Spiknutí Templářů

Paul Christopher

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

Na začátku dalšího pokračování templářských příběhů Paula Christophera je neslýchaná vražda - najatý vrah zastřelí papeže přímo při udělování vánočního požehnání. Při atentátu zemřou kromě papeže i další duchovní Svatého Stolce a oficiální vatikánský fotograf. Tato hrůzná událost je však pouhou předehrou k ještě rozsáhlejšímu plánovanému aktu násilí ve velkém měřítku, který je namířen přímo proti prezidentovi Spojených Států. Za vším zjevně stojí tajná organizace Rex Deus, řád novodobých templářů jednadvacátého století, která usiluje o moc. Jejich plánu však stojí v cestě vysloužilý podplukovník John Holliday, který se s templáři a jejich přísně střeženými tajemstvími už seznámil více, než mu bylo milé. Po boku má opět svou sestřenici Peggy, která se s ním účastní všech dobrodružství, a na jejich stranu se tentokrát přidá i Hollidayův někdejší úhlavní nepřítel - kněz Brennan, hlava vatikánské špionážní služby. Nitky vedoucí k iniciátorovi atentátu se však stále víc zamotávají a pravý motiv se skrývá pod mnoha vrstvami matoucích nástrah. Zdá se, že tentokrát má Holliday co do činění s opravdu nevyzpytatelným protivníkem.1. vydání.

Paul Christopher

Spiknutí Templářů

nakladatelství PLEJÁDA

Název originálu:

The Templar Conspiracy

Přeložila: Jarmila Doubravová

Copyright © 2010 by Paul Christopher

Copyright © 2011 for the Translation by Jarmila Doubravová

Copyright © 2011 Plejáda publishing s. r. o.

ISBN 978-80-87374-95-5

Část první

Předehra

Kapitola jedna

V Římě byl právě Štědrý den a sněžilo. Sníh tu byl docela vzácnost, ale on na to byl připraven. V posledních dnech neustále sledoval předpověď počasí. Vždycky je lepší počítat se vším.

Jméno v jeho americkém pase znělo Hannu Hancock, byl finského původu - matka Finka a otec Američan. Narodil se v Madisonu ve státě Wisconsin. Jeho otec učil na univerzitě a jeho matka provozovala obchod s předměty finského lidového umění. Hancockovi bylo čtyřicet šest, vystudoval East High School, získal bakalářský titul a pak diplom v oboru agronomie na univerzitě ve Wisconsinu. V současné době pracoval jako biolog specializující se na ochranu půdy a byl konzultantem amerického ministerstva zemědělství. Byl tři roky ženatý s mladou ženou jménem Janit Fergusonová; jeho manželka však zemřela na rakovinu plic. Neměl děti a zatím se znovu neoženil.

Nic z toho není pravda, ani jediné slovo. Ani lidé, kteří ho najali, nevěděli, kdo doopravdy je. Měl celou řadu pasů, každý byl na jiné jméno a ke každému náležela kompletní a detailní biografie. Pasy zároveň s velkou částkou peněz byly uschovány v trezoru v ženevské bance Banque Bauer. Kromě toho měl několik jiných rezervních pasů a další sumu peněz, vše bezpečně uschované v bance v Nassau na Bahamách. Tady také vlastnil malou vilu v Lyford Cay - jeho nejbližším sousedem byl sir Sean Connery - a také bezpečnostní skříňku na Carmichael Road, která byla příhodně po cestě k letišti. Dům na Bahamách byl jeho obvyklou destinací po vykonané práci. Vrátí se tam, až skončí, ale tentokrát mu bylo řečeno, že má zůstat v Římě, kde ho v průběhu příštích šesti dní čeká další úkol.

Ani minutu neuvažoval o tom, že by úkol nesplnil, a právě tak ani nepřemýšlel o obludnosti činu, na který ho najali. Nikdy neselhal a nikdy nedělal chyby. Lítost byla emoce, kterou neznal. Někteří lidé by ho zřejmě označili za asociála, ale to by nebylo přesné. Byl prostě jen člověk se zvláštním nadáním - a to dokázal mimořádně účelně využít. Pokud šlo o motiv a morálku, to přenechával zcela svým zaměstnavatelům. Sám sebe vnímal jako pouhého technika, facilitátora, jenž uspokojuje potřeby lidí, kteří ho najímali.

Hancock si v lehkém sněžení razil cestu po Corso Vittorio Emanuele II. Podíval se na hodinky. Bylo šest třicet ráno a byla pořád ještě tma. Slunce vyjde až za hodinu a čtyři minuty. Pořád má spoustu času. Měl na sobě bílou lyžařskou bundu, kterou si koupil v Ženevě, modré džíny ze značkového módního obchodu v New Yorku a vyšší sportovní boty z obchodu z Paddingtonu v Londýně. Přes rameno měl přehozený světle šedý batoh a pod paží nesl úzkou podlouhlou krabici zabalenou ve vánočním papíře, takovou, jaká se obvykle používá na růže s dlouhými stonky. Na hlavě měl bílou lyžařskou kuklu, kterou vyroloval nahoru, takže tvořila čepici; i tak mu ale zakrývala tmavé vlasy.

Cestou neviděl doslova nikoho až na pár taxikářů; všechny vchody kaváren, barů a malých pizzerií na ulici byly dosud zakryté ocelovými roletami. Částečně to bylo tím sněhem, který městu dodával zvláštní atmosféru, a částečně i tím mimořádným dnem. Většina lidí seděla doma se svými rodinami a ti zbožnější připravovali snídani, než vyrazí na náměstí Svatého Petra na obřad apoštolského požehnání. To mělo začít v poledne.

Hancock došel na Via dei Filippini a zabočil do úzké uličky. Po pravé straně šikmo k chodníku parkovala auta a jediná volná místa byla u velkého bytového bloku z devatenáctého století na levé straně. Hancockův malý sporťák DR5 z půjčovny byl tam, kde ho nechal předešlou noc. Pokračoval dolů uličkou, až došel k nenápadným černým dveřím. Použil starobylý klíč, který mu dali, odemkl dveře a vešel dovnitř.

Octl se v úzké tmavé chodbě a přímo před sebou uviděl točité železné schodiště. Začal stoupat do schodů, minul několik podest a vyšlapal až nahoru. Odtud vedla doprava kamenná chodba a Hancock se jí vydal. Po několika ohybech chodba končila u kůru.

Podíval se dolů do centrální části kostela, pětadvacet nebo třicet metrů pod sebou. Jak očekával, kostel byl prázdný. Ve většině kostelů v Římě, malých i velkých, dnes ráno nikdo nebude. Každý zbožný věřící v tomto městě bude pospíchat ke Svatému Petrovi, aby včas získal nějaké dobré místo poblíž hlavní lodžie chrámu, odkud bude papež pronášet své důležité prohlášení.

Po levé straně patra kůru byla úzká dvířka. Když je Hancock otevřel, uviděl příkré dřevěné schody s vyřezávaným spirálovitým zábradlím. Pomalu vystoupal po schodišti až nahoru k malé místnůstce. Podlaha byla zhotovená ze silných prken ze sardinského dubu, zčernalých věkem, a stěny byly tvořeny složitým systémem nosníků a trámů z téhož dřeva, ne nepodobným konstrukci podpalubí lodi španělské Armady; to nebylo nijak překvapivé, protože ty v pozdním šestnáctém století stavěli nejlepší italští loďaři z Ligurie.

Dřevěná konstrukce podpírala masivní vnější zděnou kupoli; díky ní mohla být také mnohem lehčí vnitřní kupole podstatně vyšší, než bylo u kostelů té doby obvyklé. Do výšky se vznášelo prosté dřevěné schodiště se zábradlím po obou stranách, sledovalo zakřivení dómu a končilo u paty malé kulaté věžičky, která seděla na samotném vrcholku kupole.

Hancock se dal znovu do šplhání, dospěl k vrcholku dómu a pak pokračoval po užším spirálovém schodišti do věže. Podíval se na hodinky. Stále zbývalo čtyřicet minut do východu slunce. Upustil těžký balík na podlahu a shodil ze zad batoh. Cesta od vchodu z ulice Via dei Filippini do věže mu trvala jedenáct minut. Podle jeho výpočtů nebude zpáteční cesta delší než sedm minut, protože poběží dolů a navíc už neponese žádnou váhu.

Ze všeho nejdřív vyndal z batohu pár chirurgických rukavic a natáhl si je. Otevřel kapsu batohu, vytáhl sendvič se smaženými vajíčky, zabalený ve voskovaném papíře, a pustil se do něho. Dával pozor, aby na kamennou podlahu nepadaly žádné drobky. Přitom vyhlížel ven na město. Sněžilo teď hustěji, dost hustě na to, aby padající sníh přikryl jeho stopy vedoucí uličkou ke vchodovým dveřím, ale ne zas tak hustě, aby znemožnil viditelnost. Dojedl sendvič, pečlivě složil voskovaný papír a vstrčil jej do kapsy své lyžařské bundy.

Nastavil na hodinkách alarm na jedenáct třicet, přetáhl si lyžařskou kuklu přes obličej, aby udržel teplo, a uložil se na podlaze. Během tří minut upadl do lehkého bezesného spánku.

Nastavený alarm ho probudil přesně v jedenáct třicet. Než vstal, otevřel znovu batoh a vytáhl odtamtud bílý ochranný oblek, který mu byl mírně volný a zakrýval jeho tělo od brady až ke kotníkům. Trvalo mu jen pár okamžiků, než do něho vklouzl. Pořád lehce sněžilo a v tomhle obleku a s bílou kuklou bude na pozadí šedavé zimní oblohy v podstatě neviditelný.

Hancock se skrčil nad batohem a vytáhl odtamtud přístroj, který vypadal jako digitální videokamera. Vstal a s hledáčkem přitisknutým k oku propátrával obzor na severozápadě na druhém břehu Tibery. Dosah dálkoměru byl přesně 1199,364 metru, ale on chtěl zjistit, jaký je vítr. Podle toho, že sníh se snášel kolmo dolů, usuzoval, že vítr nefouká, ale dálkoměr Leupold byl natolik citlivý, že dokázal zaznamenat skryté vzdušné proudy a také stanovit balistickou křivku, která udávala výškový rozdíl mezi ním a cílem. To bylo důležité, protože Chiesa Nuova a jeho stanoviště ve věži bylo o víc než 92 metry výš než cíl, který ležel na druhém břehu řeky přes Martova pole.

Hancock se shýbl a vrátil dálkoměr do batohu. Pak začal rozbalovat vánoční obal, pečlivě složil červenozlatý papír a strčil ho do batohu. Sundal víko krabice a odkryl hlavní díly odstřelovací pušky Chey-Tac Intervention ráže 408 - podle Hancockova mínění nejdokonalejší zbraně svého druhu, jakou kdy kdo vyrobil. Našrouboval ocelovou úsťovou brzdu a tlumič, nasadil na pušku teleskopický zaměřovač U.S. Optics a vyklopil ramenní opěrku z podstavce. Nakonec nasadil zásobník na sedm nábojů na určené místo v předpažbí.

Puška byla z mnoha hledisek naprosto jedinečná - kompletně sestavená měřila 140 centimetrů, tedy skoro jeden a půl metru. Zbraň měla vpředu vestavěnou dvojnožku a teleskopickou nohu v místě těžiště. Hancock ale nepoužil ani jedno. Namísto toho z batohu vyndal speciálně upravenou podložku naplněnou pískem a položil ji na kameny věžní předprsně, sahající do výšky hrudníku.

Když si klekl na jedno koleno, dokázal zaměřit svůj cíl velmi přesně. Podíval se na hodinky. Za pět minut dvanáct. Už to brzy začne. Vytáhl z batohu své satelitní rádio a zapojil sluchátka. Rádio bylo naladěné na CNN, které přenášelo apoštolské požehnání v přímém přenosu, jak bylo zvykem každý rok na Vánoce.

Podle komentátora se na náměstí Svatého Petra shromáždilo víc než šedesát tisíc lidí. Když vzal Hancock v úvahu poslední čtyři požehnání urbi et orbi, věděl, že má sotva minutu a deset vteřin na to, aby našel terč a zaměřil ho. Dvě minuty před dvanáctou se z náměstí vznesl obrovský jásot. Hancock vhodil rádio zpátky do batohu a přiklekl ke svému stanovišti. Hlaveň hned za tlumičem opřel o pískem naplněnou podložku. Otočil knoflíkem na teleskopickém zaměřovači a v hledáčku se objevil obraz cílové oblasti; centrální lodžie neboli balkon baziliky sv. Petra.

Na podlouhlém balkonu bylo s Jeho Svatostí osm dalších lidí; dva biskupové v bílých hávech a mitrách, dva kněží v bílých sutanách s červeným límcem, zvukař s mikrofonem na kamerovém jeřábu, kameraman, oficiální vatikánský fotograf Dario Biondi a kardinál, který držel velkou zlatobílou složku obsahující text požehnání.

Uprostřed této skupinky byl samotný papež; seděl na červenozlatém trůně a v levé ruce držel zlatou biskupskou berlu. Byl oblečený do zlatobílého roucha a jeho mitra byla také zlatobílá. Za trůnem Hancock rozeznával několik členů Vigilanzy, bezpečnostní vatikánské služby, v tmavých oblecích; v přítmí vchodu byli stěží viditelní.

Konečně v hledáčku uviděl, že se papežovy rty začaly pohybovat, jak četl krátké požehnání: „Sancti Apostoli Petrus et Paulus: de quorum potestate et auctoritate confidimus ipsi intercedant pro nobis ad Dominum.“

Papežský praporec, splývající z balkonu, se mírně nadzdvihl v lehkém větru a Hancock si s úzkostlivou přesností upravil hledáček. Obrovský dav pod balkonem, odtud neviděný a neslyšený, vyslovil unisono povinné „Amen“.

Uplynulo patnáct vteřin.

Hancock ovinul prst v latexové rukavici kolem spouště a papež začal odříkávat druhou řádku: Precibus et meritis beatae Mariae semper Virginis, beati Michaelis Archangeli, beati Ioannis Baptistae, et sanctorum Apostolorum Petri et Pauli et omnium Sanctorum misereatur vestri omnipotens Deus; et dimissis omnibus peccatis vestris, perducat vos Iesus Christus ad vitam aeternam.

Uplynulo pětadvacet vteřin.

Obraz v hledáčku byl čistý, tříčtvrteční profil; nebyl to nejlepší úhel, ale na ten úkol musí stačit.

Dav opět hromadně odpověděl: „Amen.“

Uplynulo třicet vteřin. V teleskopickém zaměřovači Hancock uviděl, jak se papež viditelně nadechl, než začal třetí řádku požehnání. Jeho poslední nádech.

Stiskl spoušť.

Náboj se zašpičatělým hrotem ve tvaru řízené střely, dlouhý 7 cm, překonal vzdálenost mezi Hancockem a terčem rychlostí 1021,08 metru za vteřinu a dostihl papeže jen o zlomek později než za vteřinu a půl.

Hancock počkal, dokud neuviděl účinek; střela zasáhla papeže do středu těla, prorazila hrudní koš a srazila ho z trůnu dozadu do dveří lodžie. Byl si jistý svým prvním zásahem, přesto ještě vypálil šest dalších nábojů ze zásobníku do ostatních lidí na balkoně, s úmyslem způsobit co možná nejvíc zmatku a škody. To se mu podařilo.

Úkol byl splněn. Hancock sundal pušku a položil ji na kamennou podlahu věže. Několik vteřin mu trvalo, než shromáždil všechny prázdné mosazné nábojnice a svlékl bílý oblek. Nábojnice si vložil do kapsy lyžařské bundy, ochranný oblek nacpal do batohu a pak vytáhl z kapsy kalhot malý průhledný plastový sáček.

Sáček a jeho obsah mu poslal jeho zaměstnavatel, spolu s instrukcemi ohledně použití. Otevřel ho a vysypal obsah na podlahu. V mrazivém zimním světle se zablyštěla masivní zlatá mince.

Poté co ji Hancock obdržel, okopíroval obrázek, který na ní byl vyražený, a odnesl jej ke specialistovi na starožitné mince. Byla autentická, z roku 1191. Jméno sedící postavy vyražené uprostřed bylo napsané v kruhu okolo: Saláh addín Júsuf ibn Ajjúb, kurdský voják narozený v dnešním Tikrítu v Iráku, a západnímu světu známý jako Saladín, vládce, který na křižácích dobyl zpět Jeruzalém a porazil Richarda Lví srdce. Když byla mince na místě, Hancock si opět navlékl batoh na záda a vydal se zpátky dolů z věže. Pušku nechal nahoře.

Zjistil, že čas potřebný na zpáteční cestu trochu přecenil. Pět minut poté, co se rozběhl ze schodů, byl zpátky v uličce a zamykal za sebou nenápadné dveře. V šesté minutě, s velkým předstihem proti plánu, nasedal do půjčeného auta a mířil k Roma Termini, hlavnímu římskému nádraží.

Za jízdy slyšel sirény vozidel mířících jedno po druhém k Vatikánu, ale nikdo mu nevěnoval sebemenší pozornost. Jedenáct minut po atentátu dorazil na nádraží a nasedl do jednoho z častých rychlíků Leonardo Express, který ho dovezl na letiště Fiumicino. Tady chytil předem rezervovaný let do Ženevy se společností s podivným jménem Baboo, poskytující dopravu na krátké vzdálenosti a používající turbovrtulová letadla Bombardier Dash 8.

Od atentátu do odletu letadla uplynulo padesát čtyři minut. Během té doby nestačila ani vatikánská, ani státní policie určit, odkud útok přišel, natožpak zjistit nějaké vodítko, pokud šlo o totožnost pachatele.

Úkol byl splněn. Papež byl mrtev.

Křížová výprava začala.

Kapitola dvě

„Měla bych být u toho,“ zamumlala Peggy Blackstocková, stočená do klubíčka v kožené klubovce ve studovně řadového domku v Georgetownu, když se podívala na plazmovou televizi pověšenou na zdi nad maličkým krbem. Atentát na papeže a také smrt dvou biskupů, kardinála, vatikánského oficiálního fotografa a člena Vigilanzy byly stále hlavními zprávami dne a komentátoři CNN analyzovali každičkou vteřinu papežova požehnání a neustále pořád dokola pouštěli tytéž záběry.

Každá zpravodajská stanice měla své korespondenty, kteří informovali o sebemenším postupu ve vyšetřování, byť bezvýznamném, a ze všech směrů se ozývaly dotazy na laxní bezpečnostní opatření v papežově okruhu. Pro miliardu katolíků to byla tragédie celosvětových rozměrů, ale pro média tato událost znamenala na dost dlouho výživnou potravu.

„Ty bys měla spíš odpočívat,“ řekl Holliday, který Peggy dělal něco jako strýčka, i když byl vlastně její bratranec. Byl usazený u velkého starého dřevěného stolu na druhém konci místnosti a právě známkoval štos pololetních prací svých studentů. Zaskakoval za kolegu profesora středověku na univerzitě v Georgetownu, který si vybral roční odpočinkovou dovolenou, a nově zrenovovaný domek z devatenáctého století byl součástí smlouvy. Když Hollidayovi tu práci nabídli, nadšeně po ní skočil. Myšlenka na rok strávený v poklidných hájích akademické půdy mu připadala jako dokonalý oddech po peklu a násilí, kterým nedávno prošel. Když Peggyin manžel Rafi musel odjet z Jeruzaléma na archeologickou výpravu, Holliday okamžitě nabídl Peggy bezpečné útočiště v domě v Georgetownu, aby se tu mohla zotavit ze svého nedávného potratu.

„Pche,“ utrousila Peggy. „Ještě další odpočívání a umřu nudou. Kromě toho jsem znala Daria Biondiho, byl to dobrý kamarád.“

„Biondi byl ten vatikánský fotograf?“ zeptal se Holliday.

„Od té doby, co Mari pověsil na hřebík svůj nikon.“

„A co bys tam prosím tě byla platná?“

„Mám přístup do Vatikánu a znám různé lidi, které můžu požádat o pomoc. Pokud vím, tak zatím není žádná fotoreportáž ze zákulisí příprav pohřbu papeže. Kromě toho budou všechny hlavy světa příští pátek sedět v lavicích Svatého Petra.“

„Proč zrovna v pátek?“

„Papež musí být pohřben do šesti dní od své smrti. Ověřila jsem si to.“ Peggy se potměšile usmála. „Jestlipak víš, že když papež zemře, tak třikrát vyvolají jeho jméno a pak ho třikrát praští do hlavy stříbrným kladívkem, aby se ujistili, že je opravdu po něm?“

„Ne, Peg, to jsem fakt nevěděl. Ale budu si to pamatovat, kdybych to snad někdy potřeboval,“ opáčil Holliday suše. Náležitosti papežského pohřbu ho zdaleka nezajímaly tolik jako motiv tohoto atentátu. Když znovu a znovu sledoval záznam, byla mu jasná jedna věc; tohle nebyl žádný amatér typu Lee Harvey Oswalda, který prostě využil příležitosti. Tohle byla práce vyškoleného zabijáka, a to znamenalo, že jsou do toho zapletení politikové kdesi nahoře. Ale kdo kromě Vatikánu by mohl mít politický prospěch z papežovy smrti?

„Je to opravdu tak. Nejdřív ho praští kladívkem, pak jiným kladivem rozbijí jeho pečetní prsten a nakonec mu šlohnou boty.“

„Cože?“

„Vezmou mu jeho vycházkové boty a nahradí je červenými bačkorami.“

„Zdá se, že toho o tom spoustu víš,“ zamručel Holliday.

Peggy pokrčila rameny. „Surfovala jsem po internetu.“ Povzdychla si. „Ale vážně bych tam měla být,“ řekla znovu. Pak se zatvářila vážně a čelo se jí zachmuřilo. „Už jen na výraz úcty k Dariovi.“

„To vykládej holubům,“ řekl Holliday a rozesmál se. „Prostě se chceš zas dostat do akce, to je všechno.“

„No jo, dobře, to taky,“ připustila Peggy neochotně.

Holliday odhodil červenou propisovačku a odstrčil židli od stolu. „Ale no tak,“ řekl. „Dneska je Štěpána a venku je krásně a svítí sluníčko. Víš co, pořádně se nabalíme a půjdeme to oslavit do nějaké drahé restaurace.“

„Dneska je Štěpána?“

„Jo, druhý svátek vánoční. Druhá noc. Státní svátek.“

„Aha,“ pronesla Peggy vesele. „Ty myslíš sváteční nákupní den, kdy se chodí kupovat baterky do nových hraček, co dostaly děti k Vánocům.“

„Přesně tak.“

Oba si nazuli vysoké boty, oblékli lyžařské bundy a vyrazili z domu. Venku byl jiskřivě mrazivý den a nízká šedá obloha slibovala sníh, i když zatím byly Vánoce spíš na blátě. Zatočili z Prospect Street na Třiatřicátou a došli k M Street. Po ní se posléze vydali a rozhlíželi se kolem, jestli uvidí nějakou příhodnou slušnou restauraci, která by měla otevřeno.

Nabízelo se několik možností, ale Peggy nechtěla pizzu a Holliday zase neměl chuť na mexickou kuchyni. Nakonec přešli Wisconsinskou avenue a došli k Mie N Yu, která měla překvapivě otevřeno a bylo tu docela plno. Restaurace s roztomilým cizokrajným jménem byla možná trochu drahá, ale měla na výběr pro každého něco. Údajně servírovala „kuchyni Hedvábné stezky“ od Turecka po Hongkong. V nejméně šesti podlouhlých úzkých a tematicky zařízených místnostech bylo k mání vše od datlí plněných chorizem a banánového pesta přes hummus a bombajský oříškový salát po kubánské sendviče se sušeným vepřovým. Na všechno dohlížel zjevně neasijský šéfkuchař jménem Elliot.

Rozhodli se pro tibetskou stanovou místnost, která byla přesně tím, co slibovala - celý prostor byl uzavřen v obrovském stanu a vybaven plyšovými pohovkami a velkými koženými otomany. Nalezli stůl na celkem poklidném místě a prohlíželi si menu. Peggy se rozhodla pro pupu mixed grill, protože jí ten název připadal legrační, a také pro steak a rýži se smaženými vajíčky, protože to byla nemožná kombinace.Holliday si vybral virginské škeble a burger Hedvábné stezky za dvanáct dolarů.

Oba si jen tak z legrace k tomu objednali melounové pivo; ten název nezněl moc slibně a nápoj byl poměrně nechutný. Zato jídlo, i když poněkud zvláštní, bylo mimořádně vynikající. Na závěr si Peggy objednala koláč s pekanovými ořechy a čokoládou a kávu a Holliday, který byl závislý na zmrzlině, si dal ke kávě domácí citronovou zmrzlinu. Jediné, co scházelo, byla Hollidayova poobědová marlborka, ale protože přestal kouřit před víc než deseti lety, ani to nepostřehl.

„Vážně si myslím, že by ses od Říma měla držet dál,“ řekl. Mávl na číšníka a objednal další kávu pro ně oba. „Než dopadnou toho vraha, tak tam bude pěkné rodeo.“

„Hele, já nejsem žádná křehká viktoriánská slečinka. Zatímco tys byl v Afghánistánu, já v Číně odhalovala nelegální obchody s dětmi a hledali mě gangsteři z Chicomu. Zatímco jsi byl v Mogadišu, já si ostřila zuby na fotografických reportážích a dávala dohromady zprávy o kubánské mafii v Miami. Jsi můj bratranec, ne můj táta. Myslela jsem, že jsi kámoš. Potřebuju prostě něco dělat, ne jenom sedět a truchlit nad děckem, které se nenarodilo. Zřejmě se ani narodit nemělo.“

„Jsem sice tvůj kámoš, Peg, ale taky mám o tebe starost.“ Holliday pokrčil rameny. „To je přece přirozené.“

„Jenže to přeháníš. A je to absurdní. Já už nejsem ta samá holčička, kterou jsi učil plavat v řece za domem dědečka Henryho ve Fredonii.“

„A co kdybych tam jel s tebou? Hlídal bych ti brašnu s kamerou nebo objektivy - dělal bych prostě to, co dělají asistenti fotografů.“

Peggy na něho vrhla dlouhý pronikavý pohled přes stůl, v němž se pozvolna zračilo pochopení. Najednou se její obličej roztáhl v širokém úsměvu.

„Ten zákeřný mazaný pacholek! To Rafi, viď? Že tě navedl, co?“

„Ovšem že ne,“ ohradil se Holliday nepříliš přesvědčivě.

„Lháři.“

„Jen mě požádal, abych na tebe dohlédl, zatímco bude pryč, to je všechno. A abych tě nenechal dělat žádné pitomosti. Cesta do Říma následující bezprostředně po veřejném atentátu na papeže kupříkladu spadá do kategorie pitomostí.“

„Já bych neřekla, že ty a Vatikán spolu máte zrovna dobré vztahy,“ pravila Peggy uštěpačně. „Mám dojem, žes jim tam v poslední době několikrát šlápl na kuří oko.“

„Totéž platí o tobě,“ nedal se Holliday. „Jestli se dobře pamatuju, tvůj poslední kontakt s touto váženou organizací měl za následek to, že tě unesli, chtěli výkupné a drželi tě pod zámkem v rybářské chajdě na břehu Tibery.“

„Jenže Dario byl můj kamarád a někdo ho bez skrupulí oddělal. Pro ně je to jen vedlejší ztráta, nic víc. Všechno se točí jen kolem vraždy papeže - a o nenápadného italského chlapce s kamerou se nikdo nezajímá.“

„Vždyť umřeli oba, je to stejné, Peg.“

„Ne, to tedy není,“ odpověděla Peg rozhorleně. „Všechno je to jen o vraždě Jeho Svatosti. Dario je odsouzený k tomu, stát se přinejlepším historickou poznámkou pod čarou. Kvůli němu se žádné vyšetřování nevede.“

„Chápu, co tím myslíš,“ přikývl Holliday. „Je to, jako když Lee Harvey Oswald zabil J. D. Tippita. Všichni se v té chvíli soustředili jen na J.F.K.“

„Tippit byl ten policajt, kterého Oswald zabil jen tak pro nic za nic, že jo?“

„Přesně tak,“ řekl Holliday. „Nikdo se nikdy nenamáhal zjistit proč.“

„Stejně jako s Dariem.“

„Obávám se, že ano,“ řekl Holliday nešťastně. Za své vojenské služby viděl na cestách spousty „vedlejších ztrát“, od vybombardovaných vesnic ve Vietnamu po děti s rukama a nohama usekanýma mačetou ve Rwandě a pekle Konga. Dost na to, aby měl celý život noční můry a vzpomínky naplněné hrůznými obrazy.

„Takže to jen dokazuje, že mám pravdu,“ řekla Peggy.

„Ovšem,“ přikývl Holliday. „Možná že Dario byl právě ta zamýšlená oběť; papež byl jen vedlejší ztráta.“

„Děláš si ze mě legraci.“

„Nebylo by to poprvé, co byl jeden zločin použit k zakrytí zločinu jiného. Jak říkal Shakespeare: Je plno věcí mezi nebem a zemí…“

„Hele, já nejsem malá a nejsem z cukru. Dokážu se o sebe postarat, Johne.“

„Vždyť já vím.“ Holliday pokrčil rameny. „Jen se bojím o tvoje bezpečí, to je všechno. Cizinci, co strkají nos do vyšetřování italské státní policie, nebudou ve Vatikánu vítaní. To ti zaručuju.“

„Víš co, pojďme odtud,“ navrhla Peggy najednou. „Potřebuju na vzduch.“

Holliday zaplatil účet; pak si oblékli kabáty a zamířili domů. Konečně začalo sněžit a doprava na M Street už začínala váznout. Vzdálenost zpátky na Třicátou třetí urazili mlčky, oba ztraceni ve svých vlastních myšlenkách. Kolem nich vířily sněhové vločky. Nakonec došli k Prospect Hillu a zabočili za roh.

Na horním schodu starého schodiště z tepaného železa seděl muž ve středním věku, oblečený v prostém černém obleku s kněžským límečkem. Kouřil cigaretu a vypadal, že je pořádně zmrzlý. Sako, které měl zapnuté až ke krku, bylo vpředu potřísněné rozsypaným popelem z cigarety.

„Moje staré irské kosti nejsou zvyklé na tohle zatracené arktické počasí,“ postěžoval si zvučným hlasem s těžkým, téměř teatrálním irským přízvukem. „Možná byste mě mohl pozvat na šálek čaje nebo něco ostřejšího, plukovníku Holliday?“ Jeho konstatování vyznělo jako otázka, ostatně jako u většiny Irů.

Holliday zůstal na kněze zírat. „Ať se na místě propadnu, jestli tohle není otec Thomas Brennan,“ pronesl. Odmlčel se a rozpomněl se na peklo, které tento muž, hlava vatikánské tajné policie, před nepříliš dávnou dobou jemu i Peggy připravil. Pak ale zvítězila jeho zvědavost.

„I když bych vám za to vaše pletichaření s chutí vpálil kulku mezi oči, vrozená pohostinnost mi v tom brání. Jste zván na malé občerstvení a posezení u ohně, když nám ovšem řeknete, co vás sem přivádí.“

„Á, já věděl, že jste ušlechtilý chlapík, plukovníku,“ usmál se kněz a vstal, paže omotané kolem těla, oharek cigarety visící z koutku úst. „A jak se máte vy, slečno Blackstocková?“

„Je mi špatně, když vás vidím,“ opáčila Peggy.

„Ale ale, to mě opravdu mrzí,“ řekl otec Brennan.

Přední obývací pokoj domu na rohu Prospect Street a Třicáté třetí avenue byl pravděpodobně původními obyvateli nazýván salonem. Byla to příjemná místnost, a protože byla rohová, měla okna na obou stranách, takže v ní bylo hodně světla. U vnitřní stěny byl plynový krb a stejně jako všechny ostatní místnosti profesorského domu byla i tato lemovaná regály přecpanými svazky na všechna možná myslitelná témata. Nábytek měl většinou kožené potahy z osmdesátých let, sisalová předložka byla z Ikey a umění na stěnách bylo směsí docela pěkných krajinomaleb z devatenáctého století a kolekcí koní v bitvách, většinou z napoleonských válek.

Holliday usadil kněze na pohovku před krb a nalil mu pořádnou sklenici irské whisky; dal si záležet, aby to byla katolická Jameson, a ne protestantská Bushmills. Pak se usadil do křesla po Brennanově pravici, zatímco Peggy zaujala místo v levém křesle. Brennan se zahleděl do namodralých plamenů v krbu a s požitkem usrkával ze sklenice whisky, kterou držel v obou dlaních.

„Stejně je to mýtus, víte,“ pronesl po chvíli. „Jameson vyráběli protestanti a Bushmills taky. Všichni si myslí, že Bushmills je protestantská, protože se vyrábí na severu, a Jameson že je katolická, protože je z Corku, na jihu. Ale pro mě je to stejně prašť jak uhoď.“

„Mluvte k věci, Brennane. Moje křesťanská pohostinnost má taky svoje meze.“

„Á, plukovníku, vidím, že jste řízný a drsný jako vždycky.“

„Takže k věci.“

„Předpokládám, že víte o nedávné tragédii na Svatém stolci?“

„Samozřejmě,“ zavrčel Holliday.

„A víte, jaké rituály jsou předepsány při úmrtí papeže?“

„Kromě jiného musí být pohřben do šesti dnů poté, co kardinál camerlengo oznámí jeho smrt,“ odpověděla Peggy.

„Zcela správně, slečno Blackstocková. Ode dneška za čtyři dny, abych byl přesný. V pátek.“

„Je mi líto, že zemřel váš nadřízený,“ řekl Holliday, „ale co to má co dělat s námi?“

„Leccos jsme zaslechli, kolují různé zvěsti,“ pravil Brennan váhavě.

„Nebuďte tak upejpavý,“ řekl Holliday ostrým tónem. „Jaké zvěsti?“

„Máme plno informátorů a jeden z nich je okrajově zapojen do CIA.“

„No a?“

„Náš informátor nám sdělil, že ten atentát byl činem nové teroristické skupiny. Okrajové organizace džihádistů. Kopie Al-Káidy.“

„A vy tomu věříte?“

„Myslím, že to je možné.“

„A je to věrohodné?“

„Byla věrohodná exploze moskevského metra? Jediným motivem pro takové věci je šílenství.“

„Tak proč jste přišel za mnou?“

„Protože si myslím, že papež je jenom začátek.“

Kapitola tři

„Co vás k té domněnce vede?“ zeptal se Holliday klidně. Všichni úředníci zpravodajských služeb, s kterými kdy jednal, byli tak trochu stiženi paranoiou. Jedním z nejhorších byl James Jesus Angleton, někdejší šéf kontrašpionáže CIA, pro kterého Holliday krátce pracoval - vedl pátrání po špehovi v řadách CIA celých dvacet let a jaktěživo žádného nenašel, zato ale obrátil celou agenturu vzhůru nohama. Holliday pochyboval, že by Brennan byl o moc jiný.

„Náš zdroj je kněz,“ řekl Brennan. Zadíval se do své prázdné skleničky. Holliday se dovtípil, vstal a došel pro láhev Jamesona. Nalil do sklenice štědrou dávku whisky a postavil láhev na stolek vedle kněze. Brennan si dal pořádný doušek.

„Kdo to je?“

„Otec John Leeson.“

„Z vás to leze jak z chlupaté deky, Brennane. Kdo je otec John Leeson?“

„Byl to hostující kněz v chrámu sv. Jana v MacLeanu ve Virginii. Na Old Dominion Drive. Otec Connelly musel odjet, aby se postaral o svou churavějící matku, a otec Leeson za něho zaskakoval. Normálně pracoval v úřadu biskupa.“

„Dobrá, tak to bychom měli jeho kádrový profil. A teď k tomu atentátu.“

„Otec Leeson přijímal zpověď po večerní mši.“

„A?“

„Nezdá se mi správné mluvit o zpovědním tajemství,“ ošil se Brennan.

„Blbost,“ odsekl Holliday. „Já se narodil a vyrostl ve víře, Brennane. Zpověď je sakrosanktum jen pro lidi, kteří nejsou knězi. Je to jeden z nejlepších kontrolních a zpravodajských mechanismů, jaké církev má. Důvtipné vydírání v obrovském měřítku. My známe všechna vaše tajemství, ale vy neznáte naše, včetně toho, že vám przníme děti.“

„To není fér, plukovníku. Církev ve své době vykonala hodně pro to, aby zmírnila dopad svých slabostí.“

„Jediný, kdo kdy zahájil víc válek a zabil víc lidí ve jménu svého boha než církev, byla Čingischánova armáda. Tak jakou zpověď ten váš kněz vyslechl?“

„Do zpovědnice přišel jeden farník, ale otec Leeson nepoznal jeho hlas. To by ovšem mohl těžko, byl tam koneckonců teprve pár dní.“ Brennan zaváhal.

„Pokračujte,“ vybídl ho Holliday.

„Podle otce Leesona byl ten člověk opilý nebo na drogách. Blábolil něco o zabití ‚našeho otce‘ a pak o tom ‚chudákovi v Bílém domě, který to má beztak spočítané‘, a že teď, když už je Křižák v plném proudu, tak už s tím nikdo nemůže nic dělat. Pak řekl něco velice divného. Řekl, že zabití Svatého otce je jako hra skořápky. Jen kamufláž. Pro jiný, větší projekt.“

„A co mu na to otec Leeson řekl?“

„Dal mu rozhřešení, samozřejmě. Co jiného mohl dělat? Domníval se, že ten ubožák blouzní. Ale ať je to, jak chce, nesmírně ho to vyděsilo.“ Brennan se znovu napil whisky. „A pak mi John telefonoval.“

„Do Říma?“

„Ano.“

„A proč by to dělal?“

„Jsme staří kamarádi. Známe se z dřívějška. Věděl, co pro církev dělám. Věřil mi.“

Holliday se na okamžik zamyslel a pak se mu rozbřesklo.

„Byl jedním z vás, že? Jednou vstoupíš, nikdy nevystoupíš, je to tak?“

„O čem to mluvíte?“ nechápal Brennan.

„Byl jste špeh v IRA. Pracoval jste už tenkrát pro Řím. Kdy to bylo - v osmdesátých letech, v sedmdesátých, nebo ještě dřív?“

Brennan na delší dobu ztichl, zadíval se z okna na padající sníh a rozpomínal se. Nalil si další dávku irské whisky, pak si povzdychl a nakonec promluvil.

„Byl jsem tam ještě dřív, než mě vysvětili na kněze,“ řekl. „Byl jsem prostě hloupý kluk se slámou v botách, a zřejmě i v hlavě. Když žijete na Dairy Street hned za Falls Road, tak jediné, na co myslíte, je získat džob v Americe, a když se vám to nepovede, tak se vyšplhat po žebříčku v IRA. V Americe jsem neměl nikoho, za kým bych mohl odjet, takže jsem se přidal k republikánské armádě a bylo to.“

„A pak jste se stal knězem?“ zeptala se Peggy.

„Požádali mě o to. Tehdy bylo mezi belfastskými knězi dost práskačů. Byli to taky patrioti. IRA po mně chtěla, abych zjistil, kdo je kdo.“

„A místo toho vás kněží obrátili na víru,“ podotkl Holliday.

„Nabídli mi možnost, jak z toho ven, a já to přijal.“

„A Leeson pracuje pro vás?“

„Byli jsme společně na koleji St. Malachy. Pak jsme přešli na univerzitu do Říma. Oba jsme byli vysvěceni u Svatého Petra. V Americe a po celém světě je spousta takových, jako je on. V Mossadu by mu říkali ‚sajan‘, dobrovolný pomocník.“

„Dobrá. Takže on vám zavolal a řekl vám o té divné zpovědi. Kdy to bylo?“ zeptal se Holliday.

„Tři dny před tím atentátem.“

„Předtím? A vy jste nikomu nic neřekl?“

„To se vám to teď mluví, plukovníku Holliday, jenže co jsem měl říct a komu? Byl to ožralý farník z nějaké virginské díry, který blábolil o zabití Jeho Svatosti. Nedávalo to smysl.“

„Ale teď si myslíte, že to s vraždou papeže souvisí, ne?“ zeptala se Peggy.

„Skořápky jsou starobylá desková hra a taky šikovný trik,“ zauvažoval Holliday. „‚Křižák‘ zní jako nějaké krycí jméno. A ta virginská díra je místo, kde sídlí ústředí CIA.“

„Obávám se, že je to ještě horší,“ zamumlal Brennan.

„Jak to?“ otázal se Holliday.

„Otec Leeson byl na Štědrý den zavražděn.“

„Zavražděn?“

„V noci pětadvacátého byla v příkopu u dálnice na Dolly Madison nalezena dvě těla v autě. Spolujezdce se nepodařilo identifikovat a otec Leeson byl za volantem. Tu neidentifikovatelnou oběť někdo střelil do obličeje. Otec John měl na klíně automatickou pětačtyřicítku. Byl střelen do spánku. Na přístrojové desce byl lístek, na kterém stálo: Odděleni v životě, spojeni ve smrti. Označili to za vraždu a zároveň sebevraždu homosexuálů.“

„Možná to tak přesně bylo,“ podotkla Peggy.

„Až na to, že otec John nebyl teplouš.“

„Jste si tím jistý?“ zeptal se Holliday skepticky.

„Naprosto,“ kývl Brennan.

„Jak to můžete vědět?“ dotírala Peggy.

„Protože já jsem teplouš, ksakru!“ vyštěkl Brennan a jeho tvář znachověla. „Byl bych to poznal.“

„A jak jste se o tom všem dozvěděl?“ zeptal se Holliday.

„Včera pozdě v noci mi zavolala FBI. Řekli, že poslední číslo, na které John volal ze svého mobilu, bylo moje. Moje jméno bylo v jeho adresáři.“

„Co jste jim řekl?“

„Nic. Řekl jsem, že mi jen zavolal, aby si se mnou popovídal o starých časech, a taky, že byl trochu sentimentální. Deprimovaný. Nahrál jsem jim přímo na jejich předsudky.“

„Proč jste jim neřekl pravdu?“ chtěla vědět Peggy.

„V té době byl Svatý otec už mrtvý. Pochopil jsem, že ten zpovědník měl na mysli Svatého otce, když mluvil o ‚našem‘ otci. Ten, kdo dokáže zorganizovat atentát na papeže, je zaručeně schopný i napíchnout můj a Johnův telefon. Proto jsem s vámi musel mluvit osobně. Chytil jsem noční let z Říma do Washingtonu, dostal jsem se sem před dvěma hodinami.“

„Proč vlastně jdete za mnou a proč právě teď?“ zeptal se Holliday.

„Ve vašem profilu je spousta známostí ze zpravodajských služeb,“ odpověděl Brennan. „Máte kontakty, které já nemám. A také určitě něco víte o křížových výpravách.“

Kněz dopil zbytek whisky a zadíval se přes stolek na Hollidaye. „Pozornost celého světa se soustředí na Řím a na to, co se tam děje, a zatím tahle křižácká organizace plánuje útok někde jinde. A my máme pouhých pět dní na to, abychom zjistili, kde přesně ten útok nastane a co to bude.“

„Já ale pořád nechápu, proč jste s tím přišel za mnou. V telefonním seznamu je spousta jiných odborníků na středověk.“

„Myslím, že ten Křižák je pouhá fasáda, za kterou se skrývá něco jiného. Něco mnohem temnějšího.“

Holliday si povzdechl. „Řekněte mi, co tím myslíte.“

„Ten údajně neidentifikovatelný muž, co jel ve voze s otcem Leesonem, se jmenoval Carter Stewart.“

„To začíná být trochu moc komplikované,“ poznamenala Peggy.

„Kdo je, nebo byl, Carter Stewart?“ chtěl vědět Holliday.

„Byl jedním z nás,“ odpověděl Brennan.

„Myslíte z vatikánské tajné služby?“

„Ano. Světský agent. Jako izraelští sajanové v Mossadu.“

„A proč je to důležité?“

„Protože se mu podařilo infiltrovat do kanceláře jednoho amerického senátora.“

„Kterého?“

„Richarda Pierce Sinclaira, syna Kate Sinclairové. Myslím, že Křižák je ve skutečnosti Rex Deus.“

Kapitola čtyři

„Sinclair junior se v poslední době dá těžko přehlédnout, protože pořád v Senátu vykřikuje o bezprostřední hrozbě dalšího jedenáctého září, ale o jeho matce moc slyšet není,“ řekl Holliday.

„Odešla na penzi,“ odpověděl Brennan. „Na první pohled to vypadá, že je Rex Deus odepsaná, ale já si tím nejsem tak jistý.“

„Pořád ještě bydlí na tom Hickory Hillu, nebo jak se to tam jmenovalo?“

„Poplar Hillu,“ opravil ho Brennan. „Ne,“ dodal a zavrtěl hlavou. „Má soukromý ostrov na Bahamách, venkovskou farmu ve Skotsku, obrovský pozemek v Coloradu a jakousi nemovitost ve Švýcarsku. Obvykle se zdržuje na jednom z těchto míst.“

„Proč by ale ona chtěla zavraždit papeže?“ zeptala se Peggy a zavrtěla nechápavě hlavou. „Co by z toho měla?“

„Motiv nechte chvilku stranou,“ řekl Holliday zamyšleně. „A zapomeňte na její falešné představy o ušlechtilosti jejího velkohubého synáčka. Pojďme se podívat na nějaká základní fakta.“ Otočil se k Brennanovi. „Zjistili policajti v Římě vůbec něco?“

„Zúžili pátrání po stanovišti odstřelovače na oblast kdesi na pahorku Kapitolu. Je to nejbližší místo, které je natolik vyvýšené, že je z něho přímý výhled na náměstí Svatého Petra.“

„Jaký je dosah?“ zeptal se Holliday.

„Nejméně devět set metrů - tisíc amerických yardů. Možná víc.“

„Pak je to profík, přesně jak jsem předpokládal,“ pravil Holliday rozhodně. „Vojenský nebo soukromý. Můžete vzít jed na to, že byl kdysi voják; takový výcvik nikde jinde než v armádě nezískáte. Jsem ochoten se taky vsadit, že je mladý, není mu víc než čtyřicet. O pár let víc a už vám oči a ruce tak dobře neslouží. Začínáte ztrácet reflexy. Carlos Hathcock vykonal nejvíc práce, když mu bylo tak pětadvacet.“

„Kdo je Carlos Hathcock a co měl na práci?“ zeptala se Peggy.

„Byl to odstřelovač ve Vietnamu. Zabíjel lidi,“ odpověděl Holliday. „Jednou jsem se s ním setkal, o pár let později.“

„To teda máš pěkné kamarády.“

Holliday poznámku ignoroval. „Nejdelší úspěšný dostřel má v současné době na kontě jeden Kanaďan, a to bylo na dva a půl kilometru, ale náš hoch je pravděpodobně Američan, Rus nebo Brit. Na světě není určitě víc než dvacet či třicet lidí, kteří by dokázali na takovouhle vzdálenost zastřelit papeže a být si navíc jistí, že to zvládnou. Ten, kdo ho najal, chtěl jen toho nejlepšího. Nemělo by být tak těžké ho vystopovat.“

„Tak jak to, že ho italští policajti ještě nemají?“ zeptala se Peggy.

„Protože nevěří, že je takový zásah možný,“ odpověděl Brennan. „Jejich balističtí experti jim řekli 915 metrů, ale oni si myslí, že výstřel přišel z mnohem bližšího místa. Původně se soudní lékař domníval, že střela přiletěla přímou čarou zpředu, takže soustředili pátrání na východ v domnění, že atentátník střílel z nějakého vyvýšeného místa, jako je třeba Andělský hrad. Kulka se při nárazu rozpadla, takže nadělala v těle pěknou spoušť, ale vyšetřovatel nakonec našel shluk úlomků za levou lopatkou.“

„Což ale znamená, že střela ho zasáhla v úhlu zprava. Takže ne východ, nýbrž jihozápad,“ řekl Holliday.

„Což zase znamená, že dostřel byl skutečně nejmíň 915 metrů,“ vzdychl Brennan. „Italové prostě rádi věci komplikují.“

Při pohledu přes stůl Holliday viděl, že Brennanovi se začínají klížit oči. Kněz bojoval s únavou po dlouhém letu a hlavně šestihodinovým časovým rozdílem. Vypadalo to, že každou chvíli usne přímo na místě.

„V druhém patře je pokoj pro hosty,“ nabídl mu Holliday. „Nad schody zabočte doleva, jsou to ty poslední dveře vzadu.“

„Ne, ne, to nemohu přijmout,“ bránil se Brennan. „Najdu si nějaký hotel na noc.“

„Já na tom ale trvám,“ řekl Holliday a pomyslel si, jak je to zvláštní, že zve do domu starého nepřítele. „Vykopnout kněze z domu na Štěpána přináší neštěstí.“ Usmál se. „A kromě toho, takový malý hotel na M Street by vás přišel skoro na pět set dolarů za noc.“

„Dobrý bože,“ zděsil se Brennan. Potlačil zívnutí a vstal. „Tak dobrá, plukovníku. Přijímám vaši laskavou nabídku. Ale opravdu jenom na pár hodin. Nemáme času nazbyt.“

Bylo půl jedenácté dopoledne a Holliday právě telefonoval ve studovně, když se

Brennan s poněkud kalným pohledem a kruhy pod očima objevil ve dveřích.

„Prokristapána, člověče, proč jste mě nechal spát tak dlouho?“ zabědoval.

„Protože byste nám byl stejně k ničemu,“ opáčil Holliday. Cosi škrábal na žlutý papírek. Z hlubin domu se linula vůně čerstvě uvařené kávy. O chviličku později se objevila Peggy s podnosem v rukou. Brennan se svalil do jednoho ze starých odřených křesel.

„Něco nového?“ zeptal se.

„Od osmi jsem na telefonu,“ řekl Holliday. Peggy nalila všem kávu a pak se posadila do křesla a ladným pohybem složila nohy pod sebe, jak to umějí jen ženy „Dávám dohromady stopy a volám starým kamarádům, aby mi oplatili laskavost. Povedlo se mi získat několik jmen.“

„Zlí hoši?“ zeptala se Peggy.

„Ti nejhorší,“ přisvědčil Holliday a podíval se na papír před sebou. „Je to jako žebříček top deseti. Čtyři z nich vynikají tím, že se specializují na velmi vzdálené cíle.“ Odmlčel se. „Dimitrij Michajlovič Trav-kin, speciální ruské jednotky GRU Spetsnaz v Afghánistánu a Čečně. Bude mu něco málo přes čtyřicet, ale už ho léta nikdo neviděl. Kolují zvěsti, že odešel do penze, když se u něho projevily první příznaky Parkinsonovy choroby, což by ho tím pádem vylučovalo. Druhé jméno je Francouz alžírského původu Gabir Francois Bertrand, ten byl u francouzského výsadkového pluku, ekvivalentu naší Delta Force. Bertrand byl zapleten do jakéhosi sexuálního skandálu s ženou svého nadřízeného důstojníka, kvůli tomu ho vyrazili. Údajně žije ve Švýcarsku a bere smluvní zakázky, většinou námezdní džoby v Africe.“

„A třetí jméno?“ zeptal se Brennan, který vděčně usrkával horkou kávu a vypadal o něco čerstvěji než včera.

„Edward Adler Fox, špičkový odstřelovač britské SAS. Byl propuštěn pro neposlušnost, protože odmítl opustit frontovou linii v Afghánistánu. Chtěl zůstat se svými muži. Žije v zapadlém koutě Anglie jako poustevník. Říká se, že mu začíná strašit na věži. Žádné známky toho, že by byl nějak aktivní.“

„A ten poslední?“ zeptala se Peggy.

„To je jediný Američan. William Tritt. Hodný chlapec ze Západní Virginie. Jako kluk střílel veverky, protože neměli nic jiného k jídlu. Připojil se k jednotkám SEAL a získal vzdělání jako chemický inženýr a pak další hodnost jako strojní inženýr. Očividně se vyzná ve všech možných strojích. Je také vynikající střelec. Vyhrál Wimbledon v Camp Perry tři roky po sobě.“

„A kde je teď?“ zeptal se Brennan a nalil si další kávu.

„Je ‚konzultant‘ pro CIA a zároveň pro Národní protiteroristické centrum. Oni najdou teroristy a Tritt se jich elegantně zbaví. Poučili se na Guantánamu; je mnohem úspornější teroristy zabíjet než je věznit.“

„A vy říkáte, že jeden z těchto mužů je odpovědný za zabití Svatého otce?“ zeptal se Brennan.

„Dám na to krk,“ opáčil Holliday. „Moji informátoři si tím jsou taky jistí.“

„Tak proč je nikdo nehledá?“ chtěl vědět Brennan.

„Možná hledá, ale zdá se, že nikdo nechce říct nic, co by překročilo hranice hypotézy. Něco je odradilo.“

„Co by takové lidi mohlo odstrašit?“ nechápal Brennan. „Člověk by řekl, že najít vraha papeže by musel být pro každého hrdinský kousek.“

„Když kvůli ničemu jinému, tak z potřeby nutnosti,“ ozvala se Peggy „Papež byl zavražděn. My, jak tu sedíme, víme, že existují čtyři možní vrazi - Rus, Francouz, Brit a Američan. Ani jedna z těchto zemí nechce být spojována s vrahy, to je to poslední, o co by jejich vlády stály. Znamenalo by to obrovskou diplomatickou újmu. Dokonce i Italové se od toho pravděpodobně distancují. Italský vrah zabíjející papeže? Naprosté kacířství. To by byl konec vlády.“ Napila se kávy.

Brennan si zapálil cigaretu, od rána první, a vyrazil hlučný rachotivý kašel. „Chcete říct, že toho šílence nikdo nehledá?“ zeptal se nakonec.

„Ne, nanejvýš se stejným úsilím, s jakým pátrali po vrahovi Kennedyho,“ opáčil Holliday. „Měli k dispozici vhodného troubu, Oswalda, a ten byl právě tak příhodně zavražděn necelých osmačtyřicet hodin poté. Případ byl uzavřen a podařilo se odvrátit potenciálně osudný diplomatický incident mezi USA a Ruskem.“

„Takže veškeré vyšetřování je jen šaškárna na odvrácení pozornosti?“ zeptal se Brennan.

„Dokud nezjistí, kdo tu špinavou práci udělal a kdo ho najal,“ řekl Holliday. „Zdá se, že si myslíte, že je do toho zapletená Kate Sinclairová. Její otec byl mimo jiné válečný hrdina, který se vylodil na plážích Normandie, senátor a zástupce ředitele CIA za Eisenhowerovy éry. Svou kariéru ukončil jako velvyslanec. Zahráváte si s dcerou čistokrevného amerického hrdiny. Ani současné vládě, ani CIA by se moc nelíbilo, kdyby se tenhle kus špinavého prádla dostal na veřejnost, to mi můžete věřit. Mnohem jednodušší je prostě říct, že to byla práce džihádských extremistů, a nechat to tak.“

„Tak co uděláme?“ zeptal se Brennan. „Je to jak David a Goliáš.“

„Shromáždíme nevyvratitelné důkazy,“ řekl Holliday.

A jak to prosím vás chcete udělat?“ žasl Brennan.

Holliday se usmál. „Zajdeme si k McDonaldovi na pořádný hamburger s hranolky a položíme ty správné otázky.“

Restaurace McDonald’s se nacházela na holém trojúhelníku asfaltu na křižovatce Old Dominion Drive a Dolly Madison Parkway. Na rozdíl od sousedního steakhousu měl tento podnik výhodu čtyř piknikových stolů, takže si lidé mohli dát večeři venku v oblaku emisí z dálnice, která restauraci obklopovala ze tří stran.

Z hlediska úředníka zpravodajské služby to bylo ideální místo, protože se těžko dalo sledovat - až na to chladné počasí, ale zdálo se, že to Hollidayovým společníkům nevadí. Pokud jste nebyli na parkovišti, nikdo vás z ulice nemohl vidět, a ustavičný hluk dopravy projíždějící jen několik metrů od vás za stěnou neduživých stromů by zmátl i ty nejcitlivější parabolické mikrofony. Fastfood byl téměř kilometr a půl daleko od hlavního vchodu do Národního protiteroristického centra na křižovatce Dolly Madison Parkway a Lewisville Road.

„Mám jen asi půl hodiny čas,“ řekl Pat Philpot. Philpot byl služebně starší analytik u NCTC, což znamenalo, že stopoval menší ryby, které proklouzly sítěmi a léčkami nastraženými ministerstvem vnitra, sledoval mexickou a kanadskou hranici a oči a elektronické uši měl nastražené na zachycení potenciálních podezřelých typů, jako byl například Timothy McVeigh, číhajících ve venkovských oblastech Spojených států.

Nakoukl do prvního ze dvou hamburgerů se sýrem a pustil se do něj. Sousta zapíjel velkými doušky jahodového koktejlu. Pat byl chodící reklama na srdeční infarkt. Hollidayovi přišlo zatěžko rozpomenout se na to, že ten muž sedící proti němu u piknikového stolu kdysi velel prvnímu útočnému týmu rangers.

„Tak co víš o papežovi?“ zeptal se Holliday. Usrkával kávu a čekal, až Philpot spolkne obrovský kus cheeseburgeru.

„Nosí směšnou čepici a mluví latinsky,“ odpověděl mohutný muž.

„Já nestojím o tvoje pitomé vtípky, Potsy. Chtěl jsi se mnou mluvit tady, ne na ústředí, takže to znamená, že něco víš. Tak to vysyp.“

„Já bych s tebou neměl mluvit vůbec, natož odhalovat státní tajemství. Neprošel jsi prověrkou celá léta.“

„Jak se má Loretta?“ zeptal se Holliday a usmál se. Loretta byla Philpotova žena. Žárlivá manželka. Stejně jako hodně žen, které Holliday znal, neměla moc v oblibě staré kamarády svého manžela, zejména ne ty, kteří ho znali z určité doby.

„Co ta s tím má společného?“

„To víš, každý má co skrývat, jak říkával John Lennon.“

„To máš na mysli tu věc v Panamě, že?“ zeptal se Philpot temně.

„Já jen říkám…“

„Chceš mě vydírat?“

„Jen ti připomenout, k čemu jsou kamarádi,“ odpověděl Holliday prostě.

Nastalo dlouhé ticho, přerušované jen srkavými zvuky, jak Philpot upíjel ze svého koktejlu. „Nasadili jsme na ně sledovačku. Jediný, na kterého jsme nedosáhli, je Tritt,“ řekl nakonec.

„Jsi si jistý?“

„Všichni ostatní mají alibi. Travkin je v nemocnici v St. Petersburgu s rakovinou plic a byl tam i uplynulé tři měsíce; Edward Fox, ten Brit, má momentálně nějakou špinavou práci v Súdánu, a Bertrand, Francouz, je ve věznici Fresnes.“

„Kdy Tritta naposledy viděli?“

„Na pasové kontrole v Ženevě. Není záznam, že by byl opustil Švýcarsko, ale to nic neznamená.“ Philpot dojedl první cheeseburger, otřel si ústa a kravatu ubrouskem a pustil se do druhého. Jeho řeč těla Hollidayovi prozrazovala, že má nervy vybičované k prasknutí.

„Něco ti dělá starosti, Potsy?“

„Nelíbí se mi, když mě někdo využívá,“ řekl podsaditý muž. Potřásl hlavou. „Tohle je větší, než to vypadá, Doktore. Jdi od toho.“

„Víc mi toho neřekneš?“

„Dělá mi starosti už jen to, že s tebou mluvím. Musíš to pochopit, Doktore - pracuju pro organizaci, která vynalezla slovo paranoia.“ Rozhlédl se obezřetně kolem po parkovišti. „Všude jinde dělají testy na drogy namátkově. Ale na NCTC jsi pod dozorem pořád, a navíc musíš podstupovat test moči. Na práci je to vážně dost drsné prostředí.“

Hollidaye najednou něco napadlo a hned se na to zeptal. „Kam vlastně Tritt z té Ženevy letěl?“

„Do Říma,“ opáčil Philpot. „Šestého listopadu. Domníváme se, že si dělal předběžný průzkum.“

„A kde byl před Římem?“

„Mezinárodní letiště Glasgow ve Skotsku.“

„A předtím?“

„Orlando se společností Virgin Atlantic.“

„A předtím?“

„Nassau na Bahamách. Má tam malý pozemek a vilu v Lyford Cay. Všechno na vlastní jméno.“

„Nezdá se ti ten itinerář podivný?“

„Máme pokryté všechno kromě Glasgowa,“ řekl Philpot. „Co ksakru může člověk jako Tritt dělat na tomhle místě tři dny?“

„Hlásí se u svého zaměstnavatele,“ opáčil Holliday.

„Ty vážně víš, kdo ho na ten atentát najal? Co kdybys mi to řek? Doteďka jsem tady mluvil jenom já.“

„Co takhle Katherine Pierce Sinclairová?“ nadhodil Holliday. „Má venkovské sídlo zvané Edinburgh House kousek od Glasgowa a taky dům na Bahamách.“

„To má i Sean Connery. No a?“ mávl rukou Philpot. „Myslel jsem si, že máš Sinclairové plné zuby po té vaší malé roztržce v létě.“ Philpot zavrtěl hlavou. „Měl jsi vidět, jak všichni tancovali kolem a snažili se tu spoušť zamést pod koberec. Přizvali jsme izraelského velvyslance, který je mimochodem z Queensu a pěkně tvrdý oříšek, ale on se s námi odmítl bavit.“ Philpot spolkl poslední zbytek svého druhého hamburgeru a usrkl brčkem koktejl.

„Budu potřebovat pár složek,“ řekl Holliday, když Philpot hlasitě vysál poslední loužičku jasně růžové tekutiny. Z projíždějících aut a náklaďáků tu bylo takových výfukových zplodin, že Hollidaye začínala bolet hlava. „A to co nejdřív.“

„Netlač na mě, Doktore. Já ti v žádném, naprosto v žádném případě nedám do ruky oficiální složky, a to je moje poslední slovo.“

„Tritta, Kate Sinclairovou a všechno, co máš na toho senátora.“

„Ty ses zbláznil. Za to by mě mohli nadobro zavřít do některého z těch tajných vězení, co mají v Coloradu. To je velezrada.“

„Dlužíš mi to, Potsy.“

Philpot se zvedl a odnesl tác se zbytky a plastikovým nádobím do popelnice opodál. Pak se vrátil k piknikovému stolu.

„Byl jsi někdy v Rock Creek Parku?“

„Samozřejmě.“

„Víš, kde je Ross Drive?“

„Najdu to.“

„Kilometr po odbočce z Ridge Road je vyschlý kanál a most. Tři ocelové roury a betonové pilíře. Na ten západní pilíř nějaký kluk nastříkal svůj tag černým sprejem. Když bude čistý vzduch, tak pod tím tagem bude nastříkaný jasně červený pruh. To, co chcete, bude srolované v té prostřední trubce co nejblíž tomu počmáranému pilíři.“

„Jsi zlatíčko, Potsy.“

„Víš, co mi můžeš s tím zlatíčkem, Hollidayi. Považuj tímhle ten dluh za splacený.“ Philpot se otočil na podpatku a vešel zpátky do restaurace. Za minutu či dvě se opět vynořil a zuřivě se zakousl do jablečné taštičky.

„Ještě jedna věc,“ řekl s plnou pusou.

„Sem s ní.“

„Naši lidi našli místo, odkud ten zabiják v Římě střílel.“

„Dřív než italští poldové?“

„Hm,“ pravil Potsy neurčitě. „Nebylo to zas tak těžké.“

„A?“

„Něco jsme tam našli,“ řekl Potsy. Dojedl taštičku a smetl si z rukou drobky.

„Tak se neupejpej.“

„Byla to těžká zlatá mince z doby křížových výprav. Myslím, že se tomu říkalo dinár. Je na tom Saladínovo jméno arabským písmem.“

„A?“

„NSA odposlechla všechny možné mobily lidí z Al-Káidy a sledovala e-mailové diskuze. Povídá se něco o skupině, která si říká Džihád al-Salabíja. Tajně přebrali odpovědnost za ten útok na muže s velkým kloboukem.“

„A vy jste to drželi pod pokličkou?“

„Nechceme rozpoutat další šílenou frašku jako bin Ládin a jeho kámoši. Aspoň ne do doby, než o nich budeme vědět víc.“ Opatrně pohlédl na Hollidaye. „Říká ti to jméno něco?“

„Ne,“ zalhal Holliday. „Vůbec nic.“

„Dobrá, tak to bychom měli,“ řekl Potsy. „Takže Rock Creek Park.“

„Budu tam.“

Potsy odešel ke svému vozu, nasedl a odjel.

O půl hodiny později byl Holliday zpátky v domě na Prospect Street. Měl dojem, že jemný chemický pach z Big Mac na něm lpí jako lepkavá mlha. Brennan a Peggy byli v kuchyni, popíjeli kávu a četli si Washington Post.

Profesor, kterého Holliday na rok zastupoval, podlehl po čerstvém rozvodu volání svobody a díky úspěšnému proplouvání krizí středního věku a tajné touze být Jamesem Bondem (poté, co jako malý chlapec zhlédl Goldfingera ve svém domovském velšském městě Holyheadu) si k padesátým narozeninám zakoupil stříbrného Aston Martina DB9. Hollidayovi dal auto k dispozici po dobu své nepřítomnosti, ovšem pod podmínkou, že ho každý měsíc nechá zkontrolovat, bude platit servis a zařídí si vlastní pojistku.

Velkolepý dvanáctiválcový krasavec hltal benzin jako žíznivý na poušti, ale stálo to za každou kapku; Holliday nikdy v životě neřídil auto s větším potěšením. Brennan i Peggy chtěli jet s ním k mrtvé schránce v Rock Creek Parku, ale auto bylo pouze dvoumístné.

Peggy vyzdvihovala své řidičské umění, zatímco Brennan prostě argumentoval, že to je mužská práce a „s prominutím nic pro slečinky“. Nakonec ale Peggy vyhrála, protože Brennan připustil, že by pro něho bylo nesmírně těžké vydržet tak dlouho bez cigarety. Jediná věc, na které vlastník Aston Martina trval, bylo naprosto nekuřácké auto.

Než vyrazili do parku, Brennan Hollidaye požádal, aby chviličku počkal, a vyšel nahoru do pokoje pro hosty. Vrátil se s plochou černou poloautomatickou Berettou Storm s krátkou hlavní, dost malou na to, aby se vešla do kapsy saka, a zásobníkem navíc. Náboje byly s dutou špičkou, ráže 40, patnáct na zásobník. Zbraň policejních složek.

„Jak jste prokristapána tohle dostal přes letištní kontrolu?“ zeptal se Holliday užasle, ohromen, že kněz pistoli propašoval v zavazadle.

Brennan pokrčil rameny - vypadalo to jako velmi italské gesto. „Cestuju na vatikánský diplomatický pas.“ Kysele se usmál. „Kromě toho lidé považují všechny kněze za teplouše, ne za pašeráky zbraní.“

„Vy si vážně myslíte, že to budeme potřebovat?“ zeptala se Peggy skepticky.

„Zbraně jsou jako Garda,“ řekl Brennan a měl na mysli irskou policii. „Když je opravdu potřebujete, nikdy nejsou po ruce.“

Holliday si vzal pistoli, rychle si ji prohlédl ze všech stran, aby si připomněl, jak se s ní zachází, a pak ji zastrčil do kapsy.

Když opustili Prospect Street a vyrazili do Rock Creeku, byly teprve čtyři hodiny odpoledne, ale bylo už téměř šero. Asi tak za hodinu tu začne hlídkovat parková policie, bude objíždět park a kontrolovat mládež, rvoucí ze sebe navzájem šaty na zadních sedadlech vozů svých rodičů.

Peggy řídila a Holliday dával pozor a udílel jí instrukce, kudy jet. Dal jí výslovný příkaz dostat se v případě jakýchkoli potíží co nejrychleji pryč; kdyby došlo na automobilovou honičku, neexistovalo kromě Německa policejní auto, které by dokázalo dohonit Aston Martina.

Pořád sněžilo a Peggy řídila rychlý sporťák na sever směrem k Ridge Road a jejich cíli. Padla tma, sníh se pod jejich koly měnil v břečku a stěrače udávaly pravidelný rytmus jako metronom. Oteplovalo se a vločky byly čím dál tím větší a měkčí. Jestli začne zase mrznout, změní se ulice v kluziště a v ranní špičce to bude o život.

„K čemu je vůbec dobrá ta mrtvá schránka, nebo jak tomu říkáš? Mně to připadá jen jako komplikace navíc,“ poznamenala Peggy.

„Mrtvé schránky obvykle slouží ke komunikaci, aniž by se zúčastněné strany musely osobně setkat, ale v tomhle případě si myslím, že je to jen kamufláž, aby ta Potsyho historka vypadala trochu hodnověrněji. Pravděpodobně se nemusíme ničeho obávat; oni přece chtějí, abychom ten materiál měli.“

„Tak jak to uděláme?“ chtěla vědět Peggy. „Ve špionských praktikách se moc nevyznám.“

„Špionážních,“ opravil ji Holliday. „Uděláme přesně to, co Potsy říkal. Když přijedeme od severu, tak bude auto otočené tak, že budu mít ten pilíř a trubky od mostu na své straně. Vylezu tak, aby na mě nebylo vidět z druhé strany silnice, vytáhnu ty složky, nastoupím zpátky do auta a pojedem pryč.“

Holliday navigoval Peggy na sever po nebraské výpadovce na Military Road a pak na východ k parku. Borovice a cedry byly obtěžkané sněhem a vypadaly jak obrázek na pohlednici. Když se setmělo, na park se sneslo zvláštní tlumené ticho, jako kdyby krajina zadržovala dech, než se ztratí poslední zbytek dne jako nějaká iluze a promění se znovu v prázdné osamělé místo, jakým byla před tisíci lety.

Peggy zabočila s vozem na jih po Ridge Road. Sníh v naprosté tmě jiskřil a téměř fosforeskoval. Zářící bílá dráha mezi hustými stromy, po které už nějakou dobu nikdo neprojel. To nebylo nijak překvapivé, průměrný obyvatel Washingtonu neměl moc zkušeností s jízdou ve sněhu.

„Je to úplně strašidelné,“ řekla Peggy.

„Jsi nervózní?“ staral se Holliday. „Jestli chceš, tak budu řídit.“

„Jsem v pohodě,“ řekla Peggy trochu vzdorovitě.

„Jen jeď hezky pomalu a klidně,“ nabádal ji Holliday. „Přeřaď si na co nejnižší rychlost.“

Peggy vydala utrápený povzdech. „Jistě, dědo. Zatím bys mi moh vyprávět, jak jsi chodil pěšky osm kilometrů do školy.“ Přeřadila na nejnižší z dostupných šesti rychlostí a auto plynule klouzalo hlouběji do parku.

Na sněhu se tvořila lehká krusta, kterou velké pneumatiky s křupáním drtily, což ještě zveličovalo okolní ticho. Silnice víceméně sledovala koryto bývalého potoka. Rostly tu většinou břízy a javory a jejich bezlisté větve se napřahovaly jako ruce kostlivce, když po nich v každém ohybu cesty přejely halogenové reflektory Aston Martina. Holliday sledoval počítadlo kilometrů. Po kilometru, přesně jak Philpot řekl, zabočili za roh a ve světle předních reflektorů se objevil most a trubky. Půda se na obou stranách mostu svažovala a stromy tu byly řidší. Křupavý zvuk pod pneumatikami byl nyní hlasitější. Teplota stoupala. Jestli se do rána opět ochladí, bude na silnicích náledí.

„Tady to je,“ upozornil Holliday.

„Vidím,“ zabručela Peggy.

Zpomalila sporťák a téměř krokem s ním přejela přes most ke vzdálenějšímu pilíři. Bylo na něm graffiti a tag, který vypadal, jako kdyby tam někdo napsal Špatný vtip. Pod tím byl nastříkaný červený pruh. Peggy zastavila.

„Zhasni světla,“ nařídil Holliday. Peggy poslechla. Jediné zbývající světlo teď vycházelo ze slabé modré záře přístrojového panelu.

Holliday opatrně otevřel dveře a přikrčený se blížil k podpěře mostu a rourám. Jejich konce byly uzavřené, ale u jedné z nich se uzávěr dal celkem snadno odšroubovat. Holliday očekával srolovaný svazek papírů, třeba v plastickém obalu. Namísto toho tu ležel obyčejný štítek s adresou, jaký se používá na poštovních zásilkách, a k němu byl připevněný USB flash disk.

Holliday štítek popadl, vytáhl miniaturní paměťový disk z trubky a pak ji znovu zašrouboval. Sníh teď padal tak hustě, že otisky jeho bot, a dokonce i stopy pneumatik Aston Martina v příštích několika minutách zmizí. Vklouzl zpátky do auta.

„Mise ukončena,“ ohlásil.

„Jen to nezakřikni,“ varovala ho Peggy.

Vzápětí se na kopci objevilo druhé vozidlo a řítilo se s oslepujícími světlomety přímo na ně. I z vnitřku Aston Martina oba slyšeli těžké cvakání sněhových řetězů.

Peggy rozsvítila čelní světla Astona a krátce ozářila monstrum, které se na ně valilo.

„Kristova noho,“ pronesla. Byl to přímo behemot, pickup F150 s blyštivou, vražedně vypadající sněhovou radlicí, která byla připevněná vpředu a mírně zdvižená. Kdyby do nich najel, buď by je rozdrtil pod předními koly, nebo by jim radlice prorazila čelní sklo a střechu. Tak nebo tak by byli mrtví.

Peggy zařadila zpátečku a dlouhým plynulým pohybem přitiskla nohu na páku plynu. Aston Martin se vyřítil dozadu, když se k nim pickup blížil, a nabíral každou vteřinou na rychlosti. Peggy najednou prudce strhla volant doprava a současně zatáhla za ruční brzdu vedle sedadla řidiče.

Velké auto přešlo do klouzavého, dokonale provedeného obratu o 180 stupních a zastavilo se. Peggy jednou rukou pustila ruční brzdu a přeřadila na dvojku. Byli nyní otočeni zády ke směru, kterým přijeli. Znovu sešlápla plyn a auto nabralo rychlost, až to vypadalo, že přímo letí nad sněhem. Zadní část vozu se zmítala ze strany na stranu v každé zatáčce. Jediné, co autu bránilo, aby nevyletělo ze silnice do lesa, byla jeho váha a nízko umístěné těžiště. Během celého manévru Peggy ani Holliday nepromluvili slovo; Peggy byla naprosto soustředěná na řízení a Holliday v duchu prováděl rychlé výpočty.

Ať se na to díval, jak chtěl, bylo téměř jisté, že pickup je dožene ještě dřív, než dojedou do relativního bezpečí Military Road. Řetězy na kolech poskytovaly terénnímu vozidlu lepší trakci a navíc mělo náhon na všechna čtyři kola, takže perfektně sedělo na sněhem pokryté silnici. Co mu to říkal jeden z jeho instruktorů při výcviku? „Uteč, nebo bojuj. Když nemůžeš utéct, tak se otoč a bojuj.“

Holliday se ohlédl. F150 už byl necelých sto metrů od nich a doháněl je. „Dokázala bys tu otočku udělat ještě jednou?“ zakřičel na Peggy.

„Řekni kdy!“ opáčila Peggy. Holliday vytáhl z kapsy berettu, vložil náboj do zásobníku a pak pravou rukou uvolnil západku dveří.

„Teď!“

Peggy znovu provedla kontrolovaný klouzavý obrat s pomocí ruční brzdy a vůz skončil otočený čelem k přijíždějícímu pickupu. Holliday trhnutím otevřel dveře a vyskočil na zasněženou silnici. Popadl zbraň oběma rukama, namířil na čelní sklo a začal pálit.

Po dvaceti metrech velký pickup najednou zakolísal, pokusil se vyjet do svahu nalevo a pak sklouzl zpátky a zároveň se otočil, což ho vyneslo přes hranu svahu po pravé straně. Nakonec se zastavil o stěnu tří mohutných dubů. Holliday neměl ve zvyku dělat věci napůl; vyhodil prázdný zásobník do sněhu, zašátral v kapse po druhém a rychle jej vsunul do pistole.

Znovu a znovu tiskl spoušť a mířil přitom na okno na straně řidiče. Když už měl vystřílenou polovinu zásobníku, objevil se krátký záblesk od odražené kulky ve středu karoserie. O zlomek vteřiny později vyšlehl plamen a vzápětí zazněla ohlušující exploze, když třicetigalonová nádrž vyletěla do vzduchu. Pickup se po výbuchu převrátil na bok a stromy kolem něho se vzňaly.

Holliday rychle nacpal berettu do kapsy, nastoupil zpátky do auta a přibouchl za sebou dveře. Peggy vyděšeně zírala na planoucí terénní vůz a stromy, které se změnily v pochodně, a oči měla široce vytřeštěné hrůzou.

„Byli v tom lidi,“ hlesla. Její sinalý obličej působil ve světle mihotajících se plamenů ještě strašidelněji.

„Radši oni než my,“ řekl Holliday a jeho hlas byl chladný. „Jeď“.

Peggy znovu zařadila, pak auto otočila a zamířila na sever směrem k Military Drive. Planoucí vrak vozu za nimi se zvolna ztrácel v temnotě. V dálce uslyšeliprvní zvuky přibližujících se sirén. Holliday sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl mobil. Naťukal číslo pevné linky domu na Prospect Street. Na šesté zazvonění se váhavě ozval Brennan.

„Ano?“

„Tady Holliday. Seberte se a zmizte odtamtud; dům už není bezpečný. Všechno tam nechte, nic nebalte, prostě běžte pryč.“ Na okamžik se odmlčel. „Vlastně ne, beru zpět. Přineste můj laptop. Je ve studovně. Pospěšte si, počítám, že máte nanejvýš pár minut. Neberte si kolárek, nic, podle čeho by poznali, že jste kněz. Jděte dolů na M Street a chyťte taxíka. Řidiči řekněte, ať jede k hotelu Capital Hilton na Šestnácté. Je to jen pár bloků od Bílého domu. Budeme tam zapsáni na jméno dr. Henry Granger.“

„Já ale nechápu…“ začal Brennan.

„Vysvětlím vám to později. Běžte. Hned.“ Holliday zaklapl telefon. Po zbytek cesty do města jeli v tichu, každý zabraný do vlastních myšlenek.

Kapitola šest

„Proč jsme zrovna tady?“ zeptala se Peggy, když kráčeli přes tichou a důstojnou halu hotelu Capital Hilton. Foyer byl zalitý tlumeným světlem a stěny byly obložené mahagonovým dřevem. Vypadalo to tu jako recepční hala nějaké prestižní právní firmy. Všeobecným příkazem tu zřejmě bylo ticho.

„Sluha zaparkuje Aston Martina někde v blízké garáži, takže ho na chvíli odstraníme z ulic, a budeme mít místo, kde můžeme na chvíli složit hlavu a přemýšlet, co uděláme dál.“

„Proč jsi řekl Brennanovi, že dům na Prospect Street už není bezpečný?“

„Protože zcela určitě není,“ opáčil Holliday. „Víme, že to nebyli Potsyho lidi, co po nás šli, takže to musí být někdo, kdo ví to, co ví on, což tím pádem znamená, že téměř s určitostí taky vědí, kde bydlíme. Musí to být lidi od Sinclairové.“

„Proč to nemohl být ten tvůj přítel Potsy?“

„Proč by si s tím dával takovou námahu?“ namítl Holliday. „Proč by strkal flešku do trubky, kdyby ta mrtvá stránka byla jen návnada? Proč by organizoval tu šarádu u McDonalda?“ Zavrtěl hlavou. „Ba ne, Potsyho lidi to nebyli, takže to pravděpodobně nebyla ani žádná z těch organizací o třech písmenech - CIA, NSA, DIA. Byl to někdo, kdo nás chce odstranit, protože toho o tom atentátu víme příliš mnoho a on si to chce nechat pro sebe. Jestli ten zabiják byl skutečně William Tritt a jestli ho platí Sinclairová, tak udělá všechno pro to, aby to udržela v tajnosti. Rex Deus by to strašilo celá desetiletí. Musejí za každou cenu udržet tu teroristickou fasádu.“

Došli k dlouhému recepčnímu pultu a příjemná dáma, na jejíž jmenovce stálo ANNE V., je ubytovala v apartmá na šestém podlaží a pak podala Hollidayovi lístek. Byl od Brennana a stálo na něm: V salonku. Namísto podpisu bylo na papírku načmárané písmeno B. Anne jim ukázala prostor na vzdáleném konci haly, oddělený závěsem, a v něm našli Brennana, hovícího si v jednom z křesel v přístěnku naproti baru. Upíjel z baňaté sklenice naplněné jakousi rezavě zbarvenou tekutinou. Na irskou whisky to bylo příliš tmavé a na bourbon zase příliš světlé.

„Musím přiznat, že chovám jistou náklonnost ke kanadské režné,“ řekl kněz, když se Holliday a Peggy usadili. „Je určitým způsobem tak trochu necivilizovaná, jako něco, co se dá vyrobit doma ve vaně.“ Bez bílého límečku, odznaku své profese, vypadal Brennan poněkud ztraceně. Jeho černá košile, obvykle potřísněná popelem, byla zakrytá zeleným svetrem, který pamatoval lepší časy. Také na něm byly skvrny od popela. „Vždycky jsem si k ní představoval prošedivělé farmáře v Saskatchewanu, kteří nosí kombinézy s laclem a potají se někde v kůlně potí nad horkým destilátorem.“

Objevila se servírka a otázala se, co si přejí. Holliday požádal o pivo a Peggy se rozhodla pro Jäger Bomb - absurdní australskou směs sestávající z panáka ferneta zamíchaného do velké sklenice energetického nápoje Red Bull. Číšnice odešla s jejich objednávkami a všichni tři se dali do hovoru.

Zatímco se Brennan propracovával druhou whisky Crown Royal s ledem, Holliday ho zasvětil do podrobností útoku terénního vozu se sněžným pluhem.

„Netušil jsem, že jste tak ďábelská řidička,“ podotkl Brennan.

„Já taky ne,“ zasmál se Holliday. „Jen jsem se držel ze všech sil.“

„Dělala jsem před pár lety fotky pro článek o účinné osobní ochraně do magazínu New York Times“ ozvala se Peggy. „A když už jsem tam byla, udělala jsem si celý kurz. Teď jsem poprvé měla možnost použít, co jsem se naučila.“

„Tak to bychom si měli připít na to, že jste to využila v té pravé chvíli,“ řekl Brennan a zdvihl svou téměř prázdnou sklenici. „Slainte,“ řekl a vyslovil přitom pradávný irský přípitek jako „slonče“. Postavil sklenici zpátky na stůl. „A co dál, plukovníku?“

„Podíváme se, jestli je něco na té flešce,“ odpověděl Holliday. „Přinesl jste ten laptop?“

„Tady je,“ řekl Brennan a poplácal křeslo vedle sebe.

„Tak pojďme.“

Jejich pokoj byl standardní apartmá Hiltonu pro hosty z vyšší společnosti: umělecké tisky nad postelemi ve všech ložnicích a veškeré zařízení v tlumených odstínech rezavé, růžové a béžové. Vkusné a nevtíravé. Bylo tu připojení wi-fi, mezi ložnicemi byl obývací pokoj a všude s výjimkou koupelen byly instalované velké televizní obrazovky. Holliday postavil počítač na malý stolek v pokoji a zapnul ho. Vsunul disk USB do příslušného portu a pár vteřin čekal, než se otevře okno s nabídkou. Na paměťovém disku byly tři soubory nazvané „Tritt“, „Sinclair“ a „Itinerář“.

Všechny tři obsahovaly zprávy CIA a byly očividně výtažky z čehosi, co muselo být mnohem větším souborem, součástí projektu nazvaného Křižák. Podle všeho to byla krycí společnost v Delaware, něco jako Evergreen International Airlines a In-Q-Tel, firma high-tech, jejíž hlavní náplní bylo monitorovat provoz probíhající na telekomunikačních satelitech. Podle čísel složek byl Křižák v provozu už dva roky, i když nevykazoval žádnou činnost.

„Jestli Křižák znamená i Kate Sinclairová, tak jak je možné, že časově předchází těm událostem v létě - Sable Islandu, zahrabaným relikviím a tomu všemu?“ nechápala Peggy.

„Hlavním cílem Sinclairové bylo dosadit jejího syna do Bílého domu,“ řekl Holliday. „Ty padělané artefakty byly jen prostředkem k dosažení cíle. Myslím, že Křižák je dost možná verze jejího plánu B.“

„Jak by jí k tomu pomohlo zavraždění papeže?“ podivila se Peggy.

„To je právě to, co musíme zjistit,“ opáčil Holliday.

Vrátil se zpět k souboru „Tritt“.

William Spenser Tritt byl absolventem školy odstřelovačů americké armády na základně Fort Benning ve státě Georgie a rané období své kariéry strávil v Afghánistánu, kde „radil“ mudžáhidským rebelům. Pak se přesunul do Iráku, do války Bushe seniora. Poté co úspěšně ukončil své působení v armádě, okamžitě našel uplatnění u DEA a jejích útočných komand Condor, operujících v Kambodži, Thajsku a Střední i Jižní Americe. Odtud už byl jen malý krůček do CIA. Někdy během jeho pobytu u CIA mu jeden kolumbijský kartel nabídl velkou sumu peněz, když zlikviduje jednoho z jeho rivalů. Od té chvíle byl na volné noze a přijímal práci od každého, kdo si mohl dovolit platit jeho přemrštěné ceny. Bral zakázky od mexických drogových magnátů, ruské mafie, afrických despotů, a dokonce od svých starých kamarádů v CIA. Pokud šlo o něho, byl dokonalým kandidátem na vraždu papeže. Nebylo však vůbec jasné, jaký prospěch by někdo z toho atentátu mohl mít, snad s výjimkou kardinála, který zoufale toužil sám se stát papežem, ale to se zdálo nepravděpodobné. Ve Vatikánu byla spousta intrik, řevnivosti a závisti, ale nic z toho neospravedlňovalo vraždu, alespoň podle Brennana ne.

Sinclairova složka byla plná detailů o rodinném životě na vysoké noze, včetně jejich spojení s Rex Deus, ale tyto zvěsti byly ve veřejné sféře přístupné většině lidí a byly živnou půdou pro konspirační teorie, jaké se šířily po internetu. Členství Sinclairů v Rex Deus mělo přibližně stejný efekt na image rodiny jako členství Bushovy rodiny v organizaci Skuli and Bones; totiž žádný. Když nic jiného, tak jim to dodávalo určitou prestiž. Nebylo tu nic, co by znamenalo nějakou hrozbu. Senátor Sinclair tu byl zmiňován a jeho extrémně konzervativní filozofická hlediska také, ale se svými názory určitě nebyl v Senátu jediný.

Senátor Sinclair byl vzpurný stejně jako před ním John McCain, jednal na svou pěst, točil se jako korouhvička podle toho, jak foukal vítr, a podle toho, co nejlépe svědčilo rozmachu jeho kariéry. Byla tu celá řada článků o vlivu jeho matky, pokud šlo o hlasování při volbách, ale nic z toho ho nikdy vážněji nepoškodilo.

Složka „Itinerář“ byla přesně taková, jak ji Philpot popsal, ale s více podrobnostmi, včetně čísel letů a aerolinek, a také tu byla příloha, která, jak se ukázalo, obsahovala videoklipy bezpečnostních kamer, ukazujících Tritta, jak odněkud odjíždí a někam přijíždí. Jediné klipy, které ve složce chyběly, byly ty, které ukazovaly jeho příjezd do Říma a odjezd odtamtud.

„Není tu nic, co by naznačovalo, že Tritt je vrahem papeže,“ řekl Holliday. Pokrčil rameny. „Jediné, co máme, je ten název Křižák, a jeho spojitost se Sinclairovými, a to může právě tak dobře být i náhoda.“

„Ten pickup se sněžnou radlicí žádná náhoda nebyl. Ten, kdo ho řídil, nás chtěl rozmáčknout jako štěnici,“ řekla Peggy.

Hollidayovi opět přišly na mysl určité pochybnosti o Philpotovi, které ho napadly už u McDonald’s. Co to bylo, co říkal? Něco, co mu tak úplně nesedělo. Ta myšlenka znovu začala prosakovat do jeho vědomí. A pak to najednou měl.

„Philpot,“ pronesl nahlas.

„Co je s ním?“ zeptala se Peggy.

„Řekl: Tohle je větší, než to vypadá, Doktore. Jdi od toho.“

„Co myslíte, že tím chtěl říct?“ zeptal se Brennan.

„Potsy na mě sice něco hrál, ale zas není z těch, kdo by zrazoval staré přátele. Snažil se mě varovat, odradit mě, a tohle bylo asi tak nejvíc, co mohl udělat.“

„Ale co je větší, než to vypadá?“ chtěla vědět Peggy. „A proč na tebe kontrašpionáž něco hraje?“

„Potsy plní příkazy,“ odpověděl Holliday. „A já si ani nemyslím, že za tím stojí NCTC. Národní protiteroristické centrum jde ruku v ruce s CIA. Není to nic jiného než záminka pro agenturu, aby mohla provádět operace na domácí půdě.“

„Vy si myslíte, že CIA zosnovala zabití Svatého otce a najala na to Tritta?“ zeptal se Brennan. „Proč by to prokristapána dělali? Bylo by to nesmírné riziko.“

„Jak už jsem říkal, zapomeňte na motiv. Stačí sečíst fakta. Ten chlap, co se zpovídal otci Leesonovi, byl z CIA, Tritt byl v CIA a Philpot byl taky v CIA. Už od atentátu na Kennedyho se mluvilo o nějaké neposlušné frakci uvnitř CIA. Proč by taková frakce nemohla zahrnovat Rex Deus? Proč by se Sinclairovi lidé nemohli uchytit v agentuře?“

„Tomu nevěřím,“ řekla Peggy. „Teď vážně mluvíš jako nějaký praštěný internetový konspirační teoretik.“

„Tak podívej,“ pronesl Holliday pochmurně. „Seděl jsem u konferenčního stolu v domě Kate Sinclairové s televangelistou, členem Sboru náčelníků štábu, dvěma kongresmany, jednou kongresmankou a myslím i s prezidentským poradcem pro národní bezpečnost z jeho předchozího funkčního období. A bylo tam půl tuctu dalších takových lidí. Proč by jeden z nich nemohl být z CIA?“ Potřásl hlavou. „Někdy jde o skutečné spiknutí.“

„A máš důkaz, že některý z nich byl v CIA?“ zeptala se Peggy, která si stále hrála na ďáblova advokáta.

„Neexistuje důkaz, že nikdo z nich nebyl,“ odsekl Holliday. „To je teorie, která se shoduje s našimi informacemi.“

„Je to ale jen hypotéza. Teorie se musí prokázat,“ pronesla Peggy upjatě. „A my se teď pořád jen motáme v kruhu.“

Holliday na ni vrhl sžíravý pohled, ale Peggy se jen usmála.

„Já si pořád nejsem jist, proč by vás ten váš přítel Philpot nebo organizace, pro kterou pracuje, do toho zatahovali,“ podotkl Brennan.

„Jak už jsem říkal,“ pronesl Holliday, „chtějí se od Tritta distancovat. To sice taky nemůžu dokázat, ale oni mohou velmi snadno dokázat, že jsem v minulosti měl co do činění s Kate Sinclairovou. Jestli v agentuře existuje podvratná skupina, tak svého oblíbeného zabijáka budou určitě varovat. Myslím, že Philpotovi lidé nás chtějí využít stejně jako Jidáš ovci, abychom ho vylákali ven, a pak se ho zbaví s minimálním povykem.“

„Takže jsme návnada?“

„Něco takového,“ přikývl Holliday.

„Já to ale stejně nechápu, plukovníku. I když vy to hodláte ignorovat, stejně se musíme zabývat otázkou motivu. Cui bono, jak říkají advokáti a detektivové ve špionážních románech. Kdo tím získá? Zejména co tím získá Kate Sinclairová?“

„Jediná věc, která ji opravdu zajímala, bylo dosazení jejího syna do čela Rex Deus a zároveň do funkce prezidenta Spojených států,“ řekl Holliday. „A to jí nevyšlo.“

„Nic jí přece nebrání, aby to zkusila znovu,“ namítla Peggy. „Jak jsi říkal, určitě má plán B.“

Holliday se dlouze zadíval na obrazovku počítače, jako kdyby mu nějakým způsobem mohla poskytnout odpověď.

„Co to ten chlap ve zpovědnici říkal Leesonovi? Něco o Bílém domě, ne?“ řekl.

„Mluvil o zabití ‚našeho otce‘, o tom, že všechno je stejně podfuk, a o tom ‚chudákovi v Bílém domě, který to má beztak spočítané‘,“ odpověděl Brennan.

„Kdo byli poslední tři papežové?“ zeptal se najednou Holliday.

„Když nepočítáte Jana Pavla I., který zemřel po pouhém měsíci, tak to byli Pavel VI., Jan Pavel II. a Benedikt XVI.“

„Kdo se obvykle zve na jejich pohřeb?“

„Všechny hlavy států světa.“

„Prezident také?“

„Samozřejmě.“

„Ten byl přítomen na všech třech?“

„Ano.“

„Tak to musí být ono,“ řekl Holliday.

„Co musí být ono?“ zeptala se Peggy zmateně.

„Dobrý bože,“ zašeptal Brennan, když pochopil, kam Holliday míří. „Oni chtějí zabít prezidenta Spojených států.“

Kapitola sedm

„Já tomu nerozumím,“ řekla Peggy. „Jak by zabití prezidenta mohlo té Sinclairové pomoct?“

„Tys byla ještě batole, když vypukla aféra Watergate, ale Nixon měl jeden skandál dokonce ještě předtím,“ řekl Holliday. „Jeho viceprezident, Spiro Agnew, byl obviněn z braní úplatků, když byl guvernérem Marylandu. Agnew rezignoval a Nixon jmenoval Geralda Forda z Kongresu. Pak rezignoval Nixon a Ford se stal prezidentem. Ten zase jmenoval Nelsona Rockefellera, který byl guvernérem státu New York. To znamenalo, že ani prezident, ani viceprezident nebyli zvoleni. Byli jmenováni.“

„Pokud by byl prezident zabit, viceprezident automaticky nastupuje na jeho místo a pak jmenuje viceprezidenta podle své volby,“ řekl Brennan.

„A můžete se vsadit, že Kate Sinclairová má tohle všechno pod kontrolou. Bude to její syn, senátor Richard Pierce Sinclair, jeden z těch konzervativních paranoidních typů středních vrstev.“

„Jak to dokáže?“ zeptala se Peggy.

Holliday pokrčil rameny. „Je spousta způsobů, jak na to. Vydírání za nějaké dávné hříchy, oplacené laskavosti, příspěvky. Vláda neschopného člověka, jehož moc slábne. Viceprezident bude mít brzo příležitost vyzkoušet si nominaci.“

„Já si to nemyslím,“ ozval se Brennan. Smetl si zbloudilé smítko tabáku z dolního rtu. „Já si prostě nemyslím, že by Sinclairová vynakládala svoje peníze nebo že by tolik riskovala jenom kvůli pokusu o nominaci. Připadá mi jako někdo, kdo sází jen na jistotu.“ Kněz zavrtěl hlavou. „Přinejmenším by musela mít lepší vyhlídky. A jak to tak vypadá, bude se muset postarat, aby šlo všechno přesně podle plánu. Mám dojem, že jsme někde něco přehlédli.“

„No,“ pronesl Holliday rozšafně, „jak řekl jednou náš skotský přítel Robbie Burns, i ten sebelepší plán může selhat.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Peggy.

„Chci tím říct, že půjdeme po stopách Williama Tritta a budeme hledat chyby.“

„Neměli bychom někoho upozornit?“ obávala se Peggy.

„Kdo by nám věřil?“ opáčil Holliday. „Když to vezmeš doslova, tak to opravdu zní jako nějaká šílená konspirační teorie internetového cvoka. A kdo nám zaručí, že to neřekneme zrovna někomu, kdo bude mít přímé spojení s Kate Sinclairovou? Jen si vzpomeň. Mluvil jsem s Potsym u McDonalda a o pár hodin později se nás pokusil přejet náklaďák.“

„Tvoje odpadlická frakce v CIA?“

„Nebo Kate Sinclairová.“

„Nebo je to jedno a totéž,“ nadhodila Peggy.

Holliday se obrátil zpátky k laptopu a vyhledal Expedia.com.

„Je tu noční let US Airway na Nassau na Bahamách a letadlo odlétá z letiště Ronalda Reagana za hodinu. Když sebou hodíme, tak to akorát stihnem.“

Tříhodinový let je dopravil na letiště v Nassau chvilku po půlnoci. Před hlavním - a jediným - terminálem chytili taxíka a ubytovali se ve starém hotelu Royal Bahamian na West Bay Street. Ještě si zařídili pronájem vozu na příští ráno a pak se všichni stáhli do svých pokojů a pokusili se usnout. Jejich organismus se jen pozvolna přizpůsoboval horkému a vlhkému klimatu.

Na snídani se sešli na jedné z teras, z nichž byl výhled na moře. Peggy se zakousla do čerstvě upečeného rohlíčku, upila vynikající jamajskou kávu a zahleděla se na tyrkysově zbarvený oceán přes sluneční brýle Ray Ban.

„Na tohle bych si dokázala zvyknout,“ řekla.

Jejich číšník v bílém saku, který se jmenoval Lloyd, se objevil právě ve chvíli, kdy dopíjeli kávu z první stříbrné konvice, a přinášel jim čerstvou. Odkudsi zdálky se ozývalo mohutné houkání klaksonu. Peggy by byla přísahala, že ty tóny jsou ústřední melodií z filmu Pinocchio.

„Co je proboha tohle?“

Holliday se rozesmál.

„Tohle, madam,“ odpověděl číšník Lloyd, „je Disney Magic.“

„A to je co?“

„Loď, madam. Dost velká,“ opáčil Lloyd. „Tím příšerným houkáním ohlašuje příjezd. Můžete ji slyšet i na druhé straně New Providen-ce. Její pasažéři sem ale přijdou jen zřídka.“

„Já myslel, že to je okružní plavba,“ řekl Holliday.

„Disney Magic je tak trochu výjimka,“ vysvětlil Lloyd. „Mají svůj vlastní soukromý ostrov, po kterém vás provede kapitán Hook v kostýmu.“

„To zní hrozně,“ řekla Peggy.

„Je to víc než hrozné, madam. Řekl bych, že ‚úděsné‘ to vystihuje ještě líp.“ Lloyd odešel pro další rohlíčky.

„Kde přesně leží to místo, Lyford Cay?“ zeptala se Peggy.

„Na západním cípu ostrova.“

„V letadle jsi říkal, že je to uzavřený komplex,“ řekla Peggy. „Vždyť ani nevíme, který dům je ten jeho, natož jak se dostaneme přes vstupní bránu s ochrankou.“

„To budeme řešit, až tam budem,“ opáčil Holliday.

„Jinými slovy, nemáš ani ponětí,“ rýpla si Peggy.

„To přibližně vystihuje situaci,“ řekl Holliday.

Luxusní nemovitost Mary Breau byla umístěna na West Bay Street 404 nad bankou Nova Scotia, hluboko v srdci Nassau, přibližně uprostřed mezi přístavem a vládní budovou. Lidé často říkali, že většina bankovnictví na Bahamách je očividně rozdělena mezi tři hlavní kanadské banky - Nova Scotia, Royal a Canadian Imperial Bank of Commerce.

Na tom nebylo nic záhadného. Za prohibice většina pašeráků, včetně legendárního Billa McCoye, kupovala své produkty z valné části od kanadských palíren, vozila je z Nassau na Bimini a pak přes průliv, široký pouze osmdesát kilometrů, na Floridu. V jednu dobu bylo v bance Royal, připomínající pevnost, uskladněno tolik peněz v hotovosti, že si lidé začínali dělat starosti o pevnost konstrukce budovy.

Mary Breau sama provozovala podnik o jedné osobě a jediný inzerát na nemovitosti v místních žlutých stránkách, který měl odvahu prohlašovat, že se specializuje na domy v Lyford Cay, patřil právě jí. Byla černá jako uhel, mluvila s mírným britským přízvukem, nosila kytičkované šaty a měla obrovská prsa, která vévodila jejímu zevnějšku skoro stejně jako její šarmantní široký úsměv.

„Co pro vás můžu udělat, drahouškové?“ zeptala se Mary a prohlížela si je jednoho po druhém. Bylo vidět, že netuší, jak do struktury jejich vztahů zapadá Brennan, ale místo aby byla podezíravá, byla jen zvědavá. Chytrá žena s bystrým úsudkem, pokud šlo o lidskou povahu. Budou si na ni muset dát pozor.

„Hledáme nějaké sídlo v Lyford Cay,“ řekl Holliday, když se všichni představili.

„Chcete si je najmout, nebo koupit?“ zeptala se Mary přímo.

Holliday jí dal odpověď, kterou, jak věděl, chtěla slyšet.

„Koupit,“ řekl. Realitní agentka viditelně ožila a oči jí zazářily vidinou tučné provize. Holliday vhodil trumf. „Doporučil vás Bill Tritt.“

„Vy znáte pana Tritta?“ zeptala se Mary Breau a její hlas změkl.

„Jistě, známe ho celá léta. Párkrát jsme ho navštívili a všem se nám u něj moc líbilo.“

„A proč chcete kupovat dům právě teď?“ zeptala se Mary a zapsala si informaci na žlutý list papíru.

Holliday kývl směrem k Brennanovi. „Tady strýček Thomas se rozhodl odstoupit ze svého předsednictví v bance a vložit tu funkci na bedra někoho trochu mladšího. Mě.“ Holliday se pyšně usmál.

„V bance?“ otázala se Mary.

„Texas Oilman’s Trust,“ pravil Holliday bez zaváhání. „Financujeme většinou ropné vrty a investujeme zisky.“

„Ach tak,“ řekla Mary a prsa se jí nadmula vzrušením. „Jsem si jistá, že pro vás najdeme něco, co vám bude vyhovovat.“

„Bazén,“ řekl Brennan. „Chtěli bychom pěkný bazén a spíš nějaký větší pozemek. Určitě budeme pořádat zahradní párty.“

„A loděnici,“ dodala Peggy.

„Ano, loděnici také,“ přikývl Brennan. „Máme loď, víte.“

„Jak velkou?“ zeptala se Mary a znovu si něco poznamenala na papír.

„Devatenáct metrů,“ odpověděl Holliday.

„To je pěkné,“ řekla Mary a uznale kývla.

„Nemohla byste nás zavést k Billovu domu? Rád bych za ním zaskočil a řekl mu, že budeme sousedé,“ navrhl Holliday.

„On je tady?“ zeptala se Mary. „Často jezdí služebně pryč.“

„Jo, to nevím,“ řekl Holliday a pokrčil rameny tak nenuceně, jak jen dovedl.

„Tak co kdybychom mu zavolali?“ usmála se Mary. Vytáhla objemný rolodex a začala ho prohlížet.

„Já bych ho rád překvapil,“ řekl Holliday. „Jsme pravděpodobně ti poslední, které by tady čekal. Jistě se bude hrozně divit, když se zničehonic objevíme.“ Pomyslel si, že přinejmenším tohle je naprostá pravda.

„Tak dobrá,“ usmála se Mary. Základní pravidlo realitního agenta: když mluvíš s kupujícím, snaž se mu vyhovět, a když jsi s prodávajícím, snaž se vyhovět jemu. „Pojedeme vaším autem, nebo mým?“

„My nechali auto u hotelu a šli pěšky,“ podotkla Peggy, která chtěla také hrát nějakou roli v tom malém scénáři. „Vaše kancelář je jen pár bloků od Royal Bahamian, víte.“

„V Nassau není nikam moc daleko,“ zasmála se Mary. Přihodila do svého úsměvu ještě několik wattů navíc. „Mám vzadu zaparkovaný landrover. Co kdybyste na mě počkali před domem?“

Landrover vypadal, že je zbrusu nový, jeho stříbrná metalíza zářila ve slunci. Obklopovala ho aura spolehlivosti a úspěchu a dávala tušit dobrý vkus, dobrodružství a představivost. Doktor řídící mercedes obvykle vyzařoval auru hrabivosti a lačnosti, ale vůz jako ten Maryin byl známkou jejího úspěchu.

Realitní agentka otočila auto, jen o kousek minula malý soukromý autokar, a zamířila na západ po Bay Street. Na rohu Charlotte Street se zastavili, protože ulici přecházela skupina dospělých a dětí, které měly na hlavě nasazené uši Mickeyho Mouse. Vedl je vysoký mladý černoch oblečený jako kapitán Hook, který vypadal, že se za svůj kostým nesmírně stydí.

Skupinky s Mickeyho ušima fotily všechno, co viděly kolem sebe, a ucpávaly chodníky. Zdálo se, že to nikomu nevadí, což ostatně nebylo překvapivé; podle Mary jediná výletní loď zakotvená v přístavu na čtyřiadvacet hodin dokázala zanechat ve městě skoro půl milionu dolarů, a to nepočítáme přístavní poplatky.

Jeli po Bay Street kolem nízké žluté budovy, která hostila americké vyslanectví, pak prudce zabočili a projeli kolem hotelu Royal Baha-mian. Za hotelem se město už rychle ztrácelo a nahradily je husté, sytě zelené stromy na jedné straně a oceán na druhé. Voda blízko břehu měla nemožně jasnou, téměř průzračnou zelenou barvu.

Pokračovali kolem několika stánků s pečenými rybami a kolem ojedinělých rezidencí, nízkých obytných komplexů, nárožních obchůdků, benzinových stanic a prodejen alkoholu. Pak míjeli Saunders Beach, jednu z několika málo veřejných pláží pro rodilé Bahamce, a nakonec dospěli ke „zlaté míli“ hlavních hotelů na Cable Beach, hned za Goodmanovou zátokou.

Nedaleko odtud se z mělké vody zdvíhala prapodivná budova, která stála na jedné mohutné noze jako čáp a vypadala, jako kdyby vypadla z animovaného seriálu The Jetsons. Podle Mary to byla nefunkční turistická atrakce, která měla být původně podvodní pozorovatelnou ryb.

Projeli kolem hotelů, restaurací, klubů a otevřených místních trhů a dlouhá mírná zatáčka je zavedla k jihu, na „hurikánovou“ stranu ostrova. Čím dále jeli po Bay Street, tím víc se krajina měnila. Domy byly stále větší, byly postavené dále od silnice a měly kolem sebe víc stromů a kokosových palem, takže prostor mezi nimi připomínal džungli.

Právě když se silnice opět stáčela, odbočili z Bay Street doleva a zamířili k pobřeží po Clifton Bay Drive na dlouhý úzký poloostrov, z něhož byl vidět oceán po obou stranách. U vjezdu do Clifton Bay Drive byla strážní budka, ale Mary skoro ani nezpomalila a muž v zářivě bílé uniformě se staromódní bílou anglickou helmou na hlavě jen mávl rukou a s úsměvem, který si nezadal s Maryiným, je pustil dál.

Mary Breau zabočila s landroverem doleva a po silnici dojeli až na konec poloostrova. Domy tu byly mnohem menší než předtím, byly to spíš úhledné vilky, podobné těm, jaké najdete na předměstí Dublinu nebo Galway.

„E. P. Taylor Drive,“ řekla Mary. „Taylor byl kanadský miliardář, který přišel na nápad vystavět ohrazený bytový komplex. V jednu dobu vlastnil a zvelebil celé Lyford Cay. Choval dostihové koně jen tak pro zábavu. Patřil mu Northern Dancer, nejúžasnější plemenný kůň v historii dostihů plnokrevníků.“

„To vypadá, že jste fanoušek,“ podotkl Brennan.

„Kdykoliv můžu, zajedu si do Hialeah,“ usmála se Mary. „To je moje neřest, ani ne moc tajná.“ Zastavili před pěkným žlutým bungalovem s krátkou příjezdovou cestou vysypanou drobnými kamínky. Skrze palmy bylo vidět otevřený oceán a malý kousek soukromé pláže. „Tak jsme tady,“ řekla Mary.

Holliday, Peggy a Brennan vystoupili z landroveru a okázale zaklepali na skleněnou výplň dvojitých vchodových dveří. Holliday si udělal z dlaní kornoutek a nahlédl skrz sklo. Neviděl žádné příslovečné blikající červené světýlko bezpečnostního systému, ale to nemuselo nic znamenat. Panel poplašného zařízení může být právě tak dobře v přístěnku nalevo od dveří. Obrátil se k Mary, která trpělivě čekala u vozu.

„Možná je někde vzadu,“ zavolal. Mary přikývla.

Všichni obešli dům k zadnímu trávníku a pláži. Holliday zkusil zadní dveře. Byly skoro stejné jako ty vpředu, až na to, že nebyly dvojité. Daly by se otevřít docela snadno. Byla tu malá veranda se zahradními židličkami a kulatým stolkem, z jehož středu trčel složený slunečník.

„Radši bys měl mít po ruce nějaký plán, Johne,“ ozvala se Peggy. „Nebo jsme v pěkném průšvihu. Ta ochranka u brány se na nás určitě nebude usmívat tak jako na Mary.“

Holliday se podíval k oceánu a pak zpátky na dům. Od domu to bylo pouhých 46 metrů k pláži, kde se povalovala hromada starých kamenných kostek, zřejmě pozůstatek vlnolamu nebo soukromého mola.

„Neboj,“ řekl Holliday. „Náhodou mám dokonalý plán.“

„Jen abys to zas nezakřikl,“ podotkla Peggy skepticky.

Kapitola osm

„Jsi si jistý, že opravdu víš, jak se s tím jezdí?“ zeptala se Peggy, očividně nervózní, a chytila se pevně držadel z nylonových lan po obou stranách nafukovacího člunu. Člun byl Zodiac, dlouhý šest a půl metru, a poháněl ho přívěsný motor Evinrude o padesáti koních. Svištěl hladce po klidných vodách u Cable Beach a od jeho boků odlétaly spršky slané vodní tříště.

Po levé straně se kolem oblouku zátoky Delaport táhla do dálky dlouhá linie hotelů na pobřeží a nepřerušovaný pruh čistého bílého písku. Slunce pomalu klesalo za obzor a západní horizont planul úžasným ohňostrojem žluté, červené a oranžové barvy.

Když Vyjížděli s Mary Breau z Nassau kolem stánků s pečenými rybami, Holliday si povšiml štítu, na kterém stálo PŮJČOVNA ČLUNŮ ARAWAK CAY a šipka ukazovala po pěšině z udusané hlíny dolů. Nepřikládal mu však žádnou zvláštní důležitost. Poté co strávili s realitní agentkou několik hodin a snažili se na ni udělat dojem, nechali se vysadit z landroveru opět u hotelu. O pár minut později se už svým autem z půjčovny řítili zpátky po West Bay Street k odbočce.

Cesta vedla k nahrubo nasypané pobřežní hrázi a navigaci, která vedla k Arawak Cay, zanedbanou průmyslovou oblast nikoho, chráněný mělký přístav se skupinou rybářských lodí a jiných plavidel, včetně vlečných člunů převážejících velké bedny lahví s vodou z pevniny; Nassau totiž nemělo vlastní zdroj sladké vody. Křídlatec velký, známý velký růžový plž vytvářející krásné lastury, byl chráněný ve většině oblastí světa, ale tady byly oblázkové pláže Arawak Cay poseté doslova tisíci odhozených lastur. Domorodci křídlatce používali téměř na všechno - dělali z nich saláty, vařili je, dusili, smažili, grilovali, plnili jimi sendviče, pořádali barbecue, dokonce je i udili. Na pobřeží podél Cable Beach nebyla v podstatě restaurace, která by křídlatce neměla na jídelním lístku. Jeden z úspěšnějších rybářů, velký chlápek typu zápasníka sumo, kterému se přezdívalo Velký Bambu, si kromě rybaření zařídil i půjčovnu zodiaků a prodával tu sendviče s křídlatci a pivo pro lidi, kteří si chtěli udělat piknik a prozkoumávat pobřeží.

K řízení člunu nebylo zapotřebí žádných zkušeností, stačilo uvést jméno hotelu a zanechat majiteli pas. Poté co si vyslechli instruktáž Velkého Bambu, který Hollidayovi kladl na srdce, aby se s člunem vrátil před setměním, vyrazili směrem k Lyford Cay. Tentokrát se k němu blížili od moře. Jediné vybavení, které vezli s sebou, byl hever od jejich půjčeného vozu.

„Ano,“ řekl Holliday pevně. „Opravdu vím, jak se s tím jezdí.“

Peggy se netvářila moc přesvědčeně, zato Brennan si jízdu očividně užíval. Spokojeně seděl na přídi a vůbec mu nevadilo, že mu do obličeje stříkají občasné spršky vody. Hollidayovi najednou před vnitřním zrakem vyvstal obrázek mladého sklíčeného irského chlapce s velmi krátkým a smutným dětstvím, vychovávaného přísnými jezuitskými knězi, kteří neměli pochopení pro prosté radosti, jako je jízda na člunu.

„A co potmě?“ zeptala se Peggy kysele. „Protože ať už jsi nakecal tomu Bambovi cokoliv, do tmy se určitě vrátit nestihneme.“

Holliday se usmál. „Mám určité zkušenosti se zodiaky v noci,“ řekl. Vzpomněl si, jak s jedním takovým člunem přistál na širokých plážích Mogadiša v Somálsku - byla to odvetná mise za smutný incident s Černým jestřábem. Bylo to pětatřicet kilometrů od letadlové lodi USS Abraham Lincoln a přistávali v naprosté tmě, černé jako dehet.

Než se dostali ke starému vlnolamu, označujícímu neokázalý Trittův dům, slunce téměř zmizelo a zanechalo jen krvavě červený pruh nad třpytícím se mořem. Holliday snížil otáčky, takže motor jen tiše bublal, a rozhlížel se po okolí. Sousední chaty byly skryté v hustém porostu a ty, co viděl, byly mnohem blíž k silnici než ta Trittova. Holliday měl pocit, že jsou používány spíš jako letní sídla než celoroční rezidence.

Když slunce zapadlo úplně, Holliday zajel se zodiakem ke břehu. Snažil se držet pokud možno přímý kurz a mířil k pruhu pláže u paty Trittova sídla, která téměř fosforeskovala ve tmě. Člun vklouzl na písek, který pod jeho trupem zaskřípal, a Brennan vyskočil s uvazovacím lanem v ruce. Přidržel lano, než Holliday a Peggy vystoupili z člunu, a pak všichni tři vytáhli člun dostatečně vysoko na pláž. Holliday nesl zvedák.

Zkontroloval hodinky. „Patnáct minut tam a zpátky,“ řekl. „To je přibližně reakční doba pro policajty. Stačí malá jednotka.“

Vyšli po mírném travnatém svahu k zadním dveřím. Holliday vzal zvedák, umístil ho vodorovně napříč přes zárubeň dveří a začal ho utahovat. Po chvilce byl konec zvedáku pevně opřen o dřevo a Holliday utahoval dál. Pomalu, ale jistě se dřevo začalo vychylovat, až nakonec západka na zámkovém mechanismu odskočila a dveře se otevřely.

„To teda zírám,“ podotkl Brennan a nadzdvihl jedno obočí. „Vzdělanec se schopnostmi vykrádače bytů.“

„Patnáct minut,“ připomněl Holliday.

Podlezli pod zvedákem a vkročili do chaty. Octli se v místnosti sloužící zřejmě jako kuchyň a jídelna zároveň, vybavené jídelním stolem z týkového dřeva, čtyřmi židlemi a příborníkem, v němž byly stříbrné příbory a ubrusy. Nábytek nebyl ani nový, ani starožitný; pravděpodobně ho Trittovi prodali zároveň s domem.

Na konci krátké chodby byly dvě malé ložnice a také dvě koupelny, jedna sloužila spíš jako klozet a ta druhá byla velká místnost s toaletou a sprchou, z níž vedly dveře do třetí a největší ložnice. Ta byla stejně anonymní jako kuchyně. Byla tu obrovská postel, noční stolky, velký prádelník a šatna plná složených košil, různého sportovního oblečení a bot, a také řady obleků, stále v sáčcích z čistírny. Na těch bylo napsáno New Oriental Laundry and Cleaners Ltd: Váš pěkný vzhled je naší pýchou a radostí. Byly to všechno drahé obleky, většinou značek Brioni a Zegna. Na stěně ložnice nad postelí visel obraz, jednoduchá malba kořenáče s květinami na okenním parapetu s palmami a Karibským mořem v pozadí, vyvedená v odstínech modré, bílé a růžové. Peggy a Brennan se beze slova rozdělili a začali prohledávat zbývající ložnice a koupelny. Holliday přešel chodbou k posuvným dveřím.

Přední část chaty tvořil obývací pokoj, i když byl zařízen spíš jako kancelář než jako místo k odpočinku po náročném dni. Před krbem s cihlovou římsou stál stůl, který vypadal, že ho nikdo nepoužíval velmi dlouhou dobu. Podlaha byla z tvrdého dřeva, možná třešňového, a byla čerstvě navoskovaná a naleštěná. Nikde nebylo ani smítko prachu.

Na rohu psacího stolu stála černá lampa a v druhém rohu složitě vypadající stolní telefon. K němu byl připojen modem wi-fi, ale nikde nebyl vidět žádný počítač. Tritt nebyl žádný hlupák, pokud šlo o bezpečnost. Důvod, proč tu nebyl žádný alarm, byl ten, že tu nebylo co skrývat, a tudíž tu nebyly ani žádné inkriminující důkazy.

Na protější stěně proti stolu visela plochá televizní obrazovka. Za stolem stála otočná kožená židle s vysokým opěradlem a vedle ní čalouněné křeslo se stolní lampičkou poblíž okna. Holliday přešel místnost v matném pološeru, které sem dopadalo zvenčí, a zatáhl závěsy. Vrátil se ke stolu a rozsvítil lampu.

Stůl byl čistě funkční a vyrobený ze světle hnědého dubu. Byl starodávný, na podstavcích, zřejmě koupený před dlouhou dobou ze státních přebytků. V každém soklu byly tři zásuvky a jedna uprostřed. Zásuvky byly prázdné, kromě té prostřední, která obsahovala pár volných papírů, několik per, neoznačené CD v průhledném plastovém obalu a úhledný štos účtů sepnutých svorkou.

Holliday bez zaváhání vsunul CD do kapsy, vyndal účty a odstranil svorku. Nebylo v nich nic zvlášť zajímavého. Účet od Cable Bahamas za internet a televizní služby, další účet od Vonage, ale žádný výpis hovorů, a účet za dodávku pitné vody Chelsea’s Choice.

Prohlédl znovu i ostatní zásuvky, ale opět nic nenašel. K čemu měl Tritt stůl s šesti zásuvkami, když je nevyužíval? Bylo to proto, že ten stůl tu prostě už byl, když koupil dům, nebo existoval jiný důvod, proč jsou zásuvky prázdné? Holliday se nad tím na okamžik zamyslel. Ten stůl určitě nebyl v téhle místnosti, když koupil dům - nebyl to ten druh nábytku, jaký byste si pořídili do obýváku. To by znamenalo, že ho sem musel umístit Tritt, buď ho přenesl z jiného pokoje, nebo dokonce odněkud zvenčí.

Na co by sem ale vláčel těžký psací stůl, když jediné, co potřeboval, byla jednoduchá moderní a účelová pracovní deska, například z Ikey? Nedávalo to smysl. Jestli se z tohoto domu o Trittovi vůbec něco dozvěděl, tak to, že v jeho povaze převládá čirá, jasná logika. Začal vytahovat prázdné zásuvky a zkoumat jejich povrch, strany, zadní strany a dna. To, co hledal, našel na zadní straně druhé zásuvky v pravém soklu. Tři telefonní čísla, to horní napsané vybledlou tužkou a to spodní úhledně vepsané jedním z per Rapidograph. Sedmičky byly přeškrtnuté po evropském způsobu. Číslo napsané tužkou bylo 011-41-22-872-76-33.

Holliday se zpříma posadil do židle se zásuvkou na klíně. Krátce pronikavě hvízdl a pak vzal jedno z per a list papíru z prostřední zásuvky. O chvilku později se Peggy a otec Brennan objevili ve dveřích.

„Hvízdání je neslušné, i kdybys byl Lauren Bacallová,“ řekla Peggy, která tím narážela na starý film s Humphrey Bogartem podle Hemingwayovy knihy.

„Která země má předvolbu čtyři jedna?“ zeptal se Holliday.

„Nemám tušení,“ řekla Peggy.

„Švýcarsko,“ odpověděl Brennan.

„Jste si jistý?“ zapochyboval Holliday.

„Naprosto.“

„A které město má předvolbu dva-dva?“

„Ženeva,“ odpověděl Brennan.

„Našel jsem na zadní straně jedné zásuvky tři čísla,“ řekl Holliday. „Jedno z nich má předvolbu Ženevy, jedno je myslím ve Francii a to poslední je z jakéhosi místa, které se nazývá Aigle.“ Podíval se na Brennana. „Napadá vás něco?“

„O tom jsem nikdy neslyšel, obávám se,“ řekl kněz. „Tak na něj zkuste zavolat.“

„Vždyť jsou tam dvě hodiny ráno,“ upozornila Peggy.

„Třeba se vám ozve záznamník,“ pokrčil rameny Brennan.

Holliday se natáhl pro telefon.

Peggy ho zarazila. „Počkej,“ řekla rychle. Přešla ke stolu. „Tenhle telefon má funkci redial.“ Zmáčkla tlačítko reproduktoru, pak stiskla REDIAL a sledovala, jak se na malém displeji objevila čísla. Opět Ženeva. Telefon dvakrát zabzučel a pak se ozval z reproduktoru ospalý hlas, klesající a stoupající způsobem typickým pro satelitní hovory.

„Mandarin Oriental, u telefonu Jean-Pierre.“

„Vy jste hotel?“

„Už nějakou dobu, monsieur. Jsem noční manažer. Přejete si rezervaci?“

Holliday jemně položil sluchátko.

„Za hodinu a půl odlétá Delta přes New York do Atlanty. Když si pospíšíme, akorát ten let chytnem.“

Než doletěli do New Yorku, už to bylo ve všech zprávách. Senátor Richard Pierce Sinclair stál na širokém schodišti Kapitolu a právě činil své prohlášení.

„Dozvěděl jsem se, že některé zpravodajské služby naší skvělé země tajily informace, jež jsou důležité pro bezpečnost našich občanů. Naši občané mají ovšem právo vědět, kde se skrývá nebezpečí, to je naprosto samozřejmé.“ Senátor se odmlčel a uštědřil kamerám jeden ze svých patentovaných zamračených pohledů.

„Podle mých zdrojů jsou lidé, kteří mají na svědomí atentát na Svatého otce v Římě, členy další organizace fundamentalistických fanatiků, kteří se ze všech sil snaží destabilizovat samotnou podstatu naší demokratické společnosti a zničit morální zásady ustanovené našimi otci zakladateli. Jméno této skupiny zní Džihád al-Salabíja, neboli Nepřátelé kříže, a já jsem se od důvěryhodného zdroje dozvěděl, že tato skupina šílenců zamýšlí udeřit tady, přímo v srdci Ameriky - a to brzy.“

„A je to venku,“ řekl Holliday při pohledu na obrazovku v baru na letišti. „Nemáme moc času.“

Kapitola devět

Generál Angus Scott Matoon seděl proti Kate Sinclairové ve velkolepém obývacím pokoji jejího rozlehlého sídla na vinohradu Chateau Royale des Pins, nedaleko městečka Aigle ve Švýcarsku. Namísto červeného vína, stáčeného na zdejší vinici, však generál usrkával svůj oblíbený bourbon Woodford Reserve, který měla Sinclairová vždy připravený speciálně pro něho. Matoon se údajně účastnil konference NATO v Bruselu, ale Belgie byla soukromým tryskáčem necelou hodinu odtud a Chateau Royale měl svou vlastní přistávací dráhu. Klidně může absolvovat schůzku s tou praštěnou starou čarodějnicí a vrátit se do Bruselu ještě dřív, než začne večerní zasedání.

Generál si nebyl vůbec jistý, že ten šílený plán Kate Sinclairová vyjde, ale její konexe a peníze byly značné a on bude obojí v blízké budoucnosti potřebovat. S odvětvím obrany to šlo díky současné nanicovaté správě od deseti k pěti a pro stárnoucího a nijak mimořádného člena Sboru náčelníků štábu nebylo k mání moc dobrých pracovních příležitostí. Sinclairová už mu za jeho spolupráci dobře zaplatila a slíbila mu špičkové místo v bezpečnostní službě, jestli všechno půjde podle plánu.

„Jméno té teroristické skupiny prosáklo na veřejnost, přesně jak jste chtěla,“ řekl generál.

„Výborně,“ odvětila Sinclairová. „Jeviště je připraveno. Veřejnost teď má strašáka, na kterého může ukázat.“

„Vy si vážně myslíte, že Holliday vyleze z díry?“

„Určitě,“ řekla Sinclairová. „Navzdory té pitomosti ve Washingtonu mu přinejmenším jméno al-Salabíja napoví, že jsou v tom zapletení templáři.“

Generál si zavdal pořádný doušek kouřově medového bourbonu a postavil sklenici na stolek mezi nimi. „Podívejte, mně se ten chlap nezamlouvá o nic víc než vám,“ řekl. „Ale není to tak trochu jako dráždit chřestýše bosou nohou? Možná by bylo jednodušší ho oddělat, než nám způsobí ještě víc potíží.“

Oči Sinclairové se zúžily. „Může za to, že je moje dcera mrtvá,“ řekla a její hlas byl plný stěží utajované zuřivosti. „Kvůli němu měla pocit, že nesplnila naši posvátnou misi. Kvůli němu ztroskotaly naše plány do budoucna. Dělám to jak pro ni, tak pro naši skvělou zemi. Než tohle skončí, Hollidaye musíte najít a přivést ke mně.“

Generál přikývl. Tuhle tirádu už slyšel dřív. Setkal se i s dcerou Sinclairové, zemřelou sestrou Margaret Emily. Vždycky měl dojem, že to zrzavá jeptiška nemá v hlavě úplně v pořádku; v očích měla stejný fanaticky nepřítomný pohled, jaký viděl u chlapů, kteří strávili příliš mnoho času v bojové linii. Fiasko při konkláve Rex Deus pro ni bylo doslova tou poslední kapkou. Ani ho nepřekvapilo, když se opila do němoty a najela jedním z rodinných vozů do zdi.

„Taky je tu ten zápisník,“ řekla Kate Sinclairová a hněv v hlase už měla pod kontrolou. Generál se usmál. U Kate Sinclairové si mohl být jistý, že se dokáže ovládat. Nyní mohou přejít k praktické stránce věcí - totiž penězům.

„Ten, co mu údajně předal nějaký mnich?“

„Jméno toho mnicha bylo bratr Helder Rodrigues a ten zápisník není údajný, je velice skutečný - na to můžete vzít jed. Obsahuje dávné tajemství templářských rytířů, klíč k jejich bohatství, které právoplatně náleží dědicům pravé pokrevní linie Krista, členům Rex Deus, a ne nějakému nedopečenému učiteli historie, který o ně čirou náhodou zakopl.“

„To zjistili lidé z vaší bezpečnostní služby?“

„Našli člověka, s kterým Holliday mluvil ve Francii.“

„A dál?“ zeptal se generál Matoon, i když už znal odpověď.

„Řekněme prostě, že pokročilé vyslýchací metody waterboardin-gem pouze začínají.“

„A vy myslíte, že Holliday ten notes má?“

„Anebo přinejmenším ví, kde je.“ Stará žena se naklonila blíž. Matoon viděl šílenství v jejích očích. Nebylo to poprvé, co zapochyboval o správnosti svého rozhodnutí angažovat se v případu Sinclairových. Začínalo to vypadat, že uzavřel smlouvu s ďáblem, a ten ďábel, jak se zdá, je úplně vyšinutý.

„Tak co s tím hodláte udělat?“ zeptal se.

„Breau, náš kontakt na Bahamách, řekla, že jsou na cestě. Prohledali Trittův dům. Myslím, že možná čekali, že načapají lva v jeho doupěti a rovnou se s ním vypořádají.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se generál Matoon opatrně.

„Nepochybuji o tom, že se dřív nebo později objeví na našem prahu.“

„A vy je tady odděláte?“

„Nebuďte hlupák, generále. Jak říkával můj otec, není moc chytré dělat si do vlastního hnízda.“ Stará žena potřásla hlavou a oči jí divoce svítily. „Mám s naším milým učitelem jiné plány.“

Kapitola deset

Po deseti hodinách ve vzduchu a přestupování na třech různých letištích přiletěli Holliday, Peggy a Brennan na nově zrekonstruované mezinárodní letiště v Ženevě. V důsledku prapodivné magie časových zón přišli cestováním o většinu dne, a když přiletěli do švýcarského města, byl už zase večer. Tritt měl udeřit za pouhé tři dny a oni ho nějak musí zastavit.

„Já si myslím, že to nezvládnem,“ řekla Peggy pochybovačně, když jeli letištním autobusem do města, které bylo vzdálené jen pár kilometrů. Kolem ležel sníh a vršil se v závějích po stranách silnice. Námraza tvořila rozpraskané obrazce na oknech autobusu. „Nemáme prostě dost času.“

„Tak co bychom podle tebe měli dělat?“ zeptal se Holliday. „Vzdát to?“

„Někomu to říct,“ opáčila Peggy. „Úřadům.“

„Jaké úřady by to měly být, drahoušku?“ vložil se do toho Brennan. „Podvratná skupina CIA, která pravděpodobně celou tuhle operaci řídí? FBI, která nemá žádnou pravomoc mimo území USA?“

„Prezidentovi,“ zamumlala Peggy. „Koneckonců právě po něm Tritt jde.“

Holliday zavrtěl hlavou. „O tom nemáme žádný reálný důkaz. I kdybychom našli způsob, jak se k němu dostat, co bychom řekli tajné službě, abychom je přesvědčili? Vždyť by se nám vysmáli už na verandě Bílého domu. A vůbec, kdo říká, že matka Sinclairová nemá špiona přímo mezi nimi?“

„A co ty věci, co jsme včera v noci našli u Tritta? To je taky k ničemu? To jsme tam lezli zbytečně?“

Holliday si povzdechl. „Našli jsme akorát tři švýcarská telefonní čísla a CD plné informací o nějaké díře v Kansasu, o které nikdo jaktěživo neslyšel; Tom’s Hill nebo tak nějak. Nic, co by mělo pro někoho nějaký význam.“ Potřásl hlavou. „Jedeme v tom sami, Peg. Buď‘ získáme nějaká jednoznačná fakta o spiknutí, nebo je prezident mrtvý člověk.“

Zbytek cesty do Ženevy proběhl v tichu. Autobus je zavezl na nádraží La Gare de Cornavin. Odsud si vzali taxíka do hotelu Mandarin Oriental, moderního a luxusního hotelu na břehu řeky Rhóny. Ubytovali se v třech sousedících pokojích a pak se znovu všichni sešli v Rasoi, indické restauraci v přízemí.

Celý hotel včetně restaurace byl svatyní ultramoderního zařízení. Všechno bylo obložené černou žulou a zhotovené z blýskavého chromu. Všude byla zrcadla. Samotná restaurace vypadala jako moderní jeviště Fantomu opery, plná temných stínů a míst zalitých jasným světlem. Bylo to místo, kde lidé chtěli být viděni a také vidět ostatní. Jídlo mělo být zřejmě „revoluční“, ale nějak jim všem připadalo dost zatěžko zvyknout si na myšlenku, že mají k snídani kuře na tandoori a tikka.

„Volal jsem na všechna tři čísla, co jsme našli,“ řekl Holliday. „To první, a podle všeho nejstarší, patří bance Gamma na Quai du Seujet.“

„Pravděpodobně Trittovy neprávem nabyté příjmy,“ podotkl Brennan.

„Pravděpodobně,“ kývl Holliday.

„A to druhé a třetí?“ chtěla vědět Peggy.

„To druhé je na vinici v Aigle a to poslední je soukromá garáž v místě zvaném Thonon-les-Bains, ať je to cokoliv.“

„Banka, vinice a garáž. Co to všechno znamená?“ zauvažovala Peggy. „To nedává žádný smysl.“

„Vinice a banka, to nevím, ale proč ta garáž, to je docela jasné.“

„Tak nám to pověz,“ vyzvala ho Peggy.

„Švýcarsko je asi jedinou zemí v západní Evropě, která není členem EU. Jakmile se Tritt dostane do Thonon-les-Bains, tak už víckrát nemusí projít celní kontrolou.“

„Thonon-les-Bains,“ pronesl Brennan zamyšleně. „To zní jako nějaké lázeňské město. Spousta takových je na francouzské straně Ženevského jezera, například Evian. Odtamtud je to jen kousek do Říma.“

„Že by základna?“ zeptala se Peggy.

„Mohla by být,“ kývl Holliday. „Je to jediné číslo, které je napsané inkoustem. Není to místo, které používal moc často.“

„A co ta vinice?“ zajímal se Brennan. „Jak ta zapadá do toho velkého plánu?“

„Jediný způsob, jak to zjistit, je jet tam a podívat se,“ řekl Holliday.

„Já si stejně myslím, že je to ztráta času,“ řekla Peggy. „Pokud to můžu posoudit, zatím ani jedno z toho nemá nic společného s naší drahou Kate Sinclairovou. Jediná spojitost, kterou máme, je mezi CIA a Trittem, a i ta je dost slabá. Když to vezmeme zkrátka, nemáme nic. Nejsme si vlastně ani jistí, že to byl Tritt. Jediné, co máme, je názor tvého kámoše Philpota.“

„O to víc důvodů, proč prozkoumat jediná vodítka, co máme. A to jsou ta čísla.“

„Možná má jenom děravou paměť,“ řekla Peggy.

„Tak proč by schovával čísla na zadní stranu zásuvky?“ otázal se Holliday. „Jestli nemá co tajit, tak proč je skrývá?“

„Čas běží,“ připomněla Peggy. „Pořád si myslím, že bychom to měli někomu říct.“

„Já taky,“ řekl Holliday. „Jakmile budeme mít co.“

Peter Van Loan byl jedenáct let na seznamu zaměstnanců prezidentské bezpečnostní služby a dvacet let byl agentem tajné služby. Tohle byl třetí prezident, pro kterého pracoval, a ve srovnání s těmi předchozími byl tak trochu bačkora. Peterovým úkolem samozřejmě nebylo přemýšlet proč; znamenalo to buď ho chránit, nebo umřít; prostě všechno, co k tomu patří. Někdy Velký muž stál za to, aby za něj člověk schytal kulku, a u těch ostatních jste snad mohli maličko zaváhat.

Jedenáct let je dlouhá doba na tajnou službu, ale Van Loan byl oblíbený, protože byl vždycky ochoten převzít i nudné úkoly, jako například odvést děti do školy nebo stát věčnost na stráži při nekonečných schůzkách. Ve čtyřiapadesáti však začínal být trochu starý na tuhle práci, která znamenala ustavičně nervy napjaté k prasknutí a nutnost být neustále ve střehu, nemluvě o tom, že ho začínala zlobit kolena, měl vysoký krevní tlak a jeho bankovní konto bylo příliš nízké na někoho, kdo byl tak blízko důchodu. Zbývalo mu několik málo let k započítání práce v soukromé bezpečnostní službě a začínal vážně uvažovat o tom, že by zvolil možnost dřívějšího odchodu do penze.

Tab Hartmann, hlava ochranky a starší agent, s Van Loanem cítil natolik, že mu čas od času přidělil zajímavější úkol, například být součástí přípravného oddílu, který prozkoumával místa, jež měl Velký muž v úmyslu navštívit. Dnes to byl Řím. Tentokrát Hartmann nehodlal ponechat nic náhodě. Zdvojnásobil počet týmů z šesti na dvanáct. Atentát na papeže před necelým týdnem všechny vybičoval k nejvyšší ostražitosti.

Ne že by si Van Loan dělal přehnané starosti. Prezidentská bezpečnostní služba byla vždy neprodyšná a na tomhle výletě bude tolik lidí z ochranky, že by dokázali ochránit snad i Boha. Po Věčném městě už se procházel prezident ruské federální ochranné služby, stejně jako tu byl kanadský tým RCMP, britská MI6, francouzská GSPR, skupina na ochranu prezidenta republiky, a také německá Bundespolizei.

Ke všemu se sem dostavily menší skupiny ze třiceti dalších zemí a osobní tělesné stráže více než tří desítek celebrit a velkých zvířat od Billa Gatese a Arnolda Schwarzeneggera po George Clooneyho a arcibiskupa z Canterbury. Van Loan už byl na spoustě slavnostních akcí, jako byla tahle, včetně pohřebního ceremoniálu za předchozího papeže, a věděl, že celý protokol dokáže zvládnout i se zavřenýma očima.

Věděl, jak to chodí. Přibližně před zítřejší půlnocí přiletí na leteckou základnu Pratica di Mare kousek na jih od Říma dva přepravní letouny americké Air Force C-17 Globemaster III. V tom prvním budou dvě identické prezidentské limuzíny, zatímco ten druhý ponese šest plně pancéřovaných cadillaků Escalade pro potřeby tajné služby.

Za hlavními vozy pojede personál Bílého domu a pomocní zaměstnanci v chevroletech, zapůjčených na místě, a celé to procesí povede -a také bude uzavírat - tucet motorizovaných policistů na standardních modrobílých BMW.

Dávno předtím, než zítra ráno přiletí Air Force One, Van Loan jakožto šéf přípravného týmu bude mít s pomocí státní policie vybrané ty nejrychlejší a nejdiskrétnější trasy do Vatikánu a z něho a také dvě hlavní únikové cesty a jednu alternativní pro případ nouze. Všechny průlezy, poklopy a kabelové šachty budou dočasně zapečetěny a všechny koše na odpadky, krabice na noviny a poštovní schránky podél zvolené trasy budou odstraněny.

Dohled ze vzduchu bude mít na starosti helikoptéra Augusta Westland AW109 italské státní policie; ta bude zároveň také vybavena jako záchranářská jednotka. Pro prezidenta byly rezervovány také traumacentra a tři místní nemocnice. Pro Velkého muže nebylo nic dost dobré a pro šéfa jeho policie už vůbec ne.

S procedurami ve Vatikánu to bylo poměrně snadné. Všichni hosté, bez ohledu na jejich VIP status, budou muset projít detektorem kovů a také detekčními jednotkami, naprogramovanými tak, aby odhalily sebemenší náznak výbušnin. Dámské kabelky budou prohledány, zda se v nich neskrývají zbraně. Až začne hlavní mše, hlavy států a ostatní hodnostáři budou požádáni, aby opustili chrám a počkali na schodišti. Nakonec vynesou papežovu prostou rakev z cedrového dřeva a ponesou ji do středu náměstí Svatého Petra, kde proběhnou závěrečné pohřební ceremonie a liturgie. Až to skončí, rakev bude odnesena do krypty pod obrovskou bazilikou a uložena tak, aby papež spočíval vedle svých předchůdců.

Pro Van Loana a ostatní agenty tajných služeb byla nejkritičtější dobou chvíle, kdy bude prezident čekat na schodišti Sv. Petra. Dav shromážděný na náměstí bude sice procházet několika bezpečnostními stanovišti s detektory, ale i tak bude Velký muž zranitelný, a to téměř hodinu. Ten, kdo předchozí týden spáchal atentát na papeže, střílel z velké dálky. Tentokrát budou v každé věži a na střechách vysokých budov v okruhu tří kilometrů kolem baziliky umístěny ozbrojené týmy italských speciálních složek.

Díky tomuto opatření bylo ostatně odhaleno hnízdo odstřelovače ve zvonici Chiesa Nuova na Via dei Filippini, která byla vzdálena neuvěřitelných 1189 metrů. To, že hnízdo, zbraň a starobylá arabská mince byly objeveny jen náhodou a teprve včera, moc nepřispělo k Van Loanově úsudku o italských bezpečnostních opatřeních, už tak poměrně nízké.

Od místní agentury si pronajal limuzínu a projel se dvakrát od letecké základny k Vatikánu, přičemž instruoval řidiče, aby jel stálou rychlostí pětadevadesáti kilometrů za hodinu. Přitom pečlivě sledoval každé možné místo přepadení podél cesty, ale neviděl nic, co by vypadalo jako slabé místo. Odstřelovač, který zastřelí sedícího člověka, jako byl papež, byl jedna věc; trefit pancéřovanou limuzínu jedoucí téměř stovkou je ovšem něco docela jiného. To mu ostatně vždycky bylo divné na Kennedyho atentátu, totiž ten pohybující se terč. Zastřelit někoho v tak extrémním úhlu bylo samo o sobě obtížné, ale strefit se mu přesně do hlavy, zatímco právě projíždí zatáčkou, bylo pro každého doslova nemožné, snad jedině s výjimkou velice zkušeného a mimořádně schopného odstřelovače.

K večeru byl Van Loan spokojený s obhlídkou a přesvědčený, že je všechno zajištěné. Vrátil se zpátky do svého hotelu na zasloužený drink a slušnou večeři.

Muž, který si říkal Hannu Hancock a který se po setkání se svým zaměstnavatelem ve Švýcarsku vrátil zpět do Říma, stál na krytu klimatizační jednotky na střeše budovy kondominia na Viale America. Dalekohledem se díval přes blyštící se bazén směrem k Piazzale dello Sport a hledal nějaký orientační bod na Via Cristoforo Colombo. Nakonec se rozhodl pro široké mramorové schodiště vedoucí k parkovišti stadionu.

Místo, kudy hlavy států budou přijíždět do Říma, vybrala tajná služba dobře. Čtyřproudová silnice se rozdělovala před stadionem, na bližší straně vedla směrem na jih, na té vzdálenější na sever směrem do města. Takto vzniklé jednosměrné pruhy byly rozdělené náspem zeminy se zasázenými stromy, které tlumily hluk.

Odhadoval, že to může být tak devět set metrů, takže pohodlně v dosahu zbraně, která měla dostřel osm tisíc metrů. Navíc se nastavovala a zaměřovala automaticky, takže nepotřeboval žádné přesné měření.

Jeho únikový plán byl relativně jednoduchý. Dobře oblečený muž v obleku od Armaniho za volantem černého luxusního sedanu Audi A8 nezapadal moc do profilu teroristy, jak by si ho většina lidí představovala. Pro všechny případy naplnil kufr automobilu velkými krabicemi se vzorky prvotřídních švýcarských šperků a samozřejmě měl u sebe správný průkaz totožnosti, který by podpořil jeho falešnou identitu. Podle jeho úsudku bude policie potřebovat dobrých čtyřicet minut, než vytvoří uzávěry silnic kolem města; a tou dobou už bude dávno pryč. Průměrnou rychlostí 110 kilometrů za hodinu by mohl být snadno ve Švýcarsku už večer a půlnočním letadlem do New Yorku zmizí ze země.

Stál na střeše, hleděl do dálky na oblast budoucího atentátu a v duchu si ještě jednou procházel plán útoku. Neviděl žádné vážné závady. Potřeboval už jen několik závěrečných detailů, které mu měli opatřit lidé jeho zaměstnavatele, a zbývající část vybavení, aby to celé fungovalo. S uspokojením seskočil z klimatizační jednotky a pak sešel po servisním schodišti k výtahům na posledním patře.

Kapitola jedenáct

Prezident Spojených států amerických kývl na svou sekretářku Maggii a přešel halou po koberci ke kanceláři šéfa svého personálu. Když procházel kolem zrcadla, znovu si povšiml šedin na spáncích. Stalo se to všem prezidentům před ním, ale když vstupoval do úřadu, myslel si, že tomu unikne; byl přece tak mladý. První dáma tvrdila, že mu to dodává elegantního vzhledu, ale to se nedalo považovat za nezaujatý názor. Nebylo to těch šest a půl roku, které strávil v čele vůdce svobodného světa - spíš to bylo kvůli všem těm lidem, kteří ho nenáviděli.

Obyčejný chlápek po čtyřicítce má pár dobrých přátel, hromadu známých a možná několik blíže nedefinovaných nepřátel. Prezident Spojených států těžko našel přátele, kteří by od něho nic nechtěli, známé neměl vůbec, zato všechny možné druhy nepřátel, od šílených hlav států s nevyslovitelnými jmény přes členy vlastního Senátu a Kongresu po polovinu národa, která ho nevolila.

Když vyučoval práva na Yale, nikdy nikdo nevyvěšoval jeho karikaturu, ale teď se to na různých místech dělo nejméně jednou týdně. Svět tam venku byl velice naštvaný a hodně lidí si myslelo, ať už právem či neprávem, že je to jeho vina.

Na konci haly zabočil do kanceláře šéfa štábu. Líbila se mu víc než Oválná pracovna. Morrie Adler v ní udržoval mírný a příjemný nepořádek, všude se vršily papíry a celá místnost páchla doutníkovým dýmem. Morrie měl také ve zvyku dávat si nohy na stůl - luxus, který si prezidenti nemohli dovolit, alespoň ne bez kritiky. Na stole měl velkou skleněnou mísu plnou miniaturních tyčinek Mars, které příležitostně posílal dolů do kuchyně, aby je osmažili v těstíčku - zvyk z doby, kdy byl jako stipendista Rhodesova programu na Oxfordu. Bylo zvláštní, jak to všechno dopadlo. Morrie odešel na Oxford hned po ukončení studia na církevní škole ve Winter Falls, zatímco on se vydal na dobrodružnou výpravu po Nepálu. Nakonec ale on byl tím, kdo skončil ve funkci prezidenta Spojených států. Usmál se. Dávno už se poučil, že život a politika jsou jako hra v kostky; člověk nikdy neví, která strana padne.

Prezident zlehka zaklepal na zárubeň dveří, vkročil do místnosti a zavřel za sebou dveře. Morrie právě pročítal New York Times. Prezident se uvelebil v jediném dalším křesle v místnosti, Barcalounger, které Morrie uchovával ještě z doby, kdy bydleli společně.

„Musím jet na ten papežův pohřeb?“

„Bude tam jeden z Castrů. Chceš, aby tě trumfl šedovousý diktátorský komouš, kterému je přes osmdesát?“

„Myslím to vážně,“ řekl prezident.

„Já taky,“ opáčil Morrie a odložil noviny. „Ano, musíš tam jet. Když pro nic jiného, tak kvůli protokolu a tradici. Bude tam izraelský premiér. Budou tam muslimové. Dokonce i Tonto tam jede.“ Tonto bylo krycí jméno tajné služby pro viceprezidenta. Sám prezident byl Lone Ranger. Morrieho přezdívka zněla Bullet, jméno německého ovčáka, věrného společníka Lone Rangera. To bylo docela příhodné; koneckonců byli od střední školy nejlepšími přáteli.

„Když mluvíme o Tontovi…“

„Já vím,“ přikývl Morrie. „Slyšel jsem to. Strana jeho nominaci nepodpoří. Je moc starý a taky moc unavený, mimo jiné.“

„Taky je dost hloupý,“ řekl prezident. „Chci říct, je to milý chlapík a tak, ale kdybychom nepotřebovali tak nutně Chicago, tak by se na seznam vůbec nedostal.“

„To je fakt,“ přisvědčil Morrie.

„Máš nějaké tušení, koho vyberou?“

„Kolují zvěsti, že našeho váženého ministra zahraničí. Možná ženu - byla by tu kalifornská senátorka. A pak je tu samozřejmě senátor Sinclair.“

„To přece nemyslíš vážně,“ odfrkl prezident. „Posadit toho zbrklého šílence na dosah velkého křesla? Sarah Palinová byla proti němu roztomilé koťátko.“

„Sarah Palinová nebyla ani schopná najít na mapě Severní Ameriky Kanadu,“ řekl Morrie se smíchem. „To musel být starý pán už opravdu zoufalý, že ji vybral. Kromě toho, Sarah Palinová neměla peníze, kdežto Sinclair je má. Spousty. A taky má matku.“

„Je třeba, aby věděl, že já jeho nominaci neschválím. Je to idiot, a navíc je ukvapený. Kvůli němu máme reputaci zaostalců, která nás provází už několik let. Musíme se ho zbavit.“

„Kate Sinclairové to ale nevadí a straně taky ne. Ti druzí dávají dohromady návrh obsazení, v kterém jsou samé tvrdé palice a ostrostřelci, co kolem sebe mávají zbraněmi, a to znamená, že my musíme udělat to samé. Pokud jde o ně, tak za osmnáct měsíců už po nás ve zprávách nikdo ani neštěkne.“

„A co to udělá s tebou?“

„Já se vydám na přednáškové turné a podepíšu smlouvu na knihu za sedm milionů, brácho.“

Oba se uvolněně rozesmáli. Prezident se přitom nebezpečně zhoupl na svém křesle dozadu; zvyk z let strávených na Yale, kdy se studenti sázeli, kdo se zhoupne dál. Nakonec promluvil, téměř smutně.

„Dokážeš si ho představit v Oválné pracovně?“

„Ne, ale o to přece nejde. Když ho jmenuješ viceprezidentem, tak získáme trochu času a prostoru, abychom do voleb našli opravdového kandidáta. Takového, který skutečně bude vyjadřovat tvůj odkaz.“

Prezident se zadíval z Morrieho okna. Výhled byl v podstatě stejný jako z Oválné pracovny, ale nebyl tak zastíněn závěsy a silným neprůstřelným sklem. „Víš, co opravdu nesnáším?“ zeptal se nakonec.

„Špatné čínské jídlo? Ty příšerné knížky o upírech, co čte první dáma?“

„Pohřby. Hrozně mě deprimují.“

„Tak se na zpáteční cestě opij,“ navrhl Morrie.

„Víš, že na pití moc nejsem.“

„Sorry, kámo, ale tenhle vážně nemůžeš vynechat. To není jako ulít se z hodiny latinskoamerických tanců na škole.“ Opět nastalo ticho. Prezident si založil ruce za hlavu a zavřel oči. Morrie se přistihl, že myslí na láhev glenlivetu ve své zásuvce. Je napůl prázdná, nebo napůl plná? Filozofický hlavolam alkoholiků. Tak nebo tak se dal ale vyřešit jen jedním způsobem - a pak byla láhev vždycky úplně prázdná.

„Chystá se další sešlost, to už je čtyřicátá během pár týdnů,“ zamumlal prezident.

„To už je tak dlouho?“ podivil se Morrie. Ten fakt stačil k tomu, aby se definitivně rozhodl vytáhnout láhev a skleničku ze zásuvky a nalít si štamprli.

„Pojedu na ten pohřeb, když ty se mnou pojedeš na zápas,“ řekl prezident a otevřel oči.

„Na zápas?“ nechápal Morrie. A pak se rozpomněl. „Snad nemyslíš utkání mezi církevní školou a gymnáziem ve Winter Falls?“ Šéf štábu zasténal.

„To byly slavné dny,“ zašklebil se prezident.

„Pro tebe možná,“ opáčil šéf štábu. Odfrkl si. „Tys byl hvězda, kapitán týmu. Já jenom záložní brankář, protože jsem měl slabé kotníky.“

„Bude to švanda,“ řekl prezident.

„Shannon 0’Doyleová,“ zasnil se Morrie. Nalil si dalšího panáka.

„Shannon 0’Doyleová.“ Prezident přikývl, sněhovou královnu z Winter Falls si pamatoval, jako kdyby to bylo včera. Dlouhé blond vlasy a šustění jejích nylonek, když si přehazovala nohu přes nohu.

„Jsi si jistý, že chceš připomínat voličům, žes chodil na luxusní přípravnou školu?“

„A co můžu ztratit?“ namítl prezident.

Kapitola dvanáct

Vstali brzy, požádali, aby jim z půjčovny Hertz přivezli auto, rychle se nasnídali a v devět už byli na silnici do Aigle. Vyjeli z Ženevy po dálnici na sever a jeli podél pobřeží dlouhého jezera s kalně zabarvenou vodou. Nikdo z nich nepromluvil, dokud nebyli téměř v polovině cesty.

„Připomeň mi, proč tam vlastně jedeme,“ řekla Peggy.

„Aigle je oblast předvolby toho čísla, co jsme našli na Trittově stole. Když jsem na to číslo volal, tak se mi ozvala vinice Chateau Royale des Pins. Trochu jsem pátral na internetu a zjistil jsem, že je to asi čtyři kilometry za městem. Údajně vyrábějí slušné Chablis.“

„Bílé víno mě nikdy moc nelákalo,“ ozval se Brennan ze zadního sedadla.

„Mně to připadá trochu jako zbytečná námaha,“ řekla Peggy. „Jestli vůbec existuje něco hmatatelného k nalezení, tak to bude v té soukromé garáži na francouzské straně.“ Potřásla hlavou a zadívala se z okna na ubíhající krajinu. Na zemi ležel poprašek sněhu a vítr se v prudkých náporech opíral do plachet loděk na jezeře. „Měli bychom být v Římě,“ zabručela. „Tam se něco bude dít určitě.“

„To by byla příslovečná jehla v kupce sena,“ zasmál se Brennan. „V Římě je dva a půl milionu lidí. Jak byste tam chtěla někoho vystopovat?“

„Vždyť přece máme jeho fotku z té složky od tvého kámoše z kontrarozvědky, ne?“ namítla Peggy.

„Tritt určitě ví, že CIA na něj má složku,“ řekl Holliday. „Ta fotka může být klidně deset let stará. Od té doby už nejspíš mockrát změnil podobu.“ Fotografie v počítačovém souboru ukazovala pohledného muže s úzkým obličejem, aristokratickými rysy a medově zlatými vlasy úhledně sčesanými na pěšinku. Kdyby byl herec, mohl by klidně hrát oxfordského studenta nebo syna anglického lorda.

„Stejně, je to jeho fotka, aspoň něco, s čím můžeme začít.“

Holliday nechtěl kazit Peggyino nadšení, ale po půlce života strávené v tajných službách věděl, že elán, intuice a předtuchy v těchto případech moc nefungují. Najít a identifikovat Tritta bude otázka těžké a úmorné práce, skládání drobných kousků informací dohromady jako puzzle, dokud se nevynoří výsledný obrázek. Soukromě odhadoval, že jejich šance na nalezení atentátníka před příjezdem prezidenta jsou tak jedna k milionu. Nemají prostě dost času.

I když provoz byl poměrně plynulý, trvalo jim téměř dvě hodiny, než objeli jezero a dostali se do Aigle v ústí údolí Rhóny. Městečko bylo jako alpská vesnice s osmi tisíci obyvatel, pojmenované po orlech, kteří kroužili na vzdušných proudech nad údolím. V letních měsících orli pátrali po králících, kteří hledali úkryt ve spleti větví vinného révoví, a v zimě po liškách.

Aigle bylo od jedenáctého století sídlem kantonální správy. I když bylo stále hlavním městem okresu, nyní žilo hlavně z turistického ruchu a z místních vinic.

Holliday, Peggy a Brennan zastavili v centru na Place de la Gare, aby se dotázali na cestu, a bylo jim řečeno, že mají jet po Chemin du Fahey až na konec, čtyři kilometry na východ od města.

Dvakrát zabočili špatně, ale po patnácti minutách nakonec dojeli k Chateau Royale des Pins. Byl to monumentální zámek na mohutném, na vrcholu plochém kopci, obklopený prořezaným révovím, které vypadalo jako gigantický vojenský hřbitov plný provizorních zkroucených křížů. Větve se tmavě odrážely od čerstvě napadaného sněhu.

Nechali auto na parkovišti na úpatí kopce a vydali se po úzké cestě nahoru. Sníh jim křupal pod nohama. Došli ke starému strážnímu domku u vchodu do obrovské kamenné budovy. Nalevo a napravo byly věžičky a střílny v mohutných zdech. Tu a tam Holliday dokonce spatřil zrezivělé dělové koule, zabudované v hradbách, které tu byly pravděpodobně ještě z dob napoleonských válek. Prošli impozantními dveřmi z dubového dřeva s železnými petlicemi a vkročili do zámku.

Octli se v rozlehlém foyeru se zámeckou knihovnou na jedné straně a starožitným brněním ve vitríně na druhé. Knihovna byla ve skutečnosti spíš jen obchod se suvenýry, kde prodávali klíčenky s obrázkem zámku, miniaturními láhvemi vína, otvírákem či orly, a dále různé pohlednice, obálky s otištěným razítkem prvního dne vydání na památku zámku a staromódní stereokotoučky, které vypadaly, jako kdyby ležely na regálech nedotčené celá desetiletí.

Holliday na sobě cítil podezíravý pohled bdělých očí ženy u pokladny, a tak koupil přívěsek na klíče v podobě vinné láhve a obdařil ženu, jíž se nad horním rtem rýsoval znatelný knírek, milým úsměvem. Žena přijala peníze, aniž jeho úsměv opětovala.

Znuděně se tvářící průvodce, který byl pravděpodobně její manžel, se zdvihl ze své stoličky a vydal se před nimi do útrob zámku, aniž by se staral o to, jestli ho následují. Nakonec se otočil a promluvil.

„Jste Angličani?“

„Američani,“ odvětil Holliday.

Muž přikývl. „Američani. Samozřejmě,“ jako kdyby ho to mělo napadnout hned.

Holliday se v průběhu další hodiny dozvěděl o Chablis mnohem víc, než chtěl; například že se vyrábí ze špičkových hroznů Chardonnay, které jsou trošku kyselejší než hrozny rostoucí v teplejších a nižších oblastech údolí. Také se dozvěděl, že Chateau Royale je tradiční výrobce vína a že skladuje víno v dubových sudech namísto v mnohem modernějších nádržích z nerez oceli. Když však položil prostou otázku, kdo Chateau Royale vlastní, bylo mu v podstatě řečeno, že mu do toho nic není.

Prohlídka se omezila na přízemí, kde byl obchod a vinařské muzeum, a na staré sklepení v podzemí, které se nyní používalo k vlastní výrobě, fermentaci a skladování. V horních podlažích zámku byly soukromé byty majitelů, kteří vyžadovali přísné soukromí.

Holliday si začínal myslet, že Peggy měla pravdu - celý ten výlet je ztrátou času. Netušil, jak by tu mohl najít jakýkoli důkaz o spojitosti mezi tím, kdo vlastní Chateau Royale, a Williamem Trittem, atentátníkem CIA.

Prohlídka nakonec skončila rychlou obchůzkou muzea a krátkou historií značky Chateau Royale, přičemž se průvodce obratně vyhýbal jakékoli zmínce o vlastnictví. Malá skupinka vyšla z řady několika místností tvořících muzeum do rozlehlé vstupní haly s vykládanou mramorovou podlahou a tapiseriemi na zdích.

Když se vraceli zpátky k obchodu, Holliday měl dojem, že koutkem oka zachytil jakýsi pohyb, a mírně se pootočil. Okamžitě toho člověka poznal. Když se naposledy setkali, vrazil mu Holliday loket do krku dost tvrdě na to, aby mu rozdrtil průdušnici.

Snažil se tvářit pokud možno neutrálně a opatrně odvrátil obličej. Muž scházel dolů ze schodů, pak se otočil a vešel do muzea. O pět minut později byla trojice opět venku v zimě a vracela se po příkré pěšině dolů k parkovišti.

„No, to teda bylo něco,“ poznamenala Peggy.

„Já bych řekl, že to bylo docela poučné,“ řekl Brennan. Peggy po něm střelila pohledem, aby se ujistila, že si ji nedobírá.

„Zjistil jsem přesně to, co jsem potřeboval,“ vytáhl Holliday svůj malý trumf.

„A to jako co?“ chtěl vědět Brennan.

„Všimli jste si toho člověka, co šel dolů po schodech, když jsme vycházeli do hlavní síně?“

„Jo, byl to velký chlap, měl mohutné sanice a vypadal elegantně. Šediny na spáncích. Mohlo mu být tak sedmdesát,“ odpověděla Peggy.

„To je on,“ kývl Holliday.

„A kdo by to měl být?“ zeptal se Brennan.

„Jmenuje se Angus Scott Matoon,“ vysvětlil Holliday. „Je jedním z náčelníků štábu v Pentagonu. Patří také do Rex Deus. Byl na tom zasedání, kde jsem si měl hrát na domácího archeologa. Při svém poměrně spěšném odchodu z domu Sinclairové jsem ho docela slušně praštil.“

„Viděl vás?“ zeptal se Brennan.

„Myslím, že ne,“ řekl Holliday a zavrtěl hlavou. „A i kdyby mě viděl, tak by mě nepoznal.“

„To tedy doufám,“ uzavřel to Brennan. Holliday nasedl za volant.

„Kam teď?“ zeptal se kněz.

„Do Francie,“ opáčil Holliday. „Do Thonon-les-Bains.“

Kate Sinclairová seděla v okázalé hale, která v soukromých místnostech zámku platila za obývací pokoj, upíjela kávu a hleděla trojkříd-lým oknem, připomínajícím okno katedrály, na panorama Alp, které se zdvíhaly na severu pouhých několik kilometrů odtud. Generál Angus Scott Matoon rázoval sem a tam po gigantickém perském koberci, který pokrýval chladnou kamennou podlahu, usrkával ze štamprle koňak Dudognon Heritage a mračil se, jako kdyby byla drahá brandy zkyslá. Sinclairová si pomyslela, že bez uniformy vypadá nějak menší.

„Viděl vás?“ zeptala se křehká žena.

„Já viděl jeho, takže předpokládám, že on mě musel vidět taky,“ opáčil Matoon.

„Skvělé,“ pravila stará žena s uspokojením.

„Jste si jistá, že nechat uniknout informace o Křižákovi je dobrý nápad? Holliday byl sice jen podplukovník, ale má ve zpravodajské službě na významných místech několik dobrých kontaktů. Mohl by působit velké potíže.“

„Prokristapána, vzmužte se trochu! Jste přece ve Sboru náčelníků štábu! Jsme příliš bohatí, než abychom si mohli dovolit velké potíže. Máme akorát malé problémy, a ty musíme překonat,“ řekla Sinclairová. Zasmála se kašlavým kuřáckým smíchem a zapálila si další cigaretu. „Přestaňte si s Hollidayem lámat hlavu. Já se o něj postarám.“ Na okamžik se odmlčela. „Když odešli, kterým směrem se vydali?“

„Na sever,“ odpověděl generál. „Poslal jsem Jean-Pierra, aby je chvíli sledoval, jak jste chtěla. Říkal, že zahnuli na západ a zamířili k hranicím na pobřežní silnici.“

„Francie,“ zamumlala Sinclairová. Zhluboka potáhla z cigarety a pak kouř pozvolna vypouštěla aristokratickým chřípím. „Jedou do Thonon-les-Bains.“

„Co tam je?“ zeptal se Matoon.

„Obávám se, že špatné zprávy pro plukovníka a jeho přátele.“

Kapitola třináct

Thonon-les-Bains je městečko s osmi tisíci obyvatel u Ženevského jezera na francouzské straně. Někdejší římské lázně už dávno ztratily svou prestiž a město se nyní spoléhá hlavně na turistický ruch, který mu zajišťuje většinu příjmů. Hollidayