla jeptiška a v hlase se jí ozvalo rozčilené vzrušení. „Něco, na co jsem si včera večer vzpomněla. „ Po tom útěku před jejich holohlavým pronásledovatelem byl Holliday ochoten jí vyhovět. Obrazy a sochy s náboženskými motivy a pozoruhodné vyřezávané dřevěné oltáře rozhodně stály za to, aby si je člověk prohlédl, i když neměly nic společného s jejich cílem.

Vyšli po úzkém schodišti do horního patra kláštera a octli se v podlouhlém klenutém sále. Meg vedla Hollidaye k velké malbě v pozlaceném rámu, visící na prosté, bíle omítnuté zdi.

Byl na ní vyobrazen muž v brnění, po jeho levici žena zahalená závojem, s kápí na hlavě a odvracející tvář do stínu. Její postavu zakrýval dlouhý černý hábit. Muž měl na sobě kroužkové brnění, které mu sahalo až ke kotníkům. U pasu měl dlouhý meč a na jeho tunice se skvěl známý vroubkovaný kříž, erb Saint-Clairů. Jeho štít nesl červený maltézský kříž templářského řádu. V ruce držel rytíř něco, co vypadalo jako dřevěný zoubkovaný kříž. Za těmito dvěma postavami byl vyobrazen heraldický okřídlený zlatý lev s mečem v pravé přední tlapě, stojící na zvlněném modrém poli vody. V jednom rohu obrazu stálo šest mnichů kolem studny a modlilo se; vypadalo to jako ilustrace na starodávných tarokových kartách. V protějším rohu obrazu byl vyražený symbol srdce s křížem.

Sestra Meg přečetla popis obrazu na malém podstavci pod ním. „Blahoslavená Juliana se svým ochráncem, namaloval Lucas Cranach starší, 1427. „ Vzhlédla k postavě ženy na obraze, která byla téměř v životní velikosti. „Vždycky chodila zahalená, aby muže nerozptylovala její krása, „ řekla a v hlase se jí ozvala posvátná úcta. Obrátila se k Hollidayovi. „Nepřipomíná vám ten ochránce někoho?“

„Je to Jean de Saint-Clair, „ řekl Holliday s přesvědčením. „A v ruce drží Jákobovu hůl. Tu navigační pomůcku, o které jsem vám říkal.“

„Nevíte, jaký význam má ten lev s mečem?“ zeptala se sestra Meg. „Nemohla jsem na to přijít, ani na těch šest mnichů kolem studny. „ Pokrčila rameny. „Dokonce jsem to hledala na Googlu. Je tam spousta lvů s meči, ale žádný se nehodil na tohohle. Nejblíž tomu tak ještě byl starý císařský erb Persie.“

„Ti mniši kolem studny, to nevím, ale zlatý lev s křížem, stojící na vodě, je erb Benátek, „ řekl Holliday. „Je to také kvadrant na znaku rodinného erbu Zeno, stavitelů lodí, kteří za křížových výprav pronajali templářům většinu své flotily. Podle tohohle bych řekl, že vaše Juliana a Jean de Saint-Clair jeli do Benátek společně. Nejspíš proto, aby si najali loď.“

KAPITOLA OSM

Holliday a Meg našli malou restauraci s terasou na konci židovské čtvrti a usadili se u stolu, který byl ve stínu, aby unikli přímému slunečnímu svitu. Restaurace se jmenovala U Vltavy, protože byla pouhý blok od řeky. Měli tu zvláštní menu - částečně mexické, částečně rakouské a částečně české. Sestra Meg si objednala gazpacho a nějaký pokrm sestávající z vepřového a čerstvě nastrouhaného křenu, zatímco Holliday se rozhodl pro hovězí stroganoff s rýží a také trochu křenu. Chvíli jedli mlčky, vychutnávali si letní teplo a pozorovali turisty bloumající kolem.

Z nějakého důvodu, který tak úplně nechápal, se Hollidayovi v Praze odjakživa líbilo víc než v kterémkoliv jiném městě Evropy, ať už východní či západní, a to i za sovětské éry. Místní lidé měli smysl pro humor a zdálo se, že se přirozeně zajímají o všechno a o všechny. Používali jakoukoli záminku, aby zatáhli turisty do přátelské konverzace, a oblíbenou hrou například v metru byla výměna jazyků - pár slov česky oplátkou za několik slov anglicky. Televize také vysílala na jednom kanálu pouze anglicky mluvené filmy s českými titulky.

Možná to mělo něco společného s tím, že Praha byla několik tisíc let konečnou západní stanicí na Hedvábné stezce. S několika málo výjimkami bylo město pozoruhodně tolerantní a přátelské vůči lidem všech ras. Hollidaye ani nepřekvapilo, že Češi byli první, kdo se v roce 1989 vzbouřil proti sovětskému režimu.

Když si na ten rok vzpomněl, vždycky mu to vykouzlilo úsměv na tváři. Po sedmdesáti letech sovětské hegemonie a železné opony se ukázalo, že to všechno je jen přetvářka, šalba a klam. Vychvalovaná síla sovětské armády s jejími tisíci tanků byla jen prázdnou investicí do obrovského množství nevyužitých kusů rezivějících ocelových monster, které neměly dost benzínu ani na to, aby ujely sto metrů, natožpak tisíc kilometrů do srdce území NATO.

Naváděcí systémy v jejich mezikontinentálních balistických střelách byly hrozně zastaralé, lidem v Moskvě docházel toaletní papír a ozbrojené složky nedostaly už rok výplatu. Všechno to byla lež a přesto zpravodajská tajná služba Spojených států, údajně vševědoucí, neviděla, co se chystá. Ani zdaleka. Byla to stejně nafouknutá bublina, jako ta ruská. Je vidět, že lidé se nechají oblafnout vždycky.

„Čemu se usmíváte?“ zeptala se sestra Meg a osušila si rty ubrouskem. Tvář měla příjemně zardělou, nejspíš po tom čerstvém křenu. Jeho úsměv se ještě rozšířil; možná ta stará paranoidní historka je pravdivá, možná jsme opravdu nikdy nepřistáli na Měsíci a celé to byl jen podvod, natočený někde na opuštěném místě, který zinscenoval Richard Bizon a jeho kámošové.

„Nic nikdy nevyjde tak, jak si lidé myslí, „ odpověděl. „Buď tomu brání realita nebo se objeví něco, co všechno obrátí vzhůru nohama.“

„To máte pravdu, „ řekla jeptiška a usmála se.

„Jedno staré židovské přísloví říká - člověk plánuje a Bůh se směje.“

„To mluvíte o tom obraze?“ zeptala se sestra Meg.

„Jo. Protože tím se všechno mění. Ten obraz dokazuje, že Saint-Clair měl opravdu navigační hůl a Lucas Cranach se domníval, že je důležitá.“

„V archívech není nic o tom, že by blahoslavená Juliana jela do Benátek. Ani zmínka.“

„Někdo to ale věděl, „ namítl Holliday. „Cranach to musel vědět, jinak by je po dvou stech letech takhle nenamaloval.“

„Ale jak by se to dozvěděl?“ nechápala sestra Meg.

„Na to zas není tak těžké přijít. Když se ponoříte dost důkladně do dějin, můžete zjistit, do jaké míry od sebe byli lidé časově vzdáleni. Cranach byl malíř s celou řadou významných patronů, včetně králů. Lidé, kteří za renesance nesli královskou korunu, tvořili poměrně malou a úzce spojenou skupinu. Jejich současníci se pyšnili jejich záštitou. Cranach mohl klidně znát nějakého benátského malíře. Některé z jeho raných děl kupříkladu vypadají jako od Domenica Ghirlandaia. Možná si navzájem vyměnili různé historky, když se pídili po námětech. „ Holliday pokrčil rameny. „A jedním z Ghirlandaiových patronů mohl být třeba člen rodiny Zeno. Ti byli dost bohatí.“

„Takže teď jste expert na umění?“

„To ani ne, ale obrazy měly ve středověku stejnou funkci jako dnes zprávy nebo fotografie. Spoustu informací o bitvách a bojových strategiích lze nalézt na stěnách významných uměleckých galerií.“

„To máte vždycky na všechno odpověď?“ otázala se sestra Meg uštěpačně.

Holliday si povzdychl a odložil vidličku. Chuť ho přešla.

„Jen na nemístné otázky od arogantních jeptišek. „ Podíval se na ni přes stůl. „Sjíždíte mě takhle od chvíle, co jsme se setkali, „ řekl. „Proč? Co jsem vám udělal?“

„Chováte se ke mně od začátku povýšeně a kritizujete mě, „ odpověděla sestra Meg.

„Pokud ano, tak to rozhodně nedělám schválně, „ bránil se Holliday.

„Tím to není o nic lepší.“

„Posledních pár let jsem učil osmnáctileté kadety, kterým ještě teklo mlíko po bradě. Možná proto vám připadá, že se chovám povýšeně. Předtím jsem zase velel vojákům.“

„Já nejsem ani kadet, ani voják, a neteče mi mlíko po bradě. A osmnáct mi už taky není.“

Něco upoutalo Hollidayovu pozornost. Podíval se přes Megino rameno.

„Neohlížejte se, ale Kulečníková koule je zpátky.“

Sestra Meg ztuhla. Široce rozšířenýma očima se zahleděla na Hollidaye.

„To si děláte legraci, „ řekla chladně. „Jestli je to vtip, tak to zásadně mění situaci. Každý si půjdeme svou cestou.“

„Nedělám si legraci. Opírá se o lampu támhle na konci bloku a čte ty svoje hloupé noviny. „ Holliday zavrtěl hlavou. „Jestli zůstane s tou svou pleší ještě dlouho takhle na sluníčku, tak dostane rakovinu kůže.“

„Jak nás proboha našel?“

„Musel si nějak vydedukovat, že pojedeme ke konventu. Nejspíš na nás čekal, až vylezeme a pak nás sem sledoval.“

„Co budeme dělat?“

„Co kdybyste o tom rozhodla vy, „ pronesl Holliday rozšafně. „Nerad bych, aby můj návrh zněl povýšeně nebo tak něco. „ Opřel se dozadu v židli a čekal.

„Možná bude nejlepší, když neuděláme nic, „ řekla Meg. „On ví, že se nakonec vrátíme do hotelu.“

„A co když se nevrátíme?“

„Cože?“

„Máte u sebe pas?“ zeptal se Holliday.

„Pořád. „ Meg kývla a poplácala plátěnou tašku, kterou měla na klíně.

„Já taky, „ řekl Holliday. „Nechala jste v hotelu něco, co byste postrádala?“

„Jen pár kousků oblečení a nějaké toaletní potřeby. Co navrhujete?“

„Počkejte, „ řekl Holliday. Vytáhl svůj Blackberry a stiskl několik kláves.

„Co to děláte?“ chtěla vědět Meg.

Holliday se podíval na malou obrazovku.

„Dnes odpoledne v pět odjíždí z Prahy, Hlavního nádraží, vlak do Vídně, s návazným spojením do Benátek. Tam dojede v osm zítra ráno. Kdybychom dokázali Kulečníkové kouli zmizet, tak bychom měli být v pohodě.“

„Napřed se ale musíme dostat odsud.“

Holliday se nenápadně otočil ve své židli.

„Támhleto je ulice 17. listopadu, což znamená, že pár bloků jižně odtud je Staronová synagoga, „ zamumlal, spíš pro sebe, a snažil se zorientovat. „Takže tahle restaurace musí sousedit s horním koncem židovského hřbitova.“

„No a?“

„To je naše úniková cesta.“

Holliday zalovil v peněžence a vytáhl odtamtud padesátikorunu -náhodou právě tu, na níž byl portrét svaté Anežky České. Přihodil k ní další bankovky, tentokrát dvěstěkorunové, a strčil si peněženku zpátky do kapsy.

„Já teď vstanu a půjdu dovnitř. Kulečníková koule si bude myslet, že jdu na záchod. Počítejte do šedesáti, pak vstaňte a jděte taky dovnitř. I kdyby utíkal, tak mu bude pár minut trvat, než se sem dostane. Je to jasné?“

„Samozřejmě, „ odsekla Meg podrážděně.

Holliday vstal a zmizel uvnitř restaurace. Sestra Meg počkala a po chvíli ho následovala dovnitř. Čekal na ni v zadní části místnosti, vedle mladého tmavovlasého číšníka v dlouhé zástěře.

„Pojďte za mnou, prosím, „ řekl mladý muž a ukázal rukou. Zavedl je skrz lítačky dozadu do kuchyně a dalšími dveřmi na malý dvorek. Ten byl pokrytý cigaretovými špačky a na konci ho uzavírala nízká kamenná zídka, která vypadala velmi staře. Byla sestavená z menších kamenů stmelených maltou dohromady a opatřena nahoře terakotový-mi zakřivenými taškami, kvůli odtékání vody. Holliday se vyhoupl na zídku a mladý muž nastavil spojené ruce a pomohl nahoru sestře Meg. O pár vteřin později byla nahoře u Hollidaye.

„Děkuji vám, „ poděkoval Holliday číšníkovi.

„Za málo, „ pokrčil číšník rameny. Zapálil si cigaretu a díval se, jak Holliday a rudovlasá jeptiška seskočili dolů na druhé straně zdi.

Hřbitov na Josefově je nejstarší existující židovské pohřebiště v Evropě, založené v roce 1439 a používané až do roku 1787. Zaujímá poměrně malý prostor, necelý akr, tvořící dlouhý blok ve tvaru písmene L, ale je tu pohřbeno víc než sto tisíc lidí, někteří až ve dvanácté vrstvě hluboko pod zemí. Náhrobky označují pouze lidi pohřbené v nejhořejší vrstvě.

Kameny jsou povětšinou jen pár centimetrů od sebe a není tu téměř ani místo, na kterém by mohla růst tráva. Omšelými náhrobky, jejichž nápisy jsou mnohdy už nečitelné, za léta pohnuly kořeny mohutných stromů, které hroby stíní, a naklonily je do všech směrů. Místo tak působí pochmurným, smutným a opuštěným dojmem, což je ovšem na hony vzdáleno realitě. Každý rok na hřbitov proudí nesčetné davy návštěvníků, platí vstupné a skládají patřičnou úctu mrtvým. Vedle dalších významných Židů je tu pohřbený i rabbi Löw, který z vltavského bláta stvořil Golema, předchůdce Frankensteinova monstra.

Holliday a sestra Meg seskočili na hřbitov a octli se ve změti náhrobních kamenů, mezi nimiž si museli opatrně a pečlivě hledat cestu, než se jim podařilo dostat se na jednu z hlavních vydlážděných cestiček.

Pěšina byla zaplněná lidmi, většinou turisty, někteří z nich měli fotoaparáty, jiní si četli staré hebrejské nápisy. Jediné, co měli společného, byla skutečnost, že nikdo neměl obnaženou hlavu. Jak se prodírali davem, Hollidayovi chvilku nebylo jasné, proč na něho všichni vrhají podmračené pohledy; vzápětí si ale uvědomil, že je považováno za neúctu, když někdo vejde na židovský hřbitov bez pokrývky hlavy.

Ani ne za minutu dospěli k východu, staré vrátnici, a pak se octli v úzké uličce lemované vozíky se suvenýry, prodávajícími pohlednice, papírové klobouky a malé Golemy z umělé hmoty. Hollidayovi to připadalo dost omezené a nevkusné; téměř by čekal, že tu budou prodávat i akční figurky Rabbiho Löwa.

„A co teď?“ otázala se sestra Meg. Bylo horko a na čele kolem obruby šátku se jí tvořily krůpěje potu.

„Mám nápad, „ informoval ji Holliday. Rychle se rozhlédl, aby se ujistil, že Kulečníková koule není nikde v dohledu, a pak rázně vykročil po Široké ulici směrem k řece. Došli na otevřené prostranství rozlehlého Palachova náměstí a přešli k soše Antonína Dvořáka. Tohle náměstí bylo kdysi známé pod jménem náměstí Krasnoarmějců, tedy vojáků Rudé armády, ale poté, co se tu na protest proti sovětské okupaci v roce 1969 polil benzínem a zapálil dvacetiletý student jménem Jan Palach, bylo náměstí přejmenováno po něm.

Obešli sochu a sešli dolů po pár schodech do parku, který lemoval řeku. Přímo před nimi, ve stínu Mánesova mostu, byl velký plovoucí ponton s kavárnou, u kterého kotvilo několik výletních lodí.

Na loď jménem Královna Vltavy s reklamou na Staropramen na bok, právě nastupovali pasažéři. Holliday a sestra Meg se zařadili do fronty. Holliday zaplatil za každého z nich třicet dolarů a oba se nalodili. Loď byla spíš jen prám s řadami sedadel a baldachýnem. Za několik dalších minut vypluli a zamířili dolů po řece. Holliday nespouštěl oči z nástupní lávky, ale po Kulečníkové kouli ani vidu ani slechu. Vypadalo to, že ho podruhé opravdu setřásli.

Loď vklouzla pod most a pokračovala po proudu dál; na vzdálenějším břehu řeky se na levé straně vypínal mohutný masiv a z jeho výšin shlížel monumentální Pražský Hrad na Malou Stranu, rozprostřenou pod ním. Projeli ohybem řeky, propletli se poměrně hustým provozem mezi ostatními výletními loděmi a pramicemi sportovních rybářů a zajeli pod nízký oblouk Čechova mostu.

„Kam vlastně jedeme?“ zeptala se sestra Meg. „Nebo je to nějaká vyjížďka po místních záhadách?“

„Žádné záhady navštěvovat nebudeme, „ opáčil Holliday. „Snažíme se dostat na nádraží tak, aby Kulečníková koule neměl ponětí, kam jedeme. Kdyby se mu podařilo nás sledovat, tak bychom to věděli. Dával jsem pozor na tu lávku, když jsme nastoupili. Na palubě určitě není.“

Ostrov Štvanice leží po proudu, mírně napravo od středu řeky, asi tak kilometr a půl od mostu, u kterého se nalodili. I když nemá nejvýhodnější polohu, stal se místem pro první profesionální hokejový stadión v Praze a také tu bylo vybudováno několik travnatých tenisových kurtů. Ostrov leží v místě, kde kdysi byla kaskáda nebezpečných peřejí, nyní zkrocených do prostého jezu, s výškovým rozdílem jen několik metrů a zdymadlem postaveným mezi ostrovem a bližším břehem řeky. Vznikla tak plavební komora, která umožnila plavbu po proudu a také výrazně snížila nebezpečí povodní, v minulosti sužujících město zejména na jaře.

Jejich výletní loď vplula do dlouhé plavební komory a čekala, až hladina klesne a na druhém konci se otevřou vrata zdymadla a vypustí je opět na řeku.

„Pojďte, „ řekl Holliday. Popadl Meg za ruku a táhl ji k zábradlí lodi na pravoboku, přičemž si lokty razil cestu mezi klábosícími pasažéry.

„Co to děláte!?“ protestovala Meg, když Holliday rychle vylezl na široké ocelové zábradlí. Starší žena ve velkém měkkém klobouku a obrovských slunečních brýlích se zelenými obroučkami vyrazila pisklavý poplašný výkřik.

„Vystupuju z lodi, „ pravil Holliday klidně. Vyklonil se ven, chytil se železné příčky žebříku zapuštěného do kamenné zdi zdymadla a začal šplhat nahoru. Meg nezbylo než ho následovat a byla si přitom víc než jasně vědoma podsaditého Němce v havajské košili a jeho neméně buclaté manželky, kteří měli dokonalý výhled pod její sukni.

S nadávkami, které nepoužila od ukončení střední školy, se vyšplhala po žebříku za Hollidayem. Zuřivě se tvářící komorník vyrazil ze své strážní budky a ječel na Hollidaye, který právě pomáhal Meg z žebříku na obslužnou lávku zdymadla. Pak se otočil a zakřičel cosi na muže dole na lodi.

„Policie!“ zařval Holliday.

Kapitán lodi dole v komoře zahoukal na lodní roh. Správce zdymadla to zmátlo; otočil se a rozběhl se ke své budce, aby uvedl do pohybu mohutná vrata komory.

„Utíkejte, „ přikázal Holliday.

Zamířili k širokému betonovému schodišti. Na jeho vrcholu byla asfaltová silnice a na druhé straně řada ohrazených antukových tenisových kurtů. Všechny byly obsazené a zazníval odtamtud dutý zvuk odrážených míčků, který trochu připomínal tikání metronomu. Za otevřenými kurty bylo vidět několik nafouknutých futuristických hal.

„Kde to jsme?“ zeptala se Meg.

„Na ostrově Štvanice. Je to velký veřejný sportovní komplex. „ „A proč tady?“

Holiday ukázal doleva. Skrze houštinu stromů Meg uviděla oblouky mostu.

„To je Hlávkův most, „ vysvětlil jí Holliday. „Když ho přejdeme, dostaneme se na Wilsonovo nádraží, což je hlavní nádraží v Praze. Spokojena?“

„A to jsme si museli hrát na Tarzana, abychom se odtamtud dostali? Nebyla jednodušší cesta?“ zeptala se Meg upjatě.

„To jen z opatrnosti, „ řekl Holliday. „Když někoho sledujete, tak na něho obvykle nasadíte víc lidí, ne jen jednoho člověka. Jestli na té lodi byl někdo další, tak jsme se ho teď zbavili taky.“

Vydali se po silnici k mostu.

„Vy si vážně myslíte, že tohle romantické dobrodružství je nutné?“ zeptala se Meg kysele. „Mně to připadá trochu přitažené za vlasy, víte, šplhat přes zdi na hřbitov a vyskakovat z lodi. Plešatí špióni potulující se kolem a tvářící se nenápadně. Lidé, kteří nás sledují přes půlku Evropy. Jděte, plukovníku, to je přece blbost.“

„Myslíte?“ opáčil Holliday. „Pokud jde o tu archu, kterou hledáte, jak cenný by podle vás byl její obsah, pokud tedy existuje?“

„Jeho cena by byla nevyčíslitelná, samozřejmě, „ odpověděla Meg.

„Přesně tak. Jenže já byl svědkem toho, že i kvůli menší ceně, než nevyčíslitelné, přišli lidé o život. To mi věřte, sestro.“

Pražský hotel Hilton byl situovaný nedaleko mnohaproudové nadúrovňové Wilsonovy třídy, na ulici Pobřežní, pouhý blok od řeky. Byla to veliká budova s atriem uzavřeným skleněnou pyramidou a nabízela všechno, co si zhýčkaný cestovatel mohl přát. Hollidayovi a jeho společnici trvalo necelých deset minut, než se k němu z ostrova dostali, a další půlhodinu potřebovali na to, aby nakoupili všechno potřebné, včetně dvou menších kufrů, do kterých nákupy uložili.

Když s tím byli hotovi, byly tři hodiny odpoledne a byl čas odjet. Taxíkem se svezli k nedalekému nádraží. V nové hale si koupili lístky a pak přešli dlouhou chodbou k původní budově nádraží v secesním slohu, která byla přeměněna na velkou stylovou kavárnu.

Posadili se ve velké místnosti s klenutým proskleným stropem, popíjeli výbornou kávu a pochutnávali si na palačinkách s džemem. Ve čtyři hodiny patnáct minut se ozvalo hlášení oznamující, že vlak s lůžkovými vozy do Benátek přes Vídeň je přistaven, a tak se Holliday a Meg zdvihli a přesunuli se zpět chodbou do hlavní budovy nádraží a na nástupiště.

Ani Holliday, ani sestra Meg si nepovšimli štíhlého muže s úhledně zastřiženými vousy a jeho atraktivní společnice, kteří seděli na betonové lavičce u kolejiště vedle čekajícího vlaku, a i kdyby si jich všimli, stejně by je nepoznali. Holliday je však jednou už viděl, zdálky a víc než před rokem - před hotelem na Azurovém pobřeží.

Stejně jako Kulečníková koule, i vousatý muž a žena čekali to ráno před konventem a sledovali je až k restauraci U Vltavy. Dívali se, jak se Holliday s jeptiškou pokusili o nenápadné zmizení a s pobavením pozorovali, jak jejich holohlavý pronásledovatel zpanikařil.

Nepokoušeli se je však dohonit. Vousatý muž si už udělal celkem správný závěr o nejpravděpodobnějším cíli Hollidayovy cesty a žena s ním souhlasila. Možná že se vrátí do svého hotelu, ale podle výrazu jejich tváří bylo zřejmé, že v galerii kláštera něco objevili. Právě tak bylo zřejmé, že usoudili, že letiště Ruzyně bude také pečlivě střeženo.

Nejpravděpodobnější odpověď tedy nabízelo vlakové nádraží. Přijeli sem se značným předstihem před Hollidayem a sestrou Meg a stáli za nimi ve frontě, když si vysloužilý voják a jeptiška kupovali jízdenky do Benátek. Drželi se jim v patách a koupili si lůžko o dvě kupé dál od Hollidaye. Vousatý muž poté podplatil portýra, aby ho nechal vylézt do vlaku mimo nástupiště, a mezitím se oba dívali, jak Holliday a Meg nastoupili.

Antonín Pešek, výkonná paže otce Thomase Brennana a nájemný vrah, a jeho kanadská manželka Daniella Kay vstali z lavičky a také nastoupili do vlaku. O pár minut později lůžkový noční vlak s cílovou stanicí v Benátkách za mohutného houkání a zvonění vyjel z nádraží.

KAPITOLA DEVĚT

Benátky páchnou jako otevřená stoka. I když se o tom turistické prospekty málokdy zmiňují, tohle je prostá a nemilá skutečnost, která patří k životu v tomto jinak překrásném městě; odpady z domácností jsou každý den splachovány s odlivem, ale voda v některých postranních kanálech je stojatá a hromadí se v ní smradlavé zbytky. Krásné Benátky nejsou v tomto směru zdaleka tak romantické, jak jsou obvykle vychvalovány.

Holliday a sestra Meg dojeli do benátského nádraží Mestre v pevninské části města krátce po osmé ráno a nasedli do místní lokálky, která je dovezla na nádraží Santa Lucia na opačném konci města, u mostu Ponte della Libertá. Bylo sice ještě brzy, ale vzduch už byl žhavý a vaporetto, které si pronajali, nemělo střechu. Než dojeli k hotelu, Hollidaye pořádně bolela hlava a Meg začínala vykazovat první známky spálení sluncem.

Ubytovali se ve dvou pokojích v hotelu Rialto, jediném, který Holliday v Benátkách znal. Byl v tomto městě předtím pouze jednou, strávil tu líbánky se svou zemřelou ženou Amy; brali se na základně ve Schofieldu na Havaji, kde byl tehdy Holliday umístěn, a líbánky strávili v Itálii.

Těch vzácných deset dní jim propršelo, čemuž se tehdy smáli - na Havaji mezitím vládlo překrásné počasí. Vůbec jim to ale nevadilo. Před patnácti lety byl hotel neskutečně drahý a teď to byla přímo noční můra. Téměř šest set dolarů za noc za dvě samostatná apartmá s výhledem na Grand Canal a most Rialto, podle něhož byl hotel pojmenovaný. Bylo to jediné ubytování, které bylo v hotelu k dispozici.

Ale Holliday to tu znal a to teď bylo velice důležité.

„Já si takovéhle ubytování nemůžu dovolit, „ zašeptala sestra Meg, když se rozhlédla po vyšňořené hale obložené mramorem a dřevěným táflováním. Podlaha byla pokrytá černobílými mramorovými dlaždicemi jako šachovnice a naleštěná do vysokého lesku. Téměř vás to nutilo zout si boty.

„Já taky ne, aspoň ne na moc dlouho, „ zašeptal Holliday v odpověď. Nebyla to tak úplně pravda, ale Holliday nehodlal prozradit, že má přístup k různým templářským účtům, které objevil ve Švýcarsku, Lichtenštejnsku, na Maltě a na Kypru.

Jejich pokoje byly umístěné vedle sebe na pátém a nejvyšším patře; výzdobě dominoval růžový štuk a místnosti připomínaly tak trochu filmy společnosti Merchant Ivory, se spoustou tmavého nábytku a průsvitných závěsů nad postelemi s nebesy, nadouvajících se v závanech větru z balkonu. Až na to, že obloukovité dveře vedoucí na úzký balkón byly zavřené a jediné závany vzduchu vycházely z klimatizace, která byla nastavena na arktickou teplotu a ještě zhoršovala Hollidayovu bolest hlavy.

Zatáhl těžké závěsy, které zakryly krásný výhled, a odkopl boty. Dvacet minut vleže na zádech se zavřenýma očima a bude zase v pořádku. Svalil se na gigantickou postel a jakmile se jeho hlava dotkla měkkého polštáře, okamžitě upadl do hlubokého spánku.

Holliday zaslechl slabé zaklepání na dveře a otevřel oči. V místnosti bylo šero a na okamžik se nedokázal zorientovat. Pak si uvědomil, že jsou zatažené závěsy.

„Dále, „ řekl ospale. Zívl, pak vstal a potácel se ke dveřím. Nejspíš mu chce sestra Meg zas uštědřit nějaké kázání. Znovu zazíval a pootevřel dveře na pár centimetrů. Byla to sestra Meg, oblečená do džínů a bílého trička, i když si pořád nechávala na hlavě ten směšný šátek.

„Už jsem si začínala dělat starosti, „ řekla nejistě.

„Kvůli čemu?“

„Kvůli vám.“

„Proč?“

„Máte ponětí, kolik je hodin?“

Holliday se podíval na hodinky. Osm patnáct; to přece není možné.

„Osm?“ Zamračil se. „To už je čas k večeři?“

„Spíš k snídani. Je osm ráno. Spal jste skoro čtyřiadvacet hodin.“

„Děláte si legraci.“

„Nedělám.“

Holliday na ni chvilku ohromeně zíral a snažil se mrkáním zahnat rozespalost.

„Dejte mi pár minut, „ zamumlal nakonec.

„Já jdu zatím dolů do restaurace, „ řekla Meg. „Objednám vám nějaké kafe.“

„A pomerančový džus, „ dodal Holliday. „Pořádně velký. „ V ústech měl ohavný pocit; jeho dech musí páchnout jako nevyčištěná ptačí klec.

Jeptiška se stále tvářila ustaraně, ale přikývla a obrátila se k odchodu. Holliday se stáhl zpět do svého pokoje a zamířil do koupelny; zastavil se jen, aby si z cestovní brašny vytáhl kartáček a pastu. Šplíchl si vodu do obličeje a začal si čistit zuby. Zahleděl se přitom na sebe do zrcadla. Kdyby si nebyl jistý opakem, byl by přísahal, že ho někdo nadopoval, ale v nitru věděl, že to je prostě jen věkem.

Na spáncích mu vlasy začínaly šedivět a pod jediným zdravým okem měl tmavé kruhy. Neměl ještě starý vrásčitý krk, ale drobné linie táhnoucí se po obou stranách jeho úst se s každým rokem prohlubovaly. Člověk nemůže vybojovat tolik bitev jako on, aniž by si neodnesl pár jizev, jak na těle, tak na duši.

V duchu před sebou uviděl obrázek Heldera Rodriguese, portugalského mnicha, který mu umřel v náručí v dešti na onom maličkém ostrově azorského souostroví, a pak si vzpomněl na West Point a všechny ty hodiny strávené přednáškami pro studenty. Před pár lety přemýšlel, jestli snad nezačíná stárnout a opotřebovávat se, a začínal se nudit, protože nebyl na žádném bojišti; teď si tím už nebyl tak jistý.

Bylo to téměř rok, co z Pointu odešel. Zabalil veškerý svůj život do krabic, které byly nyní pohřbeny ve skříni ve skladu v New Yorku. Krátce zvažoval, jestli by neměl znovu postavit dům svého strýčka ve Fredonii, proměněný v hromádku popela krátce poté, co strýc zemřel, ale nakonec pocítil zase tu starou touhu, která ho přiměla zvednout kotvy a vydat se na toulky.

Strávil dlouhou dobu v Anglii a po většinu času mrzl v Edinburgu, když se snažil vypátrat něco ve skotských národních archívech. Pronajal si místnost ve starém kamenném domě na blízké Cowgate Street, který patřil jisté paní McSeveneyové. Nebyla tu však žádná známka toho, že tu kdy žil nějaký pan McSeveney nebo že vůbec existoval. Paní McSeveneyová měla syna jménem Tommy, který byl bohužel postižený mozkovou obrnou a tudíž odkázaný na omezený život v malém domku.

Paní McSeveneyová po večerech kouřila cigarety Players bez filtru, pila gin a sledovala reprízy Rab C. Nesbitt, pochmurného a temného skotského sitcomu o nezaměstnaném muži, který dělal všechno pro to, aby nezaměstnaným zůstal. Holliday často Tomymu nahlas předčítal, obvykle klasické příběhy jako Ostrov pokladů nebo Hrabě Monte Christo. Tommy byl stěží schopen mluvit, ale podle svitu v jeho očích a náznaku úsměvu na tváři Holliday věděl, že visí na každém jeho slově.

Pozdě na jaře při svém pátraní v archívech narazil na příběh o Jeanu de Saint-Clairovi a na nejasný záznam o jeho cestě do neznáma. Holliday šel po stopách onoho příběhu až do Rosslynu v oblasti Midlothian, který byl sídlem Saint-Clairovy rodiny po víc než pět set let, a odtamtud našel cestu do Francie. Pak do Prahy, do Benátek, a najednou zjistil, že už je zase zapleten do jakéhosi mystéria, které navíc vypadalo dost nebezpečně.

Vyčistil si zuby, oblékl si čistou košili a pak zamířil dolů do hotelové restaurace. Zahlédl sestru Meg na vzdáleném konci místnosti a připojil se k ní. Na stole stála stříbrná konvice s kávou a velká buclatá sklenice s čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávou, jak Meg slíbila. Holliday se zhluboka napil šťávy, nalil si šálek kávy a pohodlně se usadil ve své židli.

„Omlouvám se, „ řekl. „Nejspíš už začínám být moc starý na vyskakování z lodí a chytání nočních vlaků do Benátek. Byl jsem namouduši úplně zdevastovaný.“

„Začínala jsem si dělat trochu starosti, „ řekla Meg. Přiblížil se k nim číšník, maličko se uklonil a nabídl jim obrovské jídelní lístky. Bylo v nich na výběr asi deset různých pokrmů z vajec. Holliday si vybral asparagi Florentine a Meg se rozhodla pro ananasový meloun a jogurt.

Číšník jim objednané pokrmy za chvíli přinesl a oba se dali do jídla. Tlumená konverzace ostatních hotelových hostů byla jako bublání protékajícího potůčku a sloužila jako příjemná zvuková kulisa, tu a tam okořeněná příležitostným tichým zasmáním. Koneckonců to byly Benátky, ne Sioux Falls v Iově.

„Tak co jste dělala, zatímco jsem byl v limbu?“ zeptal se Holliday a s chutí do sebe házel výbornou snídani.

„Prozkoumávala jsem terén, „ odpověděla sestra Meg a krájela proužek melounu na menší kousky. „Našla jsem archív. Trvalo mi to skoro celý den; v tomhle městě si na ukazatele zrovna moc nepotrpí.“

Holliday se mírně usmál. S Amy tehdy strávili v Benátkách většinu času blouděním. Nikdy se mu nepodařilo úplně pochopit, jak je město situováno; úzké, špatně značené ulice a klikaté kanály to v podstatě znemožňovaly.

„Je to daleko?“ zeptal se.

„Dost, když půjdeme pěšky. Asi tak deset minut jízdy tou motorovou taxi-lodí, co jí říkáte vaporetto. Po jednom kanále se dá dojet skoro až k hlavnímu vchodu.“

„Byla jste se tam podívat?“

Meg přikývla. „Je otevřený pro veřejnost v běžných otevíracích hodinách. Jsou tam stohy a stohy dokumentů. Kdysi to byl konvent připojený k sousední katedrále. Zřejmě je to dnes všechno uložené v počítačích, a pokud to, co hledáme, nebude k dispozici v originále, dá se to pravděpodobně najít na mikrofilmu. Všichni, s kterými jsem mluvila, uměli anglicky.“

„To zní dobře. „ Holliday vyprázdnil svůj talíř a polovinou slané houstičky z košíku na stole vytřel zbytky bešamelové omáčky. Sestra Meg vypadala, že to neschvaluje. Holliday si nalil další šálek kávy, opřel se v židli a spokojeně si povzdychl.

„Něco za něco, plukovníku. Povězte mi o té rodině Zeno, kterou hledáme.“

Holliday se na jeptišku velkomyslně usmál. „Až mi přestanete říkat plukovníku. Buď doktore, nebo Johne, nebo Holliday, nebo třeba jen „hej, ty. „ Ale plukovníku už ne. Jsem ve výslužbě.“

„Tak dobrá… Johne.“

„To je mnohem lepší.“

„Tak co je s tou rodinou Zeno?“

„Ach tak, ti záhadní Zeno. Zmínky o bratrech Zeno se obvykle objevují v souvislosti s mapou světa, kterou údajně sestavili koncem čtrnáctého století. Rodina patřila k benátské aristokracii a měla licenci na přepravu křesťanských rytířů v rámci křížových výprav. Prakticky templářům pronajímali lodě a ti si zajistili své kapitány a posádku. Pokud jde o jejich původ, není úplně jasný; podle jména bych soudil, že byl řecký nebo turecký. V těch jazycích to totiž znamená „cizinec“ nebo „neznámý“. Z toho také vznikl termín „xenofobie“. Vždycky byly určité dohady ohledně zmizení templářské flotily, ale vlastně nejde o žádnou záhadu; lodě se prostě jen vrátily zpět rodině Zeno.“

„A co ta mapa?“

„Spousta lidí si myslí, že je to podvrh, i když mi není jasné, proč by se někdo namáhal falšovat ve čtrnáctém století mapu. To není jako Kolumbus, který se snažil přesvědčit královnu Isabelu, aby vyslala expedici; tady o nic takového nešlo.“

„Myslíš, že je to padělek?“

„Ano, ale trochu jiný, než si myslí většina lidí. Historikové přijali názor, že ta mapa je nesmyslný švindl. Já si ale myslím, že to je švindl, který vymysleli templáři, aby ututlali zvěsti o skutečné plavbě přes Atlantik - tu vykonal Jean de Saint-Clair neboli John Sinclair, rytíř v hrobce v kapli, kde jsme se setkali. Čiré matení nepřítele. Začneš diskusi mezi historiky o platnosti a původu mapy, zastavíš se v tomhle bodě a dál už nehledáš. Je to šikovný úskok, zakrývání jedné věci jinou.

Takováhle mapa je přesně to, co získáš, když použiješ starodávnou Jákobovu hůl, tu navigační pomůcku, o které jsem ti říkal; je to série naměřených údajů ukazujících ve zkratce vzdálenosti, vycházející z doby strávené na moři a velikostí souvislých ploch země - zeměpisná šířka bez zeměpisné délky.“

„Ty se mi odjakživa pletly, stejně jako stalaktity a stalagmity.“

„Šířka jsou čáry, které vedou odshora dolů, zatímco délka prochází zleva doprava.“

„Takže ta mapa je skutečná?“

„Tahle ne, ale jí podobná. Největší závadou, kterou většina lidí uvádí jako důkaz toho, že mapa bratrů Zeno je padělek, je fakt, že názvy míst nejsou správně zapsané a některé ostrovy prostě neexistují. Myslím ale, že ta jména byla na Zenově mapě změněna schválně a některé ostrovy tam byly přikresleny, čistě jen proto, aby ta mapa vypadala jako podvrh.“

„Takže něco na způsob dvojitého podfuku, „ podotkla sestra Meg a přikývla.

„Přesně tak. Pravda zakrytá dobře vykonstruovanou lží. Jak zní to staré přísloví o ďáblovi? Že největší trik, jaký se ďáblovi kdy povedl, bylo přesvědčit lidi, že neexistuje?“

„Ale co z toho vyplývá?“

„Rodina Zeno zprostředkovávala dopravu po moři sto let před křížovými výpravami a dlouhou dobu po nich. Vedli si pečlivé záznamy, které budou v účetních a obchodních fondech státních archívů. Trochu se v nich pohrabeme a zjistíme, jestli náhodou někdy mezi lety 1307 a 1314 nepronajali loď rytíři jménem Jean de Saint-Clair.“

KAPITOLA DESET

Státní archívy Benátek jsou umístěny ve starém klášteře sousedícím s bazilikou Santa Maria Gloriosa dei Frari na konci kanálu Rio di San Paulo, tam, kde se v pravém úhlu protíná s kanálem Rio di Maddonetta plynoucím z Grand Canalu. Archívy, v jejichž do nekonečna se táhnoucích regálech se nacházejí tisícileté dokumenty, tu stojí už téměř dvě stě let; krátce po náhlém odchodu Napoleona v roce 1814 byly sloučeny s opuštěným klášterem. Klášter sestává ze dvou velmi rozlehlých ambitů obklopujících centrální nádvoří, které byly rozděleny do množství jednotlivých místností a malých „studoven“.

Holliday a sestra Meg sem dojeli vaporettem, lodním taxíkem, na který nasedli na malém přístavišti na Grand Canalu téměř přímo před hotelem. Lodní taxíky ve filmech jsou vždy zobrazovány jako klasické dřevěné lodě z dvacátých a třicátých let, ale realita vypadá trochu jinak. Většina těchto taxíků jsou prosté otevřené čluny podobné záchranným, vybavené přívěsným motorem o síle padesáti nebo pětasedmdesáti koní. Byly tu i velké „lodní autobusy“, které jezdily po svých určených trasách, ale žádný z nich nezajížděl k archívům.

Seděli uprostřed lodi, zatímco jejich kapitán v tričku s logem Guns N‘ Roses pokuřoval páchnoucí dýmku. Pluli po Grand Canalu na jihozápad k Palazzo Maddonetta, kde zahnuli doprava na mnohem užší Canal Maddonetta. Pak se znovu stočili na západ do bahnitých hnědavých vod velmi úzkého kanálu Rio di San Paulo, směrem ke Campanile neboli věži baziliky Santa Maria Gloriosa dei Frari, které místní říkají prostě jen Frari. Dopluli k patě širokých kamenných schodů, které sloužily jako přístavní hráz a obrovská cihlová bazilika byla jen několik metrů od nich.

Holliday dal majiteli loďky desetieurovou bankovku.

„Aspettare?“ zeptal se lodník.

„No, grazie“ pravil Holliday a zavrtěl hlavou. Kapitán vaporetta přikývl, vytáhl si z kapsy ohmataný paperback a pohodlně se usadil ve svém sedadle, kde se dal do čtení a pokuřování dýmky. Titul jeho knihy byl La Giovane Holden od J. D. Salingera. Hollidayovi trvalo asi vteřinu, než mu došlo, že kniha je italským vydáním slavného románu Kdo chytá v žitě. To se dalo čekat, že Italové změní název. Nejspíš by i Moby Dicka překřtili na Una Balena Bianca, aby jim to znělo lépe.

Přešli campo a zabočili do úzké postranní uličky napravo, a pak přešli k nenápadnému vchodu do veliké čtyřpatrové budovy v románském slohu, poznamenané povětrnostními vlivy a trochu sešlé časem. Vnitřní tympanum prostého frontonu, který uzavíral průčelí, bylo označeno vyrytými slovy „Archivo Di Stato“, klasickými římskými písmeny, která byla skoro metr vysoká.

„To musí být ono, „ řekl Holliday.

Otevřeli obyčejné dřevěné dveře a vešli dovnitř. Octli se v malé prosklené předsíňce, na jejíž druhé straně stál uniformovaný a ozbrojený strážce. Holliday si povšiml, že jeho zbraň je automatická pistole Beretta 93R. Vykukovala mu z pouzdra na naleštěném pásu a vypadala, že je pěkně těžká. Byla to stejná zbraň, jakou nosily italské protiteroristické jednotky, a její zásobník na dvacet nábojů bylo možné vyprázdnit za necelou vteřinu; v podstatě to byl kulomet velikosti pistole. Strážce vypadal tak na pětadvacet a očividně byl ve vynikající fyzické kondici. Na obličeji měl také permanentní podezřívavý výraz. Benátčané si zřejmě cenili své historie.

Počkali pár vteřin a pak se skleněné dveře otevřely. Vystoupili ven a strážný jim pokynul, aby popošli dál, skrze obloukový rám, který Holliday považoval za detektor kovu. Oba jím prošli.

„Mluvíte anglicky?“ zeptala se sestra Meg.

„Trochu ano. „ Strážný přikývl, ale otočil se a ukázal na velkou ceduli na stěně za sebou, napsanou v angličtině:

DO PROSTORU ARCHÍVŮ NENÍ DOVOLENO NOSIT FOTOAPARÁTY, SKENERY, AKTOVKY ANI JINÁ ZAVAZADLA. KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO.

„V pořádku, „ řekl Holliday a usmál se. Zauvažoval, jaká opatření asi stát učinil proti lidem, kteří dovnitř vnesou keramické nože různých značek maskované jako plnicí pera, klíče, kreditní karty, nebo všelijaké plastové řezné nástroje, které nelze odhalit magnetometrem ani rentgenem. Ta varovná cedule měla zřejmě zabránit krádeži cenných dokumentů z archívu, ale Holliday by si bez potíží dokázal vymyslet tucet způsobů, jak z budovy něco vynést.

Další cedule na zdi hlásala Informazioni a šipkou ukazovala do krátké chodby. Následovali ji k příjemně vyhlížející ženě. Její uniforma sestávající ze saka a sukně jí propůjčovala vzhled letušky. Seděla za stolem opatřeným cedulí se stejným nápisem jako na zdi, Informazioni, tentokrát opakovaným v několika jazycích.

Letuška se na ně usmála, jako kdyby byla nesmírně ráda, že je vidí.

„Přejete si, prosím?“

Její angličtina byla dokonalá, s trochu plochým středoatlantickým přízvukem, který si nejspíš osvojila v nějaké soukromé švýcarské škole nebo v kurzu Berlitz.

„Hledáme nějaké informace o rodině Zeno, „ řekl Holliday a pokusil se nasadit stejně vřelý úsměv. „Byli to zprostředkovatelé lodí v Benátkách v jedenáctém a dvanáctém století, možná i později.“

Mladá žena se poradila s počítačem po své pravici a chvilku klepala prsty do klávesnice.

„Najdete je na třetím patře, „ řekla. „V přední místnosti nad schody je několik terminálů. Až bude některý volný, můžete začít hledat. Zadejte jazyk, který chcete používat, a pak napište do vyhledávače „Námořní doprava, Obchod a Genealogie“. Počítač se vás zeptá na jméno rodiny. Výsledné číslo fondu vám ukáže příslušné umístění a prozradí vám, jestli jsou dokumenty k dispozici jako originál, faksimile nebo jestli byly přeneseny na mikrofiše. Někdo z našich pracovníků vám materiály ochotně přinese k vašemu stolu. Za tuto službu je malý poplatek. Přijímáme většinu platebních karet nebo hotovost. Osobní šeky bohužel nebereme.“

„Jak vysoký je ten poplatek?“ zeptala se Meg.

„Pětadvacet amerických dolarů nebo devatenáct euro za každou žádost.“

„V kolika jazycích tu vaši informaci dokážete odříkat?“ zajímal se Holliday.

„Kromě italštiny v devíti, „ odpověděla mladá žena, zjevně potěšena jeho dotazem. „Anglicky, francouzsky, německy, španělsky, rusky, polsky, česky, srbochorvatsky a japonsky. Momentálně studuji mandarinskou čínštinu. Mám na to docela nadání.“

„To tedy máte, „ pravil uznale Holliday „Jak se dostaneme na to třetí patro?“

„Na konci chodby jsou schody. Bohužel tu nemáme výtahy.“

Chodba byla starobylá, omítnuté kamenné stěny, podlahy z borovicového dřeva ošlapané a zašlé věkem. Holliday a Meg se vydali ke schodům.

„To pokaždé takhle flirtuješ?“ zeptala se Meg a v hlase jí zazněl přísný tón. Holliday zauvažoval, kdy se tahle rudovlasá jeptiška asi naposledy zasmála nějakému vtipu.

„Vždycky, „ opáčil rozverně. „Je to základ mé životní filozofie a patří to k mým zásadám.“

„Ty máš nějakou životní filozofii?“

„No ovšem, „ přisvědčil a přikývl. „Kdykoliv je to možné, řekni něco hezkého osobě, která ti pomáhá. Na tom přece není nic špatného, ne?“

„Aha, ale jenom, když ti pomáhá hezká dívka.“

„Já se rád dívám na pěkné ženy. „ Holliday pokrčil rameny. „Co je na tom špatného? Proti tomu přece nemůžeš nic mít, když k nim sama patříš.“

„Ty jsi nemožný, „ odsekla sestra Meg a tváře jí zrudly. Když se takhle začervenala, byla ještě hezčí.

Holliday se jen usmál.

Došli na konec haly a začali stoupat po úzkém schodišti. Schody byly stejně ošlapané jako podlaha, zejména uprostřed. Na každém odpočívadle bylo úzké obloukové okno, z kterého byl výhled dolů na nádvoří kláštera. To bylo zřejmě přístupné z přízemí, protože na lavičkách seděli lidé, kouřili, jedli, popíjeli kávu nebo jen tak posedávali, dívali se na květiny vysázené v záhonech a vstřebávali sluneční světlo, probleskující větvemi stromů.

Došli na vrchol schodiště a pokračovali dál klenutou chodbou do dalšího malého foyeru. Sem také dopadalo světlo obloukovým oknem. U počítače tu seděl mladý muž v bílé košili a brýlích s drátěnými obroučkami a zuřivě cosi ťukal do klávesnice. Za ním byly čtyři další počítačové terminály, každý s vlastním odděleným čtecím koutkem. Hollidaye napadlo, že je to úplně jako doma v knihovně v Georgetownu.

Holliday a Meg přistoupili ke stolu, ale mladý muž je ignoroval a dál se snažil něco vyhledat.

„Scusi, „ oslovil ho Holliday. „Mohl byste nám prosím pomoct?“

Muž poněkud podrážděně zvedl hlavu a pak ukázal doprava.

„La Stazione a destra“ řekl.

„Grazie“ poděkoval Holliday.

Mladý muž se vrátil k klávesnici.

„Není moc zdvořilý, „ zhodnotila to Meg, když přecházeli ke studijnímu koutku na pravé straně místnosti.

„Nojo, „ povzdychl si Holliday. „Pokaždé to holt není hezká holka.“

Meg se na něho zamračeně podívala, ale nic neřekla. Zamračený pohled jako kdyby byl jejím nejběžnějším výrazem. Připadala mu jako učitelka na prvním stupni, která musí neustále napomínat nevy-cválané školáky.

„Učila jsi někdy na základní škole?“ zeptal se Holliday.

„Jen krátkou dobu, jako novicka, „ odpověděla Meg. „Proč se ptáš?“

Vida!

„Jen mě to zajímalo, „ zamluvil to Holliday a posadil se na tvrdou plastovou židličku před počítač značky Zucchetti. Pamětliv instrukcí, které mu dala ona jazykově nadaná dáma v informacích, si vybral malou vlaječku označující jeho preferovaný jazyk a začal prohledávat systém.

„Našels něco?“ zeptala se ho Meg po chvíli.

„Obávám se, že jo, „ opáčil Holliday.

„A co?“

„Nautica Zeno - finanční záznamy z let 1156-1605. Patnáct tisíc stran, sto padesát sedm účetních knih.“

„Třeba to zanesli knihu po knize, nebo rok po roce, „ navrhla sestra Meg.

„Mám teda zkusit rok 1307 až 1314?“

„To by dávalo smysl, ne?“

„Tak to zkusíme, „ řekl Holliday.

Naťukal patřičná data a čekal. O chvíli později měl odpověď.

„Co tam je?“ zeptala se sestra Meg.

„Tisíc osm stran a čtrnáct účetních knih. Pilné včeličky, tihle Zenovi. „ Holliday si povzdychl. „To by trvalo věčnost.“

„Víme, že se vrátili v roce 1314, nebo alespoň se vrátila blahoslavená Juliana. Nebyla by tam zmínka o tom, kdy odevzdali zpátky loď?“

„Já věděl, že mám dobrý důvod, proč tě mít tady, „ řekl Holliday s úsměvem.

„Na to ti neskočím, „ řekla Meg opovržlivě. „Jen pokračuj v hledání.“

Holliday naťukal datum.

„Sto šedesát čtyři strany, jedna kniha. Dostupná ve faksimile.“

U každého stolu byla propisovačka na řetízku a papír na poznámky. Holliday si poznamenal číslo fondu, v kterém byla příslušná účetní kniha, a odnesl jej k tomu mladému muži, který pořád zuřivě cosi psal do počítače. Mladík k Hollidayovi vzhlédl, posunul si brýle na nose o něco výš a zamračil se.

„Cosa c’e?“ zeptal se nedůtklivě. Co chcete?

„Chci, abyste dělal svou práci, namísto abyste tu seděl na zadku a psal romantickou poezii pro svou přítelkyni nebo snad přítele, mladíku, „ vyštěkl Holliday a použil svůj nejříznější tón, jakým sjížděl kadety na West Pointu. Upustil papír s poznamenaným číslem mladíkovi na klávesnici.

„Diciannove euro, „ zamumlal mladík, aniž se na Hollidaye podíval. Holliday vytáhl peněženku a hodil na stůl dvacetieurovou bankovku. „No denaro“ podotkl mladík, jednou rukou peníze smetl a uložil je do zásuvky.

„Nechte si je, „ mávl rukou Holliday.

Mladík ostentativně zamkl zásuvku, zdvihl papír a vyšel ven dveřmi na druhém konci místnosti. Holliday se vrátil ke studijnímu koutku a k Meg.

„Co teď?“ zeptala se ho Meg.

„Budeme čekat, „ odpověděl Holliday.

KAPITOLA JEDENÁCT

„Kde ksakru vězí?“ řekl Holliday a podíval se na hodinky. Mladík od pultu, který se tvářil tak otráveně, už byl pryč pětačtyřicet minut. „Tenhle archív je sice velký, ale takhle přece snad jenom ne.“

„Možná si někde dává šlofíčka, „ řekla sestra Meg, která stála u okna a hleděla dolů na nádvoří.

„Spíš cigaretu někde na schodech, „ zavrčel Holliday. Schodišťové šachty byly na Pointu pro kadety odjakživa oblíbeným místem. Trochu se zamračil, překvapen sám sebou. Přednášení na Pointu mu chybělo víc, než by byl čekal. West Point byl jeho prvním opravdovým domovem na hezkou řádku let a teď to bylo pryč a on byl opět tulák bez domova, kterého nevyhnutelně sužoval nevyléčitelný neklid.

„Neměli bychom se po něm jít podívat?“ řekla sestra Meg. „Můžeš mu za to dát poznámku nebo cos to studentům dával na West Pointu.“

„To skoro zní, jako kdybys byla na jeho straně, „ podotkl Holliday.

„Byl jsi na něho hrozně ošklivý.“

„Jen jsem mu řekl, co potřeboval slyšet.“

„Je hrozně mladý.“

„Za padesát let nebude o moc jiný. Když mu nevoní práce, kterou musí dělat, tak ji nemůže dělat dobře. Myslí si o sobě, že má na něco lepšího. Můžeš se vsadit o poslední dolar, že si myslí, že si na něj šéf zasedl a že mu brání v povýšení. Nikdy není nic jeho vina. Tohle už jsem slyšel nejmíň milionkrát. „ Holliday zavrtěl hlavou. „Nejspíš je nadějný filmový režisér nebo spisovatel a jenom čeká na svou velkou příležitost.“

Dveře na konci místnosti se otevřely a mladík se znovu objevil a vlekl obrovský kartonový pořadač. Přenesl těžkou krabici k místu, kde Holliday a Meg čekali a ztěžka jí složil na stůl.

„Mi dispiace, signore“ omlouval se mladý zřízenec archívu. Jeho chladný a nepříjemný výraz obličej byl však poněkud v rozporu se slovy vycházejícími z jeho úst.

Holliday pokrčil rameny. „Per me va bene, „ odpověděl. Podal mladému muži další útržek papíru, tentokrát s číslem dalšího fondu v sérii. Pak vytáhl peněženku a další dvacetieurovou bankovku.

„Mi dispiace, „ pronesl. „Realmente. „ Jeho výraz byl upřímnost sama.

Mladý muž se podíval na bankovku, pak na Hollidaye a chvíli to vypadalo, že se chystá něco říct, ale pak si to rozmyslel. Holliday byl v jeho očích možná prošedivělý starý chlap, ale přesto chlap, který měří téměř sto devadesát a dokáže udělat klidně sto kliků na jedné ruce, aniž by se příliš zapotil. O poněkud výhružně vypadající pásce přes oko ani nemluvě. Mladík proto raději spolkl, co měl na jazyku, otočil se na podpatku a znovu vyšel zadními dveřmi na konci místnosti ven.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se sestra Meg. „Tvářil se dost naštvaně.“

„Poslal jsem ho zpátky pro další účetní knihu v sérii, „ vysvětlil Holliday. „Za rok 1315.“

„To bylo sprosté!“ rozhořčila se Meg. „Jenom ho chceš šikanovat!“

„To nemá s šikanováním nic společného!“ vyštěkl Holliday zlostně. „Když ten hajzlík prve odešel, tak mě napadlo, že tenkrát pravděpodobně používali juliánský kalendář. Gregoriánský kalendář byl totiž v Benátkách zavedený až někdy v šestnáctém století. Takže ta data v roce 1315 by vůbec nesouhlasila - Vánoce by byly někdy v únoru. Jestli se ta tvoje blahoslavená Juliana nebo jak se jmenuje vrátila až koncem roku, tak to bude spíš v záznamech za rok 1315, ne 1314. Odpověď možná leží v té další účetní knize, ne v téhle. Opravdu ji potřebujeme vidět.“

Meg se na něho podívala, stále s rozzlobeným výrazem, neřekla však nic. Vrátila se s ním ke stolku a Holliday vytáhl kopii účetní knihy z pouzdra. Na rozdíl od normálních účetních knih v téhle byl každý záznam napsán rozmáchle přes celou stránku, počínaje číslem transakce a datem záznamu, přes jméno osoby, která záznam provedla, až po jméno osoby, o níž záznam pojednával. Pak následovala cílová destinace příslušné lodi a nakonec zaplacená částka a očekávané datum návratu.

Jména zapisující osoby, pronajímatele, lodi a také všechna data byla podtržena. Každý záznam tvořil delší či kratší odstavec, podle složitosti transakce. Zvláštní způsob, ale dostatečně efektivní. Tu a tam se mezi záznamy objevovaly na zvláštních řádkách poznámky o návratu lodi a konečném stavu plateb. Jednou z nich byl i poslední záznam na poslední stránce faksimile. Rukopis byl archaický a italština poněkud tajuplná, ale Hollidayovy znalosti latiny stačily na to, aby tomu porozuměl. Stálo tam:

13. prosince 1314. Giorgio Zeno. Viděn na Gibraltaru, barca Santa Maria Maggiore, pronajatá Cavaliere Jean de St. Clair, en route ze St. Michael Mount.

„Myslíš, že je tím míněn Mont Saint-Michel?“ zeptala se sestra Meg, která četla Hollidayovi přes rameno.

„Proč by to jméno překládali? Ten záznam je v italštině, „ řekl Holliday.

„Takže se při návratu zastavil v St. Michael Mount v Cornwallu?“ řekla sestra Meg.

„Zřejmě, „ pokrčil rameny Holliday. „Mohla to být taky jejich dočasná námořní základna.“

„Proč by to Jean de Saint-Clair dělal?“ nechápala Meg. „Byl přece Francouz.“

„Co tenkrát patřilo k Francii a co k Anglii, to není tak úplně jisté, „ vysvětlil Holliday. „Eleonora Akvitánská neuměla slovo anglicky, ale byla matkou Richarda Lví srdce. Británie a Akvitánsko byly britské državy ve Francii. Jean de Saint-Clair mohl být docela dobře Angličan a klidně mohl mít základnu na Mount St. Michael a ne na Mont Saint-Michel. To se asi nedá zjistit, dokud se tam člověk nepojede podívat.“

„V tom případě ale nepotřebujeme vidět tu další účetní knihu, „ namítla Meg.

„Já bych ji stejně rád viděl, „ řekl Holliday. „Ten závěrečný zápis možná obsahuje nějaké další užitečné informace.“

Čekali téměř hodinu, ale po mladíkovi jako by se slehla zem.

„To je absurdní, „ vztekal se Holliday.

„Dal jsi mu šílený úkol, hledat jehlu v kupce sena, a on to ví, „ řekla sestra Meg.

„Šílený nebo nešílený, má dělat svou práci, „ opáčil Holliday tvrdohlavě. Uplynulo dalších pětadvacet minut, aniž se mladík objevil.

„Tak co kdybychom prostě šli, „ navrhla sestra Meg.

„Ne, dokud neuvidím tu knihu, „ trval Holliday na svém. „Zaplatil jsem za to. „ Podíval se na hodinky. Bylo už po poledni.

„Musí tu být určitě ještě nějaký jiný východ. Třeba si zašel na oběd, „ řekla Meg.

„Tak si pro tu zatracenou knihu dojdu sám, „ rozhodl se Holliday. Chvíli si hrál s počítačem, našel znovu číslo, které potřeboval, a poznamenal si ho. Pak vstal a zamířil ke dveřím vedoucím do zadních skladových prostor. Sestra Meg ho následovala.

„Nikdo tě nenutí, abys šla se mnou, „ řekl Holliday příkře. „Jestli toho malého spratka najdu, dokážu mu zakroutit krkem sám.“

„Právě proto jdu radši s tebou, „ opáčila Meg.

„Jak chceš, „ pokrčil rameny Holliday. Otevřel dveře a vešel dovnitř. Sestra Meg se mu držela v patách.

Za dveřmi byla dlouhá chodba a labyrint regálů sahajících od podlahy až ke stropu, přeplněných dokumenty a papíry. Některé byly jen tak volně položené, jiné svázané ve složkách. Další materiály byly v krabicích a bednách, plastových, dřevěných a lepenkových. Samotné regály byly vyrobeny ze dřeva či oceli a byly různě dlouhé. Vytvářely úzké a nepravidelné průchody mezi jednotlivými stohy, které připomínaly slepé uličky v zahradním bludišti.

Výsledkem byla změť chodbiček, z nichž některé zničehonic končily a jiné vypadaly, že se táhnou donekonečna. Zdálo se, že nic není systematicky uspořádáno - kódy v jedné sekci regálů vypadaly, že jsou seřazené podle abecedy, ale další sekce byla zas rozdělená podle čísel, nebo dokonce podle data či snad nějaké italské verze Deweyho desetinného systému.

„To je neskutečné, „ řekl Holliday nakvašeně. „Myslel jsem si, že britský knihovnický systém je noční můra, ale tohle je naprostá šílenost.“

„Je to trochu matoucí, to je pravda, „ uznala sestra Meg.

„Vypadá to, jako kdyby tu byly položky ze všech dob, co tyhle archívy existují, všelijaké útržky a dokumenty, které byly v té době populární. Je to hrozně nesouvislé.“

„Stejně jako italská politika, aspoň podle toho, co jsem slyšela, „ podotkla sestra Meg.

„Nechoď daleko, ať se neztratíš, „ nabádal ji Holliday. „Abys nedopadla jako Alenka, když spadla do králičí díry.“

Sestra Meg se usmála nad tím příměrem.

„U mých uší a vousů, jak je pozdě!“ zadeklamovala.

„Cože?“ nechápal Holliday.

„To je z Alenky v říši divů, „ vysvětila Meg. „Říká to Bílý králík.“

„Já to nikdy vlastně nečetl, „ přiznal Holliday. „Viděl jsem to v televizi u Corbettových dvojčat, mých kamarádů, když mi bylo sedm nebo osm. Ti měli jako jediní v sousedství barevnou televizi; obrazovku širokou jednadvacet palců, model RCA Aldrich. Teddy Alenku zbožňoval a Artie ji nesnášel. Takhle rozdílné názory měli víceméně na všechno. Jediná další věc, kterou si pamatuju, je song o Bílém králíkovi od Jefferson Airplane.“

„To by ses měl stydět, „ napomenula ho sestra Meg. „Je to literární klasika.“

Holliday sepjal ruce před hrudí, sklonil hlavu a odrecitoval kompletní „apologii“ Mea Culpa v latině.

„Působivé, „ řekla sestra Meg uznale, „a v latině to zní ještě lépe. „ Odmlčela se. „Ale trochu to postrádá upřímnost.“

„Byl jsem ministrant. Už jsi někdy viděla ministranta, kterému by se líbilo, že ho kněz vytahal za uši, když mu zpackal přednes?“

„Tvoje zkušenost s církví asi nebyla nejlepší, co?“

„Jeptišky, které tě pohlavkovaly, kněží, co tě tloukli, a někdy i horší věci, různí papežové, kteří ti vyhrožovali, že ti shnijou genitálie, když se dopustíš předmanželského sexu nebo masturbace; musíš chodit ke zpovědi a dovolit chlípným starcům, aby poslouchali tvoje nejsoukromější myšlenky, a ke všemu tomu ještě se v úterý večer v osm dívat na biskupa Sheena namísto na Miltona Berle. Jo, dalo by se říct, že moje zkušenost s církví stála za starou bačkoru.“

„Není většího odpůrce církve než odpadlý katolík, „ povzdychla si jeptiška.

„To s tím nemá nic společného, „ rozohnil se Holliday. „Já neuznávám žádnou církev, která si myslí, že je jediným zprostředkovatelem slova Božího, a je úplně jedno, jestli to jsou katolíci, muslimové, židé nebo evangelisté. „ Potřásl hlavou. „Teď není nejvhodnější doba na teologickou diskusi. Pojďme najít toho malého mizeru a vypadnout odtud.“

Našli ho u police N 24 pod cedulí visící ze stropu, která nesla prosté označení NAVI - lodě. Klečel před spodním regálem Z21 a díval se do účetní knihy, kterou rozložil na podlaze a její kartonový obal položil stranou. Brýle mu sklouzly na koneček nosu. Nebýt tenkého pramínku krve, který vytrvale stékal z jeho pravého ucha do knihy, vypadal by docela normálně.

Sestra Meg vedle Hollidaye vydala přidušený hrdelní zvuk. Když promluvila, hlas se jí třásl a neměla daleko k slzám.

„Ubohý chlapec, „ zašeptala. „Krvácení do mozku?“

„Jehlice do klobouku, „ opáčil Holliday, který tohle poranění už jednou viděl. Tehdy to ucho patřilo pašerákovi zlata jménem Valador. „Plastická, takže projde letištními detektory kovů. Ona ji prostrčí do středního ucha a pak skrze vnitřní sluchový nervový kanál spánkovou kostí do mozku. „ Holliday si dřepl, aby si mladíka lépe prohlédl. „Na to je už zapotřebí mít slušné anatomické schopnosti.“

„Kdo je ona?“ zeptala se sestra Meg.

„Jmenuje se Daniella Kay a je to kanadská manželka jednoho českého nájemného vraha, Antonína Peška. Tvoří spolu sehraný tým.“

„Ten chlapec byl zavražděn?“

Holliday vsunul ruku za otevřený límec mladíkovy košile a přitiskl dlaň na kůži nad srdcem. Byla pořád na dotek teplá. Odtáhl ruku a násilím si zakázal sáhnout chlapci na hlavu a zatlačit mu doširoka otevřené, stále jasné oči. Oční bulvy se ještě ani nezačaly smršťovat a zakalovat.

„Jo, zavražděn, a není to tak dlouho. Deset, možná patnáct minut.“

Sestra Meg stála vedle něho jako opařená a zírala na klečící mrtvolu.

„Proč by někdo zabíjel pracovníka archívu?“

Holliday se naklonil a zadíval se na rozevřenou účetní knihu na podlaze. Uprostřed stránky se utvořila loužička krve a potřísnila tenké linie rukopisu na faksimile. Ale pořád bylo snadné rozeznat nepravidelný odtržený okraj papíru táhnoucí se podél hřbetu.

„Někdo vytrhl stránku, „ řekl Holliday. Pomalu se zdvihl.

„Chceš říct, že ho zabili kvůli zápisu v účetní knize?“

„Je to asi tak třetí nebo čtvrtá strana v hlavní knize bratrů Zeno, „ řekl Holliday. „Téměř s určitostí je to právě ten záznam o návratu lodi Santa Maria Maggiore do Benátek.“

„Myslíš, že někdo ví, co hledáme?“

„Ne „někdo“. Vědí to Peškovi. Zabili toho kluka, protože byl bohužel ve špatnou dobu na špatném místě, ale původně je najali, aby zabili nás. My jsme ten cíl.“

„Musíme zavolat policii.“

„To v žádném případě, sestro. Kdybychom zavolali policajty, tak bychom tu uvízli na celé dny, možná týdny. Ti obvykle při vyšetřování sledují to, co je nejvíc po ruce, což by znamenalo nás. Kdepak, my se musíme vrátit zpátky k tomu pracovnímu stolu, otřít z něho otisky, najít nějaký zadní východ, dostat se nepozorovaně ven a chytit taxíka na letiště. Až toho kluka najdou, tak vypukne pořádná mela. Chci sedět v letadle do Londýna, než se setmí.“

KAPITOLA DVANÁCT

Dostat se nepozorovaně z budovy, natož pak na letiště, se jim však nepodařilo. Poštěstilo se jim najít točité zadní schodiště, zřejmě původní, ve vzdáleném rohu rozlehlého podloubí kláštera. Prach na ošlapaných schodech byl nedávno zvířen. Šla po nich žena v botách s nízkými podpatky; Holliday v prachu zřetelně dokázal rozeznat obrys čtvercového podpatku a zašpičatělý otisk podrážky. Stopy vedly tam a zase zpátky. Odešla stejnou cestou, kterou přišla.

Holliday si to dokázal docela snadno představit. Mladý muž uvidí pohlednou ženu na místě, kde vlastně nemá co dělat, ale nezlobí se na ni, protože její úsměv je velice přátelský. Nebylo zřejmě potřeba velké námahy, aby se k němu dostala dostatečně blízko. Chvíli se spolu asi bavili a stáli přitom nad účetní knihou, kterou mladík vytáhl z regálu.

Daniella Kay s ním jistě nemilosrdně flirtovala. V tom byla nepřekonatelná, dokázala člověka zhypnotizovat jako had. Mladík nejspíš vůbec nepostřehl, kdy si nenápadně vytáhla smrtící plastovou jehlici z vlasů, a i kdyby to postřehl, stejně už by bylo pozdě. Zemřel téměř okamžitě, jakmile mu hrot jehlice vnikl do mozku, s hlavou plnou nádherných fantazií o starších ženách, v jaké věří pouze hodně mladí muži.

Holliday a Meg dospěli k patě úzkého točitého schodiště. Končilo v nepatrném zatuchlém výklenku a před nimi byly dveře, které očividně někdo nedávno vypáčil; staré dřevo kolem petlice bylo odštípnuté. Když jimi prošli, octli se v malé zarostlé zahradě mezi zdí kláštera a sousední budovou.

„Kudy teď?“ otázala se sestra Meg.

Nalevo mezi stromy Holliday rozeznával konec jednoho z kanálů neboli ramo. Napravo vedla úzká stezka k náměstíčku kolem kostela San Rocco. Oba směry byly nebezpečné; vodní cesta znamenala, že budou trčet v motorové lodi, vydáni na pospas tomu, kdo ji řídí, a dostat se ven přes náměstí San Rocco znamenalo proplést se davy lidí.

„Tudy, „ rozhodl se Holliday, popadl Meg za paži a vedl ji po stezce směrem k náměstí. Jestli na ně Peškovi někde číhají, tak budou mít větší šance uniknout, když se ztratí v davu. Zamračil se. Jestli ovšem už někdo našel toho mrtvého mladíka v budově archívu a spustil alarm, tak náměstí San Rocco a Frari budou prvními místy, kde bude policie pátrat po pachateli. Byl si poměrně jistý, že strážný u vchodu, který je pouštěl do archívu, by je poznal, a právě tak by je poznala ta jazykově nadaná dívka v informacích.

„Musíme se dostat co nejdál tak rychle, jak to jen půjde.“

Pustili se po pěšině mezi vysokými a košatými platany a nakonec vyšli na malé náměstí a po pravici měli kostel, po němž bylo náměstí pojmenováno. Vedle něho stála škola, kdysi soukromá církevní škola a nyní obecní budova slavná pro své malby Tintoretta. Zadní část tyčícího se cihlového komplexu Frari byla po jejich levici. Jediná cesta ven vedla přímo rovně přes náměstí a úzkou uličkou až ke kamennému schodišti, u něhož výletní loď právě nabírala pasažéry.

„Jdeme k té lodi, „ pokynul Holliday a vykročil. Natahoval přitom krk a zkoumavě přejížděl pohledem dav na náměstí. Měl neodbytný pocit bezprostředního nebezpečí, který v jeho hlavě rozezněl poplašný signál; byl si jist, že jsou sledováni. Když vyšli na úhledně vydlážděný prostor náměstí, Holliday se instinktivně podíval nahoru, jako kdyby pátral po možných ostřelovačích ukrytých na střeše a za okny.

Úniková cesta přes relativně malé otevřené prostranství připomněla Hollidayovi Matar Bagdád Al-Dawli, silnici na bagdádské letiště, kdysi velkolepý osmiproudový bulvár vedoucí mezi luxusními hotely a výškovými budovami. Válka to všechno změnila. Teď to byla nebezpečná komunikace, kterou vojáci probíhali se zatajeným dechem a modlili se, aby je nějaké improvizované výbušné zařízení neroztrhalo na cucky nebo aby se nestali terčem kohosi, kdo se skrývá ve stínu s nenávistí vůči Američanům a raketometem ruské výroby.

Nebezpečí tkvělo v tom, že člověk měl tendenci dívat se příliš do dálky a ztratil soustředění. V Bagdádu se smrt skrývala vždy v detailech a ten samý pocit, který mu vzpřimoval chloupky na krku, měl Holliday i teď.

Po pěti krocích po náměstí se obloha nad nimi otevřela a začalo pršet. Byla to náhlá přeháňka, která zřejmě každého překvapila a na chvíli zaměstnala. Holliday si oddechl ulehčením. Sevřel Meg paži ještě pevněji, přimhouřil oči proti náhlému přívalu vody a pobídl ji k rychlejší chůzi.

„Běž!“ zasyčel jí do ucha. Déšť jim poskytl dokonalou záminku. Holliday si dával pozor, aby se drželi stále mezi skupinami ostatních turistů, kteří se utíkali schovat před deštěm. Jestli tam někde jsou Peškovi a pozorují je, tak chtěl skýtat pokud možno co nejmenší terč.

Na opačný konec náměstí doběhli promočení, ale bez úhony, a pokračovali dál ulicí ke kanálu. Byli mezi posledními, kdo nastupovali do výletní lodi kryté přístřeškem. Z něho visela plastová cedule s nápisem „Každoroční zábavní plavba pořádaná pro pomocníky italskoamerické nemocnice Brooklyn.“

„Biglietto, per favore“ řekl unaveně vypadající muž v letité kapitánské čepici se zlatou kotvou vyšitou nad pomačkaným a skvrnitým kšiltem.

„Ehm, my je zapomněli v hotelu, „ zamumlal Holliday. „Albergo, hotel? Rozumíte mi? Capisci quello che sto dicendo?“

Muž v kapitánské čepici lhostejně pokrčil rameny. „Quarantasette euro“ pravil. „Per uno“

Holliday trvalo asi vteřinu, než mu došlo, co muž říká, ale vzápětí to spočítal. Čtyřicet sedm euro za každého. Zalovil v peněžence a vytáhl dvě padesátieurové bankovky. Podal je unavenému námořníkovi.

„Tenere il resto“ řekl Holliday a doufal, že to řekl správně. Muž se nezúčastněně podíval dolů na dvě bankovky a pak vzhlédl k Hollidayovi.

„Grazie“ zabručel nevrle, nízké spropitné na něho očividně neudělalo žádný dojem. Znuděně vytáhl nahoru úzkou nástupní lávku, přibouchl dvířka lodi a zadul do lodní píšťaly jen několik centimetrů od Hollidayova ucha. Pronikavý tón byl ohlušující. O pár vteřin později se odkudsi ze zadní části velké výletní lodi ozvalo bručivé zakašlání a plavidlo se ztěžka a neohrabaně dalo do pohybu směrem od kamenného mola.

Muž, který si od nich vzal lístky, se posadil na stoličku a zapálil si cigaretu. Opřel se dozadu a zahleděl se na pruhované plátno střechy nad sebou. Z přední paluby výletní lodi kdosi začal cosi nesrozumitelně huhlat do megafonu. Na plátěnou střechu s hlasitým pleskáním dopadaly kapky deště. Lidé tvořili skupinky na palubě, živě se spolu bavili, upíjeli drinky ozdobené papírovými deštníčky a pojídali jednohubky, mírně nasáklé vodou, které byly vystavené na stole o něco dál vpředu.

„Kam jedeme?“ chtěla vědět Meg.

„Každopádně pryč, to je jediné, na čem záleží, „ odpověděl Holliday.

Jeho cit pro správný směr se úplně vytratil, když se loď kolébala clonou deště po úzkém kanále. Plavidlo bylo tak široké, že přimělo několik promočených gondoliérů v pruhovaných košilích, aby uhnuli z cesty; štíhlé a elegantní gondoly se protáhly kolem nich a prudce se pohupovaly v rozvířené vodní brázdě. Holliday si byl jistý, že takhle velká loď s plochým dnem nemá v tak úzkém průplavu co dělat, ale stěžovat si nemínil. Ještě jistější bylo, že na náměstí San Rocco číhalo nebezpečí, a že měli pořádné štěstí, že mu unikli.

Holliday strávil téměř půlku života v nebezpečných situacích a dobře věděl, co to znamená mít štěstí či smůlu. Ani jedno netrvá dlouho. Jediné, čím si člověk může být jistý, je, že pomyslná ručička je neustále v pohybu; vtip byl v tom, poznat rozdíl mezi pohybem nahoru a pohybem dolů. Peškovi byli profesionální zabijáci první třídy; jestli na něho a na zrzavou jeptišku podepsali smlouvu, tak budou neúnavní. Nejhorší bylo, že je oba zahlédl jen při jedné příležitosti, a to ještě letmo - ve tmě na druhé straně ulice v Le Suquetu, spleti úzkých klikatých uliček ve staré části Cannes na západní straně jachetního přístavu. Matně si pamatoval, že Antonín Pešek je dobře oblečený muž s šedivějící, úhledně přistřiženou kozí bradkou, a Daniella půvabná žena kolem padesátky s mírně aristokratickou, pyšnou chůzí někoho, kdo je zvyklý jezdit na koni. Pochyboval, že by některého z nich poznal, i kdyby stáli vedle něho.

Loď zpomalila, jak prováděla široký obrat, který ji vynesl do široké plavební dráhy v Grand Canalu, a navzdory dešti se Holliday během chvilky zorientoval. Mířili na východ a mírně k severu, což byl kurz, který je dovede k mostu Rialto a jejich hotelu. Byl v pokušení podplatit toho muže v kapitánské čepici, aby je vysadil u mola vedle mostu, ale raději se řídil instinktem a mlčel. V hotelu nenechali nic, bez čeho by se nemohli obejít, a ať už jim byl v patách kdokoliv, zcela určitě měl celou budovu pod kontrolou.

To byla ostatně hlavní a nejpalčivější otázka. Kdo jim je v patách a proč? Peškovi nezabíjeli lidi jen tak pro nic za nic, někdo jim za to platil. Holliday byl na stopě záhadného templářského rytíře, který používal ještě záhadnější navigační nástroj; to by snad mohlo rozrušit nějakého historika, ale rozhodně to nebylo nic, co by otřáslo Zemí. Sestra Meg se zase snažila zaplnit prázdná místa v historii matky představené málo známého konventu irských jeptišek v českém klášteře. To byl stěží námět pro Jamese Bonda nebo Jasona Bournea.

Nejdřív si myslel, že po nich jde vatikánská tajná služba, Sodalitium Pianum, ale to také nedávalo smysl. Ten plešatý chlap v Praze byl zcela jistě detektiv a Peškovi byli najatí vrazi, a jak Holliday věděl z vlastní zkušenosti, Vatikán měl spoustu vlastních nájemných zabijáků. Odpověď se zřejmě skrývá v životech těch dvou dávno mrtvých milenců z doby před čtyřmi sty lety.

Výletní loď se svými dobře naloženými a rozveselenými pasažéry udělala další obrat, tentokrát doprava, a zabočila do užšího kanálu, který se táhl podél elegantní fasády masivního starého paláce. Jeho napůl ponořené základy se pozvolna drolily a měly ošklivou hnědavou barvu, způsobenou páchnoucím odpadem ve vodě a tisíciletým přílivem a odlivem, jenž je dvakrát denně zaplavoval.

Sestra Meg zatahala Hollidaye za rukáv.

„Copak?“

„Právě jsem vyslechla něčí konverzaci. Vím, kam jedeme.“

„A kam?“

„Na nějaké místo, co se jmenuje Isola di San Michele. To už je třetí zmínka o svatém Michalovi.“

„Možná je to nějaké znamení, „ řekl Holliday a usmál se.

„Ty si ze mě utahuješ, „ řekla Meg a do tváří jí stoupl ruměnec.

„Jen jsem si dělal legraci, „ řekl Holliday podrážděně.

„Jo, ale na můj účet.“

„Nebuď tak háklivá, „ řekl Holliday smířlivě. „Na hádání nemáme čas. Už jsi zapomněla, že jsme za sebou nechali kluka s dírou v hlavě?“

Sestra Meg upadla do zaraženého mlčení. Bubnování deště do střechy lodi se ztišilo, zpomalilo a nakonec ustalo úplně. Bouřka přestala stejně náhle jako přišla, mraky se rozptýlily a propustily na zem šikmé sluneční paprsky. Po levé straně se kanál výrazně rozšiřoval a objevil se les stěžňů - rozlehlý jachetní přístav a za ním náhlý ohyb průlivu mezi ostrovy a pevninou.

„Sacca della Misericordia, „ oznámil unavený muž s kapitánskou čepicí, stále zhroucený na své židličce.

„Sacca, „ opakoval Holliday. „Co to sakra je, sacca, nějaký pytel nebo co? To nedává smysl.“

„Asi myslí zátoku, „ řekla sestra Meg. „Zátoka milosrdné panny.“

Muž v čepici ukázal na ostrov po jejich pravici, prostírající se asi kilometr odtud v širokém průlivu. „Isola di San Michele, una isola del muerte“

Holliday zašilhal proti sluníčku. Ostrov vypadal téměř uměle; byl obehnaný vysokou zdí s věžemi v rozích. Že by vězení?

„Cimetero di Napoleon“ vysvětlil jejich průvodce.

„Je to hřbitov, „ řekl Holliday. „Jedeme si prohlédnout hřbitov.“

KAPITOLA TŘINÁCT

Kdysi dávno byl ostrov San Michele ve skutečnosti tvořen dvěma ostrovy, mezi nimiž protékal kanál. Když Benátky nakrátko obsadil Napoleon, usoudil celkem oprávněně, že hřbitovy na pevnině jsou nevhodné a že jejich nezdravé „výpary“ jsou téměř s jistotou příčinou neustále se opakujících epidemií cholery a jiných nákaz, které malou republiku na adriatickém pobřeží pravidelně sužovaly. Jestli se Napoleon v něčem vyznal, tak to byly právě hřbitovy. Při výstavbě císařské Paříže přemístil tucty místních hřbitovů a v Benátkách udělal totéž.

Tisíce mrtvých těl byly exhumovány, uloženy do uren a odvezeny na ostrovy. Průliv mezi nimi byl zasypán, čímž ze dvou ostrovů vznikl jeden, a kolem celého jeho obvodu byly vystavěny mohutné hradby.

Během několika let převládly nové způsoby pohřbívání a vodami mezi městem a ostrovem proplouvaly speciální pohřební gondoly s pravidelností městského autobusu. Napoleonův pečlivě uspořádaný hřbitov, který svými parky, alejemi vysokých stromů a sochami připomínal zahradu, se stal přeplněným shromaždištěm náhrobků a monumentů všeho druhu, od prostých a obyčejných po přemrštěně nazdobené.

Časem získal „Ostrov mrtvých“ určitý punc romantiky a stal se cílovou destinací pro široké spektrum slavných i nechvalně proslulých, od Josipa Brodského, ruského básníka v exilu, Ezry Pounda, amerického básníka v exilu, přes Igora Stravinského, skladatele, po Sergeje Pavloviče Diaghileva, tanečního impresária a zakladatele ruského baletu. Po dvou stech letech od svého založení se ostrov očividně změnil v turistickou atrakci.

Loď změnila kurz a zamířila k malému přístavišti u břehu ostrova. Slunce pálilo a obloha se znovu projasnila. Pasažéři poslušně vystoupili z lodi a zamířili k brance ve zdi, která vedla na hřbitov.

„Co teď?“ zeptala se Meg.

„Musíme se dostat na pevninu, „ řekl Holliday, když kráčeli za ostatními opozdilci z lodi po široké štěrkované cestě. Hřbitov byl rozdělen do obrovských, úhledně uspořádaných čtverců. Každý čtverec byl do posledního místečka zaplněn stovkami náhrobních kamenů, nových i starých. Vypadalo to, že pozůstalých, kteří sem přijeli navštívit své bližní, je jen pár; většinu davu tvořili turisté, kteří fotografovali a prohlíželi si nápisy na hrobech.

„Myslím, že až to tady obejdou, tak je loď odveze zpátky na pevninu. Slyšel jsem, jak se lidi baví o tom, že budou v hotelu včas, aby stihli večeři.“

„Z tohohle ostrova musí existovat ještě jiná cesta, „ řekl Holliday. „Teď už toho kluka určitě našli.“

„Všimla jsem si, že o kousek dál podél té zdi je další malý přístav, „ podotkla Meg. „Třeba bychom našli někoho, kdo nám pronajme loď.“

Cesta, po které šli, končila u stěny San Michele in Isola, raně renesančního kostela vmáčknutého do jednoho rohu ostrova. K němu byl připojený klášter z červených cihel. O upravené květinové záhony kolem kostelní budovy a na vnitřním nádvoří se starali františkánští mniši v sandálech a tmavých hábitech. Další františkáni, pomyslel si Holliday. Mužské protějšky chudých klarisek z konventu svaté Anežky v Praze. Že by františkánské spiknutí? To stálo na pomyslném paranoidním žebříčku možných církevních konspirací hned vedle Da Vinciho kódu. Vatikán je možná ohniskem různých konspirací, ale všechny vznikají nevyhnutelně a s neměnnou pravidelností jen kvůli penězům.

Holliday setřásl nepříjemný pocit a rozhlédl se, jestli neuvidí nějakou cestu kolem kostela. Ve vzdáleném rohu zahlédl v cihlové zdi hřbitova prostou dřevěnou branku. Podíval se kolem sebe, aby se ujistil, že je nikdo nepozoruje, a pak opatrně zkusil vzít za kliku. Zrezivělé panty se se skřípěním pohnuly a dveře se otevřely. Do nosu ho udeřil hutný pach shnilého dřeva a mořských řas.

„Pojď, „ vybídl Meg a proklouzl brankou.

Octli se na úzkém vlnolamu. Jediné, co je dělilo od temných vod průlivu, byla řada podehtovaných trámů, které tvořily umělou bariéru proti erozi.

Napravo od sebe viděli zadní část kostela, nalevo malou cihlovou loděnici. Před loděnicí byla přivázaná stará jachta, která skoro vypadala, že ji někdo vyráběl doma v kůlně - desky z překližky natřené matnou modří, z nichž byl vyroben podsaditý trup a na něm jednoduchá palubní nástavba z dalších překližkových desek.

Plavidlo vypadalo opotřebovaně, ale mělo velký přívěsný motor Mercury, připevněný na křehce vypadající příčné zádi. Loď byla očividně vybavená zbytečně velkou silou. Motor takové velikosti by se při plném výkonu musel nutně odtrhnout od trupu. Jméno na zádi prozrazovalo, že zchátralé plavidlo se jmenuje Casanova III a jeho domovským přístavem jsou Benátky. Na střeše palubní nástavby se povalovalo půl tuctu dlouhých rybářských prutů a zadní paluba byla přecpaná dalším rybářským vybavením, které očividně dlouhou dobu nikdo nepoužíval a nikdo se o ně nestaral. Dřevěné kormidelní kolo s pěti příčkami bylo připevněno na stěně kabiny a k levému boku byl přimontovaný panel s řadami kontrolek. Do kabiny vedly úzké dveře.

„Náš válečný vůz čeká, „ pravil Holliday.

„Kde je asi majitel té lodi?“ zauvažovala Meg. „Nemůžeme ji přece jen tak ukrást. „ Odmlčela se. „Nebo ano?“

„Já se darovanému koni do huby koukat nebudu, „ ujistil ji Holliday. Rychle přešel po úzké hrázi vlnolamu a seskočil dolů do lodi. Plavidlo bylo vyvázané z přídi a zádi lany, která byla provlečená litinovými kruhy zapuštěnými do zčernalých trámů zvíci železničních pražců. „Odvaž ta lana,“ vybídl Meg.

Meg nezaváhala. Odvázala lana, hodila je na palubu a skočila na ni sama. Zatímco Holliday přemítal nad řídícím panelem, jak Casanovu nastartovat, popadla dlouhý lodní hák a odstrčila loď od dřevěného vlnolamu.

Holliday zkoumal základní kontrolky na panelu. Byl tu jednoduchý spínač připojený kabelem k přívěsnému motoru. Zapalování vypadalo, jako kdyby ho někdo vymontoval ze starého auta, ale namísto klíčků byl do mechanismu zastrčený šroubovák se žlutou rukojetí. Holliday si pomyslel, že je div, že loď někdo neukradl už dávno.

Otočil šroubovákem. Ozvalo se zaškytnutí, zaskučení a zakašlání, ale pak motor naskočil a rozezněl se mohutným pravidelným vrčením, které roztříštilo klidné a vážné ticho panující kolem kostela a hřbitova za ním.

Holliday posunul páku do přední pozice a otočil kormidlem. Loď se poslušně otočila od břehu. Přímo před nimi ležel mnohem větší ostrov Murano. Po levoboku Holliday zahlédl tmavý obrys železničního mostu spojujícího Benátky s pevninou.

Nakrátko zavřel oči a pokusil se vybavit si jednoduchou mapu, kterou si prohlížel v hotelu. Za ostrovem Murano se už prostírala otevřená vodní plocha a také tam bylo letiště Marco Polo. Dvacet minut přes zátoku a budou zachráněni. Posunul páku ještě více dopředu. Ztrouchnivělá stará loď se vesele rozjela po mírných vlnách a paluba pod nimi poskakovala, jako kdyby byli na trampolíně.

Když byl malý, často jezdil se strýčkem Henrym na ryby k říčce Canadaway Creek, několik kilometrů do vnitrozemí od Erijského jezera. Čas od času strýček vzal jen tak pro zábavu na jezero pramici s plochým dnem a připevnil na ni malý trolovací motor o síle pětadvaceti koní. Letěli pak po jezeře jako vítr a jejich loďka poskakovala po hladině jako kámen vržený naplocho, její dno se odráželo od vody úplně stejně jako teď Casanova. Strýček mu nepřestával chybět. Svištěli po hladině zátoky a Holliday při vzpomínce na něho rozjařeně zavýskl. Znovu se na ně usmálo štěstí.

Je div, že loď někdo neukradl už dávno.

Hollidayovi před očima náhle vyvstal živý obrázek z filmu Psycho - ta hrůzná scéna ve sprše. To odpoledne, co film viděl, byl zrovna za školou. Ještě několik týdnů poté se mu vracely noční můry. Málem už skoro uvěřil svému zpovědníkovi, který mu řekl, že to je boží trest za to, že se ulil ze školy.

Ten šroubovák v zapalování.

Casanova III byl opravdu ukraden.

„Proboha, „ zasténal Holliday, když mu došlo, co to znamená. Chloupky vzadu na krku se mu najednou napřímily a ten varovný signál mu poskytl vteřinovou výhodu, když se chatrné dveře kabiny najednou rozletěly a z nich se vyhrnul Antonín Pešek s černou automatickou pistolí ve zdvižené ruce.

Holliday téměř instinktivně trhl kormidelním kolem a loď sebou prudce škubla doprava, což zabijáka vyvedlo z rovnováhy. Pistole mu vylétla z ruky, jak se snažil udržet na nohou. Zbraň se svezla po palubě a ztratila se ve změti rybářského vybavení nakupeného na zádi.

Pešek skoro ani nezaváhal; v mžiku se v jeho pravé ruce jakoby kouzlem objevil nůž s širokou čepelí. Provedl výpad a Holliday uskočil k zábradlí lodi, když smrtící nástroj projel těsně kolem jeho břicha. Ještě centimetr a byl by vykuchaný jako ryba.

Peškovi se nějak podařilo být pořád o krok napřed. Musel je vidět, jak nastupují do výletní lodi a povedlo se mu dostat se do maríny v Misericordia dřív než oni. Ukradl tuhle loď a doplul k hřbitovnímu ostrovu předtím, než se tam dokolébala výletní loď s turisty. Číhal tu v záloze a čekal, protože věděl, že Holliday a Meg se budou zoufale snažit dostat se z ostrova zpátky na pevninu. Casanova byl nastražená past a Holliday do ní bezelstně vkráčel jako amatér.

Casanova se nyní divoce zmítal, reagoval na sebemenší vlny a kormidlo se volně otáčelo na všechny strany. Jestli je to nehodí přes palubu, tak je to spláchne nebo narazí do jiné lodi.

Byli přímo uprostřed tras lodní dopravy směřující od východu a Holliday koutkem oka zahlédl masivní červenočerný trup ropného tankeru, razícího si cestu napříč zátokou. Byl jen pár stovek metrů od nich a jeho dráha se křížila s jejich. Srázná stěna lodního boku byla vysoká jako útes a s každou vteřinou se přibližovala.

Pešek po něm znovu skočil. Nepočítal ale se sestrou Meg, která se zezadu rozmáchla lodním hákem po jeho kotnících. Podařilo se jí podrazit mu nohy a najatý vrah ztratil rovnováhu a s klením padal dopředu. Hollidayovi to poskytlo okamžitou výhodu; stočil se stranou, aby mu uhnul z cesty, popadl jeho zápěstí a přitáhl si ho do těsného objetí, což je při zápase s nožem asi ten nejbezpečnější tah.

Loď poskočila po další vlně a Holliday vrazil koleno Peškovi do slabin. Zabiják se pootočil stranou, takže rána ho zasáhla do boku, a v mžiku opět zdvihl nůž a rozmáchl se Hollidayovi po očích, až ho přiměl znovu uskočit k zábradlí.

Ropný tanker už úplně zaplňoval Hollidayovo zorné pole; ještě pár vteřin a z jejich lodi bude hromada rozštípaných třísek z překližky, rozházených po vodní hladině. Kdosi na můstku tankeru spatřil přibližující se jachtu a nad nimi se rozeřval ohlušující lodní roh.

Když Pešek učinil další vražedný výpad, Holliday se vrhl na palubu, rychle se odkulil k zádi a snažil se najít zapadlou pistoli.

„Chyť kormidlo!“ zařval na sestru Meg. Prsty nahmatal ve změti harampádí hladký a tvrdý povrch zbraně a stačil se otočit na záda právě v okamžiku, kdy Peškova bota vylétla k jeho obličeji.

Casanova najednou přešel do širokého kymácivého obratu a jeho trup prudce udeřil do ohromné vzdouvající se vlny, vzedmuté baňatou, napůl ponořenou přídí tankeru. Peškova noha dopadla do spleti lan a vzápětí Holliday namířil kompaktní automatickou pistoli české výroby směrem nahoru a zmáčkl spoušť. Kulka zasáhla Peška zespodu do brady, proletěla mu do mozku a okamžitě ho zabila. Potichu se svezl na zem, jako prázdná hromádka šatů, které už nedrží pohromadě žádné tělo.

Holliday se vyškrábal na nohy a vrhl se k Meg. Loď doslova klouzala bokem po mohutné vlně vytlačené tankerem a vysoko nad nimi se u lodního zábradlí shromáždila skupinka lidí, aby se podívala na ty nešiky, kteří do nich málem narazili.

Holliday rozpřáhl paže kolem Meg, popadl kormidlo po obou stranách a svýma rukama překryl její. Meg otočila hlavu a v široce otevřených očích jí divoce zablýsklo. Prosmýkli se rozvířenou vodou brázdy za tankerem a zamířili na otevřenou vodu. Přímo před nimi, Holliday odhadoval vzdálenost tak na dva kilometry, uviděli velký dopravní letoun zdvihající se z ranveje, která vedla souběžně s pobřežím.

„Je mrtvý?“ otázala se Meg a obrátila se, aby se podívala přes rameno.

„Naprosto, „ ujistil ji Holliday.

„To je dobře!“ prohlásila Meg se sveřepým tónem v hlase. Sklesla uvolněně dozadu a opřela se o Hollidaye plnou vahou; ruce ji sklouzly z kormidelního kola. Byla ráda, že už je nemusí ovládat.

„Oko za oko?“ zeptal se Holliday, kterému bylo příjemné, jak se o něho Meg opírá, i když každá buňka někdejšího ministranta v jeho těle křičela „svatokrádež!“

„Něco takového, „ přikývla Meg. Neučinila sebemenší pokus vymanit se z Hollidayova objetí, takže Holliday raději udělal krok dozadu a sundal jednu ruku z kola, aby jí poskytl možnost se vzpamatovat, než se situace příliš zkomplikuje.

Meg, najednou v rozpacích, se protáhla pod Hollidayovou nataženou paží. Zadívala se na Peška, zhrouceného o pár metrů dál na smetím pokryté palubě. Holliday sledoval její pohled. Rána pod mužovou bradou nebyla téměř vidět a kulka nevylétla ven, zůstala vězet někde v jeho mozku. Vypadal nepřirozeně mírumilovně, oči otevřené a hledící do věčnosti na modrou oblohu nahoře.

„Paní Pešková bude pěkně naštvaná, „ poznamenal Holliday.

„Doufám, že máš pravdu, „ podotkla Meg.

KAPITOLA ČTRNÁCT

Při pohledu na mapu tvoří Cornwall jakousi nohu Anglie, která opatrně noří prsty do anglického Kanálu u Lanďs End a Lizardu. Vždycky to bylo odlehlé místo, plné osamělých a tesklivých mokřin, zvláštních výhledů a mlhy, kolébka mýtických králů, druidů a mágů. Řeč cornwalských obyvatel je rezervovaná a melodická a jejich historie tkví v obchodu. Kdysi to byla země nehostinných pláží na krutém černém pobřeží, protkaná doly, které se hluboko zarývaly do skály a rašeliny a v kterých horníci hledali drahocenný cín a stříbro.

Teď byla řada na Meg, aby se ujala řízení vypůjčeného peugeotu. Krátce po snídani vyjeli z hotelu na letišti Heathrow; teď už bylo poledne a k cíli jim pořád zbývalo asi tak sto šedesát kilometrů. Nacházeli se přibližně uprostřed oblasti Dartmooru. Obloha na horizontu temněla masou převalujících se mraků, které nabývaly barvy zašlého stříbra. První ojedinělé kapky deště se už rozstřikovaly na čelním skle.

Holliday seděl na sedadle pro spolujezdce a hleděl z okna na pochmurnou, téměř zlověstnou krajinu. Tohle byl Dartmoor, v němž se skrývala vězení Jejího Veličenstva a kde se proháněl nechvalně proslulý pes Baskervillský sira Conana Doyleho. Místo na hony vzdálené od slunných Benátek.

Jejich útěk proběhl naprosto poklidně. S jachtou přejeli přes blátivé mělčiny zátoky až na konec laguny, kde se nacházelo letiště. Tady našli klikatý úzký průliv vedoucí mezi mokřinami a byli rádi, že loď má pružné a ploché dno. Nakonec dojeli až ke břehu, vytáhli loď na pláž a Holliday nacpal Peškovo mrtvé tělo do chatrné kabiny na přídi. Byl teplý den a v malé kabině bylo pěkné horko. Z mrtvoly bude během několika hodin červy prolezlá, nafouklá mršina; když budou mít štěstí, tak ho někdo objeví až za pár dní a to už bude obtížné tělo identifikovat. Preventivně vzal mrtvému všechno, co měl u sebe - peněženku, pas a zlaté hodinky s vyrytým jménem - a hodil to všechno přes palubu.

Jakmile ukryli tělo, Holliday a Meg vystoupili z lodi a přešli asi půl kilometru přes několik polí k městečku Campalto u hlavní silnice vedoucí k letišti. V městečku si koupili toaletní potřeby a čisté oblečení a nákupy uložili do dvou brašen, které objevili v obchodě se zlevněným zbožím.

Odtud pokračovali po hlavní ulici Via Orlando, naobědvali se v jídelně místního hotelu a pak si vzali taxíka a dojeli na letiště, které bylo pouhých pět minut jízdy odtud. Ve tři hodiny odpoledne se už zařadili mezi cestující letu British Midlands na letiště Heathrow v Anglii a o hodinu později kráčeli přes velké atrium hotelu Hilton z oceli a skla. Všechno šlo jako po másle.

„Jedné věci nerozumím. Proč to všechno?“ ozval se Holliday nakonec. Vyhlédl ven do bezútěšné krajiny; její obrysy byly v husté cloně deště rozmazané a stěrače se neúnavně pohybovaly ze strany na stranu.

„Cože?“ zeptala se Meg nepřítomně. Soustředila se na úzkou dvou-proudovou silničku vinoucí se napříč vřesovištěm.

„Byli jsme přece jen obyčejní turisti na Mont Saint-Michel a Kulečníková koule nás přesto pronásledoval přes půl Evropy. V Praze nás zvětřil Antonín Pešek, exkluzivní nájemný zabiják a hodinu poté, co jeho roztomilá ženuška nabodla na jehlici toho mladého archiváře v Benátkách, nám šel po krku. Peškovi jsou dost drazí a já se vsadím, že Kulečníková koule taky není nejlevnější. A je tu jedna velká otázka: odkud získávají informace? Dokud jsem Peška nedostal na té lodi, tak byli pořád o krok napřed. Jak to dokázali?“

„Říkal jsi přece, že na tebe už nějakou dobu má spadeno nějaká vatikánská špionážní síť, „ namítla Meg.

„A co když jdou spíš po tobě?“ opáčil Holliday a opatrně se na mladou ženu za volantem podíval.

„Proč by se zajímali o mě?“ otázala se Meg. „Jsem bezvýznamná jeptiška a provádím celkem nezajímavý historický výzkum o jedné řeholnici, která byla prohlášena za blahoslavenou teprve v roce 1985; není ještě ani svatá.“

„Třeba je to kvůli té tvé Pravé Arše, „ řekl Holliday. „Nemohla by pro někoho mít skutečný historický význam, kromě katolické církve?“

„Sám jsi říkal, že Pravá Archa je s největší pravděpodobností mýtus, „ řekla Meg a pokrčila rameny. „Jsem si jistá, že Blahoslavená Juliana se snažila udržet v bezpečí něco, co jí bylo svěřeno, ale neexistuje žádné smysluplné vodítko, které by prozradilo, o co šlo. Právě tak to mohly být milostné dopisy, které psala svému někdejšímu snoubenci, králi z Rakouska.“

„No dobrá, „ řekl Holliday, „ale někdo po něčem rozhodně jde a my bychom raději měli zjistit, po čem, než kvůli tomu přijdeme o život.“

Josef Patchin, ředitel operací CIA, stál na půlakrovém zadním dvoře svého obrovského koloniálního kamenného sídla na Upland Terrace v Chevy Chase a dirigoval tři najaté kuchaře před svou naleštěnou ocelovou venkovní kuchyní s vestavěným grilem. Jednu ruku měl v kapse svých plátěných kalhot ve stylu Velkého Gatsbyho a druhou svíral skleničku vodky s tonikem, ve které byl spíš jen ten tonik. Při večírcích tohohle druhu je třeba si uchovat jasnou hlavu, zejména pokud je člověk pořádá.

Půlakrový rohový pozemek domu na Upland Terrace byl obklopený vzrostlými borovicemi a cedry a také téměř dvoumetrovým plotem z cedrového dřeva; navíc tu byl ještě vnitřní plot z řetězů kolem bazénu kvůli dodržení přísných bezpečnostních předpisů. Samotný bazén bylo betonové monstrum o rozměrech šest krát dvanáct metrů, které bylo postavené zároveň s domem na začátku padesátých let a od té doby láskyplně opatrováno jeho různými majiteli. Bazény v Chevy Chase byly společenskou povinností a jakýmsi odznakem statusu, protože to znamenalo, že majitelé mají dost peněz na jejich údržbu a vytápění a také čas na to, je používat. Patchin v tom zatraceném bazénu neplaval už několik let, ale pořád s oblibou naslouchal spokojenému astmatickému pochrchlávání automatického čističe značky Kreepy Krauly, který poctivě vykonával svou práci. Bazén byl odznakem statusu stejně jako auto a řidič, který ho každý den vozil do kanceláře a zpátky. Dům byl naproti tomu umírněný, stál jen dva miliony šest set tisíc.

Patchinova manželka Karin stála u schodů na mělkém konci bazénu s martini v rukou a rozmlouvala s Tedem Axeworthym, starším partnerem u firmy Axeworthy, Tate, Zwicker a Lyle, u které pracovala. Axeworthy byl jedním z jejích prvních milenců za dobu jejich manželství, ještě když byla Karin mladá koncipientka.

Když se před třemi roky stala společnicí firmy, jejich vztah skončil, a celá aféra byla odbyta Karininým slibem, že nebude spát s nikým jiným ze společnosti. Věrně se této dohody držela a zahájila nekonečný maratón shánění milenců ve všech ostatních firmách ve Washingtonu D. C.

Výsledkem bylo, že si vybudovala záviděníhodnou síť donašečů, kteří jí poskytovali klíčové informace týkající se právních otázek ohledně státního majetku, o hromadě drbů ani nemluvě. Karin byla coura, ale nebyla hloupá; byly to právě tyhle drby, které urovnaly cestičku Patchinově kariéře v rámci agentury a oba doufali, že bude završena Patchinovým jmenováním na místo churavého a zkostnatělého ředitele, jakmile ho rakovina slinivky donutí odstoupit.

Nebylo pravděpodobné, že by jeho nominace nebyla schválena; díky Karin měl Patchin dostatek špíny na dostatečný počet kongresmanů a senátorů, aby je donutil ho podpořit. Usmál se; bylo zvláštní, jak se to nakonec vyřešilo. Bylo to hezké symbiotické manželství; ona získala status a šanci smazat svou minulost na právnické škole v Idahu a on dostal to, po čem toužil už od absolvování Harvardu; moc.

Sledoval, jak jeden z jeho podřízených ředitelů vhodil na gril dva burgery plněné kachními játry a lanýži. Jedno balení stálo padesát dolarů a on je servíruje v sobotu odpoledne přibližně stovce velkých zvířat z Washingtonu. Pak obrátil svou pozornost k hovězímu Kóbe v sendvičích - přesněji řečeno v houskách, upečených na zakázku v Patisserie Poupon v Georgetownu.

Patchin zahlédl Mika Harrise, svého náměstka. Stál v prosklené zimní zahradě, která přiléhala k této straně domu. Patchinův zástupce s výrazem drsňáka byl vysoký muž, oblečený ve sportovních kraťasech a košili značky Tommy Bahama, pod kterou měl bílé tričko. Do čela měl staženou modrou kšiltovku Toronto Blue Jays. Doporučení „neformálního oblečení“ na pozvánce vzal trochu příliš doslova. Byl ponořen do živé konverzace s nějakým člověkem z agentury, jednou z pilných „včeliček“ anonymního úlu pracovníků CIA. Patchinovi byl ten člověk vzdáleně povědomý; na okamžik se zamyslel a na mysli mu vytanulo jeho jméno. Toby nebo tak nějak, z italského oddělení na pátém podlaží.

Jejich konverzace za pár vteřin skončila, pracovník agentury se otočil a zamířil zpátky do domu a Harris vyšel ze skleníku ven do patia. Rozvážně a pomalu si zapálil cigaretu a pak se vydal ke svému šéfovi. Patchin obrátil svou pozornost od grilu a šel mu naproti.

„Viděl jsem vás s tím člověkem z agentury, co se děje?“ zeptal se ho.

„Někdo zapálil rozbušku od toho případu Rex Deus - jak jste chtěl, abych se na to podíval.“

„Jak to?“

„Zdá se, že papežův tým nasadil do hry těžký kalibr, Antonína Peška, nájemného zabijáka. Je to bývalý estébák, člen Státní bezpečnosti v Praze.“

„Myslíte ten perverzní manželský tým?“

„Přesně ten.“

„A co je s ním?“

„Vypadá to, že se pokusil dát za vyučenou Hollidayovi, tomu bývalému plukovníkovi z West Pointu, a jeho nové společnici, nějaké jeptišce. Jenže Holliday ho dostal první. Našli ho na staré výletní jachtě, která najela na břeh poblíž letiště Marco Polo. To je v Benátkách.“

„Vím, kde je letiště Marco Polo, Harrisi, „ řekl Patchin netrpělivě.

Harris potáhl z cigarety. Věděl velmi dobře, že Patchin by nepřiznal, že neví, o jaké letiště jde, i kdyby mu trhali nehty rozžhavenými kleštěmi. Patchin byl typ muže, který musel prostě vědět všechno, ať už to ve skutečnosti věděl nebo ne.

„No, v tom měl prostě Holliday smůlu, „ pokračoval Harris. „Nějaké děti, které hledaly dobré místo na rybaření, Peška objevily, když byla mrtvola ještě teplá. Dostal z těsné blízkosti kulku do krku. Vypadá to, že spolu zápasili a Holliday ho nakonec přemohl. Podle svého spisu je Holliday něco jako expert na boj zblízka beze zbraně. Zachytili jsme jeho stopu, když s tou jeptiškou o hodinu později nastoupil na let do Londýna. Už jsme měli všude rozmístěné informátory, takže jsme se to hned dozvěděli. Zdá se, že to taky má nějakou souvislost s vraždou v benátských archívech. Byl tam zabit jeden zaměstnanec a byla poškozena stará kniha.“

„Kde je Holliday teď?“

„Právě se s tou jeptiškou zastavili kdesi v Cornwallu, na místě zvaném Marazion. Je to na pobřeží, poblíž Penzance.“

„A jak jste se to dozvěděl?“ vyzvídal Patchin.

„Půjčili si auto z půjčovny Hertz a všechna jejich auta mají trackery.“

„Trackery?“

„Jo, anglickou verzi LoJack, to je něco jako GPS.“

„Ach tak. „ Patchin pokýval hlavou. „A máte tušení, kam by mohli mít namířeno? Co je vlastně v tom Maratónu?“

„Marazionu, „ opravil ho Harris.

„To je jedno.“

„Kilometr od pobřeží leží Mount St. Michael. Předpokládám, že to je jejich cílová destinace.“

„Já měl za to, že Mount St. Michael je ve Francii.“

„To je Mont Saint-Michel, „ vysvětlil Harris. „Tohle je anglická verze, je to jakoby dvojče toho francouzského městečka.“

Patchin zamyšleně upil ze své zatím nedotčené skleničky vodky s tonikem. „Chápu, „ řekl, ačkoliv nechápal nic. Harris tomu také nerozuměl.

Znovu zhluboka potáhl z cigarety. Cítil vůni grilovaných hamburgerů a horkých houstiček s hovězím. Rozhlédl se kolem po ostatních přítomných. Samí byrokrati a právníci, spousta z nich z kanceláří agentury. Ten zbytek byli mocní hráči D. C. Podíval se znovu na Patchina a zauvažoval, jestli Patchin ví, kdo je právě aktuálním milencem jeho ženy nebo jestli je mu to jedno.

Stát se Karininou trofejí v její sbírce, to bylo něco, čemu se snažil vyhnout. Informace získané z nenucených rozhovorů v posteli byly ve Washingtonu běžnou měnou a on nechtěl sloužit jako ucho v síti tamtamů té blonďaté sexbomby. Ty klepy byly jako pohlavní nemoc; člověk neměl ponětí, kdo bude konečným příjemcem. Tohle město už bylo takové a takové byly i večírky v Chevy Chase. Zrovna jako tenhle. Harrise by nepřekvapilo, kdyby zjistil, že lucerny v patiu a samotné stromy jsou opatřené štěnicemi. Najednou si zničehonic vzpomněl na jednu strofu z knihy poezie, kterou našel před dávnou dobou v knihkupectví v Princetonu. Byla to monotónní recitace, možná první rapový song. Lindsayova studie o černošské rase - přímo ztělesnění pomluvy:

Opatrně našlapuj, pozor dej,

sic Mumbo Jumbo, bůh řeky Konga

a všichni ostatní

bohové Konga,

Mumbo Jumbo tě zahubí,

bumly, bumly, bumly, bum.

„Co prosím?“ zeptal se Patchin a zamračil se.

Harris zamrkal a okamžitě si uvědomil, že báseň recitoval nahlas. „Promiňte. To je jen verš z mého mládí.“

„Co to má sakra společného s Hollidayem a Rex Deus?“

„Asi nic.“

„Jste si jistý, že Peška na Hollidaye nasadil Vatikán?“

„Nenapadá mě, kdo jiný by to mohl být, „ pokrčil rameny Harris. Rozhlédl se kolem po něčem, o co by zatípl cigaretu, ale poblíž nic vhodného nebylo. Cosi ho ponoukalo, aby ji uhasil v Patchinově skleničce, ale to by asi nebyl dobrý nápad.

„A co ten člověk, kterého jsme na něj nasadili my?“

„Ten je oba ztratil už v Praze. Říkal, že to vypadalo, že ho Holliday prokoukl.“

„Člověk by řekl, že při všech těch nezaměstnaných komoušských špiónech kolem jsme mohli najmout lepší pomocníky. „ Patchin si povzdychl.

„To víte, je recese, „ řekl Harris a snažil se udržet vážný obličej.

„Nemáme někoho v okolí? Někoho, kdo by byl trochu míň nápadný než náš tlustý kámoš z bývalé Stasi?“

„Mívali jsme v té oblasti pár osobních strážců, „ opáčil Harris. „Toby to právě teď zkoumá. „ Osobní strážce dělal přesně to, co jeho název napovídal; byla to pracovní síla agentury, zaměstnaná nebo na volné noze, kterou CIA posílala, aby tajně chránila osobu, o niž měla agentura zájem.

„To není jediný problém, „ řekl Harris. „Holliday nechal všude otisky. Hrdlořezové z AISI v Římě už na něho mají celý spis.“

„Co je sakra AISI?“ zeptal se Patchin. „Zní to jako něco, co se dá chytnout na záchodovém prkýnku.“

„Agenzia Informazioni e Sicurezza Interna, „ odpověděl Harris. „Italská FBI. Rádi by s Hollidayem mluvili jakožto s „objektem zájmu“. Už volali ministerstvo vnitra v Anglii. Než se nadějeme, bude se to kolem Hollidaye hemžit policajtama.“

„Do prčic, „ pronesl Patchin procítěně.

„Jo, je to k vzteku, „ souhlasil Harris. Od bazénu se ozval výbuch smíchu. První odpolední host zakopl a vletěl po hlavě do vody. Vypadá to, že to bude tenhle typ večírku. Patchin cítil, jak jeho bolest hlavy sílí a rozlézá se jako neúprosný nádor.

„Pošlete na ně někoho co nejdřív, „ řekl. „Nechci, aby si s naším plukovníkem Hollidayem hrál Svatý otec nebo kdokoliv jiný, dokud nezjistíme, co má vlastně přesně za lubem.“

KAPITOLA PATNÁCT

Mount St. Michael neboli Hora sv. Michaela leží asi půl kilometru od břehu jižního cípu Cornwallu, spojený s pevninou úzkým čedičovým chodníkem. Z geografického hlediska je okrouhlý, uprostřed vyvýšený a skalnatý ostrov vlastně jakýmsi pevninským výběžkem, vyčnívajícím do moře.

O svatém Michaelovi legenda tvrdí, že měl taková místa rád pro jejich strategický vojenský význam - díky jejich izolovanosti a vyvýšené poloze je mohl snadněji bránit před démony a zejména draky, které zabíjel mečem. Původně byl ostrov centrem cornwallského obchodu s cínem a mědí a byl znám pod jménem Grey Rock, Šedá skála. Irský kult, který pomstychtivého „válečného archanděla Michaela“ uctíval, po něm ostrov v devátém století pojmenoval a učinil z něho náboženské útočiště.

Na ostrově nejprve vznikla prostá kaple, pak klášter a nakonec celá pevnost. U paty útesů pod klášterem byl vybudován malý přístav, který se stal oblíbeným místem zastávek pro lodě plující z evropské pevniny do irských přístavů Cork, Galway a Dublin.

Když v roce 1066 dobyl Anglii normanský vévoda Vilém, benediktinští mniši na Hoře sv. Michaela vystavěli klášter, který Jindřich VIII. poté přestavěl na pevnost. V roce 1659 celý ostrov zakoupil plukovník sir John St. Aubyn, nejstarší syn vrchního správce cornwallského hrabství a věrný příznivec krále Karla II., kterého podporoval proti úskočnému republikánovi Oliveru Cromwellovi. St. Aubyn pak zahájil proces přeměny starého kostela, opatství a hradu v jediné obrovské rodinné sídlo na nejvyšším bodě ostrova. Ostrov od té doby patřil - a stále patří - rodině St. Aubynů, i když nezadatelné právo na vlastnictví Hory sv. Michaela je v rukou památkového úřadu.

V pět odpoledne Holliday a sestra Meg zaparkovali auto na King’s Road v Marazionu a protože cesta vedoucí po hrázi k ostrovu byla zatopená přílivem, nastoupili na přívoz.

Pořád vydatně pršelo a nápory větru bičovaly moře, které mělo barvu matného stříbra. Kromě nich jeli na ostrov jen čtyři nezmaři, kteří se ve vypůjčených nepromokavých pláštích choulili na přídi. Plavba přes malou zátoku do chráněného přístavu jim netrvala ani deset minut, ale na dva postarší páry to bylo i tak dost; jakmile přirazili k molu, odšourali se do hospody Sail Loft na nábřeží.

Holliday a Meg se vydali po úzké a příkré cestě nahoru sami a opevněná skaliska a hradby se nad nimi tyčily jako Drákulův hrad v Karpatech. Zachmuřená obloha a vzdálený hřmot dorážejících vln nečinily cestu o moc přitažlivější. V půli cesty měl Holliday sám tisíc chutí zatroubit na ústup a vrátit se k hospodě, ale jeho zrzavou společnici jako kdyby drsné stoupání do kopce nabilo ještě větší energií. Rázovala nahoru s ústy sevřenými do pochmurného umíněného úsměvu.

Po obou stranách hrubě dlážděné cesty rostly stromy, kombinace známých borovic a cedrů a navíc mnoho dalších druhů, podivně vyhlížející sukulenty, subtropické palmy a dokonce i strom, o kterém by Holliday přísahal, že je to magnólie, jako kdyby vypadla z Jihu, jak o něm psal Truman Capote.

Namáhavý výstup je nakonec dovedl k malebně skvrnité kamenné zdi a klenuté bráně vedoucí na dlážděné nádvoří. Přešli jej k dalšímu klenutému vchodu a vešli do krátké chodby. Na stoličce před vysokým čtecím pultem na konci chodby seděl znuděně vyhlížející bělovlasý muž v uniformě vojenského stylu a četl výtisk místních novin Cornishman.

Zdálo se, že je mírně překvapen a ne právě nadšen, že je vidí. Vzal si od Hollidaye visa kartu, beze slova inkasoval od obou šest euro, a čekal na potvrzení z banky, než jim vydal lístky. Mávl rukou ke stolu, na kterém byly vyloženy barevné prospekty, a pak se znovu věnoval svým novinám. Holliday s Meg obešli jeho pult a pokračovali dál chodbou a po několika schodech dolů do vestibulu, z něhož vedly další chodby zakončené dalšími schodišti; nalevo, napravo a jedna dlouhá přímo před nimi.

„Ty si vážně myslíš, že po tak dlouhé době vůbec něco najdeme?“ zeptala se Meg skepticky a prohlížela si brožuru, kterou vzala ze stolu. Kdesi v dálce Holliday zaslechl rytmické vrčení helikoptéry, tlumené silnými kamennými zdmi hradu. Překvapilo ho to; na létání nebylo zrovna nejlepší počasí. Nejspíš zachraňují nějakého amatérského námořníka.

„To nemůžeš vědět, „ odporoval Holliday. „Přijeli sem při zpáteční cestě a třeba se tu zastavili i cestou tam. Ten kostel už tu tenkrát byl. Mohli bychom něco najít ve starých záznamech, jestli ještě existují.“

„Podle plánku je vchod do kostela dole pod schody, přímo před námi. Knihovna St. Aubyna je pak napravo, hned za komnatou sira Johna a zbrojnicí.“

„Tak napřed ten kostel, „ rozhodl Holliday.

Chrám tvořil centrum rozlehlého hradu, z kterého se do všech stran prostíraly křížové chodby, kuchyně a další komnaty a síně. Samotná stavba kostela byla jednoduchá, z prostého lomového kamene, dvě řady oblouků a na každém konci rozetové okno, což bylo neobvyklé. Uvnitř byl vyřezávaný dřevěný oltář ve tvaru orla s roztaženými křídly a řady lehkých dřevěných židliček, které vedle mohutných kamenných pilířů klenby, táhnoucích se od kůru, vypadaly křehce.

Kamenné zdivo bylo velmi staré a stěny nebyly nijak zdobené, po starém benediktinském způsobu. To ovšem neplatilo o triptychu u východního okna; všechny tři panely zobrazovaly úžasnou okřídlenou postavu archanděla Michaela, s masivním mečem v pravé ruce a úzkým štítem v levé, na němž bylo jasně viditelné slavné motto: Quis Ut Deus.

„Jsem jako Bůh, „ přeložila to Meg a upřela pohled na obrovskou postavu, jejíž obrys byl vyhotoven z olova. Oděv a zbroj svatého Michaela byly ze skleněných čtverečků a kosočtverečků, vyvedené v temné žluti a krvavé červeni. Oči měl modré, ale tak tmavé, že byly skoro černé.

„Nikdy jsem nepochopil, jestli to znamená, že byl Bůh nebo jen zástupce Boha, „ řekl Holliday, který se matně rozpomínal na útržky a zlomky ze své dávné školní minulosti.

„Byl nadán mocí Boha, aby mohl zničit Ďábla na poušti, „ odpověděla Meg.

„To se mu tedy moc nepovedlo, „ řekl Holliday. „Ďábel je mezi námi pořád.“

Meg jeho poznámku ignorovala.

„Byl také prvním rytířem a jako první přišel s konceptem rytířskosti, „ řekla Meg, jako kdyby to byla odpověď.

Holliday se s ní nehádal. „Ještě zajímavější je, že to byl archanděl, který je nejčastěji spojován se zednáři a templáři, „ opáčil.

Meg se rozhlížela po pochmurné síni s trámovým stropem a zrakem prohledávala všechny detaily, které by mohly poskytnout nějaké vodítko k Jeanu de Saint-Clairovi a jeho cestě s blahoslavenou Julianou.

„Nic tady není, „ řekla nakonec.

Holliday souhlasně přikývl. „Pojďme zkusit knihovnu, „ navrhl.

Prošli zpátky chrámovou lodí a vyšli tentokrát jižním východem, přímo naproti tomu, kterým vešli. Vystoupali po krátkém schodišti a octli se v komplexu místností, které původně sloužily jako rezidenční prostory převora. Všechny místnosti měly klenuté stropy, dubové dřevo už bylo začernalé věkem. Když procházeli krátkou spojovací chodbou mezi komnatami, drobné skleněné panely v mozaikových oknech se rozřinčely.

Zdálo se, že helikoptéra, kterou Holliday prve zaslechl, je teď přímo nad nimi. Byl to mohutný stroj a Holliday měl dojem, že rozeznává typické pomalé údery vrtulníku Sikorsky S-61 nebo jeho anglického protějšku zvaného Sea King. Možná měli ti nešťastníci z převržené lodi nakonec štěstí a stačili je z vody vytáhnout včas; počasí venku se rozhodně nelepšilo. Holliday jasně slyšel déšť bušící do oken jako krupobití. Cesta zpátky do přístavu taky nebude žádná legrace. Udivovalo ho, že helikoptéra vůbec dokázala vzlétnout. Vykročil spolu s Meg halou, zatímco vrtulník hřměl nad nimi a zvuk rotorů pozvolna slábl.

Knihovna byla obrovská, osvětlená mozaikovými okny na galerii, jimiž za slunečného dne nepochybně dopadalo světlo na nekonečné řady svazků vázaných v kůži, které byly vyrovnány na regálech. Slunce však nesvítilo a ponuré počasí venku proměnilo místnost v temnou jeskyni. Vnitřní prostor knihovny byl lemován obrovským pásem středověkého gobelínu, který byl zasazený do dřeva a skla a táhl se nad regály v celé délce.

Podle nenápadné destičky památkového úřadu umístěné vedle otevřených dveří pocházel gobelín z doby ještě před dobytím Anglie Normany a údajně jej vytvořili původní obyvatelé ostrova, benediktinští mnichové.

Celý pás, dlouhý osmdesát dva metry, podle pověsti začal vyšívat mladý mnich Morgan z Clare, který přísahal, že v peci opatství spatřil obraz sv. Michaela, když jednoho časného rána pekl chleba. Zbytek svého života věnoval uměleckému ztvárnění této vize na plátně. Výšivka byla vlastně ilustrovanými dějinami opatství a Hory sv. Michaela, podobně jako je tomu u mnohem slavnější tapisérie v Bayoux ve Francii.

Meg zděšeně zírala na vitríny s knihami. Vzala za kličku prosklených dvířek, ale ani ji nepřekvapilo, že byla zajištěná. Otočila se k Hollidayovi a pokrčila rameny.

„A co teď?“ zeptala se. „Jak máme hledat vodítka v knihách, když se k nim nedostaneme?“

„Třeba nebudeme muset, „ řekl Holliday a zašilhal nahoru k dlouhému vyšívanému pásu nad vitrínami.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

„Myslíš tu tapisérii?“ zeptala se Meg. „Co je na ní?“

„Myslím, že náš milý bratr Morgan z Clare byl tak trochu historik, „ odpověděl Holliday a snažil se v šeru něco na gobelínu rozeznat. „Rozhodně měl přístup k věcem, které byly uloženy v knihovně nebo skriptoriu starého opatství.“

Meg sledovala jeho pohled.

„Co přesně máš na mysli? Na co se to díváš?“

„Támhle, kousek nalevo od místa, kde začíná prostřední okno.“

„Rytíř v brnění, kterého napadl jiný rytíř. Nějakého chlapa upalují u kůlu. Dva muži jedou na jednom koni. To je nějaká bitva?“

„Je to datum. Pátek třináctého října 1307. To templáři byli napadeni a jejich vůdci upáleni u kůlu. Ti dva rytíři na jednom koni jsou symbolem templářů. Celý gobelín je udělaný tímhle způsobem. Bratr Morgan nebyl jenom historik, byl také heraldik.“

„Co to znamená?“ zeptala se Meg.

„To je heraldický termín, který znamená, že ten, kdo navrhuje erb, do něho úmyslně začlení vizuální odkaz na jméno jeho držitele. Například Elizabeth Bowes-Lyon, stará královna matka a žena Jiřího VI. Její rodinný erb tvoří luky, šípy a lvi. Luky - anglicky bowes, lvi -anglicky lions, tedy Lyons. Anebo princezna Beatrice z Yorku - ta zas má ve znaku tři včely nad královským erbem Yorku; včela je bee a thrice znamená třikrát. Heraldik, který se tímhle zabývá, vymýšlí návrhy erbů. To samé dělal tady Morgan. Takže ten gobelín je něco jako rébus, starodávné slovní puzzle.“

„Nějak jsem tě přestala sledovat už u těch včel, „ podotkla Meg.

„Je to jednoduché. Jen se na tu tapisérii podívej. Dva rytíři na koni. Latinské slovo Iulia a žena v černých šatech, a za nimi dvoustěžňová loď s trojúhelníkovými plachtami, na kterých vidíš zoubkovaný kříž, potom ostrov s hradem a řecké slovo ichthys obklopené symboly ryby.“

„To je starý symbol pro křesťanskou církev, „ řekla překvapeně Meg. „Aha, už tě asi začínám chápat. Trochu.“

„Ti dva rytíři na koni znamenají templáře, Iulia a ta žena v šatech je tvoje blahoslavená Juliana, lodě s těmihle plachtami se vyráběly v Benátkách a zoubkovaný kříž byl znakem Saint-Clairů. Ichthys je starobylé puzzle samo o sobě; ióta, chi, theta, upsilon, sigma, to jsou všechno písmena vztahující se ke Kristu. Když je uspořádáš do čtverce tvořeného pěti znaky, je možné je číst kterýmkoliv směrem. Říká se tomu palindromické akrostichon neboli magický čtverec. A ke všemu ještě Ichthys bylo také původní jméno pro Horu sv. Michaela. Dej si to všechno dohromady a dostaneš tohle: Templářský rytíř a blahoslavená Juliana přijeli k hoře sv. Michaela v benátské „nau“ neboli lodi, někdy po pádu templářského řádu v roce 1307.“

Meg se zahleděla na další sadu symbolů a písmen.

„Tady jsou nějaké sudy, něco, co vypadá jako právě vyvržené maso ze zvířete, další loď s křížem na plachtách a pak slovo „Iona“ s koulí a křížem za ním.“

Holliday vyšívané obrázky přeložil.

„Loď doplnila zásoby a vodu a pak odplula k ostrovu Iona. Psal jsem o Ioně práci, když jsem byl na Georgetownu, je to starodávný posvátný ostrov a patří k souostroví Vnitřních Hebrid. Jsou tam pohřbení norští, saští a skotští králové. Na Ioně bylo opatství, dost podobné tomu zdejšímu. Je to v podstatě konec světa, nebo alespoň v té době byl. Když se odtamtud vydáš na sever, při troše štěstí se možná trefíš na Island. Ale směrem na západ není nic, až pak Severní Amerika.“

„To bylo pozoruhodně jednoduché, „ řekla Meg.

„Někdy jsou věci přesně to, čím se zdají, „ ušklíbl se Holliday. „Jak říkával Freud, doutník je někdy prostě jenom doutník. „ Pokrčil rameny. „Nemusíš pátrat po stopách a tajemných symbolech všude v historii; Hitler nebyl ve spolku s ďáblem ani s ilumináty, byl to jen obyčejný průměrný maniak. Stalin byl to samé.“

„Ale někdy je život naopak mnohem složitější než vypadá, „ namítla Meg. „Někdy symboly znamenají všechno.“

Vydali se společně z knihovny a zamířili do dlouhé chodby, která podle plánku vedla k východu.

„To mluvíš o symbolismu, jak ho chápal hrdina Dana Browna, nebo o symbolismu katolické církve?“ otázal se Holliday.

„Mluvím o tom, že symboly často mají pro lidi obrovský význam. Třeba zrovna křesťanské relikvie. Turínské plátno nepotřebuje být pravé, aby z něho lidé čerpali útěchu a povzbuzení. Jestli je to přivede k modlitbě nebo rozjímání, tak to kolikrát stačí. Relikvie nemusí působit zázraky. Objevení Pravé Archy by přivedlo hodně pochybovačů zpátky k víře. Proto je tak důležité ji najít.“

„Myslíš jako vidění panenky Marie, kterou lidi viděli dokonce i na upečených lívancích?“ poznamenal Holliday uštěpačně.

„Tobě taky nic není svaté, „ odsekla Meg a zamířila dolů po úzkém schodišti. Tahle věta od jeptišky přišla Hollidayovi kdovíproč k smíchu.

Podíval se ven z obloukového okna po své pravici a smích ho okamžitě přešel. Skrze staré skleněné tabulky zasazené v olovu byla vidět lesní cesta vedoucí nahoru k hradu a za ní dole přístav. U paty přístavu rozeznal Holliday podsaditý obrys černé helikoptéry Sea King, podobné nějakému hmyzu. Její vrtule s osmi listy se stále líně otáčela. Velké posuvné dveře na boku zlověstně vypadajícího stroje byly otevřené a z nich se řinuli muži v černých kombinézách, jeden za druhým. To nevypadalo na záchrannou misi.

„Ježíšikriste, „ zašeptal Holliday.

„Co je?“ zeptala se Meg polekaně.

„Jsme v průšvihu, „ řekl Holliday. „S019. Britský ekvivalent týmu SWAT.“

„Swat?“ nechápala Meg. „Co to je?“

Hollidayovo obočí vylétlo do výše.

„Special Weapons and Tactics“ vysvětlil. „Speciální policejní jednotka.“

Zadíval se ven z okna a dolů k úpatí zalesněného kopce. Před velkou helikoptérou se ve dvou řadách seřazovali černí muži.

„Musíme najít nějakou jinou cestu, jak se odtud dostat, „ řekl Holliday. „A to rychle.“

„Třeba tu jsou kvůli něčemu jinému, „ zadoufala Meg, která teď také hleděla z okna. Holliday vyrazil krátký pohrdavý smích. To je opravdu tak naivní?

„Jsou tady kvůli nám, to mi můžeš věřit.“

Pokusil se vzpomenout si, co věděl o elitních policejních jednotkách. Matně si vybavil, že jsou ozbrojeny automatickými pistolemi Glock 17, automaty Heckler & Koch MP5, útočnými puškami HK G3 a brokovnicemi Benelli. Jejich členové u sebe také měli omračující granáty, tasery, slzný plyn a pepřové spreje. Dvacet jich stačilo na to, aby zahájili menší válku. Na zadržení dvou neozbrojených civilistů jich bylo neúměrně moc. Někdo taky někomu prokazoval velkou laskavost. Ale kdo a komu?

Nebyl čas o tom přemýšlet. Holliday vytrhl Meg z ruky brožuru a rychle ji přelétl pohledem. Mozek mu horečně pracoval. Tým S019 má určitě přesné informace a je připravený, s velkou pravděpodobností použili letecké fotografie. Dnes už to nebylo tak těžké; takováhle operace se dala naplánovat s pomocí Google Earth.

Dvacet mužů bude nejspíš rozděleno do skupin, dvě budou po stranách a jedna uprostřed. K hradu vedly tři cesty; jedna prostřední skrze les, další vlevo sledující klesající terén, a třetí vpravo, která vedla přímo dolů po příkrém západním svahu. Ta začínala u rozvalin starého opatství a okrasných zahrad. Deset mužů uprostřed, stoupajících lesem, a po pěti po obou stranách. Nebylo kudy utéct.

„Co uděláme?“ tázala se Meg.

Hollidayův první velící důstojník měl v kritických situacích jedno primární pravidlo - rozhodni se, jak nejrychleji můžeš. Možná se rozhodneš špatně, ale i špatné rozhodnutí je lepší než žádné.

„To, co nečekají, „ řekl Holliday. Popadl Meg za ruku a zamířil zpátky cestou, kterou přišli, chodbou, přes knihovnu a zpátky do kaple. Proběhli chrámovou lodí, vyběhli po schodech a ven na jižní terasu, z níž byl výhled na moře. Pořád hustě pršelo a oba byli v několika vteřinách promočení na kost.

Ve staré hradební věži na cimbuří bylo kamenné schodiště. Musí někam vést. Holliday se podíval nahoru a dolů, aby se zorientoval. Modlil se, aby dole byla nějaká pěšinka, vedoucí po útesu na jižní straně, která by je zavedla dolů k mořskému břehu. Příliv se právě začínal obracet; možná odhalí proužek pláže, po kterém by mohli ostrov obejít.

Mhouřil oči proti cloně deště a držel si ruku nad očima. Žádná viditelná pěšina tu nebyla, ale možná že dokážou najít cestu dolů přes rozházené balvany a skrz vřes a hlodašové keře, tisknoucí se ke srázné a šikmé kamenné stěně. Útesu podobná zeď hradu měla dobrou strategickou polohu; byla otočena k moři a u každé druhé střílny v cimbuří stálo obrovské dělo schopné střílet koule o váze 32 liber. Jestli je hrad postaven podle dobového vzoru, měla by tu někde být postranní „zadní branka“ u paty schodiště hradní věže. Branka, která není uvedena v brožuře a nebyla by viditelná ani na žádném nákresu nebo fotografii, kterou komando SO19 používá.

„Tudy, „ pobídl Holliday Meg. Vzal ji znovu za ruku a vedl ji k věži na cimbuří.

Schodiště nabízelo určitou ochranu před deštěm a chladem, když po něm sestupovali. Jak Holliday doufal, u paty schodiště začínala chodba, která sledovala linii hradební zdi. Úzký tunel byl dlouhý patnáct metrů a na jeho konci byla klenutá branka s železnou petlicí.

Holliday se zhluboka nadechl, pak stiskl petlici a zatáhl. Dobře naolejované dveře se otevřely bez jediného vrznutí. Současný majitel a obyvatel hradu, lord Levan, zřejmě dobře pečoval o své vlastnictví. Znovu vyšli ven do deště.

„Pospěš si, „ řekl Holliday. Instinktivně se ohlédl za sebe; napůl čekal, že uvidí postavu v černém, která se najednou vynoří a skosí je svou MP5. Zatím za nimi ale nikdo nebyl.

„Klouže to tu, „ postěžovala si Meg, když sestupovali dolů pěšinkou v příkrém svahu plném skalisek a volných balvanů, mokrých a kluzkých od deště.

„Rozlitá krev taky klouže, „ opáčil Holliday nemilosrdně. Sestup jim trval téměř patnáct minut. Každou vteřinou už může některý člen toho ozbrojeného komanda vystrčit hlavu přes cimbuří a zahlédnout je.

U paty útesu se terén vyrovnával do navrstvených oblázků, které přecházely do skalní plošiny. Ta už byla jen pár centimetrů nad úrovní hladiny moře a při vrcholícím přílivu byla nepochybně zatopená. Déšť bičoval mořskou hladinu úplně dohladka, nebyly na ní žádné vlny.

„Podívej!“ zaječela Meg a zvýšila hlas, aby ji Holliday přes hlasité bubnování deště slyšel. Ukázala prstem. Ve vzdálenosti asi šedesáti metrů před nimi Holliday rozeznal řadu kamenných schodů, které vedly přes tmavé kluzké oblázky dolů na úzkou pláž a v husté cloně padající vody nebyly téměř vidět.

Byly nahrubo vytesané do kamene a pravděpodobně stejně staré jako hrad sám. Bylo to pobřeží pašeráků, díky kterým mělo Jeho lordstvo v hradu vždy zajištěnou dodávku francouzské brandy, a to jak v míru, tak ve válce. Také pobřeží hledačů vraků; Cornwall byl proslulý tím, že tu působili lupiči, kteří někdy úmyslně naváděli lodě na špatný kurs, aby ztroskotaly, a pak vraky vylupovali. Známá byla i jejich modlitba:

Ó pane, vroucně se modlíme za všechny lodě, co jsou na moři.

Ale jestli některá z nich ztroskotá, prosíme tě, pošli ji k nám.

„Jdeme!“ zavelel Holliday. Rozběhli se dolů po kamenném břidlicovém plátu, který byl úplně hladký; klouzali horempádem po skále, až dospěli ke schodům. Tam se na chvilku zastavili, aby popadli dech a nabyli opět rovnováhy, a pak se pustili ze schodů dolů. Viditelnost se s každou minutou horšila. Holliday poznal, že schody končí, jen podle toho, že mu pod botami zakřupaly drobné oblázky pláže. Déšť nakrátko zeslábl a z mlžného oparu visícího mezi mořem a oblohou se vynořil jakýsi obrys.

Byla to silueta muže v klasickém starém rybářském klobouku a nepromokavém plášti, který stál uprostřed rybářského člunu, zhotoveného po starém vikingském způsobu z dřevěných trámů, a oběma rukama v rukavicích vytahoval rybářskou šňůru. Na jednom z trojitých háků se objevil obrovský mořský úhoř s šedým břichem, který mohl mít dobrých devět kilo.

Muž si zručně omotal šňůru kolem lokte, aby se mu lépe vytahovala, takže měl volnou druhou ruku, a tou popadl skoro metr dlouhou harpunu a zaryl ostrý hák do žaber hadovitého stvoření, hned za drobnou tuhou hrudní ploutví. Ani se nezastavil a vzápětí jedním plynulým pohybem otočil zápěstím a škubnutím vyhodil víc jak půlmetrového úhoře do lodi. Nebyl od břehu vzdálený víc než patnáct metrů.

Holliday se otočil a podíval se zpátky směrem, kterým přišli. Útes a hrad vysoko nad ním byly stěží viditelné, v hustém dešti z nich byly pouhé stíny. Nikoho tam neviděl, ale věděl, že to ozbrojené komando tam někde je a prohledává místnosti hradu jednu po druhé. Moc času nezbývalo. Obrátil se zpátky k muži v rybářském člunu. Přiložil si dlaně k ústům a z plných plic zahulákal: „Hej!!“

Rybář se ani nepohnul.

„Vítr fouká od jihu, „ zavolala na něho Meg. „Nemůže tě slyšet.“

„Jestli se v příští minutě nepodívá naším směrem, tak jsme v háji.“

Meg v odpověď vysunula trochu spodní čelist, strčila si palec a ukazovák do koutků úst a zahvízdala třítónovou melodii. Rybář okamžitě vzhlédl, když uslyšel zapískání, a polekaně prohledával pohledem pobřeží. Byl tmavovlasý a tmavooký, tak trochu baskického typu, kterému Hollidayův strýček Henry říkával „černý Ir“.

Holliday zdvihl paži a máváním naznačoval rybáři, aby přijel s lodí ke břehu. Muž nejprve nereagoval, ale Holliday zalovil v kapse, vytáhl peněženku a zamával nad hlavou stoeurovou bankovkou. Rybář pokrčil rameny, vytáhl do lodi celý zbytek šňůry a pak i malou hliníkovou kotvičku. Zdálo se, že to trvá věčnost.

„No tak, dělej, dělej, „ pobízel ho Holliday šeptem.

Znovu se úzkostlivě ohlédl směrem k hradbám; pořád nic. Obrátil pozornost raději zpět k temným vodám anglického Kanálu.

Rybář se posadil, upevnil čepy svých vesel do havlinek a spustil je do hladkého šedého moře. Párkrát zabral vesly současně v opačných směrech a loď se hladce otočila přídí směrem ke břehu. Pak se rázně do vesel opřel a loď se rozjela a prořezávala přídí vodu.

Muž u vesel se blížil ke břehu a poté, co se krátce jednou ohlédl přes rameno, znovu loď otočil zpětnými záběry vesel; tentokrát ale tak, aby byla zádí k Holliday a Meg, pouhých pár metrů od nich. Holliday rozeznal na příčné zádi úhledně vymalované jméno lodi: Mary Deare.

I z určité vzdálenosti Holliday viděl šelmovské zablýsknutí v černých mužových očích a usměvavý úzký obličej. Rybář mu připomínal Vydru z Žabákových dobrodružství. Vyzařoval z něho přirozený šarm.

„Co můžu udělat pro dva promočený trosečníky?“ Rybářův přízvuk byl rozhodně irský, ale neměl dublinský rytmus, který Holliday dobře znal, spíš byl protáhlý a plynulý.

„Dostat nás z ostrova. Co nejrychleji!“ zavolal Holliday.

„A copak mi za to dáte?“ Rybář se vesele zakřenil.

„Cenu si stanovte sám, „ zavolal opět Holliday. „Hlavně nás odtud dostaňte.“

„Tak vo takový ceně chudej rybář slyší nejraděj, „ opáčil muž u vesel. „Co se děje, máte za zadkem samotnýho čerta?“

„Něco horšího, „ zahulákal Holliday v odpověď a doufal, že ten chlap je stejně irský jako jeho přízvuk. „Britské speciální komando se samopalama.“

„No to mě podrž, „ pronesl rybář a oči se mu rozšířily. „To myslíte vážně?“

„Asi tak za dvě minuty se začnou spouštět na lanech támhle z toho útesu za náma jako v bondovce a zaručuju vám, že oni to rozhodně vážně myslí, „ odpověděl Holliday.

„Pro zatracený Anglány jsem nikdy neměl pochopení, a pro poldy už vůbec ne; tak pojďte na palubu, rychle si nastupte. „ Rybář znovu třikrát pořádně zabral vesly a záď člunu se zaryla do oblázků na břehu. Holliday a Meg si vylezli do lodi.

Na dně člunu bylo pár centimetrů dešťové vody, v které sebou zmítalo půl tuctu mořských úhořů, bezmocně lapalo po dechu a jejich dlouhá kluzká těla sebou divoce zmítala. Mezi nožními opěrami sedaček ochable ležela malá chobotnice. Návnada. Holliday a Meg se posadili a Meg si s pohoršlivým pohledem na velké kluzké ryby přitáhla nohy k bradě.

Rybář se vší vervou opřel do vesel a loď se rozjela. Ir se šklebil námahou, ale za dvě minuty jim ostrov zmizel za clonou deště. Před nimi se zato objevil jiný obrys, který pomalu nabýval podoby; krátký a podsaditý rezavý lodní trup. Loď od nich byla necelých dvacet metrů. Na palubě uprostřed se tyčila vysoká kormidelna a vzadu bylo vidět zvýšenou zadní palubu. Z jejího středu se zdvíhal krátký temný komín. Poblíž přídě bylo vidět stožár jeřábu a lanoví; loď byla jakýsi pobřežní trauler.

„Co to je?“ zeptala se Meg.

Rybář se ohlédl přes rameno a pak se otočil obličejem ke svým pasažérům a na jeho obličeji se objevil hrdý úsměv.

„To je moje stará holka Mary Deare, poslední ze starejch clydeskejch parníčků, a já jsem její kapitán, Sean O‘ Keefe.“

KAPITOLA SEDMNÁCT

„Jo a pocházím z venkova, z okolí Corku, víme?“ O‘ Keefe vyslovil „Cork“ spíš jako „Cárk“ a neopomněl dodat na konec věty typický irský otazník. Seděl pohodlně usazený v polstrované otáčivé židli přimontované k ocelové podlaze kormidelny, odkud řídil Mary Deare; loď nabrala kurs na jihozápad přes zátoku u ostrova k mysu Lanďs End. 0’Keefe vedl loď víceméně poslepu skrze pochmurnou šedavou clonu hustého deště; jedno oko upřené na obrazovku radaru po své levici, to druhé na plovoucí jehlu kompasu před staromódním kormi-delním kolem. Holliday stál 0’Keefovi po boku, oblečený do vypůjčených šatů z Irova šatníku. Měli přibližně stejnou velikost, i když rukávy červeně kostkované flanelové košile byly trochu krátké.

„To řídíte loď sám?“ zeptal se Holliday. Byli na palubě už asi hodinu a on nezahlédl žádnou známku, že by tu byla nějaká posádka.

„Mary je spíš člun, než loď, „ řekl 0’Keefe. „Ale žádná posádka tu není, jestli je to to, co chcete vědět. Jsme tu úplně sami.“

„To musí být dost těžké, „ řekl Holliday.

„Ani ne. Mary nemá větší výtlak než trochu větší jachta. Ani nemusím zvedat žádný těžký náklady. Když není žádnej přístav, tak mi pošlou naproti nákladní člun a posádku, aby si vyzvedli náklad, a když jedu do přístavu, tak taky, a navíc pár chlapů, co mi pomůžou loď uvázat. A na nábřeží se vždycky najde nějakej přístavní dělník. Tak to tady chodí, víme? Parníky jako je tenhle jezděj sem a tam po Irským moři už sto šedesát let. Říkají jim zásobovací lodě, víme? Zajížděj na Aranský ostrovy a na Hebridy, na všechny ty odlehlý místa. Jenže i tam chtěj lidi jíst, víme? Maj mělkej ponor a jsou ouzký, míň než pět a půl metru, takže se vejdou do průplavů.“

„Mary Deare ale přece tak stará není, ne?“ namítl Holliday.

„Ne ne, „ řekl 0’Keefe a zasmál se. „Mary je ještě mladá holka. Postavila ji v čtyřiačtyřicátým firma J. Pimblott a synové na řece Weaver v Cheshiru. Používali ji za války na rozvážení vody v Rosythu a pak ji Admiralita vyřadila. Nějakou dobu jezdila jako nákladní trajekt z Ardrossanu v severním Ayrshire na ostrov Man, a tam jsem ji já taky koupil, víceméně za babku, víme?“

„Co vozíte?“ zeptal se Holliday. Měl trochu podezření, že to zřejmě není pokaždé legální. Loď s mělkým ponorem, jaký měla Mary Deare, se dokáže v bezměsíčné noci dostat zatraceně blízko ke břehu.

„Cokoli, za co jsou lidi ochotný zaplatit, „ odpověděl 0’Keefe a otočil se k Hollidayovi. Černé oči mu zablýskaly a malá ústa se roztáhla v úsměvu.

„Takže jste něco jako kočovný kapitán parníku, „ shrnul to Holliday.

O’Keefe snížil hlas do zvučného barytonu a zarecitoval: „Byl jsem králem, byl jsem otrokem, není nic, čím bych nebyl, ať bláznem, lumpem či darebákem, a na mých prsou spočinula myriáda hlav. Vše rozpadá se, střed se zevnitř hroutí, chaos a zmatek zaplavily svět“

„William Butler Yeats, „ reagoval Holliday okamžitě a pak odrecitoval celý text „Druhého příchodu“.

„Propánajána, „ vykřikl O’Keefe, na kterého to očividně udělalo dojem, a vykulil oči. „Vy jste se tu zatracenou báseň naučil celou nazpaměť a dokonce umíte vyslovit správně jeho jméno!“

„Kdysi jsem přednášel o „Druhém příchodu“ na hodinách o první světové válce. Pořád si myslím, že je to jedno z největších básnických děl, jaké kdy kdo napsal. Stejně dobré jako cokoliv od Shakespeara.“

„Jak to přijde, že americkej učitel utíká před poldama na Hoře svatýho Michaela?“ zeptal se O’Keefe a zdvihl obočí.

„Vyučoval jsem historii vojenství na West Pointu a vůbec, to je dlouhá historie, „ opáčil Holliday.

„Do Wicklow Town, kam jedem, to bude trvat celou noc a den, víme?“ řekl O’Keefe. „Mám spoustu času a nic mě nepotěší víc, než pěkná historka, mladíku.“

V úzkých dveřích z chodbičky za oběma muži se vynořila Meg, na sobě staré modré O’Keefovy montérky, které jí byly absurdně veliké. Manžety i rukávy měla ohrnuté. Hollidayovi na mysli vytanulo slovo „roztomilá“, ale dal si dobrý pozor, aby ho nevyslovil nahlas.

„Přišla jsem o něco?“ zeptala se vesele.

„Právě jsme se dostali k tomu nejlepšímu, drahoušku, „ pravil O’Keefe. „Tady váš kámoš se nám chystá povědět nějakou historku.“

Holliday vyprávěl, zatímco loď se pomalu pohybovala podél cornwalského pobřeží. Když obeplouvali mys Lanďs End a dostali se mezi skalnatý břeh a maják na Longshipu, déšť zeslabil. Pak se otočili směrem k severu a zamířili na dlouhou plavbu přes Irské moře. Při rychlosti slušných osmi uzlů jim to bude trvat plných čtyřiadvacet hodin. Když se setmělo, unavená dvojice se uložila ke spánku; Meg do kapitánovy kajuty hned za kormidelnou a Holliday do menší kóje palubního inženýra o něco dále na zádi.

Ráno za svítání O’Keefe Hollidaye probudil a udělil mu krátkou instruktáž, jak udržovat kurs, držet jehlu kompasu nasměrovanou neustále na irské pobřeží, sledovat radarovou obrazovku, jestli se na ní neobjeví nějaký zbloudilý impuls, a vždycky se držet vpravo, pokud na dost rušných námořních trasách něco uvidí.

Zatímco O’Keefe si dával šlofíka ve své kabině, Holliday přeplul s Mary Deare kolem přístavů Tremore a Rosslare, dál kolem Wexfordu a Enniscorthy a nahoru na Courtown, kde si od něho O’Keefe opět převzal kormidlo.

Odtud se Ir dál věnoval řízení své rezem poznamenané lodi a Meg s Holliday zatím v malé lodní kuchyňce nad starou kotelnou ukuchtili svačinu; míchaná vajíčka s plátky prorostlé slaniny a nakrájenými rajčaty na tlustých krajících irského chleba, který O’Keefe sám upekl v malé troubě.

Pak uvařili kávu a odnosili všechno nahoru do kormidelny, kde se najedli u malého stolku s mapami v koutě místnosti. Hodinu po vydatném občerstvení nechali po levoboku město Arklow a za další hodinu objeli Wicklow Head a dopluli k vlnolamům starého přístavu. O’Keefe zručně vplul s lodí mezi hráze vlnolamu, zařadil zpětný chod a hladce zajel do doku, jako kdyby parkoval auto.

„Když vás tak pozoruju, tak to vypadá jednoduše, „ řekl Holliday. Pár šlachovitých námořních dělníků v tlustých svetrech a holínkách popadlo těžká lana a loď upoutalo.

„Pro mě to jednoduchý je, „ pokrčil rameny Ir a podíval se na hodinky. Jejich ciferník byl černý s bílými číslicemi. Očividně byly velmi staré. Holliday věděl okamžitě, na co se to dívá. Byly to armádní hodinky německé výroby z druhé světové války.

„Zajímavé hodinky, „ podotkl.

„Ty patřily tátovi, „ řekl O’Keefe. „Sebral je jednomu německýmu pilotovi u silnice do Arklow.“

„Co dělal německý pilot v Arklow?“ podivil se Holliday.

„Bombardoval město, „ řekl O’Keefe. „Došlo mu palivo a zřítil se do ústí řeky. Můj táta tam zajel s veslicí a vylovil ho z vody, než ho stačil odnést odliv.“

„Co se s tím pilotem pak stalo?“

„Táta ho zastřelil starou puškou na holuby a pak si vzal jeho hodinky. Ten darebák zabil jeho bráchu při bombardování, víme?“

O’Keefe postrčil páku na „Stop“, vstal ze stoličky a protáhl se.

„Jak dlouho tu budem?“ zeptal se Holliday.

„Jak dlouho chcete, „ pravil Ir a pokrčil rameny. „Já se neřídím žádným přísným rozvrhem. Mám tu vyzvednout pár věcí a zajet na sever, ale to není nic, co by den nebo dva nepočkalo.“

„Jen jsem myslel, že by bylo fajn si trochu protáhnout nohy.“

„Jak je libo. Vařím k večeři irskej guláš a boxty, ale to bude až za pár hodin.“

„Vrátíme se včas, „ slíbil Holliday.

Namísto aby s Meg zamířili rovnou do města, prošli kolem doku se záchranným člunem na vzdáleném konci jižní hráze a vyšli po kamenité cestičce na příkrý sráz nad přístavem. Prostíraly se tu ruiny jakéhosi starého hradu a otevíral se odsud nádherný a jasný výhled přes celé Irské moře až k vzdáleným zamlženým kopcům Walesu na obzoru. Holliday si živě představoval, jak na místě, kde teď stojí, kdysi stál nějaký Viking, díval se na moře a přemítal, které země by se ještě daly dobýt.

„Člověk by řekl, že tu bude nějaká deska nebo něco, „ poznamenala Meg, když se zadívala na černé kamenné rozvaliny starobylé pevnosti.

„Irové na tohle moc nejsou, „ řekl Holliday. „Jednou jsem jel na konferenci na univerzitní kolej v Corku. Stavěli parkovací garáže poblíž řeky a když kopali základy, narazili na pozůstatky celého vikingského sídliště, možná vůbec první známky osídlení v Corku. Namísto aby tam zavolali tým archeologů, zakryli to celé těžkou plastovou deskou a postavili garáže přímo na ní. Dost hulvátský způsob, řekl bych.“

Došli podél útesů až k Wicklow Head, pochmurnému a drsnému místu, odkud k moři sbíhaly temné srázy a rozeklané útesy. Za vichřice tu muselo být velice nevlídně a v mlze to bylo velice nebezpečné, jak pro lodě, tak pro kohokoli, kdo by byl natolik nerozumný, že by se vydal po pěšině nad útesy.

„Wuthering Heights. „ Meg se usmála a rozhlédla se kolem po jiskřící vodě. „Catherine volající na Heathcliffa přes bažiny.“

„Já se spíš divím, jak někdo může žít na takovémhle místě, „ řekl Holliday.

„To bys mohl říct to samé o Minnesotě v zimě. Záleží na tom, na co jsi zvyklý.“

„To je fakt, „ zabručel Holliday. Obrátili se a vraceli se zpátky do města po silnici Dunbur Road. „Co si myslíš o tom našem kapitánovi?“ zeptal se nakonec.

„Bylo štěstí, že zrovna byl u Hory svatého Michaela, „ řekla Meg.

„Štěstí bych tomu zrovna neříkal, „ podotkl Holliday.

„Jak to myslíš?“

„Přemýšlej o tom, „ vyzval ji Holliday. „Přepadovou akci poldů ze speciální jednotky nezorganizuješ jen tak z fleku. Musí se pečlivě připravit a to chvíli trvá. Někdo musel vědět, že tam budeme.“

„Kdo?“ otázala se Meg. „Ty tvoji záhadní vatikánští špehové?“

„Někdo, kdo nás vystopoval podle mé kreditky, „ řekl Holliday. „Jedině tak se to mohli dozvědět.“

„Kdo by to mohl být?“

„Jediní lidé, kteří mě napadají, jsou policajti v Benátkách, „ řekl Holliday, „ale to se mi nezdá.“

„A co ten plešoun v Praze, nebo ten chlap, co jsi ho… zabil na té lodi? Ten, o kterém jsi tvrdil, že je najatý zabiják?“

„Možné to je, ale taky to nedává moc smysl.“

„A co to má vůbec společného s O’Keefem?“

„Nemyslíš, že je to trochu podivná náhoda, že Mary Deare kotvila patnáct metrů od břehu, právě když jsme ji tak nutně potřebovali?“

„Stát se to může, „ namítla Meg.

„Leda tak v reprízách poručíka Colomba, „ odfrkl si Holliday. „O’Keefe na nás prostě čekal a to přepadové komando taky vědělo, že tam budeme. Bylo to zařízeno tak, abychom se dostali na palubu a dokázali utéct.

„Možná bys měl kvůli těm svým paranoidním bludům vyhledat pomoc, „ pravila Meg posměšně.

„Já si vůbec nemyslím, že je to blud. Myslím si, že nás to mělo postavit mimo hru a udělat z nás uprchlíky na útěku. Někdo nás má v merku, sleduje nás a je informovaný o tom, co děláme. Někdo, kdo chce, abychom za něho řešili záhady a nechá nás to dělat tak dlouho, dokud nenajdeme, co hledáme.“

„To je ale vážně opravdu totální blbost, „ rozhořčila se Meg. „Vždyť ani sami nevíme, co hledáme.“

„Jen si, prosím tě, nechej tyhle úvahy pro sebe, až budeš mluvit s 0’Keefem; není to takový lehkovážný a dobrácký skřítek, za jakého se vydává, „ nabádal ji Holliday. „Je až moc hodný, než aby to myslel vážně.“

Město Wicklow bylo staré a dělalo dojem člověka, který se zoufale snaží předstírat mládí. Každé průčelí domu na nábřeží bylo natřené jinou jasnou barvou, ale břidlicové střechy se prohýbaly. Na High Street neexistovala budova, která by byla mladší než sto padesát let. Charles Dickens by se tu cítil jako doma. Na město s deseti tisíci obyvateli tu ale bylo úžasné množství restaurací a barů. Holliday jich napočítal sedmnáct.

Chodníky byly úzké, veřejná doprava příšerná a všechno vypadalo, jako kdyby to naléhavě potřebovalo opravu. Na dláždění bylo tolik skvrn od starých žvýkaček, že to dělalo dojem jakési prapodivné intarzie. Holliday byl dost nápadný, když ničím jiným, tak svou výškou; zdálo se, že průměrný obyvatel Wicklova je spíš menší a wicklovské ženy měly kromě toho ještě sklon k baculatosti. Hlouček teenagerů ve fialové a šedé barvě přinutil Hollidaye a Meg sejít z chodníku, protože se mladíci valili vpřed, kouřili, živě se bavili a vůbec nedávali pozor na nikoho kolem.

Holliday s Meg se zastavili u místní turistické kanceláře a vyzvedli si tu brožuru.

„Píše se tu, že Wicklow v gaelštině znamená Kostel U bezzubého, „ řekla Meg.

„U bezzubého?“ podivil se Holliday a rozhlédl se po neutěšené sbírce domů natřených pastelovými barvami. „To docela sedí.“

„A boxty jsou bramborové placky.“

„Co prosím?“

„No to je to, co Sean vaří k večeři, „ odpověděla Meg.

„Vsadím se, že se vůbec nejmenuje Sean. Nejspíš je taky John, ale holkám se Sean líbí víc. „ Holliday potřásl hlavou. „U bezzubého, „ zamumlal si pro sebe.

Došli na zdejší náměstí, nebo alespoň to, co místní za náměstí považovali; trojúhelník trávy velikosti kapesníku s tepaným železným plůtkem a sochou uprostřed. Socha zpodobňovala zarputile se tvářícího vousatého muže ve starobylém kapitánském úboru. Měl zarytý výraz, ale je pravda, že většina mužů a žen viktoriánské doby se tvářila podobně. Podle brožury se jednalo o kapitána Great Eastern, lodi, která položila první transatlantický kabel. Kdosi fluorescentním růžovým sprejem nastříkal na podstavec sochy nápis Kenny je zmetek a pitomec!

Na náměstí byl miniaturní obchodní dům, kde si Holliday a Meg pořídili oblečení a batohy, do kterých šaty uložili. Pak pokračovali v procházce. Zahnuli na Bridge Street a zamířili dolů z kopce k přístavu. Vešli do malého domku, podobného chaloupce, v níž se skrývalo knihkupectví. Nad obchodem byly byty a celá budova byla natřená strašlivou bledě modrou barvou. Zeptali se tu prodavače, jestli nemá něco o ostrově Iona.

Holliday vůbec s ničím nepočítal a tak byl docela překvapen, když v knihkupectví skutečně dva svazky měli; jeden pojednával o historii Iony od jejího založení v šestém století až do součastnosti, včetně detailní mapy, a druhý byl kniha modliteb z ionského opatství. Holliday si koupil knihu o dějinách a sestra Meg tu modlitební knihu.

Poté, co obešli Wicklow, vrátili se zpátky k lodi a pomohli O’Keefemu s večeří. Na noc zůstali v přístavu a následující ráno za svítání vyrazili směrem k severu.

KAPITOLA OSMNÁCT

Podle reverenda Jamese Walkera, autora knihy Let divokých husí: Historie posvátného ostrova Iony od starověku do současnosti, je ostrov osm kilometrů dlouhý a tři kilometry široký a leží asi dva kilometry od pobřeží ostrova Mull, mnohem většího, ale stejně osamělého a větrem bičovaného článku souostroví Vnitřních Hebrid u západního pobřeží Skotska.

Podle skotského presbyteriánského duchovního je to místo tak izolované a odlehlé od světa, že existuje ve velmi úzkém prostoru mezi realitou a duchovnem a je tudíž mnohem blíže Bohu. Jeho prvním obyvatelem po lidech doby kamenné byl jeden světec z Irska, sv. Kolumba, kněz a zároveň voják, který byl vyhoštěn ze země, protože v bitvě u Cul Dreimhne v roce 561 př. n. 1. vedl poraženou stranu.

O dva roky později dorazil Kolumba na Ionu a přivezl s sebou dvanáct mužů, s nimiž založil klášter. Každý mnich byl požádán, aby na břehu vybudoval kamennou mohylu odpovídající hříchům jeho života. Pozůstatky těchto mohyl jsou na pobřeží dosud viditelné a místo je nyní známé pod romantickým jménem Camas Cuil an t-Saimh (Zátoka na konci oceánu).

Po svatém Kolumbovi přišli Vikingové a po nich zástup benediktinských jeptišek, zároveň s knězem a převorem, a poté tu v roce 1202 bylo postaveno opatství. Jeptišky si vystavěly ženský klášter vedle mužského a kolem něho vznikla vesnice Baile Mór, jejíž název se ironicky překládá jako Velké město. Na kamenité a bažinaté půdě nic nerostlo, ale bylo možné zde chovat ovce, které se pásly na větrem ošlehaných hlodašových keřích a zakrslé trávě a dávaly vlnu, která se spřádala. Ostrov nabízel jen velmi skromné živobytí, ale lidé se tehdy spokojili s málem.

Jak plynula desetiletí a staletí, z Iony se šířilo slovo Boží, nejprve ke zbabělým pohanským Angličanům a pak i do Francie a do zbytku Evropy. V době, kdy na Ionu v roce 1307 na své benátské lodi Santa Maria Maggiore dorazili Jean de Saint-Clair a blahoslavená Juliana, byl již ostrov považován za posvátný. Bylo tu pohřbeno nejméně padesát šest králů ze Skotska a Norska, nemluvě o čtyřech irských králích, jednom svatém a jednom bývalém vůdci britské labouristic-ké strany jménem John Smith, který si na Ioně několikrát dopřával dovolenou.

Mary Deare dorazila na posvátný ostrov dvě hodiny po svítání následujícího rána, kdy ještě nad úzkým průlivem mezi Ionou a ostrovem Mull ležela mlha. Z ostrova byla na obzoru vidět jen tenká zelená čára, jen nepatrně se zdvihající nad mnohem tmavší zelenou linií moře. Když se blížili k ostrovu a opar se pomalu zvedl, Holliday zahlédl skupinku budov rozsetých na úpatí nízkého dvouhrbého kopce.

Stavení vypadala jako mořští rackové, usazení podél pobřeží. Jejich střechy byly z tmavé břidlice a stěny natřené zářivě bílou barvou svítily v ranním slunci. Na severním konci ostrova byl vidět druhý kopec, ne tak mohutný, ale zato o hodně vyšší; byl to slavný Dún I, ionský kopec, který svatý Kolumba pojmenoval hora Zion a jeptišky a kněží, kteří přišli po něm, mu říkali Chrámová hora. Podle reverenda Walkera a jeho knihy byl vrcholek Dúnu I oblíbeným místem, na které chodil svatý Kolumba meditovat a toužebně odtamtud hleděl zpátky ke svému milovanému Irsku. Nejbližší pevninou byl až poloostrov Newfoundland, vzdálený víc než tři tisíce kilometrů, který se stal domovem prvních evropských osadníků na Novém světě.

O’Keefe zatelegrafoval veliteli přístavu, který je vpustil do úzké zátoky a vzápětí přistáli s lodí u jednoduchého kamenného a betonového mola, které vybíhalo ze skalnatého břehu. Na druhé straně mola kotvil Loch Buie, malý osobní a nákladní trajekt, který právě nakládal pasažéry vracející se do Fionnphortu na ostrově Mull, dva kilometry odsud na východ přes úzký průliv.

Při pohledu na ocelově šedé mraky a stříbřitou clonu, která ležela nad Mullem, se dalo soudit, že tam právě leje jako z konve, ale Ioně bylo dopřáno vlídné teplé slunce a větřík silný jen natolik, aby dokázal napnout plachty eskadře malých plachetnic při tradičních závodech juniorského oddílu námořních skautů kolem ostrova.

„To je nádhera, „ povzdychla si Meg, když vystoupili z lodi. Holliday, který šel hned za ní, se mimoděk ohlédl ke kormidelně Mary Deare a uviděl, že O’Keefe stále stojí u kormidla. Řekl jim, že má nějakou práci ve strojovně a odmítl Megino pozvání, aby šel s nimi, ale teď stál nahoře a mluvil do vysílačky.

Holliday se nenamáhal zmínit se Meg o svém rostoucím podezření; Meg byla naprosto okouzlena kapitánovým usměvavým a přirozeným šarmem. Včera u kormidla si broukal celou řadu sentimentálních irských balad. Holliday se pokusil ho úskokem přimět, aby odhalil své pravé barvy, když nenápadně poznamenal, že podle jeho názoru Irové tolik bojovali prostě jen proto, že je to bavilo; koneckonců byli jediným národem na světě, který si oblast svého hlavního města pojmenoval podle stylu opilecké rvačky: Donnybrook. Nato se O’Keefe jen potutelně usmál a řekl: „No však to je taky pravda, ne?“

Holliday se znovu otočil a vykročil za sestrou Meg po molu. 0’Keefe nebyl žádný Ir podle představ Hollywoodu; vězelo v něm něco hlubšího a temnějšího. Až se vrátí zpátky na Mary Deare, tak musí přijít na to, co to je. Nejlepší by možná bylo, podívat se tomu starému parníčku pod sukně, tedy do nákladového prostoru.

Propletli se davem přicházejících a odcházejících pasažérů z trajektu a zamířili ke konci mola. Před sebou uviděli hlouček mužů, kteří byli všichni jednotně ostříháni po vzoru mariňáků, přes rameno měli přehozené identické černé sportovní brašny a živě se spolu bavili a smáli se.

Holliday se držel v úctyhodné vzdálenosti za nimi a bedlivě je pozoroval; povšiml si, že mají jednotné černé větrovky s vyšitým nápisem „48th Fighter Wing Paintball Team, Lakenheath“. Letci z 48. stíhacího křídla RAF v Suffolku. Holliday a Meg došli na konec mola a zeptali se jednoho místního mladíka v holínkách a otrhaném roláku na cestu. Ukázal jim malou bílou budovu nalevo od nábřeží, nedaleko od mola.

„To je pošta, „ prohlásil s unylým přízvukem, odkašlal si a odplivl do vody. Holliday a Meg se tedy vydali na poštu. Tam jim další místní obyvatel, smutně se tvářící muž jménem Mockitt, poradil, jak se dostanou k opatství, kde pracuje reverend Walker. Holliday si ještě koupil tyčinku Mars z vitríny u pultu a pak se opět obrátili k odchodu.

Vydali se po štěrkové cestičce k hlavní silnici, která protínala ostrov ve směru sever-jih. Nikde nebylo vidět jediné auto, po silnici se pohybovali pouze pěší a tu a tam projelo kolem rozhrkané kolo z půjčovny. Vítr zesílil a Holliday se ohlédl zpátky k ostrovu Mull. Pak rozlomil lepkavou tyčinku Mars vedví a větší kus podal Meg.

„Tady je smaží v rozpáleném tuku, „ podotkl Holliday. Ukousl si ze své porce; tyčinka byla tak sladká, až mu zatrnuly zuby.

„To snad ne!“ zděsila se Meg.

„Přísahám, že je to pravda. Ve stejném oleji jako chipsy.“

„To je nechutné, „ rozhořčila se Meg.

„Nojo, jiný kraj, jiný mrav a vůbec, „ zašklebil se Holliday. Znovu si ukousl ze své porce a olízl si rty. „Mňam mňam.“

„Ty jsi taky nechutný.“

Eskadra závodících lodí zmizela za hustou clonou deště, jenž se valil od pobřeží většího ostrova. Holliday se pousmál; všichni budou v minutě promočení na kůži a budou si to ohromně užívat, daleko z dosahu rodičů a jejich dotěrných obav o jejich zdraví.

Kadeti na West Pointu byli přesně takoví, užívali si blátivé manévry v dešti nebo na překážkové dráze, uniformy měli zablácené až běda a obličeje ještě špinavější, ale oči jim zářily.

Holliday si uvědomil, že mu jeho žáci a vůbec učení schází. Stýskalo se mu po West Pointu, a to by si byl nikdy nepomyslel. Ze všeho nejvíc postrádal Amy; už před více než deseti lety, když umírala, věděl, že mu bude strašně chybět. Obrátil se zpátky k cestě před sebou a k Meg, která byla o několik kroků napřed. Cestou k opatství se mu ale myšlenky stejně zase vrátily k Amy.

Mockittovy instrukce se ukázaly být přesné; opatství stálo na mírně se svažujícím terénu asi tak dva kilometry od města a sestávalo ze skupinky budov z šedého kamene, choulících se na kousku neúrodné země, obehnaném nízkou kamennou zídkou, která se táhla asi sto metrů podél silnice a anonymního políčka zakrslých hlodašových křovin.

Na opatství nebylo nic zvláštního, bylo jako kterékoliv jiné, až na tu izolovanou polohu. Podle průvodce, kterého napsal reverend Walker, bylo vybudované na místě původního farního kostela svatého Kolumby v roce 1203 a během let se rozrostlo o další budovy; refektář, blízký ženský klášter a dokonce skriptorium, v němž se údajně nacházel překrásně iluminovaný rukopis známý jako Kniha z Kellsu, nejvíce ceněná irská památka, přestože původně vznikla na malém skotském ostrůvku.

Reverenda našli v refektáři na opačné straně kláštera. Mohutný muž stál právě na žebříku a právě cosi vysoko na zdi mezi dvěma úzkými okny zakrýval plastovou fólií.

Reverend byl mohutný v pravém smyslu slova - vysoký, s objemným břichem, se zrzavými vlasy, plnovousem a hustým knírem. Vytušil jejich přítomnost a lehce se na žebříku pootočil; stejně jako hodně mohutných mužů měl velice graciézní pohyby. Měl na očích staromódní brýle s obroučkami z želvoviny a nad nimi se klenula obočí jako zuřivé zrzavé housenky.

„Zdravíčko, „ zavolal na ně a jeho obličej se rozzářil v širokém úsměvu. „Přišli jste se podívat na kněze, co upadl v nemilost?“ Posměšně si odfrkl a zasmál se. „To by teda rozhodně nebylo poprvé!“ Jeho přízvuk byl skotský, ale nezřetelná výslovnost, zejména zadopatrového „r“, byla lety strávenými jinde trochu změkčena. Kdyby měl Holliday hádat, vsadil by na Cambridge nebo možná Oxford.

„Vy jste reverend Walker?“

„To jsem, „ přikývl velký muž. Slezl z žebříku a napřáhl k nim přátelsky ruku. Nejdřív si potřásl rukou s Hollidayem a potom s Meg. Navzájem se představili.

„Právě dělám odlitky zednářských značek. Ty se najdou na těch nejpodivnějších místech. „ Natáhl ruku a ukázal jim drobné stranově převrácené otisky záhadných znaků; šipek, obráceného čísla čtyři, kroužků a dvojitých písmen X.

Kněz zhotovoval otisky s pomocí jakési modelovací hmoty. „Říká se tomu pružné těsto, „ vysvětlil jim. „Samozřejmě to není opravdové těsto, je to nějaký druh plastické hmoty. Obvykle se to používá u pacientů stižených mrtvicí, aby si na tom rozcvičovali ruce, ale taky je to skvělá pomůcka na zhotovování otisků. Dělám s tím sádrové odlitky všech těch značek.“

„Na co jsou?“ zeptala se Meg. „Myslím ty značky.“

„Zednářští mistři měli své individuální značky, „ vysvětlil kněz. „Každý blok kamene, který mistr položil na místo, musel být označený kvůli platbě. Někdy se značky používaly i jako dekorace, nebo jako pomůcka pro kameníka, který práci převzal později. Hodně se také užívaly ve svobodném zednářství. Pojďte se mnou, já vám ukážu pár značek, co jsem odlil včera. Je to ohromně zajímavé.“

Kněz odběhl do přední části refektáře, kde na stěně visel veliký krucifix. Pod ním byl postaven provizorní pracovní stůl - dveře položené na tesařských kozách. Holliday a Meg šli za ním. Reverend jim ukázal nejméně sto dalších záhadných značek, graffiti z doby téměř před tisíci lety. Holliday najednou strnul.

„Co je tohle za značku?“ zeptal se a ukázal. „Odkud pochází?“

„Tahleta? Jo, je trochu zvláštní. Vlastně je to poprvé, co jsem na něco takového narazil.“

„To je v kostele jediná?“ zajímal se Holliday.

„Pokud vím, tak ano, „ opáčil Walker. „Co se děje, mladý muži? Zblednul jste jak mrtvola.“

Holliday se málem rozesmál. Bylo to už dlouho, co ho někdo naposledy nazval mladým mužem.

„Taky jsem uviděl ducha, „ řekl a slabě se usmál. Malá hrudka jasně červené modelovací hmoty nesla značku Saint-Claira. Zoubkovaný kříž. Nebylo pochyb.

„Kde jste našel ten kříž?“

„V katakombách, „ opáčil reverend Walker.

„Katakombách?“ opakoval Holliday nechápavě. „Co to znamená?“

„Říká se tomu taky krypta, když je to pod kostelem. Kdekoli jinde je to sklep, „ poučila ho Meg.

„Zcela správně, má milá, „ pravil Walker uznale.

„A jak je to tady?“ chtěl vědět Holliday.

„Refektář byl kdysi jídelnou opatství. V podzemí byla původně kuchyně. Nakonec se ale začala používat jako krypta, jak řekla vaše přítelkyně, „ odpověděl Walker. „Udělal jsem ten otisk přímo nad jedním starým náhrobkem.“

„Nad náhrobkem rytíře?“ zeptala se Meg rychle.

„Dobrý Bože!“ vykřikl Walker překvapeně. „Jak to proboha víte?“

Meg shodila z ramen batoh, zalovila v něm a vytáhla útlou knížku modliteb, kterou koupila ve Wicklow. Listovala stránkami, až našla modlitbu, kterou potřebovala, a začala recitovat:

Ó Bože, pane, korunovaný v chrámu Jeruzalémském,

tvůj neochvějný voják a tvá věrná služebná tě žádají

o tvou milost a přízeň, aby mohli dokončit svůj úkol.

Ochraň nás znovu před pomstou královského Satana

a dej nám křídla svaté Marie, ať nás donesou

k vzdáleným písčitým břehům,

do objetí bledých paží Arkádie, kde budou tvé poklady v bezpečí.

„Úžasné, „ vydechl Walker. „Rytířova modlitba. Nejspíš úplně nejstarší zapsaná modlitba z opatství.“

„Z roku 1307, abych byl přesný, „ dodal Holliday.

„To jsou věci, to jsou věci, „ zamumlal Walker a pozorně se na oba zadíval. „Jak můžete vědět, kdy byla ta modlitba napsaná? Vždyť to nevím ani já.“

„Protože my víme, kdo byli ten „neochvějný voják“ a „věrná služebná“, a taky přesně víme, kdy sem přijeli a proč, „ řekl Holliday. „Buďte, prosím vás, tak hodný a ukažte nám, kde jste našel tu speciální zednářskou značku.“

KAPITOLA DEVATENÁCT

Krypta pod refektářem byla podlouhlá místnost s nízkým stropem, podepřená řadami čtyř mohutných kamenných pilířů, které probíhaly jejím středem. Na jejím východním konci bylo schodiště a v západní části malý sklípek na uchovávání zeleniny. V prostoru mezi schody a sklepem se nacházelo asi dvacet náhrobních kamenů opřených o severní zeď, s nápisy na přední části už téměř nečitelnými. Na stěně nad každým z nich visel otisknutý reliéf, bílý na černém pozadí.

Walker, Holliday a sestra Meg procházeli uličkou mezi kameny a pilíři a Holliday pozorně prohlížel každý odlitek. U devátého kamene se zastavil a zadíval se na reliéf nad ním.

„To je on, „ řekl.

„Jak to víte?“ zeptal se Walker, fascinovaný příběhem, který mu vyprávěli.

„Štít je rozdělený na čtyři díly, „ řekl Holliday a ukázal na nezřetelný obrázek na obtisklém reliéfu. „V levé horní části vidíte Saint-Clairův vroubkovaný kříž, v pravé horní obrázek benátské lodi s trojúhelníkovými plachtami a ve spodním kvadrantu máte dva půlměsíce, oba obrácené směrem dovnitř. Kdyby to bylo barevné, tak by zřejmě byly zelené - jsou to ostrovy.“

„Fantastické! Ale jak víte, že to jsou ostrovy? Právě tak by to mohly být měsíční srpky nebo dokonce arabské půlměsíce.“

„Je to v té modlitbě, „ řekla Meg; uvědomila si najednou souvislost, kterou uviděl Holliday. „A dej nám křídla svaté Marie, ať nás donesou k vzdáleným písčitým břehům, „ ocitovala. „Ty vzdálené břehy - to je druhý břeh Atlantiku.“

„A co ten písek?“ zeptal se Walker.

„Podle knihy byly modlitby původně napsány v gaelštině - všechny, až na tuhle Rytířovu modlitbu. Ta je ve francouzštině, „ řekl Holliday.

„To je pravda. Francouzština byla jazykem rytířů. Ve středověku jí mluvila většina šlechty, „ pravil Walker, pořád trochu užasle.

„Ale ve francouzštině tam bylo napsáno „sable“, a to znamená písek. Takže pláž, „ dodala Meg.

„No to je všechno moc hezké, ale moc vám to nepomůže, „ namítl Walker. „Nebo vám to snad usnadní vaše pátrání? Vlastně stačí jen najít písečnou pláž někde na východním pobřeží Ameriky, a je to.“

„Celá modlitba je napsaná jako kód, „ řekl Holliday. „Někde v ní bude i odpověď.“

„Ach bože, „ povzdychl si kněz. „To musí vážně všechno být v nějakém kódu? Nezdá se vám, že je toho poslední dobou nějak moc? Ilumináti, zednáři, Opus Dei. Proč dneska všichni všude vidí nějaké náboženské spiknutí?“ Reverend potřásl hlavou. „Tolik se o náboženství dneska už nikdo nezajímá, to mi můžete věřit.“

„Ale ve čtrnáctém století se o ně zajímali hodně, „ namítl Holliday. „Nemusíte realitu ani moc překrucovat, abyste pochopil význam té modlitby. „ Vzal si od Meg knihu. „Pomsta královského Satana, to je francouzský král Filip, vraždící templáře. „Křídla svaté Marie jsou plachty jejich lodi Santa Maria Maggiore, a bledé paže Arkádie, to je zcela určitě odkaz na Nové Skotsko v kanadských pobřežních vodách, kterému Francouzi původně dali jméno Arkádie. A ještě ke všemu je na hrobce Jeana de Saint-Claira ve staré kapli na Mont Saint-Michel, která leží na pobřeží Normandie ve Francii, nápis In Arcadia Est.“

„To je všechno nesmírně zajímavé, ale pořád mi to připadá dost neuvěřitelné.“

„To taky neuvěřitelné je, „ řekl Holliday. „Neskutečně fantastické.“

„Takže se mnou souhlasíte, že vaše šifrovaná zpráva a pár starých obtisků ještě nemusí nic znamenat.“

„Samozřejmě, „ přikývl Holliday. „Ale stejné fantastické a neuvěřitelné stopy nás zavedly od Mont Saint-Michel do Prahy, do benátských archívů, pak na Horu svatého Michaela a nakonec sem. To všechno má nějaký vzorec a logiku.“

„Pouhá náhoda, „ odporoval Walker.

„Možná, „ připustil Holliday. „Ale já sázím na představivost Jeana de Saint-Claira a fantazii Blahoslavené Juliany. Zachraňovali nějaký poklad, sbírku relikvií, a snažili se je schovat, aby nepadly do rukou pomstychtivému králi a papeži, bažícímu po moci. Chtěli relikvie dostat co možná nejdál z dosahu obou mužů, ale zároveň tak, aby nevyvolali válku. Kdyby totiž král Filip zaútočil na Horu svatého Michaela, měl by anglický král Edward Druhý skvělou záminku k napadení svého starého rivala. Útok na Ionu by pobouřil Skotsko a vyvolal by spravedlivé rozhořčení Irů, kteří byli pravděpodobně spojenci Francouzů a také malých, leč ne zcela bezvýznamných skandinávských království.

Na druhé straně ani Jean de Saint-Clair, ani Juliana nevěděli, kdy se budou moci pro ukryté poklady vrátit, nebo dokonce jestli se vůbec vrátí. Museli po sobě zanechat nějaké stopy; stopy, které by přetrvaly dlouho po jejich smrti, možná po celá staletí. Je snad lepší místo, než pohřebiště králů?“ Holliday se usmál. „Rytířova modlitba mluví sama za sebe. Přečkala víc než sedm set let úplně stejně, jako se dochovala modlitba Páně, otčenáš. Ten je dokonce ještě starší.“

Statný kněz se srdečně rozesmál a zatleskal rukama.

„Bravo, pane Holliday. Skoro jste mě přesvědčil.“

„Ale ne docela, jak vidím, „ řekl Holliday.

„Dost na to, abych pro vás udělal další obtisk vašeho tajuplného rytíře, „ opáčil reverend Walker. „Můžu vám ho připravit do dnešního večera. Co kdybyste vy a tady sestra přišli dnes ke mně na večeři? Dělám tresku v křenové omáčce s brambory, to je typické místní jídlo.“

„No, „ začal opatrně Holliday.

„Děkujeme a přijdeme moc rádi, „ skočila mu Meg do řeči. „Mohli bychom přivést i přítele, jednoho Ira, co nás sem dovezl?“

„Určitě ho přiveďte. „ Kněz se rozzářil. „Tak řekněme v šest? Bydlím kousek odtud. V půli cesty z města uvidíte po levé straně chalupu s modrými dveřmi a kachnami na dvoře. Nemůžete to minout. Mám docela slušnou sbírku ionských lidových tradic, třeba bychom o tom vašem Jeanovi de Saint-Clairovi našli něco víc. Jsem tak trochu neoficiální historik ostrova. Jestli ten váš templářský rytíř patří k minulosti Iony, tak bych o něm měl vědět.“

Hollidayovi a Meg chvíli trvalo, než se dokázali s bodrým reverendem rozloučit, a pak zamířili zpátky do města a k Mary Deare. Když došli k hlavní cestě vedoucí od opatství, octli se v rozptýlené skupině turistů vracejících se z kopce Dún I, nejvyššího bodu ostrova a oblíbeného místa na fotografování. Bylo trochu zvláštní jít prostředkem silnice a nevidět široko daleko jediné auto, ale na druhé straně to Hollidayovi poskytlo docela reálnou představu, jak se cítili poutníci v dávných dobách.

Došli k reverendovu domu s modrými dveřmi; byla to spíš malá chaloupka s nabílenými stěnami a břidlicovou střechou, na níž polovina plátů chyběla. Kachny byly na dvoře také, nejméně dvanáct se jich choulilo za nízkou kamennou zídkou, která hlučným a zlostným opeřencům bránila v napadání lidí jdoucích kolem po silnici.

Hned za domem na pravé straně uviděl Holliday úzkou cestičku vedoucí k bažinatému místu známému jako Lochan Mor neboli „Opatův rybníček“. Kdysi to bylo umělé jezírko s přehradou, která poskytovala elektřinu starým granitovým dolům, ale teď už to byla jen rozlehlá bažinatá mokřina, již protínal žulový chodníček vedoucí do slatin. Obloha byla ocelově šedá. Déšť už se přenesl přes úzký průliv od protějšího ostrova.

„Plukovníku Holliday?“ ozval se zdvořilý hlas za nimi. Holliday strnul a pak se otočil. Přímo za ním stál mladík s vojenským sestřihem v černé větrovce a černých kalhotách. Jeden z toho paintballového týmu. Přes levé rameno měl přehozené pouzdro s dalekohledem. Mladík vypadal tak na osmnáct; příliš mladý, než aby mohl být jedním z jeho dřívějších studentů. Pravou ruku měl zastrčenou v kapse.

„Prosím?“ otázal se Holliday. „My se známe?“

„Znát mě nemusíte, pane. Vy musíte jen udělat přesně to, co vám řeknu. „ Mladík posunul ruku v kapse větrovky dopředu a malinko bundu pootevřel, jen tak, aby Holliday a Meg viděli, že má u pasu zavěšený malý černý samopal. Na tlusté malé hlavni byl našroubovaný tlumič.

Holliday ucítil, jak se ho Meg při pohledu na zbraň prudce chytila za paži a pevně ji stiskla.

„Johne?“ zašeptala.

Holliday nespouštěl oči z mladého muže. Zbraň byla MAC 11 americké výroby, subkompaktní verze MAC 10, kdysi oblíbená zbraň zločinců z Miami Vice a podobných filmů. MAC 11 se nikdy nesetkal s velkým pochopením u policie, tajných služeb či speciálních jednotek. Byla to zbraň, která se dala těžko ovládat a s malými subsonickými střelami ráže. 380 neměla dostatečnou brzdnou sílu, takže byla užitečná jen v uzavřených prostorách, například letadlech. Holliday si nevzpomínal na žádnou skupinu, která by ji standardně používala. Což znamenalo, že ten mladík před ním pravděpodobně nepatří k žádnému oddílu americké armády.

„Kdopak jsi, synku?“ zeptal se Holliday, aby odvedl mladíkovu pozornost.

„Na tom sakra nezáleží, kdo jsem, „ odpověděl mladý muž. „Prostě se otočte a pokračujte. Až dojdeme k cestě, zabočte doprava. A nejsem žádný váš synek. „ V jeho hlase se ozývala podrážděnost a pohyby prozrazovaly napětí. Holliday věděl, že by mohl stisknout spoušť MAC 11 stejně tak dobře ze strachu, jako z jiného důvodu. Ten kluk je jak rachejtle a může každou chvilku vybuchnout.

„Johne?“ zašeptala Meg znovu.

„Udělej, co říká, „ poručil jí Holliday. Vydali se k cestě, pak zabočili doprava a zamířili do oblasti bažin. Když sešli ze silnice, začalo pršet. Zatím padal jen lehký déšť, ale nízké těžké mraky slibovaly v brzké době pořádný liják.

„Kam nás vedete?“ dožadovala se Meg.

„Buďte zticha!“ okřikl ji hoch se samopalem.

„Boro Bacheh Kooni“ pravil Holliday tiše. „Khar Kos seh, maadar jendeh“ Mladý muž za nimi nijak nereagoval. Vzhledem k smrtelným urážkám v jazyce fársí, neboli íránské perštině, které mu Holliday právě vmetl, nebylo pravděpodobné, že někdy byl v Afghánistánu nebo Iráku. „Madar-e-to Gayidam“ dodal Holliday, jen aby se ujistil. Ani to nevyvolalo mladíkovu reakci. Je to určitě najatý zabiják. Žoldák, ale ne moc zkušený. Začalo pršet hustěji, bažinatou půdu bičovaly nápory větru a clony vody. Viditelnost byla mizivá, jen pár metrů, což znamenalo, že ze silnice k nim teď také nikdo nedohlédne.

„Ty tohle moc dlouho neděláš, co?“

„Dost dlouho, aby to stačilo, „ opáčil mladík stroze a jeho hlas byl napjatý.

„Kolik ti vůbec je, sedmnáct nebo osmnáct?“

„Je mi jednadvacet!“ ohradil se mladík.

„No to určitě, „ odfrkl si Holliday posměšně.

„Řek jsem vám, abyste držel hubu, sakra!“

Holliday zpomalil. Bylo na čase předvést tomu klukovi, jak vypadá opravdový voják. Zhluboka se nadechl; ten mladík se samopalem byl úplně bezradný. Mrkáním vypudil vodu z očí a pak promluvil.

„Jestli se chceš dožít zítřka, tak bys měl vědět jednu věc, hochu; ta pojistka před spouští by u MAC 11 měla být v zadní pozici, když jsi tak blízko za svým zajatcem.“

Holliday zaslechl, jak se mladík prudce nadechl, zaváhal a jeho krok zakolísal. Oči určitě sklopil ke zbrani a pravou ruku vytáhl z kapsy, aby pojistku zkontroloval. Možná tak třívteřinová výhoda.

Holliday se bleskurychle otočil na levé noze a pravou vykopl stranou tak, aby chlapce zasáhl do stehna; vyhodil ho tím z rovnováhy a přiměl ho klopýtnout. Vzápětí vyrazil levou rukou, dlaní nahoru, přímo pod mladíkovu bradu. Brutální úder mladému muži prudce zvrátil hlavu a odhodil ho nazad. Holliday bez přemýšlení ohnul koleno a vší vahou jím dopadl na chlapcovu hruď.

Zvuk praskajících žeber byl jasně slyšitelný; bylo slyšet tříštící se kosti, když pod tlakem Hollidayova kolena zlomený konec třetího žebra pronikl do plicní tepny a protrhl ji. Mladík se začal dávit a z úst a nosu mu vyrazil proud krve. Byl mrtvý snad ještě dřív, než si uvědomil, že leží na zemi. Jeho jasně modré oči se zvrátily v sloup a celé tělo ochablo. Holliday vstal.

„Je mrtvý?“ zeptala se Meg hluše.

„Ano, „ odpověděl Holliday.

„Tos ho nemohl jenom… odzbrojit?“

„Ne, „ odvětil Holliday bez dalšího vysvětlování nebo ospravedlňování. Ten mladík se samopalem ohrožoval jejich životy, i když to byl jen nedospělý kluk. Pravděpodobně i patřil mezi vojáky, což znamenalo, že automaticky uzavřel nepsanou dohodu, existující mezi nepřáteli už od dob Kaina a Ábela; oko za oko, zub za zub. Zabij nebo budeš zabit.

„A co teď?“

„Převrať ho a sundej mu bundu, „ nařídil Holliday.

Meg ho poslechla. Holliday se rozhlédl. Byli z dohledu od silnice a nepadl žádný výstřel. Jediný potenciální problém by nastal, kdyby někdo pospíchal po pěšině z druhé strany ostrova, třeba ve snaze dostat se ze studeného protivného deště.

Meg sundala mrtvému mladíkovi bundu a vstala. Holliday si klekl vedle těla, sňal z něho pouzdro se samopalem a pás a pak prohledal mladíkovi kapsy. Klíče, pár anglických a amerických mincí, mohutný nůž Swiss Army se vším možným příslušenstvím. Podle průkazu se jednalo o Iana Andrewa Mitchella, jednadvacet let, bytem ve Wilmingtonu v Delaware. Měl u sebe také zvláštní povolení pro nošení zbraně z Delaware a malou pistoli Beretta. 380 v pouzdře, šikovně připevněném vzadu na kalhotách tak, aby sedělo na zádech. Průkaz Mitchellovi vystavila agentura Blackhawk Security v Odesse, Delaware. Pas byl vystaven na Andrewa Mitchella a byla v něm uvedena funkce bezpečnostní poradce.

Mrtvý měl u sebe tři sta euro v hotovosti a nějaké kreditní karty; obojí Holliday sebral. Vstal a odhodil peněženku a zbytek jejího obsahu tak daleko do slatin, jak jen dokázal. Pistoli v pouzdře si připevnil na svá vlastní záda, vklouzl do popruhu se samopalem a znovu do něho řemínky připnul MAC 11. Nakonec si oblékl i černou větrovku a přehodil si přes rameno pouzdro s dalekohledem.

„Pomoz mi ho odtáhnout támhle za to křoví, „ řekl a ukázal směrem k vyvýšenině porostlé nízkými keři, která se zdvíhala kousek od nich vpravo. Meg chytila mrtvého mladíka za jedno zápěstí a Holliday popadl druhé a společně tělo odtáhli obličejem dolů skrze nasáklou bažinatou půdu a bláto. Pak se vydali zpátky k cestě. Oba byli promočení skrznaskrz, ale trvalý prudký déšť měl tu výhodu, že za pár okamžiků zcela zahladí jakékoli známky zápasu.

„Připadáš mi tak klidný, jako by se nic nestalo, „ řekla Meg a v hlase se jí ozval náznak hořkosti. „Jako kdyby pro tebe bylo přirozené zabíjet děti.“

Holliday zaskřípal zuby, její slova v něm probudila vzpomínku tak živou a čerstvou, jako kdyby to bylo včera. „Jednou ráno jsem byl u Assassin’s Gate v Bagdádu, když kontrolním stanovištěm prošla asi devítiletá holčička. Irácký voják, co tam byl se mnou, poznamenal, že je divné, aby takhle malé dítě na sobě mělo kompletní burku i se závojem. Řekl jí, aby zůstala stát, kde je, ale ona neposlechla a rozběhla se přímo k nám. Zavolal na ni znovu, ale dívka se nezastavila. Měl jsem u sebe starou automatickou pětačtyřicítku. Ten Iráčan váhal, a tak jsem tu holku střelil do prsou sám.“

„A cítil ses potom líp?“ zeptala se Meg chladně.

Holliday si jasně vybavoval kluzký a chladný písek na své kůži, který v něm vzbuzoval pocit, že je špinavý, deset minut poté, co se osprchoval.

„Ta holčička byla asi tak patnáct metrů od nás, když jsem ji zasáhl. Sebevražedná vesta, kterou měla pod burkou, vypálila do silnice kráter tři metry široký a metr hluboký. Kousky a úlomky šrapnelů roztrhaly toho iráckého vojáka. Exploze navíc zabila dvě další ženy, které měly stánek hned za branou. Mě tlaková vlna odhodila pěkně daleko. Takže mi nevykládej o zabíjení dětí, zlato.“

Na okamžik to vypadalo, že jeho zrzavá společnice se chystá něco říct, ale pak si to rozmyslela.

„Co uděláme teď?“ zeptala se namísto toho nakonec. Stála v dešti a její dlouhé vlasy jí visely ve zplihlých pramíncích kolem obličeje.

„Ten kluk nebyl zabiják, „ řekl Holliday. „Jen posel.“

„Co tím myslíš?“

„K někomu nás měl odvést, „ odpověděl Holliday. „A já hodlám zjistit kam a ke komu.“

KAPITOLA DVACET

„Já to věděl, „ řekl Holliday vztekle. Díval se výkonným armádním dalekohledem Steiner, který sebral mrtvému mladíkovi. Ležel se sestrou Meg na plochých balvanech na okraji útesu nad zátokou na konci oceánu, tvořenou pláží s drsným pískem, která se táhla podél západního pobřeží Iony.

Podal dalekohled Meg, ukázal, kam se má dívat a držel hlavu skloněnou, pro případ, že by je někdo pozoroval. Pořád pršelo a oba se už před hodnou dobou vzdali všech myšlenek na brzké usušení. Dole na pláži byla stará, načerveno natřená úzká rybářská loď, přídí otočená směrem k oceánu, zádí vytažená na písek. Na příčném trámu na zádi měla připevněný velký přívěsný motor Mercury.

Vzadu v lodi se choulil jakýsi muž, jehož postava byla stěží rozpoznatelná. Byl přikrytý částečně i celtovinou, která pravděpodobně sloužila na ochranu motoru. Ze svého vyvýšeného místa Holliday viděl, že má na sobě stejnou černou větrovku jako ten mladík, který je napadl ve slatinách. Nejspíš další zaměstnanec bezpečnostní služby Blackhawk, což byla další záhada navrch ke všem ostatním. Co je k čertu zač bezpečnostní agentura Blackhawk a proč se ho pokoušejí zabít?

„Sean, „ pronesla Meg s překvapením v hlase, když se podívala dalekohledem na moře. „To je přece Mary Deare.“

Holliday přikývl, čelisti vztekle sevřené. „Jestli se vůbec jmenuje Sean, „ zavrčel. Podíval se znovu do dálky. Bez dalekohledu byla malá loď jen nezřetelnou skvrnou na deštěm zamženém horizontu. S dalekohledem ale dokázal rozeznat i jednotlivé zrezivělé fleky na jejím trupu. Mary Deare byla zakotvená z přídi i zádi asi tak dva kilometry od břehu a čekala. Na co? Jednou logickou odpovědí bylo, že 0’Kee-feho stará loď opustila přístav na východním pobřeží Iony a vydala se kolem ostrova na západ, aby se tu setkala s červeným rybářským člunem.

Červená rybářská loď zase zřejmě v neutuchajícím dešti čekala na Iana Andrewa Mitchella, který měl dorazit se svými čerstvě polapenými zajatci. Někdo to všechno elegantně naplánoval. Ale proč tak složitě? Proč prostě nepočkal, až se Holliday s Meg vrátí na loď sami od sebe? Stejně tady neměli jinou možnost, kam se uchýlit.

„Já to vůbec nechápu, „ řekla Meg a vrátila Hollidayovi dalekohled. Holliday ho znovu vstrčil do pouzdra.

„Někdo se nás za každou cenu pokouší zastavit, „ řekl Holliday. „Tvůj kámoš O’Keefe pracuje pro toho, kdo si nás vyhlédl za terč. Podle mě to bylo naplánované takhle; měli jsme se vrátit zpátky na palubu Mary Deare, aniž nás někdo viděl. Ten, kdo čeká na palubě, by se z nás mučením snažil vytáhnout, co víme, a pak by nás hodil do moře.“

„Sean není žádný můj kámoš, „ ohradila se Meg. „A nechce se mi věřit, že by něco takového udělal.“

„Můžeš mít jánevímjakou fantazii, „ řekl Holliday. „Ale fakt je, že tvrdá realita sedí v tom červeném člunu a má na sobě stejnou větrovku bezpečáků Blackhawk jako já. A něco takového už stejně udělal.“

„No dobrá, „ připustila Meg. „A co teda uděláme s tou tvou takzvanou tvrdou realitou?“

„Podfoukneme ji, „ prohlásil Holliday.

Ještě několik minut diskutovali, co udělají, a pak oba vstali, vztyčili se v plné výšce, aby byli odevšad vidět, a pomalu se vydali dolů po mírné písečné duně pod útes. Meg šla vpředu a Holliday hned za ní. Muž dole v červené loďce zaznamenal pohyb na útesu, vzhlédl a zamžoural do šedé záclony deště. Vstal, celtovinu přehozenou přes ramena, a jednou rukou si clonil oči. Holliday a Meg došli k patě útesu a vykročili směrem k lodi vytažené na břeh. Při chůzi měli oba sklopenou hlavu.

„Slíbil jsi, že mu neublížíš, „ připomněla Hollidayovi Meg potichu, když kráčeli k lodi. Nohy se jim bořily do vlhkého drsného písku.

„Ne, pokud se nepokusí ublížit on mně, „ opáčil Holliday. Byl by nejraději, kdyby Meg ztichla a dovolila mu tak soustředit se na příštích pár okamžiků.

„Ty jsi fakt pěkný parchant, „ pronesla Meg trpce.

„Hej!“ zavolal na ně muž v lodi. „Měli bejt dva! Kde je ten druhej?!“

Holliday a Meg pokračovali v chůzi směrem k lodi. Jediné, co potřebovali, bylo několik dalších metrů.

„Hej!“ zahulákal muž znovu. Odhodil celtovinu a sáhl pro pouzdro pod svou větrovkou. Byl ozbrojený stejně jako ten první.

Holliday levou paží odhodil z cesty Meg, která klopýtla a upadla na kolena. Vzápětí skrz díru, kterou armádním nožem vyrobil v kapse větrovky, vypálil z malé Beretty; mířil na pravé rameno a paži ve snaze vyřadit střelce z činnosti. Beretta měla zásobník na osm nábojů a jeden byl v komoře, to bylo dohromady devět. Nepřestával střílet, dokud muž nepadl; překlopil se dopředu přes příčný trám lodi a zůstal ležet na písku pláže. Na černé větrovce nebyla vidět žádná krev. Muž se svíjel na písku a levou rukou si svíral pravý loket. Nějakou dobu zřejmě nebude moci podepisovat žádné kontrakty, ale jestli se do půlhodiny dostane do nemocnice, tak to přežije. Holliday vypálil sedm ran a čtyřmi z nich muže zasáhl; jednou do lokte, jednou do nadloktí a dvěma do ramene. Tři z těch kulek prošly skrz, čtvrtá pořád vězela ve svalu paže. Mužův obličej byl bledý a zuby mu drkotaly. Byl v šoku.

„Co jsi to udělal!“ zasténala sestra Meg a sklonila se nad zraněným mužem. Holliday ji odstrčil stranou a odhodil pouzdro a samopal. Položil MAC 11 na písek a nepříliš jemně muže otočil. Ten vykřikl bolestí.

„Vždyť mu ubližuješ!“ vykřikla Meg zuřivě.

„Tím líp, „ pravil Holliday ironicky. Muž měl u sebe Berettu, stejnou jako ta, kterou ho Holliday postřelil. „Odstrč tu loď do vody. Já ho zatím vytáhnu nad čáru přílivu. „ Holliday popadl muže za límec a začal ho vytahovat nahoru po pláži.

„Nemůžeme ho tu přece jen tak nechat!“

„S sebou ho teda určitě brát nebudeme, „ zavrčel Holliday. Dospěl k linii přílivu, vyznačené cáry hnědavých chaluh a naplaveného dříví, a muže pustil. Pak se vrátil k lodi a nadzvedl záď. Meg si vůbec nevšímal. Když loď vklouzla do vody, přehoupl se přes okraj a sedl si na plochou dřevěnou lavičku. Přehodil přívěsný motor přes záď a začal se rozhlížet po startéru.

„Co to děláš?“ zeptala se Meg, oči vytřeštěné.

„Mizím, než tvůj kámoš Sean zjistí, co se děje, a přivolá kavalérii, „ pravil Holliday. „Jestli jedeš se mnou, tak by sis měla radši nastoupit.“

Našel elektrický startér a zmáčkl ho, jednu ruku na páce plynu. Drobné vlnky už postrkovaly starou rybářskou loď do hlubší vody. Meg váhala už jenom vteřinu a pak se přebrodila vodou a vhodila do lodi svůj batoh. Popadla okraj lodi a vyšvihla se do ní. Vzápětí motor s kašlavým zařváním naskočil. Holliday otočil pákou kormidla a namířil s člunem na otevřené moře.

Katherine Franklin Sinclairová, vdova po zesnulém Angusovi Pierce Sinclairovi, někdejším velvyslanci u dvora svatého Jakuba v Londýně, a matka senátora Richarda Pierce Sinclaira, seděla u rohového stolu v jídelně senátu a právě si dopřávala oběd se svým synem. Labužnicky pojídala mušle ve slaninovém kabátku a její syn si pochutnával na tuňákovém sendviči s hranolky.

Vůdce senátní většiny seděl u stolu hned za nimi a velitel komise pro ozbrojené složky pojídal cheeseburger o dva stoly dál. Těžký kalibr, ale jestli Kate prosadí svou, bude to za rok, osmého listopadu, tedy v den příštích federálních voleb, o hodně lepší.

Katherine byla oblečená do červených šatů a bílé vlasy měla naondulované do vyztužené a křehce vypadající trvalé. Vypadala jako kdysi krásná, ale teď už poněkud seschlá matka klanu, což vlastně bylo docela přesné. Její syn byl oblečen jako správný senátor; tmavý proužkovaný oblek, bílá košile se zlatými a kobaltově modrými prezidentskými manžetovými knoflíčky, které mu věnoval sám G. W. na památku jeho zvolení do Senátu, a fialovo-stříbrná kravata elitní školy Phillips Exeter Academy.

„Tady není o čem diskutovat, Richarde, návrh imigračního zákona je klíčem ke tvému zvolení.“

„Latinskoamerické hlasy v Kalifornii byly jedním z klíčů ke zvolení Obamy; jestli budu hlasovat pro zákon, který po všech Mexičanech chce, aby se registrovali u ministerstva státní bezpečnosti a nosili speciální identifikační průkazy s fotografií, tak to prohraju. To je jako kdybys chtěla přišít na Židy žlutou hvězdu.“

„Bude to fungovat ve všech státech Unie kromě Kalifornie. Vyhraje ti to zpátky všechny Bushovy státy, o které přišel McCain. Taky to ukáže, že dokážeš stát pevně za principy, které udělaly z této země to, čím je.“

„Tvoje principy, matko.“

„Kdo by se staral o to, čí principy to jsou? V minulosti fungovaly a budou fungovat zas. Ve státě jsou pěkné zmatky; ty to můžeš dát do pořádku a při úklidu je vždycky prvním krokem vyhození smetí.“

„Mému statusu ve straně to ale moc nepomůže, „ pravil senátor. Byl to pohledný muž a bylo mu něco přes čtyřicet. Ukousl si ze svého tuňákového sendviče a pak ho znovu položil na talíř. Žvýkal a vzdychal současně. Kate Sinclairová se dívala na svého syna a přála si, aby měl trochu víc kuráže. Na druhé straně věděla, kde se bere ta jemná stránka jeho povahy; vyrůstat jako jediný syn Anguse Sinclaira, neustále ve velvyslancově dlouhém stínu, nebylo snadné. Většinu života Richarda Sinclaira mu určoval někdo jiný, aniž by to mohl jakkoli ovlivnit. Školy: Exeter a Yale. Obor: právo. Kariéra: veřejné služby, následované strategickým a velmi dobře promyšleným skokem do Senátu. Příštím logickým krokem tedy byl nástup do Bílého domu. Angus Sinclair to takhle naplánoval ještě dřív, než se jeho syn narodil, a po jeho smrti tuto zástavu dychtivě převzala Katherine.

„K čertu s partají, „ pravila stárnoucí žena nakonec. „Máš na své straně opravdovou moc.“

„Ty myslíš takzvané přátele na vyšších místech?“ řekl senátor Sinclair a ohrnul rty. Věděl moc dobře, o čem jeho matka mluví.

„Jsou to taky tvoji přátelé, „ odpověděla Katherine. „Pomáhali ti od začátku, urovnávali ti cestu k úspěchu.“

„Chceš říct, že za to platili, „ řekl senátor. „Což znamená, že bych jim měl být zavázán, že?“

„Chtějí jen to, co je pro zemi nejlepší, „ odvětila Katherine. Rozřízla mušli napůl svým nožem, přidala k ní špetku špenátu a vložila si sousto mezi úzké rty. Když žvýkala, nebylo ani znát, že pohybuje čelistmi; to byl trik, který se naučila před mnoha lety ve škole Miss Porterové ve Framinghamu.

„To řekl Hitler Polákům taky, těsně předtím, než je přepadl, „ opáčil její syn kysele. Znovu si ukousl sendviče s tuňákem.

„Nebuď směšný, „ utrhla se jeho matka. „Víš moc dobře, o čem mluvím a o kom. V tomhle nemáš na vybranou. Jsi příští v řadě, jsi dědic už jenom podle historie, když podle ničeho jiného. Budeš de facto hlavou řádu a všech jeho zdrojů. Pak už bude snadné zvolit tě prezidentem.“

„Ty si vážně myslíš, že Rex Deus má pořád takovou moc?“ ušklíbl se senátor Sinclair a vstrčil si do úst hranolek. Labužnicky ho rozžvýkal.

„Vím, že má, „ odpověděla jeho matka. „A ty to víš taky.“

Měla pravdu, samozřejmě. Senátor si zhluboka povzdechl. Organizace Rex Deus byla součástí jeho života, co si pamatoval, a jeho místo v ní také. Rex Deus, kdysi známá jako Desposyni neboli „Dědici Pána“, údajně pokrevní linie Ježíše Krista po jeho matce Marii, sahající až ke královským rodinám Merovejců v Evropě, byla historickou skutečností, alespoň pokud šlo o její existenci v dějinách.

jednu dobu byli Desposyni považováni za aristokracii rané církve, ale během staletí se Rex Deus stala tajnou společností, která se opírala o peníze a moc. Byla přitažlivá pro mnoho raných kolonistů Ameriky, stejně jako zednáři, zejména v předrevolučních letech osmnáctého století. Deklaraci nezávislosti podepsalo tolik členů Rex Deus jako svobodných zednářů; byl mezi nimi mimo jiné i Benjamin Franklin, jehož byla Katherine Sinclairová přímým potomkem, a Robert Payne, předek Anguse Sinclaira.

roce 1776 byly jasně vymezeny bojové linie; americká diplomacie se svými koloniálními pány se octla ve slepé uličce. Bylo zřejmé, že Britové nakonec zakážou otroctví, když pro nic jiného, tak proto, aby zarazili růst amerického obchodu s bavlnou. K tomu se ještě připojila daň, kterou na kolonisty uvalila britská koruna za válku s Francouzi a indiány, plus zvýšené ceny za vyráběné zboží, které se do kolonií dováželo.

Zednáři a členové Rex Deus byli buď bohatí majitelé půdy nebo právě tak bohatí obchodníci, a nebyla žádná náhoda, že třetina signatářů Deklarace byli otrokáři. Kontinentální Kongres a Deklarace nezávislosti byly zřízeny proto, aby podpořily nejen americkou politickou revoluci, ale i tu finanční. Už tenkrát šlo jen o bohatství a moc, stejně jako dnes.

„Jsou tu jiní lidé, kteří chtějí být zvoleni do funkce hlavy řádu, „ řekl senátor Sinclair. „Nejsem přece jediný.“

„Konkláve je už za necelé dva týdny, „ trvala na svém Katherine a ztišila hlas, když se naklonila přes stůl. „My ty volby vyhrajeme a ty se staneš novým vůdcem řádu.“

Senátor Sinclair si povzdychl; dobře znal svou matku, když byla v takovéhle náladě. Pamatoval se na trapný incident na zkouškách do baseballového týmu, který z něho na Exeteru udělal terč posměšných vtipů. Znovu si vzdychl a prsty zatápal po své kravatě. Bylo zvláštní, jak snadno se mu matka ještě dnes dokázala dostat pod kůži.

„Proč je to proboha pro tebe tak důležité, mami? Nemyslíš, že se dokážu stát prezidentem sám od sebe?“

„Bez pomoci ostatních ne, drahoušku. S řádem za zády získáme od všeho to nejlepší a celý svět dokážeme přimět k našemu myšlení. Zdroje řádu jsou neomezené. A když ty budeš stát v jeho čele, budeme neporazitelní.“

„Nejsem si ani jistý, jestli vůbec chci kandidovat, natož pak vyhrát, „ řekl senátor mrzutě a pocítil, jak se právě snědený tuňákový sendvič s majonézou ztěžka prodírá jeho trávicím systémem.

„Ale ovšem že chceš být prezidentem, Richarde, „ řekla jeho matka netrpělivě a rozhlédla se kolem po vyšňořené místnosti. „Všichni chtějí být prezidentem Spojených států. Je to přece splnění celoživotního snu. Byl to sen tvého otce. A můj taky.“

Ale můj ne, pomyslel si Richard Sinclair.

„Ano, matko, „ řekl nahlas.

„Dobrá, „ pronesla Katherine. „Takže dohodnuto. Dáme si moučník, ne? Co takhle ten broskvový zákusek s trochou zmrzliny?“

„Ano, matko, „ pravil Richard odevzdaně.

KAPITOLA DVACET JEDNA

K ostrovu Mull dopluli v půl druhé odpoledne, zbavili se lodi a podařilo se jim v městečku Fionnphort najít taxíka, který je odvezl do Tobermory a k malému přístavu v zátoce, kde kotvily hydroplány. Letounem Cessna Caravan odletěli do Glasgowa a tam si hned koupili letenku na přímý let společností Air Transat do Toronta.

Ještě týž den večer nechali posvátný ostrov Iona daleko za sebou, i když byli hladoví a dost unavení. Ubytovali se v torontském hotelu Royal York z dvacátých let, budově o osmadvaceti patrech připomínající zámek, s více než tisícem pokojů a dokonce včelínem, který byl schopen vyprodukovat tři sta kilogramů medu ročně. Alespoň to tvrdila reklamní brožura.

Kdysi to byl největší hotel v celém britském impériu a své „královské“ jméno nesl právem, neboť hostil tři generace královské rodiny při nesčetných příležitostech, od vévody z Windsoru přes několik králů a královen až po princeznu Dianu.

Hotel měl také tu výhodu, že stál přímo naproti starému torontské-mu nádraží, monstróznímu pozůstatku z éry Grand Central, které připomínalo britské muzeum dokonce víc, než britské muzeum samotné. Po celý den z něho odjížděly vlaky do Montrealu a večer vyjížděl noční vlak do Halifaxu.

Navzdory paranoidním špionážním filmům, jaké měl Hollywood v oblibě, Holliday věděl, že ve skutečnosti se na místech, jako je Toronto, nedají lidé sledovat přes satelit, a stopovat někoho podle kreditních karet také není tak jednoduché, jak to vypadá v detektivkách s Jasonem Bournem a podobných. Holliday odhadoval, že mají k dobru nejméně několik dní, než ten, kdo je sleduje, dá dohromady všechny své byrokraty a postaví je do latě. Když pojedou vlakem, tak své pronásledovatele zmatou ještě víc, zejména když za jízdenky zaplatí v hotovosti. Ještě předtím však měl Holliday v úmyslu navštívit starého přítele.

Steven Braintree, profesor středověké historie na univerzitě v Torontu, měl kancelář na nejhořejším podlaží budovy na rohu Bloor Street a Avenue Road, která vypadala spíš jako staromódní banka nebo pojišťovna, než budova univerzitní fakulty. Královské muzeum Ontaria bylo příhodně umístěné hned přes ulici. Budova Centra pro studium středověku byla o další blok na západ od středu města, na rohu Yonge a Bloor, v místě, kudy procházela hranice mezi západem a východem města.

Kancelář, místnost tak tři a půl krát tři a půl metru, byla plná stohů knih, šanonů a složek a hromad papírů naskládaných na každém rovném povrchu; prohýbající se registratury byly přeplněné knihami, stejně jako kartonové krabice rozestavěné na zemi. Na okenním parapetu vedle odumírající kořenokvětky s jediným, smutně svěšeným červeným květem, stál plastový model rytíře v brnění. Květina měla pořád ještě na květináči štítek ze zahradnictví a rytířův štít byl nahrazen uzávěrem z lahve od piva Quidi Vidi.

Kancelář se nacházela pod římsou staré kamenné budovy a neměla klimatizaci. V tuto roční dobu bylo v Torontě obvykle stejné horko jako v New Yorku. Špinavá okna byla neprodyšně uzavřena a utěsněna stoletými vrstvami nátěrů a urputnou skotsko-presbyteriánskou snahou udržet v zimě uvnitř teplo.

Braintree vypadal právě tak unaveně jako jeho kořenokvětka na parapetu. Měl na sobě džíny a tričko s nápisem. Jeho dlouhé tmavé vlasy byly zplihlé horkem a za tu dobu, co ho Holliday neviděl, v nich přibylo pár pramínků šedivé. Profesor seděl za stolem a mžoural na Hollidaye zpoza módních brýlí s obroučkami z tmavého plastu. Ruce měl složené pod bradou, a zamyšleně poslouchal vyprávění o Jeanu de Saint-Clairovi a blahoslavené Julianě.

„Ta báseň je rozhodně zajímavá, „ zamumlal. „Jak víte, středověké šifry a kryptografie vůbec jsou tak trochu můj koníček.“

„Vy myslíte, že to je kód?“ zeptala se Meg.

„Je to dost těžkopádné, takže by to mohl být kód, „ opáčil Braintree a zadíval se na zrzavou jeptišku. „Jedna z věcí, podle kterých poznáte staromódní kód, je těžkopádnost jeho konstrukce. Musí v něm totiž být klíčová slova, i když se tam ve skutečnosti nehodí.“

„Například?“ zajímal se Holliday.

„Hlavně v tom druhém verši, „ odpověděl profesor. Opakoval druhou strofu modlitby nahlas, aby vysvětlil, co měl na mysli těmi klíčovými slovy:

„Ochraň nás znovu před pomstou královského Satana / a dej nám křídla svaté Marie, ať nás donesou / k vzdáleným písčitým břehům / do objetí bledých paží Arkádie / kde budou tvé poklady v bezpečí. „ Potřásl hlavou. „To prostě nesedí. „ Obrátil se a začal se přehrabovat v hrozivě se naklánějícím stohu knih na podlaze za sebou.

„Co tím myslíte?“ naléhala Meg. „Co nesedí?“

„Podle vás to bylo napsáno na začátku čtrnáctého století. Asi tak ve stejné době jako Lay of Havelock the Dane“

„Kdo?“ nechápala Meg.

„Spíš co, „ opravil ji Braintree. Hmátl po tenké knížce vázané ve světle hnědém knihařském plátnu. „Aha!“ pravil vítězoslavně. „Edice Clarendon Press, 1910. Dost cenná. Už jsem se bál, že jsem ji někam založil.“

„A co?“ zeptal se Holliday.

„Přesně, „ řekl Braintree. „Myslím, že už jsem to řekl. Lay je „co“, ne „kdo“.“

„Co to má ale společného s naší modlitbou?“ zeptala se Meg otráveně.

„Jak jsem říkal, je dost těžkopádně konstruovaná. Poezie, písně, modlitby, verše všeho druhu jsou téměř vždycky napsané v rýmech, nebo alespoň v osmislabičných rytmických celcích, jako Lay of Have-lock the Dane nebo Chaucer“ Zašklebil se, vypjal hruď a zarecitoval: „Bot I haf grete ferly that I fynd no man. Dat has written in story how Havelock his lond wan.“

„To se vám to mluví, „ řekl Holliday a rozesmál se. Středověké angličtině nikdy nedokázal doopravdy přijít na chuť.

„Je to o dánském princi, který se usadil ve městě Grimsby v Anglii. Shakespearův zdroj Hamleta. „ Braintree si odkašlal. „Jde o to, že ten váš Jean de Saint-Clair a ta Blahoslavená Juliana buď vaši modlitbu vůbec nenapsali nebo ji napsali pro jiné účely než modlení.“

„Originál byl ve francouzštině, „ řekl Holliday.

„Na tom nesejde, „ mávl rukou Braintree. „Konvence pro francouzskou poezii byly v té době stejné - pouze rýmovaná dvojverší. Jestli opravdu měli v úmyslu složit regulérní modlitbu, tak by se jich drželi.

A jak jsem už říkal, některé ty slovní asociace jsou opravdu podivné - například slova „Satan“ a „královský“ by těžko někdo použil dohromady, leda by měly nějaký jiný význam, jak naznačujete. To samé ty vzdálené písčité břehy. Přídavné jméno písčitý je zbytečné; v poetickém smyslu břehy obvykle bývají písčité.

K použití toho slova museli mít nějaký jiný důvod. To platí i o bledých pažích Arkádie. Arkádie byla považována za ráj, místo, kde všechno roste a vzkvétá. Byla to propaganda, která měla přimět lidi, aby opustili své domovy a vydali se na cestu k takzvaným vzdáleným břehům kolonizovat Nový svět. Objetí bledých paží zrovna moc lákavě nezní.“

„Na co tedy ta modlitba odkazuje?“ zeptala se Meg.

„Na Nové Skotsko, „ řekl Holliday. „Arkádii.“

„Koukněte se na mapu. Nové Skotsko vypadá jako humr, kterému chybí klepeto. Žádné objetí bledých paží. „ Braintree se odmlčel, najednou ho něco napadlo. „Ale jeden ostrov, který splňuje všechna ta kritéria, by tu byl. Pasuje to na něj úplně dokonale. Jestli Jean de Saint-Clair na té své benátské lodi plul přes Atlantik ke vzdáleným břehům, tak by určitě přinejmenším proplul kolem něho, neřku-li do něho přímo najel. A tady už se rozhodně dá mluvit o „bledých pažích“.“

„Kde to je?“ zeptala se Meg.

Braintree odsunul stranou hromadu papírů na svém stole a odhalil tak malý černý laptop Hewlett-Packard. Stiskl několik kláves a pak zblízka zašilhal na monitor; posunul si přitom brýle na špičku nosu a díval se přes ně vrchem.

„Čtyřicet tři stupně padesát sedm minut severní šířky a padesát devět stupňů padesát čtyři minuty západní délky, „ řekl. „Ostrovu se taky často říkalo Hřbitov Atlantiku; od roku 1583 na něm ztroskotalo nejmíň třistapadesát lodí. To už je pěkná hromada dříví na podpal, mládeži. Je to čtyřicet osm kilometrů dlouhá písečná lavice ve tvaru tenkého srpku, přímo uprostřed ničeho. Sable Island.“

Sable Island je dlouhý, úzký a plochý srpek země, převážně písčité, přibližně sto šedesát kilometrů od břehů Nového Skotska. Jeho tvar výrazně připomíná luk, uprostřed je silnější a ke koncům se zužuje. Je to výběžek pevninského šelfu, asi tak dva až čtyři kilometry od jeho okraje, a leží přesně uprostřed vířícího ohniska proudů, slapů a větrů, v místě, kde se Labradorský proud střetává s Golfským.

Ostrov leží přímo na trase prvních zaoceánských plaveb k atlantickému pobřeží a ke Karibským ostrovům, na okraji newfoundlandských Grand Banks, kam před pěti sty lety přijeli rybařit baskičtí rybáři. Jako první ho pravděpodobně objevil Erik Rudý na počátku jedenáctého století. Ostrov byl také první překážkou, která se postavila do cesty velkým bouřím, blížícím se k severoamerickému kontinentu. Byl rodištěm mlh, hurikánů a velkých zlomyslných vln a zuřivé nápory větru, proudy a další mořské vlivy postupem let měnily jeho tvar.

V moderní době se ostrov stal předmětem ropného výzkumu a před několika lety na něm byl vybudován ropný vrt, který byl ale neúspěšný. Další byly zřízeny na moři poblíž a jsou stále funkční. Jedinými stálými obyvateli ostrova jsou čtyři vládní pracovníci; ti se starají o automatické majáky umístěné na obou koncích písečných výběžků a také o divoké poníky, kterým se tu zřejmě dobře daří.

Další obyvatel ostrova je osamělý badatel, který bydlí v provizorní chatě a studuje zvláštní ekologii ostrova. Bez povolení na ostrov nikdo nesmí a dostat se tam lze pouze speciálním malým letadlem, vybaveném měkkými pneumatikami, aby mohlo přistávat na písečné pláži. Jakékoli neohlášené přiblížení se k ostrovu znamená pokutu.

Těch několik lidí, kteří ostrov navštěvují, jsou většinou ekoturisté na zájezdech organizovaných agenturou Sable Island Trust, kteří se přijedou podívat na divoké poníky. Ostrov neodpovídá tak úplně popisu pouštního ostrova, protože tu je několik brakických rybníčků a jezírek, to největší se jmenuje jezero Wallace a nachází se nejblíž středu ostrova. Bez sladké vody by populace poníků, kterých je na ostrově asi čtyři sta, nedokázala přežít.

I když nikdo si není zcela jistý původem těchto koní, nejblíže pravdě je zřejmě názor, že jsou důsledkem vyhnání Akaďanů Brity začátkem osmnáctého století. Koně byli válečnou kořistí a jejich transport na Sable Island organizoval Thomas Hancock, strýc mnohem slavnějšího Johna Hancocka, signatáře Deklarace nezávislosti. Tenhle fakt Meg mimořádně zaujal.

„Musíme tam jet, „ začala naléhat. „Co nejdřív. Ta archa je tam, jsem si tím jistá.“

„Počkej moment, „ zarazil ji Holliday. „Neběžíme přece žádný závod.“

„Budete se tam ale muset dostat tajně, „ varoval je Braintree. „Jinak byste mohli skončit ve vězení.“

„Tuhle fázi už jsme bohužel překročili, obávám se, „ řekl Holliday.

„Je to opravdu velice zajímavé, „ přemítal Braintree. Opřel se dozadu ve své židli a opřel si nohy o vratký sloupec naskládaných knih. „Pravá Archa je jednou z těch šťavnatých středověkých legend, na kterých je minimálně špetka pravdivá. Možná i víc.“

„Je to celé pravdivé, „ pravila Meg sveřepě.

„Stejně jako Turínské plátno, „ řekl Braintree a usmál se, „až na to, že to je padělek, spolu se všemi kousky a úlomky Pravého kříže a zázračných fiál s Pravou krví, které najdete v katedrálách po celém světě. Kdybyste všechny ty kousky složila dohromady, tak by ten kříž byl velký jak mrakodrap a Kristus by byl musel krvácet tak, že by to naplnilo obří tanker.“

„Vy nejste věřící, že ne?“ optala se Meg.

„Já jsem vědec a zabývám se středověkem, „ opáčil Braintree a pokrčil rameny. „Věřím v dějiny a v to, co se z nich můžeme naučit.“

„Vy nevěříte v Boha?“

„To jsem neřekl.“

„Ale nevěříte, že slovo Boží je pravdivé, tak jak je napsané.“

„Nikdy jsem neviděl nic, co by Bůh napsal, „ řekl Braintree a ušklíbl se. Očividně se bavil vlastním vtipem. Hollidayovi to začínalo jít na nervy. Sledování stop dávného templářského rytíře je zavedlo z pěkně hlubokého bláta do ještě hlubší louže a jeho společnice tu hodlá vést teologickou debatu. A navíc si nebyl jistý, jestli se mu ten mírně fanatický tón Megina hlasu a podobně fanatický pohled v jejích očích zamlouvá. Stejný pohled „pravého věřícího“ viděl u sebevražedných atentátníků Tálibánu v Afghánistánu a zabijáků Hutu s mačetami ve Rwandě.

„Vy nevěříte, že evangelia jsou slovo Boží?“

„Evangelia mohou být něčí interpretace toho, o čem si někdo myslí, že je slovo Boží - to je asi tak nejvíc, čemu bych mohl věřit.“

„Není snad historie také jen „interpretace“, jak tomu říkáte?“

„Zajisté, „ řekl Braintree a rozesmál se. „V pravém slova smyslu neexistuje ani minulost ani budoucnost, pouze neustále se měnící okamžik bezprostřední přítomnosti, takže všechno je naprosto otevřené interpretacím.“

„Teď jste to řekl sám, „ upozornila ho Meg, jako kdyby se jednalo o nějaké skóre. „Interpretace.“

„Proč se o tom vlastně vůbec bavíme?“ ozval se Holliday nakonec netrpělivě a vstal.

„Pravá Archa je skutečná, „ pravila Meg rezolutně, skoro jako kdyby se snažila přesvědčit sama sebe. „Existuje! Stejně jako Grál, Koruna, Plátno a Prsten.“

„Je jen jediný způsob, jak to zjistit, „ řekl Holliday. „Pojďme ten zatracený krám najít a nechme chudáka profesora Braintree jeho Chaucerovi.“

„Dejte mi vědět, jak to dopadlo, „ pravil mladý profesor, když se s nimi loučil. „Nic mě nepotěší víc, než když někdo dokáže, že se mýlím.“

Sjeli starým klecovým výtahem zpátky do přízemí a vyšli těžkými dubovými dveřmi do jasného slunečního světla. Sešli po širokém žulovém schodišti dolů na chodník.

Holliday ve zlomku vteřiny zaregistroval změnu situace a věděl, že s tím nemůže absolutně nic udělat. Zpoza rohu se vynořili dva muži, oba v tmavých oblecích, tmavých botách a s tmavými brýlemi na očích, a zamířili k nim. Další dvojice, stejná jako první pár, se k nim blížila z druhé strany.

U chodníku stál tmavomodrý Econoline, který jim blokoval cestu do ulice, u otevřených posuvných dveří stál muž s rukou zastrčenou do kapsy větrovky, která byla trochu příliš teplá na slunečné letní počasí. Za nimi ze schodů scházel muž neformálně oblečený v teplákové soupravě, jako kdyby si vyšel zaběhat, ruku v ledvince u boku. V jednom uchu měl něco, co vypadalo jako špuntové sluchátko od iPodu, ale nejspíš to patřilo k rádiu. Šel za nimi velmi rychle a odřízl jim zpáteční cestu.

„Nastupte do té dodávky, plukovníku Holliday. Vaše přítelkyně taky. Žádné diskutování, žádná konverzace, jinak na vás použiju taser. Jasné?“

„Ano, „ řekl Holliday.

Muž za nimi je popoháněl k otevřeným dveřím Econoline. Ten, který stál vedle dveří, udělal krok stranou. Šest mužů a dodávka, ale žádné oficiální předvádění svalů. Spíš tichý a nenápadný únos, jakého si nikdo nevšimne, dokud se o něm nedočte příští den v novinách.

Ještě tři kroky a bude pozdě. Co jsou ti lidé zač? Policajti to nejsou. Ti při své práci nedokážou být takhle nenápadní. Členové Blackhawk? Možná, v tom případě ale strašlivě riskují. Kanada je možná nejlepším přítelem Ameriky, ale pořád je to cizí země a určitě by se netvářila moc příznivě na polovojenské jednotky operující na jejich svrchovaném území.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Meg, očividně vyplašená.

„To, co chtějí, „ řekl Holliday. „Nastoupíme do té dodávky.“

Přesně to také udělali.

KAPITOLA DVACET DVA

„Haló? Je tam někdo?“ Z temnoty se ozval Megin hlas, ochraptělý a drsný po něčem, co jim oběma dali, když nastoupili do dodávky. Nejspíš to byla nějaká omamná droga.

„Jsem tady, „ ozval se Holliday. Jeho hlas byl právě tak chraplavý jako její. Příšerně ho bolela hlava a jazyk měl přilepený k patru úst. V místnosti byla neproniknutelná tma. Neměl tušení, kolik času uplynulo od chvíle, kdy je unesli z ulice v centru Toronta.

Zadní část dodávky byla temná a páchla benzínem. Někdo na ně čekal uvnitř a muž, který prve stál u dveří, vyšplhal za nimi. Oběma okamžitě vpíchli dávku nějakého omamného prostředku. Holliday se jeho účinkům vzpouzel dostatečně dlouho na to, aby ještě zaslechl, jak kdosi řekl: „Čtyři nula jedna na čtyři sta a pak na sever. „ Očividně udání směru, ale nedalo se odhadnout, kam. Nejspíš někam na sever od města.

„Johne?“ ozvalo se opět zachraptění.

„Tady jsem.“

„Kde to jsme?“ Ozval se chrastivý zvuk. Holliday se pokusil pohnout pažemi a uslyšel škrábání kovu o kov. Byl připoutaný pouty k posteli. Podle zvuku Megina hlasu odhadoval, že je od něho asi tak tři metry daleko.

„Jsi připoutaná k posteli?“

„Ano, myslím, že jo, „ odpověděla a její hlas zazněl trochu jasněji.

Holliday vtáhl zhluboka vzduch do plic. Nebylo pochyb, že cítí cedrové dřevo, a to dost silně. Nahoře v šeru matně rozeznával střešní trámy. Zvenčí se ozval vzdálený zvuk. Šplouchající voda. Vysoké bzučení. Že by člun? Vodní lyže?

„Myslím, že jsme u nějakého jezera nebo řeky, „ řekl Holliday. „Možná je to chata. Slyším motorový člun.“

Nastala pauza a pak se Meg znovu ozvala. „Já ho slyším taky.“

Holliday otočil hlavu doleva a pak doprava. Nalevo dokázal rozpoznat slabý čtvercový obrys světla. Možná okno zatlučené prkny. Napravo, téměř mimo jeho zorné pole, svítil jasný červený bod. Pokusil se pohnout rukama. Znovu se ozval kovový zvuk a zároveň ucítil bolestivé štípnutí, jak mu kůži na zápěstí skřípla pevná ocel. To nebyla žádná napodobenina želízek, jaké dostanete v krámu se zábavnými hračkami; tyhle byly pravé a jediná možnost, jak se z nich dostat, bude zřejmě klíč. Ale i tak byl někdo extrémně opatrný - dva páry želízek na osobu. Ten někdo, kdo ho připoutal, dobře znal jeho záznam. Věděl, že by dokázal nadělat spoustu škody i jednou volnou rukou.

Napjatě naslouchal. Hluk motorového člunu slábl. Slyšel vítr šumící ve stromech. Měkké šustění, jaké vyluzují větve jehličnanů. Žádné zvuky pouličního ruchu. Určitě jsou někde mimo silnici s pravidelným provozem.

Otevřely se dveře a místnost zalilo denní světlo. Její velikost Holliday odhadoval tak na tři krát tři a půl metru. Podlaha byla z dřevěných prken a na ní stály dvě prosté železné postele s jednoduchým povlečením na tenkých matracích. Na nočním stolku byla digitální chůvička - to byl ten červený bod v temnotě. Do místnosti vešel jakýsi muž, kterého zřejmě přivolaly jejich hlasy. Byl to ten, který byl prve oblečený v teplákové soupravě, teď na sobě však měl denimové kraťasy a tričko s nějakým vtipným nápisem.

„Dobrý, „ pravil uznale Holliday, když si tričko přečetl. Muž mu mezitím sundal pouta z jedné ruky.

„Poslouchejte, „ opáčil muž v tričku. „Zkuste se dostat z těch druhých pout sám, pak je sundejte své přítelkyni a pak přijďte dolů. Snídaně je za patnáct minut. Nad schody je koupelna a záchod, kdybyste potřebovali. „ Hodil Hollidayovi malý plastový přívěsek od klíčů. Jeho přízvuk byl klasicky středozápadní a placatý jako kansaské kukuřičné pole.

Snídaně. Takže uplynul minimálně jeden den. Holliday zdvihl přívěsek od klíčů a pustil se do práce na své druhé ruce.

Přízemí chaty bylo prostorné a bohatě zařízené. Takové místnosti Holliday viděl ve Vermontu a Connecticutu; velká rodinná letní sídla, kam už rodiny nejezdily a jen je pronajímaly na týden nebo na měsíc, aby z nich získaly nějaké peníze. Kuchyně byla obrovská a velká okna na jedné straně skýtala výhled na rozlehlé jezero lemované stromy. Ze zadní verandy vedlo schodiště dolů k přístavišti. U něho byl přivázaný starý dřevěný motorový člun, toho typu, který dnes stál tolik co Bentley. Vypadalo to, že chata stojí na skalnatém výběžku nad vodou a je obklopená vzrostlými cedry.

V kuchyni mezi kamny a velkým kuchyňským stolem z javorového dřeva pobíhal muž a pilně se činil u pracovní desky. Židle byly pěkně naleštěné a jejich opěradla byla z borovicového dřeva. Cenný starožitný nábytek, který byl velmi populární tak v šedesátých letech. Stůl byl prostřený pro tři osoby, dvě po stranách a jednu přímo naproti nim. U každého prostírání stála vysoká sklenice s čerstvě vymačkaným pomerančovým džusem. Uprostřed stolu trůnil kompletní kávový servis a velký stříbrný podnos plný tenkých toastů, některé byly namazané máslem, jiné byly suché. V místnosti nikdo nebyl, ale venku na verandě seděl v dřevěné skládací židli muž v obleku. Na klíně měl položenou brokovnici MAG-7 s krátkou hlavní. Stále nebylo jasné, jaké národnosti vlastně jejich únosci jsou; MAG-7 byla vyrobena v Jižní Africe.

Muž u pracovní desky krájel zeleninu; zelenou papriku, cibuli a celer. U ruky už se mu kupila úhledně nakrájená šunka a hromádka nastrouhaného sýra. Měl na sobě modrobíle pruhovanou zástěru, toho typu, jaký býval k vidění u zelinářů v londýnském Covent Garden. Bylo mu něco přes padesát, měl na očích brýle s rohovinovými obroučky a na hlavě šedivějící vojenský sestřih. Pod zástěrou měl bílou košili s vyhrnutými rukávy.

„Tajemstvím dokonalé snídaně je správné načasování, „ řekl. Jeho řeč byla naprosto bez přízvuku, jakýsi druh středoatlantické směsi britské a americké angličtiny. Buď se narodil ve Státech a byl vychován v Anglii nebo obráceně; těžko se to dalo poznat. Hollidayovi ten tón připadal podivně zlověstný, skoro jakoby strojový. „Musíte mít všechno připravené, aby to šlo ve správném pořadí.“

Jako kdyby chtěl demonstrovat toto pravidlo, shrábl ingredience z pracovní desky a sesypal je do velké litinové pánve na kamnech za sebou. Zdálo se, že má na nich několik pánví najednou. Jeho pohyby byly rychlé a hbité. Bylo vidět, že rád vaří a že s tím má zkušenosti.

„Jen se posaďte, plukovníku, „ řekl muž, otočený zády k Hollidayovi. Meg sešla ze schodů a vešla do kuchyně. Obličej měla čistě vydrhnutý, ale v očích měla stále ospalý výraz. Třela si mírně kůži na jednom zápěstí, rozedřenou od pout. To byla připomínka; ten muž u kamen na sobě měl sice zástěru a vařil, ale pořád to byl jejich únosce a věznitel. Holliday se posadil ke stolu, nalil si šálek kávy a čekal. Sestra Meg následovala jeho příkladu. Šálky na stole byly z čínského porcelánu.

Muž v zástěře přesunul jídlo na talíře vyrovnané na kuchyňské desce vedle sporáku a přinesl je ke stolu, dva na jedné paži, třetí v druhé ruce. Postavil je na stůl tak hladce jako zkušený číšník. Na každém talíři trůnil dokonalý půlměsíček omelety, plátek slaniny a štědrá kupka hranolků s paprikami a cibulí. Muž si stáhl zástěru přes hlavu, pověsil ji přes opěradlo své židle a posadil se. Nalil si také šálek kávy, přidal do ní mléko a usmál se na své hosty, vidličku připravenou nad svou omeletou.

„Dejte se do toho, než to vystydne, „ vybídl je přívětivě. Ukrojil si přesný kousek omelety a delikátně si jej vsunul do úst. Holliday ho následoval a Meg také. Omeleta byla vynikající, perfektně usmažená. Káva byla tmavá a silná, ale ne hořká. Presovaná, ne překapávaná.

„Vy zřejmě víte, kdo jsme, „ řekl Holliday. „Ale kdo jste vy?“

„Chutná vám ta snídaně?“

„Je výborná. Tak kdo jste?“

„Jmenuji se Quince. Nathan Quince. „ Muž se usmál. „Jsem si jist, že moje matka měla představu, že až vyrostu, tak ze mě s tímhle jménem bude homosexuální profesor angličtiny na nějaké bezvýznamné univerzitě kdesi v Nebrasce. A že třeba napíšu knihu poezie. Něco nenáročného. Bohužel, její sny se nenaplnily.“

„A čím se tedy živíte?“ pokračoval Holliday a krájel omeletu. „Když tedy nejste básník z Nebrasky?“

„Jsem facilitátor. Starám se o to, aby věci klapaly. Tu a tam tak trochu postrčím dějiny, to je všechno. Vy se historií zabýváte, tak jistě chápete, k čemu je to dobré.“

„A my při tom postrkování překážíme, je to tak?“

„Ne tak úplně, „ řekl Quince. Vzal si z podnosu toast a rozlomil ho vedví. Na jednu polovinu si položil kousek omelety a vsunul si sousto do úst. Soustředěně žvýkal a zadíval se přes stůl na Hollidaye. Polkl a znovu promluvil. „Jenom vás musíme trochu pohlídat.“

„Proto jste nás unesli?“

„Venku je bouřlivo a nevlídno, plukovníku Holliday. Někdy je lepší se schovat před deštěm.“

„Žádný déšť jsem necítil.“

„Ale pocítil byste ho, „ řekl Quince. „O tu vaši malou výpravu má zájem velice mnoho stran.“

„Včetně vás.“

„Včetně nás, „ řekl Quince a přikývl. Napil se kávy. Zvenčí od jezera bylo opět slyšet hluk motorového člunu.

„A kdo je to my?“

„Zainteresovaná strana.“

„Hoši z některé organizace o třech písmenech, CIA, DEA, NSA? Nebo z nové úrody, která vykvetla během posledních deseti let?“

„Nic federálního, kdepak, „ řekl Quince. „Svět se změnil. Myslete globálně. Celospolečensky.“

„Takže jste soukromý útvar, ať už jste kdokoli.“

„Smluvní pracovníci. Jak jsem řekl, jsme facilitátoři. Když vzniknou problémy, tak je řešíme.“

„Gangsteři, „ řekl Holliday a upil kávy.

„Budiž, „ řekl Quince přívětivě. „Když tomu tak musíte říkat.“

„Ale proč jsme pro vás problém?“ zeptal se Holliday.

„Podle mých informací vy a vaše přítelkyně hledáte něco, co se nazývá Pravá Archa. Pro některé lidi má tato relikvie jistou symbolickou hodnotu, která výrazně převyšuje její hodnotu peněžní. Je naší povinností zajistit, aby tato Pravá Archa - pokud vůbec existuje - nepadla do nesprávných rukou.“

„Jak zní definice nesprávných rukou?“ otázal se Holliday.

„Jsou to jakékoli ruce, které nepatří mému klientovi.“

„A kdo je váš klient?“

„To vám nemohu říct. Z bezpečnostních důvodů.“

„Takže slepá ulička, „ poznamenal Holliday. Vzal si toast a začal si ho mazat zavařeninou z malého kelímku vedle podnosu, na kterém byla papírová etiketa Moiřina švestková marmeláda. Kousl do toastu a v duchu složil Moiře poklonu.

„Proč jste nás unesli?“ zeptala se Meg, která promluvila zatím poprvé.

„Protože pokud se nemýlím, tak vás hledá pět různých policejních agentur a navíc vatikánská tajná služba. Nechali jste za sebou pěknou řádku mrtvol. My se jen snažíme odlišit od davu, abych tak řekl. Naše zdroje nám sdělily, že vaši přátelé z Vatikánu se k vám už začínají dostávat moc blízko. Rozhodli jsme se, že vás na nějakou dobu odklidíme z hřiště. Pro vaši vlastní bezpečnost a pro bezpečnost vašeho podniku.“

„Znamená to, že jste na naší straně?“ zeptal se Holliday.

„Dokud mi můj klient nedá jiný příkaz.“

„Takže pro vás je to vlastně jen práce. Nejste vůči nikomu loajální. Je to jen o penězích.“

„Nebuďte naivní, plukovníku. Vždycky je to jen o penězích. Války se vedou kvůli nejrůznějším důvodům a vedou je všemožné sorty lidí, ale bohatnou na tom ti, kdo prodávají válčícím stranám zbraně a munici. Život, plukovníku, je maloobchod. Je to úplně jako Vánoce.“

Motorový člun na jezeře teď byl už jasně viditelný, vzdálený asi dvacet metrů od mola pod nimi. Táhl za sebou vodního lyžaře, jehož lyže hlučně pleskaly o hladinu; spolu s řevem obou velkých motorů to byl dostatečný rámus na to, aby přehlušil konverzaci u kuchyňského stolu. Všichni se podívali směrem k jezeru, včetně strážného na verandě. V rychlém člunu byli čtyři muži a všichni na sobě měli černé záchranné vesty. Přímo před molem se muž na vodních lyžích najednou pustil lana a člun snížil otáčky motoru na minimum. Všichni čtyři se otočili směrem ke břehu.

Kdo proboha nosí černé záchranné vesty?

KAPITOLA DVACET TŘI

To nejsou žádné záchranné vesty. To jsou neprůstřelné vesty!

„K zemi!“ zaječel Holliday. Chytil Meg za paži a stáhl ji ze židle na podlahu. Velké okno, z něhož byl výhled na jezero, se roztříštilo a kuchyně vybuchla ve smršti tichých kulek. Muže na verandě střelba z automatů roztrhala na kousky ještě dřív, než stačil vstát.

Další střelba přicházela ze stromů kolem chaty. Ten člun na jezeře sloužil jen k odpoutání pozornosti. Obklíčili je ze všech stran. Quince ležel na zemi s roztaženými pažemi, pravý ukazováček stále ještě za-háknutý do delikátního ouška ozdobného šálku z čínského porcelánu, z kterého pil kávu. Větší část jeho hlavy byla pryč. Moiřina švestková marmeláda byla všude. Hrozivě tichá střelba z automatů s tlumiči pokračovala v nepřetržitém proudu.

„Kdo na nás střílí?!“ zařvala Meg.

„Quinceho konkurence!“ zakřičel Holliday v odpověď. Začal se plazit po podlaze a Meg, jejíž paži pořád svíral, táhl za sebou. Skrčili se pod schodištěm; to bylo zřejmě nejbezpečnější místo z celého domu. V malém přístěnku tu našli svoje batohy; když je omráčili, tak jim je zřejmě prohledali a pak je sem pohodili.

„Co budeme dělat?“ otázala se Meg. Byla vyděšená a zprudka oddechovala. Holliday se naproti tomu octl ve starých kolejích. Tohle byl boj. Známé území. Vojenská příručka radila útočit z vyvýšeného místa, ale vylézt do druhého patra chaty by se rovnalo sebevraždě. V příručce také stálo, že v případě nepřekonatelné početní převahy je nejlepší volbou provést spořádaný ústup - v řeči armády stáhnout se do bezpečí. Ale teď byli na území George Armstronga Custera, obklíčení ze všech stran.

„Vezmi si svůj batoh a dej si ho na záda, „ nařídil jí Holliday, spíš aby ji něčím zaměstnal, než kvůli něčemu jinému. Potřeboval přemýšlet a Meg vypadala, že každým okamžikem ztratí nervy, což by neprospělo ani jednomu z nich.

Meg zdvihla batoh z podlahy a vklouzla do popruhů, zatímco Holliday nakoukl za roh schodiště. Dřevěná židle, na níž prve seděl strážný, byla zalitá krví a muži v neprůstřelných vestách právě vybíhali po schodech. Bylo jich šest a byli ozbrojeni všemi možnými druhy automatických zbraní. Mají nanejvýš třicet vteřin.

Holliday ucítil, jak ho Meg zatahala za rukáv. Podrážděně se k ní otočil.

„Teď ne!“

„Podívej, „ zašeptala Meg naléhavě. Odsunula svůj batoh stranou a Holliday uviděl v podlaze obrys něčeho, co mohly být padací dveře nebo poklop. Dávalo to smysl. Prostor na průlez. Chata byla postavená na skalním podloží, což znamenalo, že veškeré instalace a trubky budou pod podlahou. Ale někudy se k nim musí dostat údržbáři. Ne že by na tom záleželo. Ale teď to asi byla jediná možnost.

Holliday si hodil na záda vlastní batoh a zatáhl za mosazný kruh zapuštěný do podlahy. Poklop se otevřel směrem nahoru a odhalil tři nahrubo otesané schody. Ucítil pach kamene a cedru. Kolem nich vybuchla střelba a kulky se zuřivě zahryzly do dřeva schodů za nimi. Okna explodovala a ve zdech se objevily díry velikosti mužské pěsti. I když komando mělo tlumiče, přesto taková střelecká revue dělala pořádný rámus. Nakonec někdo určitě zavolá policii, ale to už bude téměř s určitostí pozdě; bude to nějaký krátkozraký policista, který hlídá letní chaty a možná bude mít u boku osmatřicítku.

„Já jdu první, „ řekl Holliday.

Meg přikývla, oči jako talíře. Trhla sebou pokaždé, když zdi kolem nich zasáhla další kulka. Holliday slezl po schodech dolů. Mezi podlahovými nosníky a zemí bylo stěží dost místa, aby se tam dalo v podřepu lézt.

Rozhlédl se kolem. Dostat se k zadní části chaty bylo nemožné; skála se tam svažovala a průlez se zužoval na škvíru, která byla stěží pár centimetrů široká. Nejintenzívnější střelba přicházela, jak se zdálo, ze schodů vedoucích dolů k molu.

Ohlédl se přes rameno. Meg byla těsně za ním. Zem v prostoru pod podlahou byla pokrytá zbytky staré ztrouchnivělé konstrukce a hnijícími listy. Nad hlavami jim lezli pavouci a pod nohama se svíjeli temní kluzcí tvorové. Hollidaye v té souvislosti napadlo, že nejlepší hororové filmy se odehrávají právě v takových prostorách - ve sklepích a na půdách. Většina lidí nemá nejmenší ponětí, co se děje ve zdech jejich vlastních domovů. Domácí noční můry.

Holliday dolezl k rohu chaty, zastavil se a vykoukl opatrně ven. Sluneční svit vytvářel na zemi jasné skvrny. Mezi stěnou chaty a shlukem okolních stromů byla mezera široká asi devět metrů. Když si Holliday klekl, aby lépe viděl, z řady stromů se vynořil muž v plné bojové výzbroji a s tmavozelenou kuklou na hlavě. Ruce měl potřené maskovací barvou a držel v nich automatickou brokovnici Atchisson AA-12 se zásobníkem na dvacet nábojů. V pouzdře u pasu měl pistoli Glock nebo něco, co se jí podobalo.

Brokovnice Atchisson byla vyvinuta pro boj zblízka; střílelo se z ní náboji magnum, které dokázaly zabít medvěda kodiaka nebo slona. Člověku by ustřelily hlavu na vzdálenost třiceti metrů a ještě by vyvrtaly díru skrznaskrz celou chatou.

Muž s brokovnicí se na zlomek vteřiny zarazil na kraji pásu stromů a pak se rozběhl dopředu. Při zkoušce taktického cvičení na West Pointu by mu srazili deset bodů, pomyslel si Holliday. Měl se ke svému cíli přibližovat skrčený. Kdyby to byl udělal, byl by Hollidaye, číhajícího v příšeří úzkého prostoru, možná uviděl. Namísto toho ale běžel rovnou vpřed a pak se zastavil u stěny domu. Podle pozice jeho nohou Holliday usuzoval, že hodlá jít kolem zdi k oknu. Nohy měl obuté v těžkých, pískově zbarvených vojenských botách Belleville ze standardní armádní výzbroje.

Aniž by Holliday přemýšlel o tom, co dělá, natáhl se oběma rukama, popadl muže za kotníky a co nejsilněji jimi trhl. Voják, který něco takového naprosto nečekal, se skácel nazad, hlavou prudce udeřil do skály a brokovnice mu vyletěla z rukou. Holliday pořádně zatáhl za jeho nohy a vtáhl ho pod chatu. Omámený muž se bránil, ale Holliday mu tvrdě vrazil loket do krku, přímo do průdušnice, a opřel se o něj plnou vahou. Cosi ve vojákově hrdle prasklo; ozval se dusivý klokota-vý zvuk a vzápětí se muž přestal hýbat a z úst se mu vyvalila krev.

Holliday vtáhl mrtvého vojáka ještě dál pod chatu a sebral mu pistoli a brašnu plnou nábojů 9mm. Dva další zásobníky pro Atchisson měl voják v plátěném vaku zavěšeném přes rameno. Holliday jej sundal a navlékl si popruh přes vlastní rameno.

Mrtvý měl u sebe i pouzdro s armádním nožem, podobným, jaký používal Holliday v elitní jednotce. Holliday si zbraň vzal a zasunul ji za opasek. Odsunul tělo stranou, proplazil se znovu dopředu a vyhlédl do slunečního světla.

Kdosi zapískal na píšťalku. O zlomek vteřiny později se z nitra chaty ozvaly exploze; zablýsknutí „flashbangs“, omračujících granátů, jaké se používají například v případech únosu. Vzduch se najednou rozezněl pokřikujícími hlasy a tříštěním dřeva. Ozvala se další střelba, tentokrát shora. Quinceho lidé kladli poslední zoufalý odpor. Teď nebo nikdy.

Holliday uslyšel nad hlavou dupání těžkých bot, jak útočné kom-mando dusalo přes verandu na straně otočené k jezeru. To byla ta pravá chvíle - veškerá pozornost bude soustředěna uvnitř, okolí chaty nikdo hlídat nebude. Holliday chytil Meg za zápěstí a táhl ji za sebou, když přikrčený vyběhl z prostoru pod chatou.

„Drž hlavu skloněnou a běž za mnou. „ Přeběhl přes devítimetrovou mezeru mezi chatou a stromy. Dvě vteřiny mu to trvalo k ležící brokovnici, kterou sebral, a další tři vteřiny k hranici lesa. Plácl sebou na zem a otočil se směrem, kterým přišel. Meg se sesunula vedle něho. Holliday se zadíval k chatě.

Z oken v obou patrech se valil kouř, možná to byl slzný plyn. Ozývala se občasná střelba a pak nastalo ticho. Holliday slyšel, jak komando prohledává všechny místnosti. Plazil se pomalu dozadu s očima upřenýma na chatu a posunoval se hlouběji mezi stromy, se sestrou Meg v těsném závěsu. Konečně se postavil. Byli teď oba plně krytí stromy, prozatím v bezpečí. Zatáhl za západku na horní části brokovnice. Na zem vypadla patrona. Jasně zelená. Tříštivá střela, jaká se používá v uzavřených prostorech.

„Pojď, „ zašeptal ostře a couvl ještě hlouběji do stínů.

„Kam jdeme?“ zeptala se Meg.

„Pryč, „ opáčil Holliday prostě.

Zanořili se do lesa a širokým obloukem scházeli dolů z kopce. Klestili si cestu mezi cedry a velkými žulovými skalisky směrem ke skalnatému pobřeží pod nimi. Za dalších pár minut dospěli k hranici lesa u břehu a Holliday si poprvé uvědomil, jak je jezero veliké. Jen taktak rozeznával protější břeh, nejasnou zamlženou linii. V dálce klouzaly po jezeře plachetnice a jejich plachty zářily ve slunci. Vítr donášel přes vodu útržky vzdáleného volání a bzukot motorových člunů, které odtud nebyly vidět.

Holliday se podíval doleva. Stál na okraji útesu, svažujícího se asi šest metrů k vodní hladině. Chata byla skutečně dost izolovaná - v dohledu nebyl žádný další přístavní můstek. Není divu, že kavalérie nedorazila. Podíval se doprava. Molo, které patřilo ke Quinceho chatě, vyčnívalo do křišťálově jasné vody jezera asi padesát metrů odsud. Viděl vlečný člun, který byl u můstku přivázaný, a na druhé straně menší loďku.

Člun vypadal jako starý Bayliner, trochu otlučený, ale pro účel, k jakému ho ti hoši potřebovali, dokonalý; bylo v něm dost místa pro půl tuctu mužů v přední kabině a druhý půltucet na palubě a měl dva silné přívěsné motory. Vidět byla jenom jedna osoba - muž v černé vestě, falešný vodní lyžař. Holliday se rozhlédl přes jezero. Kde to jenom jsou? Pokusil se rozpomenout na zeměpis na střední škole. Určitě měli nejmíň jednu přednášku o Velkých jezerech.

Toronto leží u jezera Ontario, to věděl, a dům jeho strýčka v severní části státu New York zase u Erijského jezera. Jaká vodní plocha se ale nachází na sever od Toronta? V hlavě se mu vynořila jakási matná vzpomínka - aha, zrušení otroctví, dokonce ještě před britským impériem. A už to měl; Simcoe, jedno z největších sladkovodních jezer na světě. Na tom ale vlastně nezáleželo. Důležité bylo dostat toho muže ve vestě z lodi dřív, než se jeho kamarádi vrátí.

„Zůstaň tady, „ zašeptal Meg. Němě přikývla a skrčila se ještě víc mezi stromy. „Až uslyšíš výstřely, tak přiběhni. Na nic nečekej. Buď sebou mrskneš, nebo tě tu nechám.“

Holliday se pomalu spouštěl směrem k molu, držel se ve stínu řady stromů a pečlivě našlapoval, dával pozor, aby nešlápl na suchou větvičku nebo chrastící štěrk. Dospěl k místu, které bylo asi tři metry nad uvázanou lodí a tam se zastavil.

Falešný vodní lyžař byl ve střehu a veškerou pozornost soustředil na schody vedoucí k chatě. Seděl u řídícího panelu a po levé ruce, o něco níž, měl dveře do přední kajuty. Jednu ruku měl položenou na volantu a v druhé svíral masivní pistoli. Další Glock.

Chata nahoře nad schody byla tichá. Holliday neměl moc času. Skrčil se, opatrně položil na měkkou zem AA-12 a pak otevřel pouzdro s pistolí, kterou sebral mrtvému vojákovi pod chatou. Zastrčil do komory náboj a vystoupil do světla.

Muž ve člunu zachytil pohyb a vzhlédl. Nebyl čas na fair play. Holliday vypálil tři rány, které muže zasáhly do prsou a shodily ho nazad z lodi do vody. Rychle si zasunul pistoli zpátky do pouzdra u pasu, zvedl brokovnici a pak sklouzal po příkrém žulovém plátu přímo k přístavnímu můstku.

Přehodil selektor brokovnice na jedinou dávku a s ohlušujícím rámusem vystřílel polovinu zásobníku do trupu starého člunu Chris-Craft. Tříštivé střely se zakously do fermežovaných bočnic a rozdrtily dno staré lodi na třísky. Člun se začal okamžitě potápět.

Holliday se odvrátil a odvázal lano, kterým byl k můstku připoután Bayliner. Seskočil do člunu a vrhl se ke kontrolnímu panelu postříkanému krví. Otočil klíčkem v zapalování a velký přívěsný motor hned naskočil.

Zachytil koutkem oka jakýsi pohyb a otočil se. Sestra Meg, s batohem, který jí poskakoval na zádech, sklouzala po žulové desce dolů k můstku a napůl spadla a napůl skočila do lodi, přičemž vrazila do Hollidaye a málem ho shodila do vody. Nalevo se mihl další temný stín. Holliday rychle nabyl opět rovnováhy, zvedl brokovnici a vystřelil naslepo spršku smrtících střel směrem ke schodům. Prázdné patrony vyletovaly v plynulém proudu ze zbraně, která vydávala štěkot jako smečka pekelných psů.

Holliday ani nečekal, až uvidí, jestli jeho střelba měla nějaký účinek, otočil se a prudce trhl oběma řídicími pákami dopředu. Bayliner odskočil od můstku a za jeho zádí se utvořila mocná vlna vířící vody. Když byli asi sto metrů od břehu, Holliday riskl pohled přes rameno nazpět. Chata na skalnatém výběžku nad přístavištěm se změnila v kouřící trosky a na můstku se objevilo pár tmavých pobíhajících postav.

Holliday vtáhl zhluboka vzduch do plic a pomalu znovu vydechl. Jednou rukou pevně svíral volant člunu, druhou zatáhl za páku a maličko snížil rychlost. Ještě pár vteřin a bylo by pozdě; unikli opravdu na poslední chvíli. Žaludek se mu bouřil, jak se adrenalin postupně vyplavoval z jeho oběhového systému.

Podíval se na Meg. Stála vedle něho a tvářila se podivuhodně klidně; její zelené oči byly upřené do dálky ke vzdálenému druhému břehu, jako kdyby to peklo, které nechali za sebou, nebylo nic víc než ošklivá noční můra. Soustředila se jen na to, co leželo před nimi. Poprvé od chvíle, co tuto záhadnou jeptišku potkal, Hollidaye napadlo, že ta takzvaná Pravá Archa, kterou hledá, musí mít asi opravdu nějakou hodnotu - přinejmenším dost velkou, aby kvůli ní lidé zabíjeli. Dost velkou, aby kvůli ní lidé umírali.

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Halifax v Novém Skotsku je známý ze dvou důvodů: Za druhé světové války to bylo největší konvojové centrum v Severní Americe a 6. prosince 1917 vyletělo celé město do vzduchu, když v přístavu explodovala francouzská loď Mont Blanc naložená municí; výbuch zabil dva tisíce lidí a vyvolal obrovskou přílivovou vlnu, která smetla z povrchu zemského budovy na míle kolem, a také řadu požárů, které prakticky zničily město. Halifaxská exploze se dosud považuje za vůbec největší nejaderný výbuch.

Město je také známo jako místo, kde se zrodila anglická Kanada, což je trochu ironie, vzhledem k tomu, že se původně jmenovalo Louis-burg a bylo kolonizováno Francouzi. V té době se Novému Skotsku říkalo L’Acadie neboli Arkádie a z toho postupně vzniklo prosté Aká-die. Britové se rozhodli, že to, co tady v Novém světě mají Francouzi, chtějí mít oni také - a to byl zejména dostatečně hluboký přístav, ještě lepší než v New Yorku.

Napadli francouzskou kolonii ve snaze získat hegemonii nad celou Kanadou a „Akaďany“ odtamtud vyhnali; většina z nich se posléze usadila v pobřežních státech Maine a New Hampshire, někteří se vrátili do Francie a pár srdnatých Francouzů, asi tři sta, se přestěhovalo do francouzsky mluvících oblastí Louisiany. Z těch se stali obyvatelé známí prostě jako Cajunové.

Pro Holliday a Meg bylo překvapivě snadné dostat se do města. Poté, co bez dalších příhod přistáli u břehu jezera Simcoe na místě zvaném Jackson’s Point, chytili autobus zpátky do Toronta a tam dojeli právě před polednem. Holliday málem přečerpal svou kreditní i debetní kartu, ale dal dohromady dost peněz na dva lístky na vlak do Montrealu a také lůžko v navazujícím nočním vlaku Ocean Limited na pobřeží.

Nikdo nehnul ani brvou, když Holliday platil pouze v hotovosti a ani po něm nikdo nechtěl předložit průkaz totožnosti. Ministerstvo vnitra očividně ještě do Kanady nedorazilo a po starém a rozlehlém nádraží Union se ani neprocházela žádná zjevně ozbrojená bezpečnostní služba. Expresní vlak z Toronta byl moderní a velice rychlý a měl jídelní a barový vůz. Dojeli do Montrealu s dostatečným předstihem, aby si stačili nakoupit potřebné věci v obchodní pasáži přiléhající k nádraží, a pak nasedli na Ocean, který vyjel v půl sedmé téhož večera.

Zařízení vlaku bylo překvapivě velmi důmyslné, vlak byl vytvořený ze starého typu streamlinerů firmy Budd jako starý expres 20th Century Limited. V jídelním voze byly pravé ubrusy a lněné ubrousky a vlak měl dokonce připojený i vyhlídkový vagón s prosklenou kupolí místo střechy, z něhož byl pěkný výhled. Kdyby Holliday nebyl uprchlík, po kterém pátrají na dvou kontinentech, tak by tenhle výlet mohl být docela příjemné dobrodružství. Jenže takhle raději strávil celou dobu sám ve svém soukromém kupé, kde měl konečně čas přemýšlet; snažil se přijít na to, co se to vlastně ve skutečnosti děje. Meg moc neviděl, s výjimkou doby jídel, a oba se opatrně vyhýbali zmínce o Quincem a událostech, které obklopovaly jejich únos.

Nebylo pochyb, že ti muži, kteří napadli chatu, byli zřejmě další členové záhadné bezpečnostní služby Blackhawk, ale Quince sám byl také jen najatý střelec. Jenže skupiny jako Blackhawk si nenajímal jen tak někdo; obvykle vláda nebo přinejmenším gigantické nadnárodní korporace. Vlastně je tyto nadnárodní korporace zpravidla vlastnily.

Jaká nadnárodní společnost tedy může mít zájem o středověkou mytologii do té míry, že pošle lidi jako je Quince a jeho poskokové, anebo skupina Blackhawk? To prostě nedávalo smysl.

Někdo jim byl v patách už od chvíle, co je ten plešatý chlap pronásledoval celou cestu z Mont Saint-Michel až do Prahy. Skoro jako kdyby si všichni mysleli, že vědí o takzvané Pravé Arše víc, než skutečně věděli.

Lámal si nad tou záhadou hlavu celou cestu napříč kanadskými provinciemi od Quebeku, přes New Brunswick až do Nového Skotska, ale nedokázal přijít na žádné rozumné řešení. Než následujícího odpoledne v půl čtvrté dorazili do Halifaxu, jediný závěr, ke kterému Holliday dospěl, byl, že někde musel prostě něco přehlédnout, chybějící dílek puzzle, který scházel k vyřešení problému.

Halifax za sebou nechal hodně ze své námořní minulosti a nyní to bylo spíše vládní centrum a moderní, dobře vybavené lákadlo pro turisty; město nabízelo levná menu, úslužné číšníky, kteří se napřed představili křestním jménem, než se zeptali, co si přejete, a různorodé okružní jízdy ve vybraných dvoupatrových autobusech. Dokonce tu byla i flotila obojživelných vozidel z vietnamské války, které jezdily městem a vodou přístavu a na jejich trupech byly namalované jasně zelené a žluté žáby.

Živé žáby by však bohužel v přístavu nikdy žít nemohly Každý den se do vody vypouštěly osmdesát dva galony splašků kvůli závadě na zařízení na úpravu vody a nyní se používaly záplavy dezodoračních prostředků, aby překryly nažluklý odér, který pravidelně zaplavoval revitalizované nábřeží včetně jeho hotelů a kasin.

Holliday a Meg nakonec našli, co hledali, na druhé straně širokého plavebního kanálu ve čtvrti Dartmouth, průmyslovém srdci Halifaxu a atlantickém domově kanadského námořnictva. Dartmouth odjakživa patřil k drsnějším čtvrtím Halifaxu, vzdáleným životu námořnické smetánky. Nebyly tu žádné turistické atrakce ani honosné restaurace, zato spousta námořníků, kteří pracovali v docích a loděnicích a potloukali se po přístavních barech, kde tišili žízeň po dlouhém pracovním dni.

Hospoda U admirála Benbowa se nacházela v postranní ulici vedoucí do příkrého kopce z nábřeží u Tufťs Cove, jednoho z několika zapomenutých zákoutí dartmouthského přístavu. Kdysi byl Tufťs Cove sám prosperujícím přístavem pro místní lovce humrů, ale velké společnosti z lovu humrů dávno udělaly přinejlepším okrajovou profesi a při současné ekonomice bylo jednodušší usilovat o prospěch snadnějšími cestami než plýtvat palivem a riskovat život při plavbách po Atlantiku.

Podivné bylo, že hospoda U Benbowa, pojmenovaná podle krčmy Jima Hawkinse z Ostrova pokladů, byla vyvedena spíš v kovbojském duchu, včetně servírek ve vysokých botách, jasně žlutých kalhotách a kloboucích. Byl tu také taneční parket, nazvaný Gal Corral, a dokonce rodeo pojmenované Old Tex, které bylo zapovězeno dámám s obvodem prsů překračujícím devadesát pět centimetrů. Dokonce i jídlo bylo ve westernovém duchu - kořeněné párky zvané „hadí sousta“, smažené papričky jalapeno a kuřecí křidélka. Podle nápadné cedule nad barem byla tato křidélka vždy ve středu mezi sedmou a půlnocí zdarma, i se džbánem čepovaného piva. Veliké bývalé skladiště sítí s vysokým stropem bylo zrekonstruováno tak, aby vypadalo jako vnitřek prostorné stodoly, ale pořád tu ve vzduchu visel slabý pach rybiny. Byl podvečer a hospoda byla přeplněná. Servírky s bujnými ňadry a v kovbojských botách roznášely napěněné džbány piva, Old Tex bylo v plném proudu a Gal Corral byl plný osamělých, většinou nepříliš pohledných žen, které se v něm potácely do rytmu jako řada tučňáčích samic snažících se přilákat partnera. Nebyl to moc vábný pohled.

„Nejsem si jistá, jestli se mi to tu zamlouvá, „ pravila Meg upjatě, když se usadili u baru. Byla oblečená v rozumně módních džínách a bílé pánské košili, která jí volně splývala přes boky, ale výraz její tváře mluvil za všechno; tohle není žena, která tráví večery po barech.

„Ani se netváříš, že by se ti to zamlouvalo, „ podotkl Holliday. „Radši by ses měla přestat mračit, nebo nám to nevyjde.“

„Proč jsme museli lézt zrovna do téhle hospody, abychom sehnali loď?“ chtěla vědět Meg.

Barman v tričku s nápadným nápisem Když přelezeš ohrádku, tak tě kopnu do zadku a obrázkem zlověstně vyhlížejícího býka za drátěnou ohradou přijal jejich objednávku; kanadskou verzi Bloody Mary pro Meg, v níž byla místo tomatové šťávy škeblová omáčka, a místní whisky Glen Breton pro Hollidaye. Holliday si s odpovědí na tuto otázku počkal, dokud nepřinesli pití. Obrovské tlampače najednou začaly chrlit řvavou verzi Stompin‘ Tom Connorse „Bud the Spud“, song o přepravci brambor.

„Už jsme to přece probírali ve vlaku, „ řekl. „Ten Sable Island je chráněný. Nemůžeš tam legálně přistát, takže normálně najatá loď by tě nevzala; zabavili by ji. Ale s lodí se tam stejně skoro přistát nedá, jsou tam prudké proudy a velký příliv a odliv. To je taky důvod, proč na ostrov raději všichni lítají.“

„Tak si najmeme letadlo.“

„Já lítat neumím, ty snad jo?“

„No, já ano, „ opáčila Meg škrobeně. „Alespoň na lehkých letadlech. Získala jsem licenci už dávno. Na jednomotorové letouny. Můj táta měl Pipera cherokee.“

„A kdy jsi letěla naposledy?“

„Už je to nějakou dobu.“

„Jak dlouhá je ta doba?“

Meg pokrčila rameny. „To bylo na střední.“

„Tak to raději ne, díky. Na ostrově se používají letadla se speciálními pneumatikami pro přistání na pláži. Nebo si troufáš přistát na písku?“

„Asi ne.“

„Takže zbývá loď.“

„Ale proč tady?“

„Protože nás sem poslal ten chlápek, co jsem s ním mluvil v té předposlední krčmě.“

Ta předposlední krčma byla putyka zvaná Buddyho bar a gril na nejzazším konci přístavu. Její majitel byl překvapivě přesný, pokud šlo o určení osoby; vrhl na Hollidaye a Meg zkoumavý pohled a řekl jim, že pokud někdo chce přesunout něco z bodu A do bodu B tak, aby se mu do toho nepletla vláda, zajde k Benbowovi a vyhledá Arnieho Gallanta.

Arnie měl přezdívku Super Mário a z dobrého důvodu; byl podsaditý, tmavý, s širokými rameny a mocným knírem připomínajícím Groucho Marxe, úplně jako postava z té videohry, a aby bylo to srovnání ještě přesnější, nosil po většinu doby hnědou pracovní kombinézu. Arnie Gallant očividně miloval zdejší kuřecí křidélka víc než co jiného, a protože byla středa večer, bylo téměř jisté, že se objeví.

Holliday věnoval čas tomu, aby v knihkupectví poblíž jejich hotelu v Torontu vyhledal knihu o Sable Islandu, a během jízdy vlakem do Halifaxu ji prostudoval. Kniha se jmenovala Zbloudilá duna a zaznamenávala historii tohoto nebezpečného pruhu písku uprostřed moře od jeho počátků v době ledové až do současnosti.

Bylo to fascinující vyprávění, ale ne moc povzbudivé. Posunující se písečný srpek, který byl kdysi sto šedesát kilometrů dlouhý, se nacházel uprostřed nebezpečných atlantických proudů a větrných systémů, na samém okraji pevninského šelfu, a jeho skryté mělčiny stály přímo v cestě vznikajícím hurikánům a bouřím ženoucím se z Grand Banks a z Bermud; byla to číhající past pro všechny druhy lodní dopravy už od chvíle, kdy první člověk přeplul přes Atlantický oceán. Hodně životů a snů ztroskotalo na březích Písečného ostrova.

Popis místa rozhodně moc lákavě nezněl a čím víc toho Holliday přečetl, tím menší měl chuť tam jet. Kdyby jejich pátrání po Pravé Arše mezitím už nezvířilo takový smrtící vír, do nějž se ho kdosi snažil polapit, byl by se z té štvanice už dávno vyvlékl. Teď už ale bylo pozdě; zašel moc daleko a byl v tom příliš ponořený, než aby to mohl vzdát. Pořád si nebyl jistý, jestli vůbec věří v existenci té archy, ale jiní lidé - dostatečně mocní - v ni očividně věřili.

„Keithovo 1PA, drahoušku, a mísu křidýlek. „ Muž kolem padesátky sebou žuchl na barovou stoličku vedle Hollidaye. Vypadal jako zmenšená verze fotbalového obránce; jen ramena a hrudník. Měl tmavé kudrnaté vlasy, na spáncích prošedivělé, býčí šíji, velké ruce a huňatý knír, který vypadal téměř komicky. Na očích měl bifokální brýle s tlustými skly a jeho černé oči šelmovsky svítily, jako kdyby právě pronesl obzvlášť peprný vtip. Pivo, které mu barman přinesl, pil zhluboka přímo z baňaté láhve. Pak ji se spokojeným povzdechem znovu postavil na pult a olízl si pěnu z kníru. Podíval se na Hollidaye.

„Vy budete nejspíš ten bráchův Doktor, „ řekl a zašilhal přes směšně malé brýle.

„Jak to víte?“ usmál se Holliday.

„Ta páska přes oči jak z Pirátů z Karibiku vás prozradí na první pohled, „ řekl muž. Znovu se napil piva. Barman před něho postavil červený plastový košík vyložený voskovaným papírem a naplněný lesklými, omáčkou přelitými kuřecími křidélky. Muž jedno popadl, zručně z něho obral maso, otřel si ústa ubrouskem a spláchl jej dalším douškem piva. Čistě obrané kosti vhodil zpátky do košíku. „Jestli tomu dobře rozumím, tak si mě a mou loď chcete najmout pro nějaký nelegální účel, „ řekl. Měl zvláštní přízvuk a ještě divnější výslovnost.

„Kdo říká, že je to nelegální?“ opáčil Holliday.

Artie se zasmál.

„Chcete instruktáž, jak nechytat humry, kteří už tam nejsou a které si dnes už stejně nikdo nemůže dovolit, nemám pravdu?“ Gallant vylovil další křidélko, ohryzal maso a znovu to zapil pivem.

„Třeba se chceme jen projet, „ řekl Holliday a pokrčil rameny. Upil své whisky. Byla dobrá a měla zvláštní máslovou příchuť. „Bud the Spud“ skončil, ale Stompin‘ Tom pokračoval.

„Koukejte, já nejsem polda a vy taky ne, tak co kdybyste přestal s těma vytáčkama a řek, o co vám jde?“ Gallant se pustil do dalšího křidélka.

Holliday se na něho na chvíli zadíval. Podsaditý muž vypadal tak trochu jako z pohádky bratří Grimmů. Ale byl opravdový.

„Chceme, abyste nás zavezl na Sable Island.“

„To je protizákonné, „ řekl Gallant a oči mu vesele zasvítily. Snědl další porci. Pokud byl Holliday schopen to posoudit, píseň, která zněla ve výčepu, byla zřejmě rybářskou verzí songu „Swing low, Sweet chariot.“

„Jak jste říkal, nelegální.“

„Nelegální a drahé, „ dodal Gallant.

„Zaplatím vám.“

„Proč chcete jet na ten ostrov?“

„Proč vás to zajímá?“

„Je to moje loď, tak mě to zajímá, „ řekl Gallant a pokrčil rameny. „A taky moje cena.“

„Něco hledáme, „ vložila se do toho Meg. „Něco, co je na Sable Islandu schované.“

„Zakopaný poklad na Sable Islandu? To není moc originální. Máte na mysli nějakou konkrétní loď? Je jich tam asi tak pět set. „ Snědl další křidélko. „Jeden vrak vznikl dokonce v roce 1920, když při hledání loď narazila na ponořené trosky a ztroskotala sama. „ Odhodil kosti do košíku a napil se medově zbarveného piva. „Vy jste cvoci. Celý ostrov se pohybuje, nic není pořád na stejném místě. Proto je to tak nebezpečné.“

„Víme, kde hledat, „ řekla Meg.

Holliday se na ni zvědavě podíval; tohle bylo poprvé, co se zmínila o nějakém místě. Copak se to děje?

„A co teda hledáte?“ zeptal se Gallant.

„Náboženský relikt. Není to zrovna poklad.“

„Takže žádné zlaté dublony nebo Černovousovy perly?“ zazubil se Gallant.

„Ne, „ řekla Meg vážně.

Gallant snědl další křidélko mlčky a pak ještě jedno, zatímco nad tím přemýšlel a hleděl na řady láhví za barovým pultem. Nakonec se otočil k Hollidayovi.

„Na Sable Islandu nic takového není, „ řekl. „Je tam zatracená spousta písku a pár poníků, kteří tu zbyli bůhví z jaké doby, ale žádné náboženské relikvie. Kdyby tam nějaké byly, tak by je někdo už dávno našel. Na tom ostrově není náboženského vůbec nic. Vykládáte mi pohádky. „ Odmlčel se. „Ale to je vaše věc, ne moje. Jestli hrajete nějakou podivnou hru nebo jdete za nějakou utkvělou představou nebo jestli hledáte nějakou mapu pokladů, kterou vám nějaký idiot prodal po internetu, tak prosím, pro mě za mě. Ale ať je to jak chce, jedno byste měli vědět. Sable Island není žádná legrace a ani žádná fantazie. Je to namouduši zatraceně nebezpečné místo, a vody kolem jsou velice zrádné. Jestli tam pojedete, tak je to na vaše vlastní nebezpečí.“

„Kdy můžeme vyrazit?“ zeptala se Meg.

KAPITOLA DVACET PĚT

Joseph Patchin seděl u elegantního stolu v Domingo Room v Café Milano v Georgetownu a spokojeně se propracovával svou porcí grilovaného humra a srdíčky salátu, protože věděl, že to je na účet Kate Sinclairové - to ona svolala schůzku. On a Kate byli jedinými hosty v uzavřené místnosti, která byla trochu stranou od hlavních prostor restaurace; diskrétnost zaručovala řada dřevěných sklápěcích okenic. Usrkl ze sklenice velice drahého bílého vína Gaja Alteni di Brasisca sauvignon a otřel si naškrobeným lněným ubrouskem ze rtů kousek bylinkového másla.

„Už jsme tady skoro celou hodinu, Kate. To je dost dlouho na to, aby každý reportér CNN a Washington Postu, který je právě v centru, zjistil, že ředitel operací CIA právě večeří s poslední nadějí republikánské strany, a aby se tomu začal hlasitě podivovat. Co kdybychom přešli konečně k věci?“

Křehká žena s obličejem porcelánové panenky ignorovala lákavě vypadající telecí kotletu na talíři před sebou a sáhla do malé exkluzivní kabelky na svém klíně. Vytáhla z ní zlaté pouzdro na cigarety Van Cleef & Arpels, které kdysi patřilo její matce, a stejně zlatý zapalovač. Jednu cigaretu si zapálila.

„Myslel jsem, že ve Washingtonu se v restauracích nesmí kouřit, „ poznamenal Patchin.

„Za tu cenu, co platím za tohle jídlo a tenhle salónek, si může Franco strčit pokutu za klobouk, „ řekla Sinclairová ostře. Pořádně zatáhla ze své cigarety a opřela se pohodlně v židli. „Povězte mi o tom svém fiasku v Kanadě, „ vybídla Patchina.

„O mém fiasku? My s tím neměli nic společného, „ opáčil Patchin s nefalšovaným překvapením.

„Chcete mi namluvit, že Quince do společnosti nepatřil?“

„Minulý čas je na místě, „ odpověděl Patchin. „Patřil do ní před dvaceti lety. Když nastoupil Clinton, tak z ní odešel; to zařídilo nové koště, George Tenet. Od té doby byl na volné noze.“

„Když Quince nepatřil k vám, tak ke komu?“

„Nemám tušení. Víte stejně dobře jako já, že jsme v téhle záležitosti zaujali vyčkávací postoj. Počkáme a uvidíme. „ To byl typický comeback standardního člena CIA a senátorově matce se to nelíbilo.

„Nehrajte si se mnou, Josefe, stejně to pokaždé prohrajete. Jestli se můj syn nestane seniorem adelphoi v Rex Deus, tak nebude mít možnost získat příští rok nominaci. A to zase znamená, že se nestane prezidentem a vy ztratíte šanci jako ministr zahraničí. Je to jako domino, Josefe - když spadne jedna kostka, skácí se i všechny ostatní.“

„Pro tuhle eventualitu máme řešení, „ řekl Patchin tiše.

„Ironstone?“ zeptala se Sinclairová. „To se téměř rovná zradě.“

„Tak ať, „ řekl Patchin a odstrčil svůj talíř, protože ho najednou přešla chuť. „Jestli senátor nezíská nominaci, tak je Ironstone možná naše jediná šance. Jestli bude ten snílkovský socialista v Bílém domě ještě další čtyři roky, tak můžete ústavu používat místo toaletního papíru. On už beztak zemi spláchl do záchodu.“

„A můžete zaručit, že bude mít Ironstone úspěch?“ zeptala se Sinclairová. Uhasila cigaretu ve dvou decilitrech vína, které stály šedesát dolarů.

„S pomocí vašich přátel? Rozhodně. „ Patchin pokrčil rameny. „Ovšem bylo by podstatně lepší, kdyby se stal hlavou té vaší… organizace. Ironstone by zásadně změnil Spojené státy napořád.“

„Někteří by řekli, že k lepšímu, „ podotkla Sinclairová.

„A jiní by zase řekli, že je to poslední vzdech umírající říše, „ opáčil Patchin. „Ironstone není alternativa, je to něco, čemu je třeba se za každou cenu vyhnout.“

„Tak mi pomozte, „ řekla Kate Sinclairová. „Jestli ta archa bude objevena, tak mi pomozte zajistit, aby nepadla do nesprávných rukou.“

„Pokud jde o nesprávné ruce, „ řekl Patchin, „koho to máte na mysli?“

„V Rex Deus je sedm rodin z pokrevní linie, všichni pocházejí z Desposynů, přímých potomků Krista, a všechno to jsou rodiny královského původu.“

„Mně je všechna ta náboženská hatmatilka ukradená a tajné signály taky, já chci jenom vědět, s kým máme tu čest. Má všech těch sedm rodin stejné šance na převzetí moci?“

„Ne, „ řekla Sinclairová. „Všichni pocházejí z dětí Marie - Kristových bratří a sester -, ale už od zrušení řádu templářů přijímá Rex Deus pouze členy těch rodin, které přežily a dostaly se do Ameriky. Z padesáti šesti signatářů Deklarace nezávislosti jich osm bylo členy Rex Deus a vědělo o sobě navzájem. To jsou ti, kteří tvoří Rex Deus, tak jak ho známe dnes.“

„Nevzpomínám si, že by někdo jménem Sinclair podepsal Deklaraci, „ namítl Patchin.

„Rex Deus a Desposyni sledují matriarchální linii, stejně jako Židé - a Kristus byl vlastně rodem Žid. Nejsou ani tak dětmi Ježíše, jako spíš potomky Maří Magdalény.“

„A lidé tomu pořád věří?“ zeptal se Patchin. „Vždyť to zní jak z nějakého románu.“

„Jsou snad z románu svobodní zednáři, nebo Bilderbergova skupina nebo římskokatolická církev, nebo snad organizace Skuli and Bones z univerzity v Yale, Josefe? Pokud se nemýlím, sám do ní patříte. Třída osmdesát čtyři, že?“

„Osmdesát dva, „ opravil ji Patchin. Zhluboka se napil drahého vína, ale téměř nevnímal jeho chuť.

„Rex Deus je stejná jako všechny tyhle instituce, Josefe; když necháme stranou všechno pozlátko, tak je to jen o penězích. O velké hromadě peněz a téměř neomezené moci.“

„Ale mluvíme právě jen o tom pozlátku, „ namítl Patchin.

Kate Sinclairová si zapálila další cigaretu. „To je jedna věc, kterou Brown ve své knize zachytil správně, a pravděpodobně to mu taky zajistilo úspěch - totiž moc, jakou mají symboly nad lidskými životy, i když ti lidé nemají ponětí o jejich původu. Například podkova pro štěstí; to je vlastně pozlátko, které zbude ze svatozáří světců, když oprýská všechna ostatní barva. Kříž se používal už od doby kamenné a nemá s křesťanstvím vůbec nic společného. Bílá barva není v Japonsku symbolem svatby, nýbrž pohřbu. Svastika se používala na Islandu už v osmém století a byla známá jako Thorovo kladivo - a ještě dávno předtím ji znali v Indii. Ale ukažte svastiku Izraelci a uvidíte ten tanec. Jeden člověk z reklamy to řekl už před lety - všechno záleží na úhlu pohledu. „ Stará dáma se odmlčela a odklepla popel do zbytků svého telecího.

„Rex Deus vnímá Pravou Archu a její obsah jako ty nejposvátnější ikony a symboly prastarého a svatého řádu. Nemůžete korunovat britského krále nebo královnu bez žezla, jablka a koruny. Z filosofického hlediska je úkolem Rex Deus, jeho posvátným posláním, chránit Ameriku až do Armageddonu a Posledního soudu. Samotné Spojené státy jsou prostředkem, díky němuž lidstvo přežije, a Pravá Archa je symbolem tohoto přežití.“

„Vy tomu všemu věříte?“ zeptal se ohromeně Patchin.

„Nezáleží na tom, čemu já věřím, Josefe. Důležité je, že ta osoba, která vrátí Pravou Archu na její právoplatné místo, bude zaručeně provolána adelphoi neboli předsedou rady starších Rex Deus, se vší mocí, která takové pozici náleží.“

„A jeho konkurence?“

„Skutečnou konkurenci tvoří z těch osmi rodin jen tři. „ „A to jsou které?“

Kate Sinclair otevřela svou drahou malou kabelku a vytáhla složený list papíru. Podala jej Patchinovi. Patchin lístek rozevřel a přečetl krátký seznam jmen. Oči se mu rozšířily překvapením.

„Můj bože, „ zašeptal a vyjeveně zíral na malý proužek papíru.

„Ano, přesně tak, „ usmála se Sinclairová chladně.

„Ale ten na prvním místě, to je přece…“

Kate Sinclairová si položila kostnatý prst na rudě natřené rty, aby ho umlčela.

„Ještě pořád mi chcete pomoct?“ zeptala se.

Josef Patchin na ni hleděl a usilovně přemýšlel, do jaké strašlivé hadí díry to asi spadl. Pokusil se ten pocit setřást. Když už, tak už; tenhle způsob myšlení stál Bernieho Madoffa sto padesát let v chládku. Ztěžka polkl.

„Uvidím, co se dá dělat.“

Moře bylo jako černé sklo. Jediný pohyb na temné vodě tvořily pomalé, převalující se nízké vlny; rybářská loď o délce devět a půl metru se nepříjemně a nepravidelně kolébala a Meg začínala nabývat v obličeji mírně nazelenalé barvy. Deryldene D dělala stálých dvanáct uzlů a jela touto rychlostí už od chvíle, co za úsvitu, téměř před sedmi hodinami, opustila Halifax. Obloha nad nimi byla jako beztvará šedá záclona.

„Čekal jsem horší počasí než tohle, „ podotkl Holliday, který stál vedle Gallanta u kormidla a rozhlížel se po mírně zvlněném moři. Na polici před kormidlem byla vystavena skupinka supermoderních přístrojů, včetně echolotu, sonaru a sady sond na vyhledávání ryb, radarové obrazovky a rádia.

„Znáte výraz „klid před bouří?“ otázal se námořník.

„Jistě, „ přikývl Holliday.

„Tak to je právě tohle, „ opáčil Gallant suše.

„Ona přijde bouřka?“ zeptala se úzkostně Meg, usazená na bedně s návnadou u zadního příčného trámu.

„Jsme v oblasti vysokého tlaku, který se pohybuje spolu s přílivem. Když se střetneme s oblastí nízkého tlaku, vznikne to, čemu se říká cyklónový efekt. Dole na jihu tomu říkají tropická bouře. Tak se rodí hurikány.“

„Prosím vás, řekněte mi, že nemíříme do hurikánu, „ zaprosila Meg.

„Do hurikánu možná ještě ne, ale vypadá to, že se z toho zanedlouho nějaký utvoří. Už evakuovali ostrov a příbřežní ropné plošiny; při normální bouři to nedělají. Jediná otázka je, kdy udeří, „ odpověděl Gallant.

„Máte nějaký odhad?“ zeptal se Holliday.

Gallant pokrčil rameny a pohladil si knír. „Snažit se uhádnout, co udělá moře, je absurdní, „ řekl. „Ale ze zkušeností a podle Dopplerova radaru bych řekl, že máme ještě pár hodin.“

„Říkáte, že Sable Island je teď opuštěný?“ zeptala se Meg.

„Do posledního muže, „ opáčil Gallant. „Já hurikán nikdy neviděl, ale kapitán zaoceánského parníku QE2 už hlásil vlnu vysokou osmadvacet metrů. To je výška desetipatrového domu. Sable Island vyčnívá stěží čtyři metry nad úroveň hladiny. Až na něj takováhle vlna udeří, tak bych na něm teda rozhodně být nechtěl.“

„Měli bychom přezkoušet to vybavení, co jsi koupila, „ řekl Holliday příkře. Meg kývla. Společně se vydali po třech úzkých schodech dolů do kajuty.

Dole byla malá kuchyňka s propanbutanovým vařičem na levé straně a skládacím stolkem na pravé. K trupu na pravoboku se tiskla vinylová sedačka. Všechno v tom malém prostoru jako kdyby bylo potažené lehkou vrstvou usazeného kuchyňského oleje a ve vzduchu visel zřetelný zápach vařených ryb. Holliday se protáhl kuchyňkou, skrčený co nejvíc, a vkročil do přední kajuty.

Zakoupené vybavení tvořily dvě skládací polní lopatky, dvě jasně žluté GPS navigace Lowrance Safari a dvě velice moderní hledačky, menší verze detektoru kovů Garrett, podobné minohledačkám, jaké se používají na letištích a u bezpečnostních rámů. Byly lehké a vybavené samočinným počítačem.

Holliday se usadil na úhledně ustlanou palandu na pravé straně a počkal, až se k němu Meg připojí. Seděli teď na přídi a klouzavě houpavý pohyb Deryldene D na rozvlněném moři tu byl ještě patrnější. Meg v obličeji zezelenala ještě víc a chytila se rukou za břicho.

„Co chceš zkoušet?“ zeptala se, očividně podrážděná. „Baterie jsou nově nabité a ten prodavač nakalibroval detektory na měď, bronz a železo a taky na zlato a stříbro. To jsou kovy, kterými bude Archa s největší pravděpodobností potažená.“

„Chtěl jsem s tebou mluvit o samotě, „ odpověděl Holliday.

„O čem?“ Meg polkla. „Ok, ale pospěš si. Potřebuju co nejdřív na čerstvý vzduch.“

„Dobře. Jedna rychlá otázka. Když jsme byli v tom baru, co jsme potkali Gallanta, ty jsi řekla, že víš, kde je archa zakopaná. Jak to, když jsi donedávna vůbec nevěděla o existenci Sable Islandu?“

„Ale ale, ty jsi mi nějak podezíravý, „ řekla Meg ironicky. Znovu polkla a nakrátko zavřela oči, když jí vlna nevolnosti zahoupala žaludkem. \

„Můžeš tomu říkat profesionální zvědavost, „ řekl Holliday.

„Dobrá, „ opáčila Meg a kývla. „Abych teda ukojila tvou zvědavost. „ Zhluboka a třaslavě se nadechla, aby přemohla vzmáhající se mořskou nemoc. „Doufám, že to moc nepochroumá tvoje křehké mužské ego, ale já jsem taky historička a někdy taky umím rozluštit hádanky.“

„Jaké?“ chtěl vědět Holliday.

„Ten obraz v Praze. Ten od Cranacha. Nedokázal jsi přijít na to, co znamená těch šest mnichů kolem studny, pamatuješ?“

„Jo.“

„Řekls mi, že na Sable Islandu je sladkovodní jezero, je to tak?“

„Ano, jezero Wallace. Někde tam je pramen, ale většinou je to odtok dešťové vody, proto taky hladina tak dramaticky kolísá. Alespoň to píšou v té knížce, co jsem si o ostrově přečetl.“

„A bylo tam také v době blahoslavené Juliany a Saint-Claira?“

„Předpokládám, že ano.“

„Copak to nevidíš? Jezero Wallace je ta studna, „ prohlásila Meg a podařilo se jí vytvořit slabý triumfální úsměv.

„A co těch šest mnichů?“

„Sexta, „ opáčila Meg.

„Co prosím?“

„To je nejdůležitější z kanonických hodin, „ vysvětlila Meg. „Pro Židy je dokonce posvátná. Sexta je šestá hodina dne. Původně byl za sextu považován úsvit, ale v době blahoslavené Juliany byl den a nástup hodin, prima, první hodina dne, úředně stanovena na šestou hodinu ranní a ze sexty se oficiálně stalo poledne, doba, kdy byl ukřižován Kristus. Sexta byla také nejposvátnější dobou svatého Benedikta pro modlitbu a svatý Benedikt byl patronem templářů. Podle toho také Jean de Saint-Clair a Blahoslavená Juliana ukryli svůj svatý poklad. Pozice šesté hodiny na ciferníku slunečních hodin. Pravou Archu najdeme na pozici šesté hodiny na pobřeží jezera Wallace.“

„No to mě podrž, „ zašeptal Holliday ohromeně.

KAPITOLA DVACET ŠEST

Dr. Rafi Wanounou, profesor středověké archeologie na hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, seděl pod stanem, který mu sloužil jako kancelář, vydatně se potil a věnoval se vyřizování písemností, z nichž většina byla naskládána na hrubém překližkovém stolku před ním.

Otvorem ve stanu dokázal přehlédnout celé archeologické naleziště - kultovní chrámový okrsek z roku 4000 př. n. l., který sloužil nomád-ským kmenům putujícím pouští. Za rozvalinami starého chrámu, kde se jeho studenti činili pod žhoucím sluncem jako pilní mravenečkové, viděl Rafi bílý solný povlak na plážích a modrozelenou, do nekonečna se prostírající hladinu Mrtvého moře.

Když přimhouřil oči, dokázal na druhé straně ve vzdálenosti asi patnácti kilometrů rozeznat mlhavý proužek Jordánu a dobrým dalekohledem viděl dokonce i vysoký blok halitu, zvaný hora Sodom.

Bylo víc než sedmatřicet stupňů Celsia a skoro byl čas svolat studenty k obědu a udělat si přestávku. Možná by si pak mohli zajet zaplavat k jednomu z pramenů obklopujících blízkou oázu Ein Gedi. Rafi si povzdychl. Eneolitické období hebrejské historie nebylo zrovna jeho obor, ale stejně jako zbytek jeho kolegů na oddělení si musel odbýt spravedlivý podíl polních výletů, aby předal studentům zkušenosti přímo v terénu.

Znovu si povzdechl; měl také obavy o Peggy. Byla teprve v prvním trimestru, ale stejně si dělal starosti. Zvažoval dokonce, že by odpoledne podnikl svízelnou stokilometrovou cestu zpátky do Jeruzaléma, i když Ein Gedi nebyla zrovna v dosahu slušné silnice. Osmdesát kilometrů po vedlejších pouštních cestách v Izraeli nebylo to samé jako tatáž vzdálenost na dálnici ve Státech. Na druhé straně Peggy za to stála; to, že potkal Peggy Blackstockovou a zamiloval se do ní, bylo to nejlepší, co ho v životě mohlo potkat. Dokonce i jeho matka si myslela totéž, přestože se oženil s ženou jiného vyznání, která si ani nezměnila po svatbě jméno. Usmál se; přesvědčit o čemkoliv Reynu Wanounou byl malý zázrak. S tím souhlasil i jeho otec.

Rafi se natáhl pod stůl, kde měl chladící nádobu, a vytáhl z ní plastovou láhev pramenité vody. Odšrouboval uzávěr. Zhluboka se napil a pak ještě jednou. Peggy nebyla zvyklá na extrémní vedra, jaká v Izraeli v létě panovala, a to mu také dělalo starosti. Zašklebil se. Základem židovské psychiky bylo dělat si kvůli něčemu starosti. Peggy pravděpodobně k tomuto stupni konverze ještě nedospěla.

Zaslechl hluk vozidla přijíždějícího po příjezdové cestě k chrámovému okrsku. Podle zvuku motoru to byl spíš náklaďák. Rafi si nasadil svoje staré sluneční brýle Serengeti Driver a vstal. Přešel k otevřenému vchodu do stanu a zastavil se v oslepujícím slunečním světle. Pozoroval, jak se vůz blíží po příjezdové cestě. Byl to Humvee, terénní landrover s pouštním maskováním. Patřil izraelským ozbrojeným složkám.

Robustní a hranaté obrněné vozidlo zastavilo u stanu. Byl to model M1145, kterým americká armáda už nahrazovala původní verzi. Ať už jeho osádka přijela z jakékoli sekce, musela mít protekci u správy vozového parku. Pokud Rafi věděl, těchto vozidel byla v zemi pouze hrstka. Když vykonával povinnou službu u armády, pořád se používaly džípy.

Z auta se vysoukal důstojník a zezadu vyskočili dva vojáci. Všichni měli identické žlutohnědé uniformy, ale důstojník měl na zelené ramenní výložce tři olivové snítky; to znamená plukovník. Vojáci měli na rukávech tři pruhy značící seržanty. Všichni měli na hlavách tmavozelené barety velitelství vojenského zpravodajství.

Plukovník měl u pasu v pouzdře pistoli Desert Eagle, oba seržanti drželi futuristicky vyhlížející pušky Tavor. Velitel přistoupil k Rafimu. Mohlo mu být hodně přes padesát, jeho čtverhranný obličej byl posetý mnoha jizvami a zbrázděný vráskami a nakrátko sestříhané vlasy na spáncích byly prokvetlé šedinami. Oba vojáci zaujali pozici vedle něho po obou stranách a mírně za ním. Jejich oči kmitaly sem a tam; byli neustále ve střehu. Byla to plukovníkova osobní stráž; ať byl kdokoliv, nacházel se v hierarchiii poměrně vysoko.

„Jmenuji se Abraham Ben-El’azar a jsem ze zpravodajské sekce izraelské armády, „ představil se. „Hledám profesora Rafi Wanounou.“

„To jsem já, „ řekl Rafi. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se zvědavě.

„Jde o vaši ženu, doktore Wanounou. Obávám se, že byla unesena.“

Peggy Blackstocková pomalu kráčela po ulici Machane Jehuda v centru Jeruzaléma, chvílemi fotografovala, ale hlavně nakupovala, jednak na večeři a jednak cokoliv, co v súku Machane Jehuda, známém jeruzalémském tržišti, vypadalo slibně. Už nakoupila nějaké čerstvé datle, pistácie a sáček pirožků plněných masem a brambory, které Rafi zbožňoval.

Peggy se usmála, když si vzpomněla na svého manžela, někdy až příliš starostlivého. Kdyby věděl, že nakupuje sama, tak by se u toho Mrtvého moře určitě zbláznil strachy.

V Rafiho očích byla dobrodružkou, která strávila dva měsíce v amazonském deštném pralese s indiány Mati, učila se používat foukačky s otrávenými šípy a zúčastnila se rituálu Kampo - to byl olejnatý výměšek amazonské rosničky a droga, která byla kombinací metamfetaminu a nejmocnějšího laxativa na světě -, a to všechno jen proto, aby získala své fotografie.

Těhotenství z ní poněkud slouplo tu houževnatou slupku a změnilo ji v delikátní květinku, která chřadne, když se vystaví přímému slunci. Na jedné straně to bylo sladké a romantické, na té druhé možná trochu přehnané a omezující, neřkuli přímo směšné.

Jejího manžela by snad ještě víc znepokojil fakt, že šla sama nakupovat do súku. Súk Machane Jehuda byl místem, kde mezi lety 1995 a 2002 došlo k třem teroristickým sebevražedným atentátům a pořád tu u vchodů z Agrippiny ulice a Jaffské třídy byly bariéry a kontrolní stanoviště s ozbrojenými strážemi. Bylo to směšné opatření, samozřejmě, a hlavně spíš naoko. Súk byl jak králičí doupě, samá úzká ulička a průchod, a kdyby se tam někdo chtěl nepozorovaně dostat, tak by s tím neměl vůbec žádný problém.

Peggy se prodírala hlučným davem a prohlížela si mrňavé stánky namačkané jeden na druhém. V jednom neprodávali nic jiného než všechny možné druhy chalvy, v tom vedlejším zase trůnil obchodník s židovskou literaturou; holičství se krčilo vedle klubu vrhcáb, který byl tak přecpaný, že jeho stolky přetékaly i do ulice - také přeplněné. Krámek se zlevněnými CD vedle moderního butiku s bižuterií. Peggy pohlédla nahoru do druhého a třetího patra staré budovy. Ze svého průzkumu věděla, že spoustu bytů a podkrovních apartmá nad obchody obývají nyní umělci, spisovatelé a hudebníci. Súk procházel postupnou proměnou, měnil se z lidového tržiště na moderní obchodní centrum. Greenwich Village v poušti. Bylo to trochu smutné.

Blížili se k ní dva policisté, kteří si snadno razili cestu davem. Měli na sobě letní světlemodré uniformy s krátkými rukávy, což bylo trochu v kontrastu s rozmanitostí pestrobarevných exotických oděvů všude kolem. Jeden byl muž ve středním věku s nepříliš hezkým obličejem, ten druhý policista byla žena.

Peggy vytáhla Nikon a udělala pár rychlých snímků. Oba policisté došli ke stánku přímo před ní a zastavili se, takže jí bránili v cestě. Dav se kolem nich rozestupoval jako proud řeky, který obtéká balvan uprostřed řečiště. Majitelé obchodů se zastavili uprostřed svých hlučných tirád, zvědaví, co se bude dít. Peggy byla trochu zmatená; pokud věděla, v Izraeli žádný zákon nezakazoval fotografovat policisty. Nejsou přece z Mosadu nebo tak něco.

„Jste Peggy Blackstocková?“ zeptal se policista. Peggy si povšimla, že policistka, která šla s ním, drží ruku na pažbě pistole Jericho 915, kterou měla u boku. Také si všimla, že ani jeden z nich nemá žádné odznaky hodnosti.

Odkud sakra znají moje jméno? podivila se v duchu.

„Ano, „ řekla.

„Já jsem pakad Jakov Ben-Haim z izraelské policie, divize velitelství hlavního štábu.

Pakad - jak to, že důstojník s tak vysokou hodností, jako je vrchní inspektor policie, na sobě má uniformu prostého strážníka?“

„Co pro vás mohu udělat, pane inspektore? Doufám, že vám nevadí, že jsem si vás vyfotografovala.“

Policista otázku ignoroval.

„Pojďte prosím s námi, „ vyzval ji tiše. „Jde o vašeho manžela. Obávám se, že došlo k nehodě.“

První pohled na ostrov nenabídl nic víc než vzdálenou šmouhu na východním horizontu, na samém zakřiveném okraji světa na pozadí hrozivě temné masy mraků, u základny tak temné, že byla skoro černá.

„Jakmile přistaneme, tak nebudete mít moc času, „ upozornil je Gallant. „Nanejvýš pár hodin. „ Statný rybář s mohutným knírem potřásl hlavou. „Jestli se zdržíte déle, tak jedu pryč a vy si tu dělejte, co chcete.“

Holliday se podíval na Meg; očekával z její strany nějakou prosbu nebo námitku, ale Meg nic neříkala, jen tupě a bezvýrazně hleděla skrze kajutní okénko Deryldene D na pomalu se formující temnou šmouhu na horizontu. Holliday se přistihl, že i jeho hypnotizuje pohled na ty chladné temné a převalující se mraky, které tvořily pozadí ostrova. Bylo to jako hledět na vizi budoucnosti, která nebyla moc příznivá.

Další hodinu pokračovali v plavbě na východ a ostrov byl vidět stále lépe. Meg nakonec přemohla mořská nemoc natolik, že zalezla do kajuty. Zblízka vypadal Sable Island mnohem větší než ve skutečnosti byl, iluzorní pouštní ostrov tvaru protáhlého srpku. Paže napřahující se směrem k Novému světu, Arkádii.

Ta iluze pomalu, ale jistě mizela; tohle nebyl žádný ostrov s palmami a překrásnými domorodkami, tohle byla větrem bičovaná opuštěná písčina, zády obrácená k otevřenému moři. Její páteř tvořily pohybující se duny, taktak držené pohromadě skrovnými tuhými travinami a houštinami, které se nějak dokázaly udržet při životě.

Z východu vanul stálý vítr a jak se blížili k pobřeží, Holliday rozeznával naváté hrsti písku zdvihající se z hřebenů dun jako závěje sněhu ve sněhové bouři.

Deryldene D sebou najednou trhla a její příď se prudce stočila k jihu. Gallant potichu zaklel a násilím otočil kormidlo zpátky doprava.

„Co to bylo?“ zeptal se Holliday.

„To je důvod, proč na Sable Islandu ztroskotalo tolik lodí, „ řekl Gallant a supěl námahou, jak visel vší vahou na kormidle. Jedním okem se soustředil na digitální sonar, který ukazoval hloubku. „Říká se tomu gyrus - rotující mořský proud. Na západě tomu říkají skookumchuck.“

„Co to proboha je, skookumchuck?“

„Vír, „ řekl Gallant prostě a bojoval s kormidlem.

Kolem ostrova Sable Island protékají čtyři hlavní proudy. Labradorský proud, proud z ústí řeky svatého Vavřince, proud probíhající jižně podél jihovýchodního pobřeží ostrova, a nejmocnější a nejhlubší Golfský proud, plynoucí na sever podél vnějšího pobřeží.

Obrovské masy vod řítící se kolem ostrova způsobují vířivý Corioli-sův efekt a vytvářejí těsně pod hladinou točící se proudy. Lodě, které se v minulosti vracely s Golfským proudem z Karibiku zpátky do Evropy, se najednou octly mimo kurz, vyvržené do oceánu, kde musely čelit písčinám a mělčinám, zatímco lodě mířící přes Atlantik do New Yorku a dál na jih riskovaly, že je proud vrhne na vnitřní pobřeží ostrova.

Mapa Sable Islandu ukazuje stovky známých vraků, které jsou téměř pravidelně rozděleny mezi oba břehy; pobřeží Golfského proudu vykazuje mírnou převahu, nejspíš způsobenou tím, že tudy pluly lodě, které prchaly před bouří. Gallant kývl hlavou směrem k přístrojům před sebou a dál zápasil s kormidelním kolem.

„Sledujte ten echolot, „ nařídil. „Každých deset vteřin mi hlaste hloubku. Jestli před námi uvidíte žlutobíle zbarvenou oblast, zavolejte, to samé platí pro levobok a pravobok, jasné?“

„Jasné, „ kývl Holliday.

V pravidelných intervalech hlásil údaje na echolotu a loď se pomalu blížila k ostrovu. Gallant ji opatrně vedl k pravému cípu srpkovitého pruhu písku. Meg mezitím zase vylezla z kajuty, ale Holliday si toho stěží povšiml, tak byl soustředěný na sonar. Podívala se směrem k pobřeží a pak se vrátila do kajuty pro oba detektory kovů a jejich batohy. Holliday neustále hlásil čísla.

Skryté písčiny, na kterých jim hrozilo uvíznutí, ležely všechny v pravém úhlu ke břehu, což se Hollidayovi zdálo divné, ale nebyl čas na kladení otázek. Gallant se usilovně soustředil na přibližující se břehy. Voda pod lodí byla stále mělčí a mělčí. Dvě stě metrů od břehu už byla hluboká stěží dva a půl metru. Ve sto metrech to bylo metr osmdesát a ve dvaceti pěti už pouhých sto dvacet centimetrů.

„Jaký má tahle loď ponor?“ otázal se Holliday.

„Sto osm centimetrů, „ řekl Gallant. „Za pár vteřin najedeme na dno.“

„Vy se nebojíte, že uvíznete?“ zeptala se Meg úzkostně.

„V tuhle denní dobu je příliv, ne odliv, „ řekl Gallant a zakřenil se.

Ozval se drsný skřípavý zvuk, jak Deryldene D najela na písek. Gallant posunul páku plynu dopředu a popojel s lodí ještě o kus dál na pláž. Pak motory vypnul.

Dojeli na Sable Island.

KAPITOLA DVACET SEDM

Kardinál Antonio Niccoló Spada, vatikánský ministr zahraničí, seděl vedle velkého bazénu u své vily, hned za severním koncem římského městského okruhu. Byl zahalený v tlustém froté županu, který nesl znak zkřížených klíčů a dvouhlavého fénixe - rodinný erb. Byl to jeden ze zvláštních zvratů osudu, který Spadu fascinoval.

Současný papež byl synem bavorského vesnického policisty, zatímco Spada pocházel přímo z rodu Borgiů. Přesto byl papežem syn policisty a kdysi člen Hitlerjugend a Spada byl pouhý jeho zástupce. Ale je pravda, že skutečná moc se někdy skrývá za trůnem - i když je tím trůnem Stolec svatého Petra.

Spada si ovinul župan pevněji kolem seschlého hrudníku. Pořád si rád každý den chodil zaplavat, ale i když odpoledne bylo teplé, přesto pociťoval chlad. Další známka toho, že stárne. Tou první byl fakt, že jeho nejstarší přátelé kolem něho začínali umírat.

Zauvažoval, jestli se po smrti za své přestupky octne v pekle. Ustanovená katolická doktrína pravila, že pokud učiní poslední zpověď a dostane výsostné pomazání, půjde do nebe, ale on si nebyl jistý, jestli vůbec věří v nějaké nebe či peklo. Někdy doufal, že smrt bude přímočařejší, prostý konec vědomí a pak věčná tma.

Pro kardinála Spadu byl katolicismus spíš věcí politickou než duchovní. Pravý katolík svatého kříže by a priori neměl mít jiné osobní ambice než být skromným farním knězem. Spada se tomu usmál.

Byl vystudovaný právník, a proto jeho první funkcí u Svatého stolce byl asistent kardinála Pietra Ciriaci, hlavy pontifikálního koncilu pro zákonodárné texty, výkladového orgánu církevního práva. To byl začátek a on se nikdy neohlížel nazpět a ani jednou nelitoval té zdlouhavé a někdy neřestné cesty k vrcholu - k červenému klobouku a židli v kolegiu kardinálů.

Otec Thomas Brennan, hlava organizace Sodalitium Pianum, vatikánské tajné služby, vyšel otevřeným francouzským oknem vily a přešel přes patio k místu, kde Spada odpočíval. Bylo brzy odpoledne a jasné slunce proměnilo lehce zčeřenou hladinu azurového bazénu na jiskřící diamanty.

Okolí bazénu bylo naprosto bezpečné, Brennanovi lidé jej každý den prohledávali, zda v něm nejsou nějaké elektronické přístroje, a navíc bylo ze tří stran obehnáno vysokým živým plotem. Samotná vila byla chráněna mohutnou kamennou zdí s ostrými hroty na hřebeni, bezpečnostními kamerami a ozbrojenými členy Corpo della Gendarme-ria, vatikánské policie.

Postava irského kněze byla jako obvykle mírně schoulená, jako kdyby na jeho svěšených ramenou spočívala tíha celého světa či jako kdyby na nich nesl nějakou pomyslnou kosmickou rakev. Jako obvykle kouřil a na klopách jeho laciného černého obleku byly vidět stopy cigaretového popela. Posadil se u stolku v patiu, který byl z tepaného železa a měl skleněnou desku.

Objevil se sluha s podnosem, těžkým keramickým popelníkem a dvěma vysokými sklenicemi. V jedné byl jahodově zbarvený koktejl negroni a v druhé ledový čaj Long Island. Sluha postavil sklenici s ledovým čajem a popelník před Brennana a negroni před kardinála. Pak se kardinálovi mírně uklonil a stáhl se. Oba muži seděli chvíli mlčky a dívali se, jak skvrny světla tančí po hladině bazénu. Nakonec se kardinál téměř neochotně odvrátil od vody a promluvil.

„Přišli jste na něco nového?“

„Poté, co utekli z té vily u jezera, nasedli na vlak do Halifaxu v Novém Skotsku.“

„Na vlak?“ zeptal se Spada překvapeně.

„Vlastně to bylo docela chytré, „ připustil Brennan. Zhluboka se napil ze své sklenice. „Žádná bezpečnostní kontrola jako na letišti, ke koupení lístku nepotřebujete identifikační průkaz, žádná železniční policie, každopádně ne v těchhle vlacích.“

„Jsou tam ještě?“

„Setkali se s mužem jménem Gallant.“

„Kdo to je?“

„Rybář. Loví humry, abych byl přesnější.“

„Rybář?“

„Má poněkud pochybnou reputaci, „ řekl Brennan. Uhasil svou cigaretu v popelníku a zapálil si další. „Údajně mezi Maine a Novým Skotskem pašuje všechno možné; cigarety, levné kanadské léky a podobně. Teď ale zmizel i se svou lodí. Holliday a ta žena také.“

„Že by se je pokoušel propašovat do Spojených států?“

„Je to jedna z možností. Normální přechod je teď mnohem obtížnější, protože na obou stranách hranice je zapotřebí pas.“

„Ale proč by to dělali?“ zeptal se Spada. „Nezdá se mi logické, že by v tomhle stádiu vzdali svoje pátrání.“

„Třeba je ten útok u jezera odstrašil, „ nadhodil Brennan.

Spada usrkával svůj sladký koktejl a potřásl hlavou. „Zásadní otázkou je, proč vlastně vůbec jeli do Kanady, „ řekl. „A co je zač ten Braintree?“

„Braintree byl kolega Hollidayova strýce. Už jednou Hollidayovi pomohl.“

„Ach ano, „ rozpomněl se Spada a kývl. „Ten nechvalně známý Henry Granger, špión, pronásledovatel nacistů, akademik a poslední z templářů - vše v jedné osobě.“

Brennanovy tenké rty se roztáhly v grimase. Když ale promluvil, znělo to pochmurně. „Nebyl poslední templář. Tohle víme s jistotou, díky úsilí jeho synovce, podplukovníka Hollidaye.“

Výraz na Brennanově obličeji stačil na to, aby u kardinála Spady vykouzlil úsměv, což bylo v posledních dnech neobvyklé.

„Stare calme, Tomasso, stare calme. Holliday vás přelstil, přiznejte si to. Ale dostanete šanci na odvetu, to vám slibuji. „ Kardinál se na okamžik zamyslel a pak mluvil dál. „Myslíte si, že Holliday má tušení, do čeho se namočil? Že zná celý rozsah?“

„To pochybuju, „ opáčil Brennan. „Je dost dobře možné, že si myslí, že zatáhl tu ženu do svých potíží. Neví, že to je naopak.“

„Od chvíle, co se dali dohromady, se už při různých příležitostech octli šestkrát pod palbou. První byl ten chlap, co je sledoval v Praze, pak Peškovi v Benátkách, na Hoře svatého Michala v Cornwallu, pokus o únos na Ioně a nakonec útok v Kanadě. Určitě není tak naivní, aby si myslel, že za tím vším stojíme my, ne?“

„S Peškovými už se setkal dřív, mám na mysli tu politováníhodnou sérii událostí v Libyii v uplynulém roce, jestli si vzpomínáte.“

„Velice živě.“

Brennan si zapálil další cigaretu. „Takže nám poslal za dveře Peškovy a možná taky toho chlapa najatého CIA v Praze. Určitě se domnívá, že ta policejní intervence v Cornwallu byla také akcí agentury; ta jediná dokáže zorganizovat takovou věc tak rychle.“

„A zbytek?“

„Ví, že ten nepodařený únos mají na svědomí lidé z Blackhawk. Ten idiot, kterého zlikvidoval, u sebe měl bohužel průkaz. Policie vyslýchala toho muže, kterého Holliday zranil, takže není pochyb, že MI-5 a tím pádem i CIA ví o tom, že je do toho Blackhawk zapletená.“

„Je možné, že by se dozvěděl o jejich spojení s Rex Deus?“

Brennan rozhodně zavrtěl hlavou. „Blackhawk je malá skupina, ani zdaleka se neblíží velikosti a profilu skupin jako je Halliburton nebo Blackwater.“

„Smutné ovšem je, že my o nich víme, „ zamumlal kardinál. „Řekl bych, že až moc dobře.“

„Neměl jste bance dovolit, aby to udělala, „ řekl Brennan. „Jestli si vzpomínáte, tak jsem vás od toho tenkrát zrazoval, Vaše Eminence.“

„Nemohl jsem nic dělat, „ namítl Spada. „RhyneHydraulik a Aqua-dyn byly obě evropské společnosti a hodně do nás investovaly. Vatikánská banka IOR se v žádném případě nemohla dozvědět, že Sinclairová společnost chystá nepřátelské převzetí a konsolidaci obou společností.“

„Vatikánská banka to měla vědět, „ opáčil Brennan drsně.

„A vy jste to věděl?“ zeptal se Spada ostře. „Istituto spoléhá, že mu takové informace dodáte.“

„Ne, „ řekl Brennan. „Ale věděl jsem, že RhyneHydraulik je slabá a Aquadyn zranitelná. To jsem vám tehdy taky říkal, a taky jsem to řekl Bertonemu v bance. „ Irský kněz smutně potřásl hlavou.

„Takže fundamentalistická křesťanská organizace, která má vlastní soukromou armádu, je obchodním partnerem Svatého Stolce. Kdybychom stáhli svůj podíl v Rhine-Aqua na tomto trhu, tak přijdeme o miliardy. Kdyby Rex Deus prodal svůj podíl, nastal by na burze pěkný poprask a zase bychom přišli o miliardy. Když bude Rex Deus chtít, dokáže celou katolickou církev pěkně zmáčknout.“

„Toho všeho jsem si vědom, „ odpověděl Spada. „A právě proto na ně potřebujeme nějakou páku. Musíme mít možnost je nějak ovládat, nějak s nimi zatočit.“

Brennan se zatvářil mírně pobaveně, když slyšel kardinála používat tak silné výrazy.

„Budete se muset vyjádřit jasněji, „ pravil. „Nemám tam zrovna po ruce moc dalších Antonínů Pešků. Nemůžu objednat vraždu jako večeři v restauraci.“

„Zapomeňte na to teď, „ řekl kardinál a hbitě změnil téma. „Mluvili jsme o Hollidayovi. Co ten incident v Kanadě?“

Brennan pokrčil rameny. „To je zatím pořád nejasné. Skupina, která unesla Hollidaye a tu ženu, nebyla identifikována, i když je pravděpodobné, že ti, co zaútočili na vilu u jezera, byli z Blackhawk. „ Brennan vypil poslední doušek svého nápoje a začal drtit mezi zuby kostky ledu.

„Něco jsme museli přehlédnout, „ řekl kardinál. „Kvůli polomýtické náboženské relikvii tu máme nějak moc velkou koncentraci síly, a to ze všech směrů. „ Starý muž se zamračil, koutky tenkých rtů se stáhly dolů a oči nabyly chladného a zamyšleného výrazu.

Náhlý nápor větru zacloumal větvičkami živého plotu kolem bazénu. Když byl Spada malý, věřil, že ten zvuk jsou hlasy mrtvých, šeptající a zvěstující neštěstí. Zachvěl se a schoulil se ještě víc do svého županu. Možná tomu věří pořád. Zamumlal: „A nyní vy, boháči - plačte a kvílejte nad bídami, jež na vás přicházejí. Vaše bohatství shnilo a vaše roucha rozežrali moli.“

„Co prosím, Eminence?“ zeptal se zmatený Brennan.

„To jsou verše z Písma svatého, otče Brennane. Jakubovy listy, kapitola pátá, abych byl přesný“

„Nejsem si jist, že rozumím tomu významu.“

„Celá ta věc je o penězích. Já to cítím. „ Kardinál se na okamžik zamyslel se skloněnou hlavou, skoro jako kdyby se modlil, což bylo něco, co už hodně dlouho neudělal. „Asi tak před rokem jste říkal, že jste zaslechl zvěsti, které se rozšířily po Washingtonu, o něčem, co se jmenuje Ironstone. Bylo s tím spojeno Sinclairovo jméno. Zjistil jste ještě něco jiného?“

„Jen trochu, a nebylo to o penězích. Pokud vím, tak to bylo krycí jméno jakési vojenské akce, odvety na hrozbu hlavního teroristického aktu na americké půdě.“

„Takže nic, co by nás nějak ovlivnilo.“

„Ne, rozhodně ne přímo, „ řekl Brennan.

Ve dveřích vily se objevil mladý kněz. Chvíli zůstal váhavě stát a pak se vydal k místu, kde seděli Spada a Brennan. Zřejmě některý z Brennanových hochů, pokud se dalo usuzovat z jeho pohledného zevnějšku a tmavých vlasů. Zastavil se, uklonil se kardinálovi a pak se otočil k Brennanovi.

„Is ea anois, an bhféadaim cúnamh leat, Michaeli?“ zeptal se Brennan. Spada se usmál, podruhé od doby, co Brennan přišel. Ir mluvil gaelštinou, což vyžadoval od všech svých kurýrů. Šikovné opatření pro udržení tajemství, dokonce i před kardinálem. Podobně jako kód Navajo používaný americkými vojáky za druhé světové války. Mladý muž odpověděl; mluvil tak rychle, že Spada nerozuměl ani jedinému slovu. Zpráva byla krátká. Když mladík skončil, uctivě se Spadovi uklonil a pak se vzdálil.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se kardinál Spada, když mladý muž zmizel v temné vile za francouzským oknem. „Tedy pokud se smím ptát?“ dodal ironicky.

„V Hollidayově případu došlo ke změně situace. Jeho sestřenice Peggy a její manžel zmizeli.“

KAPITOLA DVACET OSM

Holliday nastavil časový interval na svých starých hodinkách Lu-minox na dvě hodiny a pak spolu se sestrou Meg zadali svou pozici do obou příručních jednotek GPS s pomocí velké navigace na Deryldene D jakožto základny. Podle ní bylo jezero Wallace asi tak tři kilometry po pláži a pak šest set metrů přes nízké duny do nitra ostrova.

Meteorologická stanice, která zaměstnávala pět z šesti stálých obyvatel Sable Islandu, byla o dva kilometry dál na zahnutém výběžku srpku. Pár kilometrů od pobřeží ostrova se v oceánu nacházela skupina ropných plošin. Písčina však byla vzhledem k blížícímu se hurikánu již evakuována, a tak bylo nepravděpodobné, že by je někdo rušil.

Trvalo jim téměř půl hodiny, než se po pláži dostali k bodu, kde se podle GPS měli obrátit do vnitrozemí. Chůze v jemném tmavém písku byla mnohem obtížnější, než čekali. Bude jim trvat dalších deset minut, než dojdou k jezeru. A to zase znamená, že stejnou dobu, ne-li déle, potrvá i zpáteční cesta.

Zbývala jim nanejvýš hodina na to, aby objevili artefakt, který pravděpodobně ani neexistuje a možná tu ani není - a i kdyby tu byl, byl sedm set let zahrabaný v písku. Šance na jeho nalezení jsou mizivé. Narazili na úzkou, větrem bičovanou pěšinku, která se klikatila dunami. Nakonec došli k hřebeni a zastavili se, aby chytili dech.

Obloha na obzoru před nimi byla nyní jediným vířivým obrazem chaosu, jako kdyby se trhalo samo nebe. Spatřili úzké podlouhlé jezero a široký pás jižní pláže, desetkrát širší než severní pás, kde Deryl-dene D přistála.

Moře mezi pláží a horizontem bylo jako z děsivého hororu; obrovské vlny se zdvihaly u břehů, s řevem se řítily přes mělčiny jako nákladní vlaky, a nakonec s rachotem a duněním narazily na písek a roztříštily se.

Nebylo divu, že tu během staletí ztroskotalo tolik lodí; každá loď, která najela na vnější písčiny, byla rozdrcena na třísky a pokud někdo to ztroskotání vůbec přežil, zcela určitě se utopil ještě dřív, než dospěl ke břehu.

„Tohle je šílenství, „ řekl Holliday. „Takhle tu zatracenou věc nikdy nenajdeme. Měli bychom se vrátit do Halifaxu, počkat, až se ta bouřka přežene, a pak se vrátit.“

„Na to nemáme čas, „ řekla Meg pochmurně. „Hurikán zaplaví jezero a Pravá Archa se znovu ocitne pod vodou. „ Plahočila se dál, s batohem poskakujícím na jejích zádech, nohy zabořené hluboko v jemném měkkém písku. Z hřebene duny porostlé jakýmsi bodláčím a drsnou mořskou trávou je pozorovali tři huňatí poníci a jejich dlouhé rozcuchané hřívy divoce vlály v sílícím větru.

Kolik hurikánů a kolik generací asi přežila pokrevní linie těchto divokých koní? A jak si může být sestra Meg tak jistá, že poklad, který sem dovezla ta její vzácná blahoslavená Juliana, bude pod vodou? Podle knížky, kterou Holliday četl ve vlaku, se jezero Wallace za uplynulá století neustále zmenšovalo. Původní úroveň hladiny může být dost vysoko ve srovnání s dnešní situací.

Moc dobře ovšem věděl, co za tím je, a nebylo to poprvé, co u zrzavé jeptišky pozoroval ten neuvěřitelný záchvěv tvrdohlavosti. Železná víra pravého věřícího. Darwin nemohl mít pravdu, protože v bibli nikde není zmínka o evoluci, dinosaurech či jeskynních lidech, a navíc se v ní tvrdí, že se Slunce otáčí kolem Země. Holliday se znovu podíval na hodinky. Odhadoval, že se budou plahočit dalších pět minut, než dojdou do středu jezera. V duchu provedl rychlý výpočet.

Finální analýza mu prozradila, že výlet od Deryldene D trvá celkem čtyřicet minut. Jestli se chtějí dostat zpátky k lodi v tom dvouhodinovém termínu, tak jim na hledání moc času nezbývá. Pochyboval, že Gallant by jim poskytl delší lhůtu.

Rozhlédl se kolem po monstrózních vlnách temně zeleného Atlantiku a zadíval se na vířící hurikán, který se k nim nezadržitelně blížil. Byl už dost blízko na to, aby mohl rozeznat oslepující, rozeklané blesky míhající se na pozadí inkoustově černé základny mraků. Vypadalo to jako Goyova vize Apokalypsy.

Holliday pocítil, jak se mu cosi kroutí a svírá v útrobách. Strach nebo varování? Možná obojí. Byl to instinkt neandertálského lovce, který mu velel „útěk nebo útok“, když se octl tváří v tvář svému prvnímu útočícímu mamutovi nebo šavlozubému tygrovi. Klouzali dolů po cestičce vedoucí k záplavové oblasti jezera. Vítr bičoval krajinu v nepravidelných poryvech a vrhal jim do tváře oblaka drsného písku. Holliday znovu zkontroloval hodinky. Dalších pět minut v tahu. Zaklel pod vousy. Meg se napůl otočila.

„Říkals něco?“

„Ne, nic, „ opáčil Holliday. Meg pokračovala v sestupu dolů na dno duny a Holliday ji poslušně následoval.

Peklo, které se chystalo na obzoru, téměř stačilo na to, aby přiměl Meg kápnout božskou a pak ji tu nechal, ale zároveň věděl, že by se k něčemu takovému neodhodlal. Dospěli na planinu, která byla v minulosti zaplavená, a vydali se přes její tvrdý povrch, tvořený krustou soli, směrem ke kraji vody. Bylo léto a břeh jezera byl lemovaný travinami a jinými nízkými rostlinami.

Vítr teď už fičel opravdu silně a tvořil na temné vodě vlny. Meg se podívala doleva a doprava a pak za sebe. Značka nejvyšší hladiny v zimě byla jasně viditelná. Byl tam mírný převis a pak asi šest metrů nepatrně tmavšího písku. Meg se vydala zpátky, až došla k převisu v písku a pak ještě o kousek dál. Opět se podívala nalevo a napravo a snažila se odhadnout střed jezera. Odkráčela patnáct metrů doleva a pak se zastavila.

„Tady je střed, „ pravila pevně. Shodila batoh na zem, rozbalila skládací lopatku, vytáhla z batohu sluchátka detektoru kovů a připojila je ke konzole zařízení. Holliday ji přes písek následoval a udělal to samé. Konečně byli připraveni na hledání. Holliday pohlédl na hodinky.

„Máme třicet sedm minut, abychom tu věc našli a vyhrabali. Jestli do půl hodiny nenarazíme na nic zajímavého, tak to balíme. Souhlasíš?“

„Pro mě za mě, „ odpověděla Meg nepřítomně, cele soustředěná na nastavení opěrky paže detektoru.

„Myslím to vážně, „ varoval ji Holliday. „O minutu déle a nechám tě tady. „ Kývl hlavou směrem k masivní bouřkové frontě, která se na ně rychle snášela. „Až se to sem přivalí, tak už tu být nechci.“

„Já tě prve slyšela, „ odvětila Meg. Zvedla volnou rukou batoh a pověsila si ho přes jedno rameno. „Já jdu doprava, ty jdi doleva.“

„Dobrá, „ souhlasil Holliday, ale Meg už vykročila, sluchátka připnutá k uším. Potřásl hlavou, když se za ní díval, a pak si připevnil vlastní pažní opěrku detektoru a nasadil si sluchátka. Otočil se a vykročil. Pohyboval se pomalu a metodicky, diskem detektoru přejížděl plynule ze strany na stranu, pár centimetrů nad pískem.

Knížka o Sable Islandu, kterou četl ve vlaku, mu poskytla přesné detaily o geologickém složení tohoto místa. Sable Island byl produkt poslední doby ledové. Když se ledovce stahovaly nazpět, ukládal se před ustupujícím ledem písek. V případě Sable Islandu tato formace vytvořila pískovou haldu, velice rozlehlou, uloženou na silné vrstvě třetihorních usazenin, v níž se posléze vytvořila ložiska ropy - proto ty příbřežní vrtné plošiny.

Znamenalo to, že na Sable Islandu není žádné skalní podloží, ba vůbec žádná skála a tudíž ani minerály. Pokud detektor kovů zapípá a měřič na konzole mu udá nějaký údaj, tak to budou buď zbytky starého vraku nebo ta Megina Pravá Archa.

Zdvihl zápěstí a podíval se znovu na hodinky. Bezděky sevřel čelisti. Promarnili deset minut a hurikán se mezitím přiblížil; to už není bláznivé, nýbrž nebezpečné. Ta ženská ve spárech jakéhosi náboženského vytržení je všechny zabije. Žádná Pravá Archa neexistuje.

Najednou zaslechl ostrý výkřik, odnášený větrem a tlumený sluchátky, která měl na uších. Otočil se. Meg stála tři sta metrů od něho, mávala pažemi a něco volala. Strhl si sluchátka, když znovu zakřičela. Stěží rozeznával slova.

„Něco jsem našla!“

Holliday zíral na malou, zuřivě mávající postavičku v dálce.

„To si snad děláš srandu, „ zašeptal nevěřícně. Uviděl, jak klesla na kolena a začala malou skládací lopatkou hloubit v písku jámu. Holliday si přehodil detektor kovů přes rameno a rozběhl se. Za minutu k ní udýchaně doběhl. Písek vířil v ostrém větru a štípal ho do očí. Zahleděl se do díry v písku, hluboké asi třicet centimetrů.

„Bylo to jako zázrak!“ zvolala Meg a nepřestávala hrabat. „Měřič se úplně zbláznil a sluchátka přešla během okamžiku z pípání na trvalý tón a já věděla, že je to tady! Já to věděla!“

„Jaké kovy?“ zeptal se Holliday věcně.

„Všechny! To je na tom to neuvěřitelné! Bronz, zlato, stříbro! Dokonce i cín. Taky to ukázalo nějaké těžké kovy, nejspíš měď, nikl nebo olovo.“

„S největší pravděpodobností olovo. Tehdy ho používali na odvodňovací trubky. Cín možná taky.“

„Pomoz mi hrabat, „ nařídila Meg.

Holliday se vyvlékl z popruhů svého batohu a vytáhl svou lopatku. Zkontroloval hodinky. Zbývá jim dvacet minut. Klesl na kolena naproti Meg a začal se propracovávat tmavým pískem, prohluboval a rozšiřoval jámu. V hloubce šedesáti centimetrů Megina lopatka s dutým třesknutím na něco narazila.

Holliday sebou plácl na břicho. Sáhl dolů do jámy a začal nataženými prsty odhrabávat písek z jakéhosi předmětu. O pár vteřin později se objevil vyřezávaný vzorec, hluboké zářezy do tmavošedé kovové desky. Vroubkovaný kříž, prastarý znak Saint-Clairů. Pod ním byly shluky písmen podobající se runám. Nějaké heslo: ev tovto víkA

„To není latinsky ani francouzsky, „ řekla Meg a na obličeji se jí objevil zmatený výraz.

„To je stará řečtina, „ poučil ji Holliday, který už tu frázi viděl dřív. „V latině se to obvykle překládá jako In hoc signo vinces - V tomto znamení zvítězíš; tím se myslí ten kříž. Císař Konstantin viděl tu frázi ve snu v noci před bitvou u Milvijského mostu v roce 312. Tu bitvu vyhrál a vítězná slova přijal za své heslo. Bylo to také heslo templářských rytířů.“

„Je to Pravá Archa, „ zašeptala Meg nábožně. „My ji vážně našli.“

„Ale ale, „ pravil Holliday. „Kdo by to byl řek. „ Meg se na něho ostře podívala.

„Pomoz mi to vytáhnout, „ řekla.

Odmetli další písek z desky a pak opatrně hrabali kolem ní. Trvalo to dalších deset minut, polovinu zbývající doby, než se ukázalo, že deska je ve skutečnosti vrchní stranou pravoúhlé bedny necelý metr dlouhé, široké pětačtyřicet centimetrů a třicet centimetrů vysoké, což byla přibližně velikost urny, jaká se ve středověku používala na posvátné ostatky. Očividně byla opatřena olověným pláštěm a vsazená vrchní deska byla pevně spájena. Podařilo se jim vyzdvihnout překvapivě lehkou bedýnku z díry a položit ji na písek. Holliday a Meg se na ni zblízka zadívali. Bedna byla dokonale zapečetěná.

„Prostý pohár tesaře, „ zašeptala Meg s rozšířenýma očima.

„Cože?“ nechápal Holliday.

„Grál, „ řekla Meg. „Byl to obyčejný pohár tesaře, ne nějaký vzácný drahokam. Pravá Archa je taky taková. „ \

„Já myslel, že cituješ z Indiana Jonese, z toho posledního dílu se Seanem Connerym. „ Holliday se podíval na hodinky. Ještě pět minut. Vstal a oprášil si písek z džínů. Je namouduši úplný blázen.

„Jak můžeš být tak bezbožný v takové chvíli?“ zamračila se Meg, která pořád klečela před bednou.

„Protože ničemu z toho nevěřím, „ řekl Holliday a v hlase se mu ozvala trpkost. „Celá ta zatracená šaškárna byla až moc nápadná. Všechno to nemožně zapadalo do sebe. Nejdřív ten plešoun v Praze, aby vznikl dojem, že jde o něco naléhavého, pak O’Keefe a jeho Mary Deare, kteří byli přesně tam, kde jsme je potřebovali, Iona, modlitba a pak během deseti či patnácti minut ty najdeš přesně to, co hledáš, a ještě ke všemu zahrabané jen pár centimetrů hluboko. Existuje takové pěkné rčení; když je něco příliš dobré, než aby to byla pravda, tak to pravděpodobně pravda nebude.“ Holliday unaveně potřásl hlavou. „Přestaň mi věšet bulíky na nos, zlato. Celá ta věc byla od začátku nesmysl a já to zbaštil i s navijákem. „ Sáhl dolů, zdvihl batoh a navlékl si ho na rameno. Podíval se na Meg. Hledala něco v batohu. „Bylo to všechno naaranžované a to aranžmá bylo navíc pěkně drahé, „ řekl. „Nevím sice, co máš za lubem, ale doufám, že ti to stálo za to.“

Odvrátil se, když Meg vstala a pak najednou ztuhl. V obou rukou držela těžkou pistoli Stěčkin APS ráže 9mm, stála nehnutě a pevně mířila na jeho srdce. Byla to zbraň speciálních ruských jednotek v Afghánistánu. Sám jich viděl spousty v rukou tálibánských vzbouřenců. Trofeje z prohrané války.

„Máma mě upozorňovala, že to možná nevyjde, „ řekla Meg a pistole v jejích rukou se ani nezachvěla. „Ale já si řekla, že to stojí za pokus.“

KAPITOLA DVACET DEVĚT

„Zvedni tu archu, „ nařídila Meg. Holliday ji poslechl, popadl olověnou bedničku a zvedl ji oběma rukama. Vážila asi osmnáct kilo. Byla příliš lehká, než aby měla olověný plášť, leda by byl velice tenký, anebo to byla spíš jen ochranná vrstva přes něco jiného, pravděpodobně dřevo. Nebyl to nejtěžší náklad, jaký kdy nesl, ale přesto je to zpomalí.

„Když to ponesu, tak to nestihneme k lodi včas, „ namítl Holliday a podíval se na Meg. Její rudé vlasy divoce poletovaly v prudkém větru a oči měla přimhouřené proti vířícímu písku. Zvedla batoh a přehodila si ho přes jednu paži. Nespouštěla přitom oči z Hollidaye a ruka s pistolí jí nezakolísala. Zdálo se, že vůbec nemrká.

Náboženské zanícení bylo pryč a namísto něho se objevil chlad a tvrdost. Byla to úplně jiná bytost než ta hezká, vzpurná, zrzavá jeptiška, kterou potkal na Hoře svatého Michaela. Tahle sestra Meg byla schopná mu bez rozmýšlení vpálit kulku mezi oči.

Nebyl žádný psycholog, ale jako diagnóza ho napadalo jen jediné slovo: šílená. Za nimi hřměl oceán a gigantické vlny se s třeskem rozbíjely o širokou pláž a každá napřahovala svoje prsty o něco výš po písku.

„K čertu s Gallantem a jeho pitomou lodí, „ opáčila Meg. „My si řídíme čas sami. Hni sebou. „ Dali se na pochod zpátky po tvrdé krustě někdejšího dna jezera a pak zahnuli doleva přesně v tom místě, kde prve sešli k hraně břehu. Holliday v popraskané krustě písku rozeznával otisky jejich bot. Sledovali své vlastní stopy až k patě nízkých pahorků dun a našli hluboce zaříznutou pěšinu ve stráni, která je tam dovedla. Vydali se po ní nahoru.

Holliday téměř fyzicky cítil mezi lopatkami namířenou pistoli, bylo to jako spálenina od slunce nebo vyrážka. Pokud si správně pamatoval, malá automatická pistole měla zásobník na dvacet nábojů a kadenci přibližně šest set ran za minutu. To znamená, že by Meg dokázala vyprázdnit zásobník do jeho zad během dvou vteřin.

„Chytré, „ poznamenal Holliday jen tak do vzduchu před sebou. „Myslím použít olovo. To se totiž nedá s určitostí datovat a já jsem si jist, že všechny ty věcičky, které jsi tam schovala, jsou pěkné a autentické.“

„Sklapni, „ vyštěkla Meg.

„Ty mě nezastřelíš, „ pokračoval Holliday, ale nebyl si úplně jistý, jestli tomu sám věří. „Kdybys mě chtěla zabít, tak už jsi to mohla udělat dávno. Z nějakého důvodu mě pořád na něco potřebuješ. „ Odmlčel se. „Mimochodem, kdo je tvoje matka?“

„Tebe nikdy nenapadlo zeptat se, jak se jmenuju příjmením, co?“ ozvala se Meg za ním.

„Nevěděl jsem, že jeptišky mají příjmení, „ řekl Holliday.

„Jeptišky byly civilní osoby, než složily přísahu, a vůbec, kdo říká, že jsem jeptiška?“

„A nejsi?“

„Kdysi jsem byla, ale teď už ne.“

„Tak jak se jmenuješ příjmením?“ zeptal se Holliday.

„Sinclairová. Moje matka se jmenuje Katherine, jestli ti to pomůže.“

Holliday si vzpomněl, že před několika měsíci četl v magazínu Time něco o tom, že existuje pouze asi dvanáct ženských prezidentek a ředitelek obchodních společností uvedených na seznamu Fortune 500. Kate Sinclairová byla v seznamu na čtvrtém místě, za Angelou Bralyovou z WellPointu, Indrou Nooyiovou z PepsiCo a Irenou Ro-senfeldovou z Kraft Foods. Kate Sinclairová vedla jakousi nadnárodní společnost, která měla něco společného s vodou.

„Ta vodní dáma?“

„Pochybuju, že by se jí tenhle popis zamlouval, „ řekla Meg Sinclairová. „Matka je výkonná ředitelka a hlavní akcionářka ve společnosti American Fluid Dynamics. Poskytovatel veřejných služeb. Její syn, můj bratr, je Richard Pierce Sinclair.“

„Ten senátor?“

„To je on, „ řekla Meg. „Příští prezident Spojených států.“

„Leda ve snu, „ opáčil Holliday. „Je jen nevýznamný senátor z nějakého zapadlého státu, jako Tennessee nebo tak nějak.“

„Z Kentucky, „ opravila ho Meg. „Ale divil by ses, co s tvojí image dokážou udělat tři roky a miliarda dolarů. Tady se zastav.“

Holliday se zastavil. Byli na vrcholku duny. Podíval se dolů na zužující se severní pláž a moře za ní. Deryldene D nebyla vidět, byla víc než dva kilometry od pobřeží. Za sebou zaslechl jakýsi pohyb. Znělo to, jako kdyby Meg zase něco hledala v batohu. Možná polevila v ostražitosti. Ale spíš o tom pochyboval a snažit se to zjistit nestálo za to riziko.

Uslyšel zvuk, který mu byl povědomý, a pak si vzpomněl, kde už ho slyšel předtím - takhle to znělo, když někdo otevíral bubínek revolveru a zase ho zaklapl nazpět. Co to dělá? Stěčkin byla v podstatě automatická pistole, na co tedy potřebuje revolver?

Za jeho zády se ozval hlasitý třesk exploze a pak ostré zasyčení, které mu připomnělo římskou svíci, jaké se vypalují na čtvrtého července.

Vzhlédl a uviděl šmouhu bílého kouře směřující do temné oblohy nad jejich hlavami, zmítanou větrem a rozmazanou. Na vrcholu oblouku explodovala do jasně červené světelné koule. No ovšem, pomyslel si Holliday, signální světlice. Vzpomněl si na Gallanta. Ten ji určitě uvidí a bude se divit, co se děje, ale Holliday pochyboval, že by rybář něco podnikl.

„Jdi dál, „ nařídila mu Meg. Holliday opět poslechl a začal scházet ze svahu po duně.

„Co to mělo znamenat?“

„Uvidíš, „ odbyla ho Meg.

Hollidaye začínaly bolet paže, archa nebyla zas tak lehká. Sklopil oči a podíval se na olověný povlak bedny a nápis na něm. V tomto znamení zvítězíš. Možná by měl předstírat zakopnutí, upadnout, pustit bednu a prchat. Najednou nad sebou zaslechl slabý vrčivý zvuk, známé vrnění vrtulí letadla, a to dost velkého.

„To je tvůj odvoz?“ zeptal se Holliday, aniž se otočil. Sevřel bednu pevněji. Jestli bude mít vůbec šanci se z tohohle někdy dostat, tak to bude teď. Napjal svaly a pokoušel se odhadnout správný okamžik.

„Zmlkni, „ zarazila ho Meg a její hlas byl bezvýrazný a bez emocí. Bzučení nad nimi zesílilo a Holliday najednou uviděl letadlo. Bylo velké, turbovrtulové, s vysoko posazenými křídly, něco jako Defender, jaký používala britská armáda. Očividně hodlalo použít pláž jako ranvej. „A ne aby tě napadlo chtít zdrhnout, „ pokračovala Meg. „Tvoje řeč těla tě prozrazuje - poznám to podle toho, jak máš ztuhlá ramena a jak držíš krk. „ I

„Já si nemyslím, že bys to dokázala, „ pravil Holliday a věděl, že jeho chvíle pominula. „Možná si myslíš, že jsi tvrdá holka, ale já bych neřekl, že jsi chladnokrevný zabiják.“

„Kdo ví?“ opáčila Meg. Zkus to a uvidíš.“

Nalevo od nich se letadlo blížilo na přistání a jeho ocas se v náporech větru zmítal ze strany na stranu. Holliday a Meg dospěli k úpatí duny a vyšli na pláž. Meg Sinclairová zůstávala za Hollidayem a nedávala mu šanci zavést ji někam jinam. Nést tu olovem potaženou bednu bylo skoro to samé jako mít na rukou pouta.

Do písku udeřily první těžké kapky deště. Byly dost velké, aby si vyhloubily vlastní malé krátery. Gallant si na moři nejspíš užije; jedinou výhodu měl v tom, že bude mít vítr v zádech.

„Jak to letadlo vědělo, kdy tě má vyzvednout?“ zeptal se Holliday.

„Díky satelitnímu telefonu Ericsson R-290, „ odpověděla Meg. „Lítali tu v kruzích asi hodinu a čekali na můj signál.“

„Satelitní telefon? Kde jsi ho proboha sebrala?“

„Tak přemýšlej, „ řekla Meg. Holliday podle zvuku jejího hlasu uhádl, že se šklebí od ucha k uchu. „Ono ti to dojde.“

Holliday přemýšlel a vzápětí na to přišel. Byla to jediná možná odpověď.

„Quince, „ řekl nakonec. „Byl jedním z vás. „ Potichu zaklel. Mělo ho to napadnout už dávno.

„Dobrá trefa, profesore, „ řekla Meg a zasmála se, očividně nadmíru potěšena sama sebou. „Celý ten únos byl jen záminka, aby tě vyvedl z rovnováhy a aby ses moc nevyptával. Kromě toho jsem musela matce a jejím přátelům předat nejnovější informace. Quince mi dal zbraň a telefon, zatímco jsi byl pořád ještě v limbu. „ Nastala pauza. „Na ten útok u jezera jsme ale připravení nebyli. To vůbec nebyla součást plánu.“

Turbovrtulové letadlo s dvěma motory dosedlo na pláž, jeho podvozek s třemi koly, opatřenými silnými pneumatikami, písek ani nezvíři-lo. Trup mělo černý a bílý a na boku neslo nápis Skybus Air Express.

„To taky patří mamince?“ hádal Holliday.

„Hni sebou, „ zněla odpověď.

„Co kdybych prostě položil archu na písek a šel pryč?“ navrhl Holliday. „Nikomu se nic nestane a nikdo o nic nepřijde. Budeš mít, co jsi chtěla.“

„Ještě ne, „ zavrhla to Meg. „Potřebujeme tě, abys nám ten nález ověřil.“

„Proč myslíš, že to pro tebe udělám?“

„Protože máš motiv, „ řekla Meg Sinclairová.

„A jakýpak?“ otázal se posměšně Holliday.

„Tvou takzvanou sestřenici Peggy Blackstockovou a jejího manžela archeologa.“

„Co je s nimi?“ zeptal se Holliday a srdce se mu rozbušilo. Otočil se k Meg Sinclairové obličejem a do krku mu stoupla nakyslá žluč. Megina tvář byla bez výrazu a zbraní na něho pořád neochvějně mířila. „Řekni, cos udělala, „ vyzval ji.

„Jak dojemné, taková starost o rodinu. „ Odmlčela se. „Ach, ovšem! Peggy je těhotná, že?“

„Cos udělala?!“

„Dnes v poledne místního izraelského času byli Peggy a její manžel uneseni. Prozatím jsou v bezpečí a nic se jim nestalo. Jak dlouho ten stav ale potrvá, to záleží jedině a pouze na tobě.“

Holliday ztuhl. „Tak to mi pomáhej Bůh…“

„Bůh ti nepomůže, „ odbyla ho Meg. „Ale já jo. Když budeš spolupracovat, tak zůstanou naživu. Uděláš jediný špatný pohyb a jsou mrtví. Všichni tři. A teď jdi.“

Holliday na ni zíral. Ještě nikdy v životě nepociťoval tak bezmeznou zuřivost a vražedný vztek, jako teď, ani v zápalu boje. Ani tehdy, když cítil, jak pevná čepel jeho nože přejíždí přes obnažené hrdlo předsunuté hlídky na kraji opiové plantáže u Garmsíru v Afghánistánu.

„Jestli se jim něco stane, tak až tohle skončí, najdu si tě, ať jsi kdekoliv, a vyřídím si to s tebou, ty psychotická mrcho.“

„Ty bys dokázal zabít ženu?“ zeptala se Meg Sinclairová posměšně, zamrkala řasami a usmála se. „Myslela jsem, že tvůj rytířský kodex to nedovoluje.“

„V tvém případě udělám výjimku.“

„Fajn, „ opáčila Meg. „Tak teď, když jsi předvedl své heroické mužské ego, se laskavě otoč, jdi dolů na pláž a nastup do toho letadla. „ Déšť zesílil. Holliday si dopřál další okamžik, aby si pevně vryl Meginu tvář do paměti, a pak se otočil a udělal, co mu nařídila.

O pět minut později se letadlo vzneslo po větru do vzduchu, prudce vystoupalo vzhůru, pak se naklonilo a zamířilo k jihu. Když se otočili, Holliday zachytil pohledem Deryldene D, která právě vyjížděla na moře a za zádí se jí pěnila brázda, jak se vzdalovala od pláže. Podíval se na hodinky. Dvouhodinová lhůta, kterou si nastavil, uplynula a Gallant dodržel slovo a skutečně čekal do poslední minuty. Holliday mu v duchu popřál šťastnou plavbu a pozoroval malou rybářskou loď, dokud ji nezakryla clona hustého deště.

KAPITOLA TŘICET

Moderní organizace Rex Deus přišla do Ameriky ještě dřív, než vůbec vznikly Spojené státy, a to v osobě muže jménem Jonathan Ed-wards. Byl to edvardiánský pastor a misionář, který se snažil obrátit na víru indiány - a každého, kdo mu byl ochoten naslouchat.

Edwards byl hrdý na svou minulost a posedlý svou vlastní genealogií. Stejně jako většina členů Rex Deus dokázal vystopovat svůj původ nazpět až k dvanácti původním merovejským králům, vládcům dvanácti franckých království, která zahrnovala území dnešní Francie, Německa a většiny Itálie včetně Říma.

Přes merovejské krále vysledoval Edwards svou historii až k Desposynům a adelphoi, mladším bratrům a sestrám samotného Krista a nositelům jeho pokrevní linie do budoucnosti. Edwards pevně věřil, že jeho životním úkolem je nalézt další potomky Desposynů v Americe a spojit je dohromady, aby vytvořili národ.

Do své smrti v roce 1758 našel sedm dalších rodin Desposynů na Novém Světě a jejich seskupením vytvořil novou Rex Deus. Konečným cílem tajné skupiny navzájem propojených rodin bylo infiltrovat do všech oblastí společnosti, politiky a průmyslu tak nenápadně a účinně, jak to jen bylo možné, získat shovívavou a pravou křesťanskou hegemonii nad Amerikou a možná, ve jménu Boha a jeho rodiny, nakonec vládnout celému světu.

Tito lidé věřili v doslovný a striktní výklad Bible a téměř všichni byli majiteli otroků - Ježíšových „tesařů a nosičů vody“. Věřili také v přísný aristokratický systém vlády, pokud šlo o právo volit, a dali se klasifikovat jako revolucionáři, protože přísahali věrnost pouze Kristu a žádnému jinému vládci, tedy ani králi Anglie. Ze všeho nejvíc si ale cenili tajemství a naprosté poslušnosti. Zákon omerta sicilské mafie není nic jiného než neformální přísaha členům Rex Deus.

V roce 1776 bohatství a moc Rex Deus výrazně vzrostly. Deklaraci nezávislosti podepsalo osm signatářů Rex Deus a dvanáct dalších se jich octlo v Kontinentálním Kongresu. V době vypuknutí občanské války byla spousta členů Rex Deus, jejich partnerů a pomocníků na obou válčících stranách a v každém státě.

Když bylo zřejmé, že obchodní partneři Ameriky v okolním světě se postaví na stranu již industrializovaného Severu, členové Rex Deus, kteří patřili k Jihu, dělali, co mohli, aby zapříčinili pád Konfederace. Hned po válce se Rex Deus na výraz odporu vůči Lincolnovu osvobození otroků postaral o to, aby během svého volebního období Lincoln už žádné další radikální zákony neschválil. Byl to první politický atentát, do něhož byl Rex Deus zapleten, ale neměl zůstat posledním.

Začátkem dvacátého století měl Rex Deus zvolené starosty, guvernéry, senátory a kongresmany a byl šedou eminencí v pozadí; podporoval vše od izolacionismu za první světové války až po obchod s Německem do roku 1917, i když Spojené státy byly údajně až do té doby neutrální.

Mezi válkami byli jeho členové silnými zastánci prohibice, ale přitom neviděli nic špatného v enormních investicích do kanadských lihovarů, hlavního zdroje nezákonného obchodu s alkoholem ve Spojených státech po téměř patnáct let. V roce 1929 Rex Deus, včas varován před bezprostředním zhroucením burzy, stáhl téměř všechny své podíly z trhů v New Yorku a Chicagu a zachránil pro členy tajné společnosti miliardy dolarů.

Když se v roce 1933 dostal k moci Hitler, členové Rex Deus v Evropě se buď začali připojovat k nacistům, nebo potichu likvidovali svá aktiva a reinvestovali je do válečného průmyslu Spojeného království a Spojených států.

I když v mnoha ohledech byli z filozofického hlediska proti Hitlerovi, považovali jeho metody za obdivuhodné, vzhledem k tomu, že dokázal malou skupinu lidí proměnit takřka přes noc v bezohlednou politickou, ekonomickou a vojenskou sílu. Impozantní muž, na němž bylo hodně co obdivovat, ale evidentní šílenec, člověk, jemuž nelze důvěřovat, a diletant bez kousku taktického či strategického smyslu, když šlo o vedení války.

Prostřednictvím svých politických členů v Rooseveltově administrativě a s plnou spoluprací svých přátel a kolegů v Big Oil byla skupina Rex Deus také do značné míry odpovědna za rozhodnutí zahraniční politiky, která vedla k zastavení všech dodávek ropy „japonským bezvěrcům“. Nebylo to zas tak překvapivé, když se vezme v úvahu, že Rose Francis Whitney Hullová, manželka ministra zahraničí Cordella Hulla, pocházela z dlouhé linie členů Rex Deus.

Jakmile měl Rex Deus zajištěny politické preference, začal mohutně investovat do odvětví válečného průmyslu - do pěchotních zbraní a výroby kaučuku, oceli a hliníku, protože si byl dobře vědom toho, že Spojené státy budou nevyhnutelně vtaženy do války. Když přišel Pearl Harbor, byli všichni připraveni, ve jménu Božím a zejména ve jménu velkého dolaru, amerického boha Rex Deus.

Po válce někteří členové Rex Deus, zejména rodina Sinclairů, začali skupovat akcie, jak ve Spojených státech, tak v zahraničí. Jiní pokračovali v investicích do ropy a další zase do nemovitostí a bankovnictví. Se vzrůstem bohatství a moci Ameriky sílila i Rex Deus.

Členové Rex Deus nebyli pyšní evangelisté, kteří kázali, že modlitba může přinést bohatství a slávu, a přijímali všechny kreditní karty pod sluncem, dokonce i Discover Card, pokud jste ihned zavolali na jejich bezplatné číslo. Členové Rex Deus byli praví věřící, stejně oddaní a fanatičtí jako většina horoucích džihádistů.

Začátkem nového tisíciletí byli výše postavení členové Rex Deus společně jedinou největší hospodářskou mocí ve Spojených státech a zároveň největší náboženskou organizací, a přitom po víc než dvou stech letech, kdy dokázali setrvat v naprostém utajení a mimo veřejnost, se o jejich existenci sotva vědělo. Dokonce ani těch několik málo zpráv, které prosákly na veřejnost, nebylo možné ověřit. Když nějaké zvěsti začaly obíhat, byly bez výjimky zavrženy jako bezvýznamné paranoidní bludy levicových liberálních médií a výlevy pomatených mozků konspiračních teoretiků.

V roce 2008 bylo jedinou věcí, kterou Rex Deus dosud neudělal, zvolení prezidenta, a koncem tohoto roku, kdy byl k jejich opovržení dosazen do Bílého domu muž s tmavou pletí, bylo elitě Rex Deus jasné, že je nutné něco udělat; dřív, než bude země nenapravitelně poraněna a než bude samotné jádro duše národa protkáno rakovinnými úponky bezbožnosti a nesvaté korupce. Pro boj s touto strašlivou nákazou bude Rex Deus potřebovat nového vůdce a nový plán pro celý národ, jestliže má přežít. Musela být podniknuta drastická opatření a to rychle. Byla svolána tajná konkláva Desposynů.

Letadlo Skybus Air Express se navrátilo na svou normální letovou trasu podle původního letového plánu, a poté, co opustilo Sable Island, dorazilo za půl druhé hodiny do Bangoru v Maine, s dostatečným předstihem před čerstvě pokřtěným hurikánem Otto, který právě ničivou silou dorážel na opuštěný ostrov v Atlantiku.

Když doletěli na mezinárodní letiště v Bangoru, archa byla přemístěna do dřevěné bedny, již opatřené celní pečetí, a zapsána na seznam nákladu jako izotopy pro lékařské účely. Holliday dostal americký pas, který vypadal jako autentický, bylo na něm jeho jméno a jako povolání bylo uvedeno „kopilot“.

Celním a pasovým odbavením prošli jako posádka a Holliday byl okamžitě zaveden do soukromého salónku. Doprovázeli ho dva strážní, kteří s nimi také letěli Skybusem, a v salónku ho předali dalším bodyguardům. Podle jejich postoje a vystupování Holliday usoudil, že to jsou bývalí vojáci a také správně usoudil, že jsou ozbrojení.

O půl hodiny později nasedli do dalšího letadla, tentokrát to byl tryskáč Gulfstream G550 v černých a červených barvách společnosti American Fluid Dynamics. Za necelé další dvě hodiny doletěli do Lexingtonu v Kentucky. Hned na ploše je uvítali tři zavile se tvářící černoši v bílých košilích a tmavých oblecích a tři černé dodávky Cadillac Escalade se zatónovanými okny.

I když Holliday spatřil jejich tváře jen na malý okamžik, bylo mu jasné, že určitě zažili válečný konflikt na některém z bojišť, buď v Iráku nebo v Afghánistánu. Měli v očích pohled vojáků, které pořád ve snech strašilo to, co viděli. Všichni nasedli do těch tří vozů a pak jako zmenšená verze prezidentské kolony vyjeli z letiště a zamířili na mezistátní silnici 64.

Z ní odbočili na vedlejší silnici do Frankfortu, hlavního města státu Kentucky, a poté dojeli k Poplar Hillu, sídlu rodiny Sinclairových po téměř dvě stě let.

Poplar Hill se původně nazýval Stoneacre Farm; byl pojmenovaný po balvanech, které první Sinclairové pracně vytahali z půdy, a farma tehdy vypadala spíš jako zbídačelá kůlna, o jaké se zpívá ve zlidovělé písni „My Old Kentucky Home“.

Jak Sinclairové prosperovali ve společnosti Rex Deus, starý srub na kopci, z něhož byl výhled na řeku Kentucky a rozrůstající se městečko Frankfort, byl postupně nahrazován většími a většími usedlostmi, až se z něho nakonec stala gigantická kombinace panského sídla a zámku ve smíšeném normanském, gotickém a skotsko-baronském stylu, který se prostíral po celém vršku kopce; kamenná extravagance, k níž patřila honosná žulová brána u hlavního vchodu, několik disneyovských věžiček, skleník velký jako bowlingová hala, a dvě tajné chodby - po obou stranách masivního krbu ve studovně. Byl tu také erb Sinclairů v mozaice mramorové podlahy velké síně a tunel vedoucí ze suterénních kuchyní ke kamenným stájím a jízdárně za hlavní budovou. Půlka původních stájí stále sloužila svému někdejšímu účelu a hostila plnokrevníky Sinclairovy rodiny, ta druhá půlka byla používána jako garáž.

Budovu vztyčil na vlastní nekřesťanské náklady Richard Oswald Sinclair, prapradědeček současného Richarda Sinclaira. Sídlo bylo vybudováno v letech 1888 až 1895 v přímé soutěži s kolegou George Washingtonem Vanderbiltem, který postavil v tom samém období slavný zámek Biltmore. Oba muži se vsadili, kdo v zemi postaví největší panské sídlo. Vanderbilt vyhrál, protože Biltmore se prostíralo na ploše 16 258 m2, zatímco Poplar Hill na pouhých patnácti tisících. Sinclair argumentoval, že kdyby se připočítaly stáje, přímo propojené tunelem s hlavní budovou, tak by vyhrál on. Sázka oba muže rozkmotřila; nikdy už spolu nepromluvili.

Holliday zůstal sedět na svém sedadle; připadalo mu to jako dlouhá doba. Pak ho jeden z mužů, kteří je doprovázeli v letadle, eskortoval do budovy a zavedl ho do velké síně. Ozdobný honosný vchod s mramorovou podlahou a klenutým vysokým stropem se vsazeným erbem Hollidayovi připomněl, že je stále oblečen v džínách, hrubé košili a pracovních botách, které měl na Sable Islandu. Když se podíval na hodinky, uvědomil si, že uplynuly stěží čtyři hodiny od chvíle, kdy hleděl takřka do jícnu hurikánu.

Zauvažoval, jestli se Gallantovi povedlo před bouří včas utéct a v duchu si přísahal, že zjistí, co se s rybářem stalo, jestli se z téhle situace dostane živý. Tak trochu o tom začínal pochybovat. Jestli Sinclairům prokáže, že ta archa je padělek, bude pro ně riskantní nechat ho naživu. Během jízdy k tomuto sídlu viděl kolem jen stovky akrů polí a lesů, všechno na hony vzdálené od jakékoliv veřejné komunikace; spousta míst, kde se člověk může v tichosti zbavit těla.

V hale se obrátili doleva a vydali se chodbou, která vypadala, jako kdyby patřila do Buckinghamského paláce, i s těmi perskými koberci na dřevěné podlaze a olejomalbami v těžkých rámech na zelených zdech, každý s vlastním osvětlením. Obrazy byly výjevy z Evropy, většinou na nich byli vyobrazeni koně v bitevní vřavě, s rozšířenými nozdrami z pachu čerstvé krve a vytřeštěnýma očima, zatímco jejich jezdci se navzájem rozsekávali na kousíčky zkřivenými šavlemi.

Prošli kolem dveří, které vedly zřejmě do výtahu, a o kousek dál zabočili do relativně malého a útulně vypadajícího obývacího pokoje s pohovkami a pohodlnými křesly, rozestavenými kolem krbu. Nad krbovou římsou visel obraz v jednoduchém rámu, na němž byl malý pes, nejspíš teriér, v plném běhu.

„To je Galia Creek Feist, „ řekla postarší elegantní dáma usazená v jednom z křesel, když si povšimla, kam se Holliday dívá. Měla chraplavý hlas náruživého kuřáka. „Je to podobný pes, jakého používal Daniel Boone k lovu veverek. Jmenoval se Langforďs Rowdy. Byl to můj oblíbenec.“

Holliday si povšiml, že archa, stále v bedně, stojí na kávovém stolku před ní.

„Vy musíte být Megina matka, „ pronesl.

„Jmenuji se Katherine Pierce Sinclairová, „ řekla dáma. Zdvihla ruku a ukázala směrem ke křeslu, které stálo proti ní. „Posaďte se, plukovníku Holliday, musíte být po té cestě velice unavený. „ Vrhla na jeho strážce významný pohled a ten zmizel a zavřel za sebou dveře. Holliday měl ale pocit, že neodešel daleko.

„Řekla jste Meg, že váš malý úskok s tou bednou mě zřejmě neobalamutí. „

„To taky ani nebylo třeba. Naši lidé od začátku sledovali slečnu Blackstockovou. Já mám velkou důvěru v takové metody, plukovníku.

„Já jsem Meg řekl, co udělám, jestli se Peggy nebo Rafimu něco stane.“

„Výhrůžky nejsou zapotřebí, plukovníku Holliday, „ řekla starší dáma. Zapálila si cigaretu a vyfoukla vířivý oblak kouře do vzduchu. Držela cigaretu po mužském způsobu, mezi prvními články prvních dvou prstů. „Nikdo jim neublíží, pokud ověříte Pravou Archu.“

„Kdy jste ji tam schovali?“

„Už je to víc než rok. Margaret je mimo jiné vyškolená archeoložka. Docela dobře by dokázala vystopovat vodítka k úkrytu archy sama. Bohužel její stopy končily na Ioně a odtamtud mohly vést kamkoliv. Byla tu řada možných odpovědí, včetně Sable Islandu, tak jsme vyhotovili důkazy, které vás tam zavedou. Sable byl z těch všech možností nejpříhodnější, protože by dokázal životaschopnost tvrzení Rex Deus, že se archa dostala do Nového Světa. Tu bednu jsme vyrobili s použitím autentických středověkých nástrojů a technických metod a umístili ji do země na okraj jezera Wallace. Margaret měla přesné souřadnice, takže věděla, kde ji hledat.“

„Ten nápis v řečtině byl dobrý tah.“

„To jsme si také mysleli. Margaret studovala na kolumbijské univerzitě starobylé jazyky.“

„Vskutku renesanční žena.“

„Dcera, na jakou může být matka hrdá.“

„Taky umí slušně zacházet s pistolí, „ pravil Holliday suše.

„Účastnila se lovů na Poplar Hillu už od dětství. Střílí líp než její starší bratr.“

„Příští prezident Spojených států?“

„Přesně tak, „ opáčila Katherine.

„A proč jste si vybrali právě mě?“ otázal se Holliday. „Je přece spousta specialistů na středověk, a více známých.“

„Zajímala jsem se o vás už od chvíle, co jste před nějakou dobou podnikl výlet na Azory, „ řekla Sinclairová. Její mírný úsměv připomněl Hollidayovi hada polykajícího kořist. „Sice vás potřebujeme, abyste ověřil pravost toho malého nálezu na stole, ale právě tak bych strašně ráda zalistovala tím malým notýskem, který vám před svou smrtí na ostrově Corvo dal bratr Rodrigues. Předpokládám, že jste ho bezpečně uschoval.“

Do trezoru v ženevské bance, ale to jí Holliday nehodlal vykládat. „Předpokládáte správně.“

„Výborně. Můžete ho po tom ověření na zítřejší konkláve pro nás vyzvednout. A pak to trochu oslavíme.“

„Co vás vede k přesvědčení, že to udělám?“ zeptal se Holliday, i když to moc dobře věděl. Katherine Sinclairová se usmála a zhluboka vdechla kouř z cigarety do plic. Když promluvila, vyvalil se z jejích úst dým, jako když vydechne drak. Vyzáblý, svraštělý drak na konci svého tuhého života.

„Uděláte to, protože na tom závisí váš život a také životy slečny Blackstockové a jejího manžela.“

KAPITOLA TŘICET JEDNA

Po krátkém rozhovoru s Katherine Sinclairovou byl Holliday odveden do jedné z rohových místností na třetím a nejhořejším patře, z níž se otevíral výhled na bránu a okázalé, terasovitě uspořádané zahrady před zámkem. Výhled byl stejně grandiózní jako zámek sám. Z arkýřového okna Holliday viděl celé město Frankfort, schoulené v údolí pod kopcem, obklopené ze všech stran nízkými, sytě zelenými zalesněnými pahorky. Z tohoto vyvýšeného místa dokonce viděl kupoli státního kapitolu a klikatý pruh řeky Kentucky, pomalu proudící na sever do rozlehlých oblastí Ohia.

Podkrovní pokoj byl bohatě vyzdoben; podlahu pokrývaly perské koberce, na vzdáleném konci místnosti stála okázalá postel s nebesy, nad prostorným krbem se klenula umělecky zakřivená mramorová římsa a zvláštní kontrast tvořila gigantická televize s plochou obrazovkou na jedné stěně, před níž byl umístěn měkký, pohodlný gauč. Vedle obrovské postele byly dveře do koupelny a u gauče stál starožitný kulatý stolek s dvěma židlemi. Byla tu dokonce i barová lednička, vybavená lahvičkami alkoholu z letadla, mixéry, minerálkami a velkým džbánem makadamiových ořechů. Veškerý luxus domova, pokud tím domovem náhodou byl hotel Hilton.

Holliday nejdříve vyzkoušel, jestli jsou velké dubové dveře zavřené - což samozřejmě byly - a pak strávil dlouhou dobu pochodováním sem a tam po místnosti a přemýšlením o současné situaci. V duchu probíral všechny možnosti. Věděl, že by pravděpodobně dokázal ten starý a vetchý zámek ve dveřích vypáčit, ale k čemu by to bylo? U dveří z druhé strany stojí pravděpodobně stráž, a i kdyby tam nikdo nebyl, zcela určitě jsou po celém areálu rozmístěny ozbrojené hlídky.

V horním patře zámku, jako je tento, bývají obvykle místnosti pro personál, ale právě tak dobře tu mohou být kasárna členů ochranky. Kasárna byla správné slovo; lidé z ochranky, které zatím viděl, byli všichni bývalí vojáci. Holliday si tím byl jist; to nebyli žádní namíchaní námezdní nadšenci z té hordy v Blackhawk, tihle byli praví.

Nakonec ho pochodování po pokoji unavilo a svalil se na gauč. Zdvihl z kávového stolku ovladač a zapnul televizi. Projížděl jednotlivé programy - reality show, nekonečné reklamy, dokument o těhotných ženách dožadujících se DNA testu a reprízy Kriminálky Miami a Zákona a pořádku.

Sledoval deset minut Claudette Colbertovou a Henry Wilcoxona v titulních rolích Kleopatry a Antonia v původní verzi Kleopatry z roku 1934 na stanici Turner Classic Movies a nakonec přepnul na CNN. O žádných únosech v Izraeli se ve zprávách nemluvilo, ale to vůbec nic neznamenalo; CNN se domnívala, že jediné mezinárodní události, které stojí za vysílání, jsou epidemie, záplavy, zemětřesení a války. Venku se pomalu stmívalo a vzduch zářil zvláštním, ozónem nabitým světlem, které je obvykle předzvěstí bouřky.

Přesně v šest hodin večer uslyšel, jak kdosi odemyká dveře. Objevili se dva bodyguardi Kate Sinclairové, ten první nesl velký stříbrný podnos. Za nimi šla Meg Sinclairová. Měla na sobě formální jezdecký oblek, včetně vysokých černých bot a jezdeckých kalhot. Vlasy měla stažené černou sametovou stužkou. Muž postavil podnos na kulatý stolek vedle gauče a začal prostírat stůl pro dva a vyndávat na něj jídlo, včetně vakuové konvice s kávou.

„Přišla ses popást na mém neštěstí?“ otázal se Holliday.

„To nemám ve zvyku, „ opáčila Meg. „Jen jsem si myslela, že by ti při večeři přišla vhod nějaká společnost.“

„To je od tebe velice pohostinné.“

„Nemusíme být přece kvůli tomu nepřátelé, Johne.“

„To tedy musíme, „ odsekl Holliday. „Tvoje matka nechala unést Peggy a jejího manžela. Držíš mě tu proti mé vůli. Víc nepřátelská už být nemůžeš.“

„Nic se jim nestane a tobě taky ne. „ Posadila se proti němu ke stolu.

„Jo, pokud udělám přesně to, co ty a tvoje matka chcete.“

„Pojď si sníst večeři, musíš mít hrozný hlad.“

„Neodpověděla jsi na mou otázku, „ řekl Holliday a posadil se. Večeře si v ničem nezadala s jídlem ve čtyřhvězdičkové restauraci; filet mignon plněný hříbky a přelitý balsamikovou omáčkou s pečenými brambory a houbami. Polévka byla z humrů - nepochybně malá ironická narážka od Meg. Dezert vypadal jako karamelový krém.

Holliday snědl lžíci humrové polévky; byla dokonalá, včetně mírné příchutě po brandy, hromádky smetany na povrchu a pár petrželových snítek plovoucích na bledě růžové hladině bílé keramické misky.

„Proč je pro tebe tak těžké udělat, co požadujeme?“

„Protože to je lež. Podvod, padělek.“

„Ale pomůže to dobrému účelu.“

„A to říká kdo?“ zeptal se Holliday a řízl nožem do filet mignon, až se z něho vyřinula bohatá náplň.

„Já to říkám, „ odpověděla Meg a pustila se do vlastní porce.

„Z toho usuzuju, že padělaný obsah té bedny použiješ jako páku, abys svého bratra dosadila do čela toho vašeho malého kultu.“

„Ten malý kult, jak tomu říkáš, má dohromady čisté jmění ve výši půl biliónu dolarů. A to právě začíná být problém. Moc má tendenci korumpovat, „ řekla Meg.

„A absolutní moc korumpuje absolutně, „ dodal Holliday. „První lord Acton. Jediná zajímavá věc, jakou kdy řekl. Byla to reakce na bulu papeže Pia IX. o papežské neomylnosti z roku 1860.“

„No a to se právě děje v Rex Deus. Řád má tak obrovskou moc, soustředěnou do malé skupiny lidí, že dochází ke korupci. Někteří lidé vnímají řád jako prostředek k dosažení cíle, totiž osobního zisku. Ztratili ze zřetele principy, které učinily tento národ velkým. Sešli z cesty, stejně jako zbytek Ameriky.“

„A tvůj bratr samozřejmě zavede národ zpátky na správnou cestu?“

„Ano.“

„A proč si myslíš, že to dokáže líp než kdokoli jiný v senátu nebo jinde?“

„Johne, jestli bude prezident zvolen do druhého období, tak bude příliš pozdě. Ze státu se stane ubohá socialistická díra a vláda bude strkat nos do všeho, do obchodu, zdravotnictví, průmyslu, na Wall Street. Bude to jak druhý Kreml.“

„Ty tomu opravdu věříš?“ zeptal se Holliday.

„Nejen že tomu věřím, já to vím, „ odpověděla Meg a v očích jí plál oheň. „Někteří členové Rex Deus to vědí také a mají v úmyslu toho využít.“

„Jak?“

„Zainteresované kádry chtějí mimo jiné způsobit další krach trhu, pokud se jim o tom podaří přesvědčit ostatní členy řádu. Až se kouř rozptýlí, budou ještě bohatší a celá země se octne na pokraji propasti. Možná se už nikdy nevzpamatuje; přes noc se z nás stane druhořadá velmoc. To nemůžeme dopustit, Johne. Ty to nemůžeš dopustit. „ Holliday zamyšleně pokýval hlavou. Meg ho už potřetí od chvíle, co vešla do místnosti, oslovila křestním jménem; pokud si pamatoval, tak to zdaleka tak často nedělala, když byli spolu.

„Takže ty chceš, abych kvůli tobě lhal.“

„Nejde přece o nic reálného, je to mýtus, něco, co pravděpodobně nikdy ani neexistovalo. To je to tak těžké?“

„Kdo říká, že chci postavit tvou rodinu ke kormidlu státu?“ řekl Holliday.

„Je to lepší, než ji chtít potopit, „ opáčila Meg.

„Celé to byl podfuk od samého začátku. Lhala jsi mi a teď dokonce chceš, abych kvůli tobě lhal i já?“

„Já bych lhala, kdyby na tom závisely životy mé rodiny, „ řekla Meg.

„Dobrá, „ uzavřel to Holliday. „Když slíbíš, že pustíš Peggy a Raffi-ho, jakmile udělám, co chceš.“

„Samozřejmě, „ kývla Meg. „Máš moje slovo.“

Holliday tomu ani na okamžik nevěřil, ale nic neříkal. Raději přežít a získat další den.

„Oukej, „ řekl. Položil vidličku, protože ho přešla chuť.

„Co budeš potřebovat k otevření té bedny, až přijde čas?“

Holliday se na delší dobu zamyslel a pak promluvil. „Butanový tužkový hořák a pracovní nůž nebo výkonný řezač kartonů.“

„Na co řezač?“ zeptala se Meg a v hlase se jí ozval podezíravý podtón.

„Unesu tvou matku a odvezu ji na Kubu, samozřejmě. „ „Ale no tak, „ řekla Meg. „Mluv vážně.“

„Ten hořák změkčí olověnou pečeť a pak ji budu moct tím řezačem proříznout.“

„Chápu, „ řekla Meg. Zadívala se na Hollidaye přes stůl a na obličeji se jí objevil zvláštní výraz.

„Víš, Johne, mohlo to být mezi námi jinak, „ dodala.

„Ne, to tedy nemohlo, „ odsekl Holliday, a to byl konec konverzace. Meg se bez dalšího slova zvedla a přešla ke dveřím. Zaklepala na ně smluvený kód a dveře okamžitě otevřel jeden z bodyguardů, ten, který prve přinesl podnos s večeří. Meg vyšla ven, aniž se otočila nebo popřála Hollidayovi dobrou noc a dveře se za ní opět zavřely.

Holliday přemýšlel o tom, co Meg Sinclairová řekla, a dojedl večeři. To byla první zásada vojáka; jez, dokud můžeš, protože další šanci možná nějakou dobu mít nebudeš. Snědl oba dezerty a vypil téměř celou konvici kávy. Ani tak neměl potíže s usnutím; skácel se plně oblečený do velké postele, když první dešťové kapky zaťukaly na vysoká okna místnosti jako slabá vzpomínka na blížící se hurikán na Sable Islandu.

Bylo něco po sedmé ráno, když se probudil z hlubokého bezesného spánku. Pořád pršelo. Z oblohy, která měla břidlicově šedou barvu, se bez ustání lily proudy deště, které v dlouhých, nepravidelných klikatých proudech Vtékaly po oknech arkýře a crčely z okapní římsy. Krásný výhled z předchozího dne byl tentam, Holliday neviděl víc než barevné šmouhy v zahradě. Za nimi se všechno slévalo do jednotné šedi.

Holliday se odvrátil od okna, svlékl se ze šatů a přešel přes místnost ke koupelně. Byla vybavená vším jako v kvalitním hotelu; byl šampón, mýdlo, ručníky, věci na holení, deodorant, kartáček na zuby a pasta a dokonce i huňatý bílý koupací plášť. Holliday pustil horkou sprchu, vymyl si šampónem z vlasů písek a pak si je umyl ještě jednou.

Namydlil si celé tělo, opláchl je a znovu celou proceduru opakoval. Nakonec, vymydlený a zářivě čistý, se zahalil do koupacího pláště a strávil dalších patnáct minut pečlivým holením. Uvažoval, jestli mu Sinclairovi poskytnou nějaké čisté oblečení. Určitě nechtějí, aby na té jejich takzvané konkláve vypadal jako otrhaný pobuda. Zjistil také, že má zase hlad a zauvažoval, jestli odsouzenec dostane poslední jídlo.

Když vyšel z koupelny, cítil se osvěžený a čilý. První krok do místnosti mu prozradil, že Sinclairovi ho předběhli. Zatímco byl ve sprše, kdosi odnesl zbytky od večeře a prostřel u stolu pro jednoho. Postel byla čistě povlečena a přes nadýchanou pokrývku byly přehozené šaty; oblek, košile, kravata, ponožky, boty a dokonce i spodní prádlo.

Bílá košile byla hedvábná, oblek nesl etiketu Zegna a byl konzervativně proužkovaný a boty byly luxusní černé polobotky Crockett & Jones s tkaničkami. Kravata byla z tmavomodrého hedvábí, ruční výroby, se vzorkem drobounkých zlatých vroubkovaných křížů Saint-Clairů. Ponožky byly černé a také hedvábné.

Holliday si zatím na sobě nechal koupací plášť, usedl ke stolu a zdvihl stříbrný poklop na jednom z podnosu. Míchaná vajíčka, ani příliš měkká, ani příliš suchá. Odklopil i ostatní jídla. Křupavá slanina, párky, pečené brambůrky, zelená rajčata a smažené krokety místo toastu. Naložil si jídlo na talíř, nalil si kávu a pustil se do toho.

Ve srovnání s večeří byla snídaně tak trochu zklamáním. Pak se Holliday pečlivě oblékl a vychutnával si pocit nových šatů a dokonce i to, že ho drahé britské boty maličko tlačí. Jinak mu vše dokonale padlo.

Bylo devět hodin a pořád nikdo nepřicházel, aby ho odvedl. V půl desáté se z mlžné clony deště vynořila první auta a zastavila u brány přímo pod jeho oknem. První vůz byla černá limuzína Lincoln pro šest lidí.

Během dalších dvou hodin dorazily další vozy a všechno to byla směs cadillaků, mercedesů a jaguárů. Byl mezi nimi i jeden bentley a také rolls royce. Zdálo se, že jednotnou barvou tu je diskrétní černá. Holliday je pozoroval ze svého vyvýšeného místa u arkýřového okna a uvažoval, jestli takové množství luxusních černých vozů nevzbudí nežádoucí pozornost. Pak ale tu myšlenku zavrhl.

Tohle bylo Kentucky, kde se platily za koně krycí poplatky ve výši mnoha milionů dolarů a pořádaly se série dostihů Triple Crown. Tady se v autech, jako byla tahle, pravděpodobně projíždí víc saudských ropných princů než Američanů. Svět se za poslední desetiletí změnil. Měla snad Meg Sinclairová pravdu? Sešly Spojené státy ze své vytyčené cesty, nebo se jen přizpůsobovaly novým skutečnostem? Zbývalo skutečně někde místo pro koncept světové velmoci? Na tom ale nezáleželo, co chtěla, on byl rozhodnut jí dát, pokud existovala byť jen slabá naděje, že to zachrání Peggy a Rafiho. Zatím vytrval až doposud a nějak se mu vždycky podařilo to přežít. Nechápal, jak je to vlastně možné.

KAPITOLA TŘICET DVA

V poledne přinesli Hollidayovi k obědu salát Cobb a pět minut po jedné si pro něho přišli, aby ho odvedli. Dva bodyguardi Katherine Sinclairové ho eskortovali dolů do velké jídelny v přízemí, obrovské úzké místnosti s vysokým stropem, která připomínala spíš chrámovou loď než místo věnované kulinářským požitkům.

Na konci místnosti byla tři vysoká klenutá vitrážová okna a uprostřed stál dlouhý jídelní stůl, k němuž se vešlo nejméně dvacet lidí. Prostřeno bylo ale pouze pro šestnáct.

Uprostřed triptychu vitráží byl vyobrazený svatý Michael s mečem a po obou jeho stranách stáli rytíři v brnění ze třináctého století, se štíty ozdobenými vroubkovaným křížem Saint-Clairů. Dnes měla jídelna posloužit jako konferenční sál, prostírání bylo doplněno o sklenice a karafy s vodou a notesy na poznámky.

Jakmile byl Holliday uveden do obrovské místnosti, stal se náhlým středem pozornosti všech. Katherine Sinclairová seděla přesně uprostřed stolu, po pravé ruce měla Meg Sinclairovou a z druhé strany pohledného muže se zlatohnědými vlasy. Jeho podobnost s Katherine i Meg byla očividná, takže Holliday usoudil, že se jedná o Megina bratra, Richarda Pierce Sinclaira, jejich kandidáta na prezidentský úřad.

Měl příslušně zasmušilý výraz a vlasy na spáncích prokvetlé šedinami, takže vypadal, že se na tu funkci hodí. Napravo od Meg Sinclairové byla prázdná židle, jediná u stolu. Bodyguardi ho k ní zavedli a pak se vzdálili. Holliday se posadil a rozhlédl se kolem sebe.

Z těch dvanácti ostatních lidí jich několik poznal, všechny ale ne. Byl tu generál, na kterého se pamatoval ze svých let strávených v Pentagonu, nyní člen sboru náčelníků štábu ozbrojených sil, několik kongresmanů, mezi nimi i ženy, byl tu Miles Bainbridge s ulízanými nagelovanými vlasy a jeho křehce vypadající žena Beth, majitelé společnosti Gifts from God Prosperity Church a vykonavatelé jejich zásad.

GGPC byl multimiliónový náboženský podnik, který měl kostely v dvaceti sedmi zemích a padesát tisíc „partnerů“, řídících se prostým krédem této „církve“: Nejlepší způsob, jak přimět Boha, aby ti dal peníze, je dát peníze nejdříve Bainbridgeovým. Toto poselství jim mimo jiné vyneslo i půl tuctu domů rozptýlených po celé Americe a soukromé letadlo Cessna Citation XLS, aby se k nim pohodlně dostali.

Vedle Bainbridgeových seděl dobře známý realitní magnát, který kromě jiného vlastnil největší kasino v Las Vegas, a po jeho boku byla prezidentka největšího koncernu spojujícího tabákový průmysl, zemědělství a výrobu nealkoholických nápojů na světě. Ty další u stolu Holliday neznal, ale i tak všichni vyzařovali neuvěřitelnou sebedůvěru, která měla ostatním zprostředkovat ujištění o jejich nenahraditelné hodnotě a neměnné moci.

Všiml si také, že v celé místnosti se nenajdou jediné hodinky Timex - všechna zápěstí zdobily značky Rolex, Omega, Patek Philippe nebo alespoň Cartier. Miles Bainbridge a jeho žena se pyšnili navzájem sladěnými hodinkami Jules Audemars-Piguet Grande Complication, zasazenými v platinovém plášti za sedm set tisíc dolarů. Kdyby nic jiného, tak Bůh vyslyšel jejich modlitby.

Když se Holliday usadil, Katherine Sinclairová zaklepala prsty na starý a poškrábaný stůl z ořechového dřeva, aby si zjednala ticho.

„Než začneme, ráda bych vyjádřila svou soustrast všem členům rodiny našeho zesnulého předsedy a bratra řádu, Williama Henry Adamse. Bude nám nesmírně scházet.

Vzhledem k této okolnosti jsme podle pravidel a ústavy řádu nuceni neprodleně přikročit ke svolání konkláve, abychom zvolili nového předsedu. To je důvod, proč sem dnes byli pozváni zástupci všech přeživších rodin Rex Deus.

Ještě než však začneme s hlasováním, dovolte mi, abych představila svou dceru, Margaret Sinclairovou, která, jak všichni víte, se zabývá biblickou archeologií. Poslední dva roky a v nedávné době i s pomocí podplukovníka doktora Johna Hollidaye, znalce středověké historie, pátrala Margaret po jedné z nejúžasnějších relikvií, kterou není nic menšího než Pravá Archa. Jsem si jistá, že všichni víte, oč jde. Poprosím Margaret, aby vám o ní pověděla sama.“

Meg vstala. Byla oblečena v tmavém drahém kalhotovém kostýmu a jasně rudé vlasy měla stočené do vysokého uzlu po francouzském způsobu. Na sametové stužce kolem krku jí visely úzké brýle; doplněk, který jí dodával vážný a přísný výraz, i když Holliday si byl jist, že je vůbec nepotřebuje.

„Jak všichni víte, „ začala, „Pravá Archa je ústřední složkou mytologie Rex Deus, relikviářem neboli schránkou obsahující Svatý Grál, trnovou korunu, posvátný rubáš a prsten Krista. Někteří z vás si jistě myslí, že archa je ve skutečnosti jen mýtus. Existuje také teorie, že archa je uložena v mnohem větší zlaté Svatyni Tří mágů, nyní na hlavním oltáři katedrály v německém Kolíně; schránka též údajně obsahuje kosti tří mudrců, kteří narozenému Kristu přinesli své svaté dary, zlato, kadidlo a myrhu.

Ti cyničtější mezi vámi možná spíš věří, že Pravá Archa a její cesta na Nový Svět je pouhá legenda, historka, kterou vymyslel Jonathan Edwards, zakladatel naší organizace, kterého u tohoto stolu zastupuje jeho nástupnice, naše sestra v řádu Jane Campbell Edwardsová. „ Kývla hlavou k prezidentce tabákového koncernu usazené vedle realitního magnáta s extravagantním příčeskem.

„Stručná odpověď zní, že všechny tyto teorie jsou mylné. Vím to s naprostou jistotou, protože po dlouhém a chvílemi dost nebezpečném putování jsme já a můj dobrý přítel a kolega doktor John Holliday, donedávna profesor vojenské historie na státní vojenské akademii ve West Pointu, dokázali lokalizovat místo, kde Pravá Archa spočívá. Poté jsme ji vyzvedli z její skrýše na Sable Islandu, kam ji před téměř sedmi sty lety zakopali sir Jean de Saint-Clair a blahoslavená Juliana z Navarry, abatyše konventu svaté Anežky České a kaple Maří Magdaleny v Praze. K tomu ještě patří, že se nám to podařilo navzdory blížícímu se hurikánu, ale to by bylo jiné povídání. „ Tady se Meg na chvíli odmlčela a přítomní se poslušně zasmáli.

Holliday měl dojem, že odkudsi nepříliš zdaleka zaslechl drnčivé vrnění rotorů helikoptéry, tlumené neutuchajícími proudy deště… že by ve Frankfortu došlo k tak vážnému neštěstí, že vyžaduje rychlou záchrannou službu? Nebylo by to zas tak překvapivé, vzhledem k tomu děsnému počasí. Obrátil pozornost zpátky k Meg, která předkládala příhodně editované vyprávění o jejich dobrodružství a kombinovala přitom svůj výzkum blahoslavené Juliany a Hollidayův zájem o Jeana de Saint-Claira.

Ke konci své řeči mírně zvýšila hlas a vzrušeným tónem oznámila: „Dámy a pánové, představuji vám Pravou Archu, která se konečně vrátila ke svým právoplatným dědicům a majitelům, shromážděným bratrům a sestrám Rex Deus, posledním zbývajícím členům Desposy-nů v Americe.“

Někdo musel mít ucho na dveřích, nebo spíš bylo v místnosti odposlouchávací zařízení, protože téměř v tom samém okamžiku se dveře rozletěly a dva Katherinini hrdlořezové v tmavých oblecích vnesli dovnitř archu, zabalenou v bledě modré měňavé pokrývce. Za nimi šel třetí muž, který nesl tužkový hořák a řezač kartonů, jak Holliday požadoval.

Tři muži postavili bednu před Meg a Hollidaye a pak se tiše vzdálili. Meg Sinclairová stáhla z bedničky pokrývku a naklonila celý artefakt směrem k lidem shromážděným u stolu.

Nasadila si svoje brýle, v nichž vypadala jako profesorka. „Jak vidíte, „ začala, „archa je stále zapečetěná. Víko nese starobylý znak vroubkovaného kříže Saint-Clairů a nápis v řečtině, který zní In hoc signo vinces - V tomto znamení zvítězíš. To bylo motto templářských rytířů.“

Rozhlédla se po přítomných. „Nechali jsme víko zapečetěné, abyste všichni mohli být svědkem jeho otevření. „ Pokynula Hollidayovi hlavou a ten poslušně vstal. Meg zůstala stát po jeho boku a Holliday vzal do rukou minihořák. Byl to malý profesionální hořák Bernzomatic, s tryskou, která vypadala jako miniaturní hubice tankovací pistole u benzínové pumpy.

V malé rukojeti, která se Hollidayovi vešla mezi palec a ukazovák pravé ruky, bylo automatické zapalování. Levou rukou otočil miniaturním ventilkem na plyn a stiskl spoušť zapalování. Odměnou mu byl syčivý zvuk a okamžité vyšlehnutí jasně modrého plamene.

Vzal ze stolu řezač kartonů a pustil se do práce; postupně roztavoval po částech olověné pojidlo kolem víka a změklý kov prořezával řezačem. Trvalo deset minut, než se propracoval kolem celého víka. Když byl hotov, odložil hořák i řezač a otočil se k Meg.

„Otevři to ty, „ řekla Meg s úsměvem, který moc neladil s tvrdým, téměř nebezpečným pohledem v jejích očích. „Máš na jejím nalezení právě takovou zásluhu jako já.“

Holliday přikývl. Skupina kolem stolu pozorně sledovala jeho počínání. Odkudsi se ozvalo tlumené zakašlání. Edwardsová měla v tváři skeptický výraz a Miles Bainbridge nedůvěřivě nadzdvihl jedno obočí na výraz shovívavé pochybnosti. Jeho žena se jen nezúčastněně společensky usmívala. Blondýna v červených šatech, které bylo něco přes šedesát a měla botoxem upravený obličej, se tvářila podezřívavě, jako kdyby se její manžel modlil za lobotomii a byl vyslyšen.

Holliday zachytil slabý zákmit pohybu za oknem. Ignoroval jej a opatrně sňal z bedny víko a odložil je stranou. Všichni v místnosti ztichli. Ozvalo se další tlumené odkašlání. Holliday nakoukl do bedny a málem vyprskl smíchy, když uviděl, co v ní je.

Obsah bedny byl přímo geniálním dílem a mistrovstvím klamu. Kousek ustoupil a přenechal bednu Meg Sinclairové, neboť ten brilantní podvod zřejmě zosnovala ona. Ozval se další kašel a tentokrát si Holliday uvědomil, že přichází zpoza zavřených dveří. Všechny oči však byly upřeny na Meg.

Meg vyndala z Pravé Archy jednotlivé součásti obsahu a jednu po druhé je položila na měkký povrch přikrývky. Svatý Grál byl přesně takový, jak ho popisovala - hrubě otesaný dřevěný pohár, který vypadal, jako kdyby byl vyrobený na nějakém starodávném soustruhu, což pravděpodobně také byl; Egypťané používali soustruhy tisíc let před narozením Krista. Na archeologickém černém trhu se něco takového dalo snadno sehnat.

Trnová koruna byla vyrobena ze starého zrezivělého železa. Byl to běžný mučicí nástroj, který používali raní Římané. Tkanina už byla dávno pryč, ale její účel byl zřejmý; na hlavu byl nasazen vak, který vpředu sahal až k obočí a vzadu do půlky šíje, takže zakrýval uši. Do jeho lemu byl všitý těžký železný řetěz, který probíhal těsně nad očima, kolem uší a vzadu splýval na šíji.

Účelem řetězu bylo zatěžkat vak, aby ho váha tří až čtyř kilogramů táhla dolů. Uvnitř látky byly kolem dokola připevněné dovnitř zahnuté železné špičaté trny, které se vahou řetězu zarývaly do masa; někdy dokonce pronikly i skrz lebku do mozku. Nástroj se hodně používal ve středověku a byl zejména oblíbený u španělské inkvizice.

Identifikovat stáří Kristova prstenu bylo právě tak obtížné jako u poháru a koruny. Byl to obyčejný bronzový prsten, omluvitelně zakalený stářím, a jeho vrchní ploška se podobala minci. Bylo pravděpodobné, že Římané a obyvatelé Svaté Země, jež si podrobili, v prvním století nosili právě takové prsteny.

Design na plošce povrchu ukazoval symbol Labarum Chrismon, Chi-Rho X, monogram Kristova jména ve staré řečtině. Mezi rameny písmene X byly vyryty symboly alfa a omega, začátek a konec. Tento symbol byl používán jako sigil neboli magická pečeť ranými křesťany. Prsten Hollidayovi připadal nesmírně povědomý a pak si vzpomněl, že skoro přesně takový viděl v malém muzeu v Kourionu na ostrově Kypr.

Meg Sinclairová si nechala to nejlepší na konec. Nábožně zdvihla plátno, což nebylo nic jiného než velký roztrhaný cár shnilé látky. Holliday se ušklíbl.

Nepochyboval o tom, že případný test plátna by prokázal zbytky lidské tkáně a různé organické skvrny a datování by ukázalo dobu současnou s dobou Krista. Látka byla zcela určitě byssus, byssové neboli lasturové hedvábí, jemná látka obvykle používaná při pohřbech faraonů v pozdním Egyptě. Celkem vzato byly všechny relikvie podařený husarský kousek. Meg se podívala do bedny ještě jednou a vytáhla odtamtud něco dalšího; dva do sebe zapadající kousky dřeva, pravděpodobně cedru importovaného z horských svahů Sýrie. Instrument Boží Jeana de Saint-Claira, raná Jákobova hůl, která mu umožnila navigaci ke vzdáleným břehům a přesná kopie té, kterou Holliday před rokem nalezl v hrobce starověkého vezíra v Libyi.

Meg se k němu s úsměvem otočila a mrkla na něho. Holliday zbledl, když mu došlo, co to znamená. Meg věděla o Jákobově holi od samého začátku. To znamenalo, že Bernheim, francouzský znalec námořní historie, byl s Rex Deus spřažený už předtím, než se setkali v La Bra-sserie Malakoff v Paříži.

To Bernheim nasměroval jeho kroky k bratru Morvanovi a nevyhnutelně i k setkání s Meg Sinclairovou v kapli na Mont Saint-Michel. Proklínal sám sebe, že byl takový naivní hlupák.

Bylo to celé bouda od samého začátku a on to neviděl, i když je pravda, že kdesi v nitru určitě musel vědět, že to setkání v ostrovní pevnosti je trochu příliš velká náhoda. A to byla vlastně jen první z mnoha. Teď ho tahle chyba bude zřejmě stát život a také život Peggy a Rafiho.

Operace Asýrie začala přesně tak, jak to popisuje Byronova báseň -jako když se vlci snesou na stádo ovcí. Ovcemi byli v tomto případě členové Rex Deus. Jediným varováním bylo trojí třaskavé zaštěkání granátometů Galii a tříštivý zvuk praskajícího skla. Holliday se instinktivně vrhl k zemi, pevně zavřel oči a zakryl si uši. Dokázal si docela dobře představit, co přijde.

Rozbitými okenními vitrážemi dovnitř vskočili tři po zuby ozbrojení vojáci v černých neprůstřelných vestách, černých kuklách a černých brýlích, hned za třemi granáty, které se kutálely po podlaze podél jídelního stolu.

Dva z nich byly omračující granáty flashbang a ten třetí byl kouřový. Omračující vybuchly jako první, oslepily všechny u stolu, protože jim zkratovaly retinální receptory, a výbuch o síle 120 decibelů, při němž praskaly bubínky, ohlušil všechny přítomné. O vteřinu později explodoval kouřový granát a místnost se začala plnit hustým žlutým dýmem.

Všude kolem se ozývalo sténání a výkřiky dezorientovaných lidí. Holliday se vyškrábal na nohy a zašilhal do kouře. Lidé do něho slepě vráželi ve snaze dostat se ke dveřím. Ozval se další třesk, dveře se rozletěly a Holliday uslyšel mohutný hlas, který zavelel: „Sa’al Holliday, ke mně!“

Sa’al byl izraelský výraz pro podplukovníka. Holliday se probojovával ke dveřím spolu se zbytkem zmatených, oslepených a ohlušených členů Rex Deus, kterým se podařilo zůstat na nohou.

Jedním z nich byl pentagonský generál. Holliday ho udeřil loktem do krku a podsaditý muž šel k zemi. Jediné, co ještě stálo mezi ním a dveřmi, byla potácející se postava Milese Bainbridge, televizního misionáře, který si mnul tváře, po nichž mu stékaly slzy, a bědoval. Holliday sevřel ruku v pěst a udeřil ho co nejsilněji do úst; ucítil, jak se pod jeho klouby roztříštily drahé zubní korunky. Konečně se mu podařilo dostat se ke dveřím.

Černě oděná postava ho popadla za paži. „Plukovník Holliday?“

„Ano.“

„Dlouho jsme se neviděli, pane, prosím vás, pojďte se mnou a pospěšte si, nemáme moc času.“

Muž v černém ho doslova odtáhl z místnosti. Holliday si povšiml, že má v ruce Glock 17 s tlumičem. Jeden z Katherininých hrdlořezů byl zhroucený u stěny, jeho vlastní Glock ležel na podlaze vedle něho, a mozek mu stékal po zdi.

„Skočil po mně, „ řekl muž v černém. Pospíchali dolů chodbou k úzkému schodišti vedoucímu dolů. „Musíme si pospíšit, pane, prosím vás. „ Rychle sbíhali po schodech s ostatními černě oděnými vojáky hned v závěsu.

„Vy jste Shaldag? Jednotka 5101?“ zeptal se Holliday. Měl na mysli skupinu izraelských speciálních ozbrojených sil. Shaldag byl údajně odpovědný za označení cíle pro operaci Babylón, jejímž cílem bylo zničení nukleárního reaktoru v Osiraku v Iráku.

„My neexistujeme, pane, „ opáčil muž a znovu ho popadl za paži. Vešli do velké kuchyně v suterénu Poplar Hillu. „A tady jsme nikdy nebyli, pane.“ Mužův hlas byl Hollidayovi povědomý, ale nedokázal ho úplně zařadit. Dospěli k tunelu vedoucímu ke stájím. Tady Holliday zahlédl dalšího ze Sinclairových stráží nataženého na zemi. To byly zřejmě ty zvláštní zvuky, které Holliday slyšel a které mu připadaly jako zakašlání.

„Ten po vás taky skočil?“ zeptal se Holliday.

Muž ho zavedl do tunelu s kamenem obloženými stěnami.

„Ne, pane, „ odpověděl. „Ten po mně vypálil. My nestřílíme, pokud to není absolutně nutné, ale když někdo vystřelí na nás, bráníme se.“

„To zní skoro jako kdybych to řekl já, „ řekl Holliday a zašklebil se.

„Taky jste to řekl, pane. Římská vojenská taktika 301, pane.“

Kdo je ten mladík s černou kuklou na obličeji? Došli k dalšímu schodišti a vyběhli po něm k východu ze stájí.

„Znám vás?“ zeptal se Holliday. Přeběhli přes část stájí, která sloužila jako garáž, a vyběhli do hustého deště. Viditelnost byla téměř nulová, ale muž v černém zřejmě věděl, kam se obrátit.

Vběhli do topolové aleje a sledovali úzkou, téměř neviditelnou pěšinu. Holliday za sebou slyšel zvuk střelby. Otočil se a ohlédl přes rameno. Za ním bylo asi tucet černě oděných mužů.

Doběhli na mýtinu, na které stály dvě helikoptéry UH-I Iroquois se zapnutými rotory. Překvapivé bylo, že nesly červenobílý emblém kanceláře šerifa okresu Franklin. Posuvné dveře obou helikoptér byly otevřené a vedle nich stáli další vojáci s černými kuklami na hlavách.

„Tudy, „ vybídl muž Hollidaye a znovu sevřel jeho paži v železném stisku. Holliday, jeho průvodce a šest dalších mužů se vecpalo do nitra vrtulníku. Byli ve vzduchu snad ještě dřív, než se pořádně zavřely dveře. Muž sedící vedle pilota se otočil a stáhl si sluchátka. Jeho obličej byl temně opálený a zbrázděný vráskami z přílišného slunce a přílišných starostí.

„Ztratili jsme někoho, Menzere?“ zeptal se.

„Ne, pane. Všichni jsou přítomní a v pořádku.“

„Výborně, „ řekl starší muž. Hollidayův průvodce si stáhl kuklu.

Holliday zůstal jako opařený. „Misha?“ zeptal se ohromeně. „Misha Menzer?“ Husté obočí, zašpičatělá brada a orlí nos byly jasným poznávacím znamením, i když Menzer, kterého znal z dřívějška, míval obličej posetý pupínky a nosil těžké plastové brýle. Jeho bývalý student se zazubil.

„To jsem já, pane. Thayer Hall, pane. Třída nula pět. Řekl jste mi, že skončím u myčky v armádním vozovém parku, jestli si nevytáhnu ponožky. „ Menzer byl tehdy jedním z jeho studentů na výměnném studijním programu. Měl lepší smysl pro humor než vojenské schopnosti, to si Holliday alespoň tenkrát myslel.

„Nic mi není milejší, jako když mi někdo dokáže, že se mýlím, „ řekl Holliday. Natáhl se a poplácal bývalého studenta po rameni. „Zejména když mi zachrání zadek.“

„Bylo mi potěšením, pane, „ řekl Menzer. „Zachraňovat zadky je naše práce, pane. Potřebovali někoho, kdo by vás poznal, tak jsem se nabídl. Příkaz od velitele. „ Kývl směrem k muži vedle pilota a řekl něco hebrejsky ostatním mužům ve vrtulníku. Všichni se zasmáli. Holliday se zadíval z okénka. Byl si matně vědom toho, že letí přes kopce a zalesněnou krajinu, ale víc toho nevnímal. Zaklepal muži na předním sedadle na paži. Starší muž se ohlédl a stáhl si sluchátka, aby slyšel.

„Říkali, že zabijou mou sestřenici a jejího manžela, jestli nebudu spolupracovat. Musíme se k nim dostat, než bude pozdě, „ řekl Holliday naléhavě. Musel zvýšit hlas, aby přehlušil ječivý hluk rotorů a řev velké turbíny.

„Není třeba, „ zahulákal muž. „Dostali jsme echo, že se je chystají unést, v první řadě lidi z Vatikánu. Hlavně nějaký otec Thomas Brennan. Hlava vatikánské tajné služby, „ dodal. Sodalitium Pianum. Holliday už se s Brennanem střetl dříve, tehdy šlo také o únos.

„A co se stalo?“ zeptal se.

„Unesli jsme je jako první, „ řekl muž na sedadle kopilota. „Jsou zdraví a v pořádku. Dovezli jsme je na leteckou základnu Ramat David poblíž Haify na severu; čekají, až budou moct přiletět sem a setkat se s vámi.“

Holliday pocítil obrovskou úlevu.

„Děkuji vám, „ řekl procítěně.

„Tsu gezunt, „ pravil starší muž. „Není zač.“

„Předpokládám, že patříte k Mosadu, „ řekl Holliday. „Misha mi to nechtěl říct.“

„Misha je dobrý hoch a taky dobrý střelec, „ řekl velitel. „Měli jsme člověka, který infiltroval Quinceho skupinu. Ukázalo se, že to je outsourcingová organizace, kterou CIA používá pro tajné špionážní operace v takzvaných spřátelených zemích. Náš člověk označkoval GP-Skou vaše boty a do mobilu té Sinclairové dal čipy, které jsou schopné vytáhnout data. Od té chvíle vás sledujeme.“

„To ale není odpověď na mou otázku.“

„Některé otázky by se neměly klást, „ řekl starší muž.

„Aha, vy neexistujete, „ usmál se Holliday.

„Učíte se rychle, chlapče. „ Starší muž se také usmál. Pokračovali v letu hustým deštěm.

KAPITOLA TŘICET TŘI

Peggy Blackstocková, její manžel Rafi, John Holliday a Arnie Gallant rybařili v klidných vodách Bedfordské zátoky na vnitřním konci halifaxského přístavu. Byl nádherný letní den a z bezmračné modré oblohy zářilo jasné slunce. Gallant zajistil loď, která nesla záhadné jméno Geoffrey G, a také se postaral o nekonečný proud místních historek, skrz naskrz vymyšlených a přitažených za vlasy a právě tak nekonečný monolog o nejlepších metodách návnadového rybaření. Byl to odpočinek a osvěžení pro každého, ale zejména pro Peggy, která před krátkou dobou potratila, téměř s jistotou následkem nedávných událostí.

„Co vlastně přesně chytáme?“ zeptala se Peggy.

„Většinou kaprovce a makrely, „ řekl Gallant. „Taky možná úhoře.“

„Odporné, „ otřásla se Peggy.

„Dají se jíst?“ zeptal se Rafi.

„Makrely určitě, „ opáčil Gallant a pokrčil rameny. „Kaprovec jedině v zoufalství, když nemáte nic jiného. Úhoři taky, pokud je máte rádi.“

„Jak chutná ten kaprovec?“ zeptala se Peggy.

„Podle toho, co sežral naposledy, „ odpověděl Gallant.

„A co žere?“ otázal se Rafi.

„Většinou chaetognatha, Sagitta elegans, „ zněla odpověď.

„Elegantní oštěp, „ pronesl Holliday nepřítomně. Zamyšleně se díval do prázdna.

„Cože?“ nechápala Peggy.

„Sagitta elegans. Tak to zní, když to přeložíš z latiny.“

„To jsou ploutvenky, „ řekl Gallant a trochu trhl svou udicí. „Vypadají jako chlupaté koňské penisy s velkou hubou na jednom konci. A jsou slizcí.“ Kývl hlavou směrem k poklidné hladině. „Tam dole jsou jich milióny.“

„A to tady lovíme?“ řekla Peggy s odporem. „Fujtajbl. Hnus.“

Gallant se zasmál a pak se otočil k Hollidayovi, který pořád zasněně hleděl přes vodu. „Penny za to, co se vám honí hlavou, „ řekl.

„Kontraadmirál Pulteney Malcolm, královské námořnictvo.“

„A kdo to má být?“

„Velitel HMS Royal Oak, lodi, která dovezla generálmajora Johna Rosse a jeho vojáky k břehům Marylandu. V srpnu 1814. Ross vyjel, aby porazil Američany v bitvě u Bladensburgu. Američané tu bitvu tak ostudně prohráli, že to Rossovi a jeho mužům umožnilo pochodovat na Washington a vypálit ho do základů. Byl to první člověk, o kterém lze říct, že porazil v poli celou americkou armádu. O měsíc později ho zabili dva mladí ostřelovači. Jeho tělo bylo naloženo do sudu jamajského rumu a Royal Oak je odvezla do Halifaxu. Kotvila pravděpodobně v Bedfordské zátoce. Přímo někde tady, jak jsme my.“

„A co to mělo společného s tehdejší cenou humrů?“ zeptal se Gallant. Peggy a Rafi se přestali soustřeďovat na své udice a nastražili uši. Peggy Hollidaye dobře znala; něco tu viselo ve vzduchu a nebyl to jenom pach ryb. Holliday pokračoval v lekci z historie.

„Na palubě Royal Oak bylo víc věcí než jen Rossovo tělo v sudu s rumem. Když Ross plenil Washington, měl tři hlavní cíle - Kapitol, Bílý dům a Pokladnici. V pokladnici našel dvacet tisíc stříbrných dolarů, které nebyly v oběhu, a neznámé množství desetidolarových zlatých dvouhlavých orlů.“

„No a co?“ nechápala Peggy.

„Když jsem dělal výzkum ve Skotsku, tak jsem náhodou narazil na hromádku dopisů od mladého lodního poddůstojníka na Royal Oak jménem Cameron McLeod. Mladý Cameron byl jedním z poslů admirála Malcolma a jeho oblíbenec. V jednom z těch dopisů, které psal domů matce, se zmiňuje o tom, že mu admirál dal zlatou minci s americkým dvouhlavým orlem jako suvenýr z úspěšného vyplenění Washingtonu. Taky se zmiňuje o počtu zlatých mincí v pokladu na palubě Royal Oak. Bylo jich deset tisíc.“

„A jakou by ty kousíčky zlata asi tak měly dnes cenu na trhu?“ zeptal se Gallant lišácky.

„Podle mého průzkumu, „ řekl Holliday, „by stříbrné dolary byly asi tak za čtyři milióny a to zlato přibližně za deset.“

„Za všechno dohromady?“ zeptal se Gallant.

„Ne, za jeden, „ opáčil Holliday.

„Svatá matko Boží, „ zamumlal Gallant a v očích mu zasvítila naprosto nesvatá žádostivost.

„Ongeshtopt mit gelt!“ vydechl Rafi.

„Panenko skákavá!“ vyjekla Peggy.

„Něco jste chytil, „ poznamenal Holliday a zadíval se na škubající Gallantovu udici.

Katherine Sinclairová seděla v poničené studovně a její život byl v troskách právě tak jako její dům. Po tom debaklu, který přivodil John Holliday a horda jeho bezbožných zachránců se už nedalo dělat vůbec nic. Ta mrcha Edwardsová zahájila frontální útok na Margare-tinu důvěryhodnost, aby zpochybnila autenticitu jejího nálezu a šance jejího syna na zvolení předsedou řádu slábly s každým uplynulým dnem. Ta funkce připadne buď samotné Edwardsové nebo tomu idiotskému knězi Bainbridgovi.

Zvedla telefon, který stál na stolku před ní, a vytočila soukromé číslo Josefa Patchina v CIA. Odpověděl na druhé zazvonění.

„Ano, „ ozval se.

„Víte, kdo volá?“

„Ano. „

„Okamžitě spusťte Ironstone. Už nemáme jinou volbu.“

„Rozumím, „ odpověděl Patchin. Linka oněměla. Katherine Sinclairová zavěsila telefon. Teď už nebyla cesta zpátky. Spojené státy americké už nikdy nebudou stejné jako dřív.

Paul Christopher

Trůn

Templářů

Z anglického originálu The Templar Throne,

vydaného nakladatelstvím Signet, USA, 2010,

přeložila Jarmila Doubravová

Obálku navrhl Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Miroslava Votrubová

Technická redakce Martin Zhouf

Sazba Jarka Černá

Vydalo nakladatelství

Plejáda publishing s. r. o.,

Bořivojova 878/35,

130 00 Praha 3,

jako svou 77. publikaci.

Tisk a vazba Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

Stran 216

První vydání

Praha 2011

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat

na adrese nakladatelství nebo e-mailem na adrese

obchod@knihyplejada. cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai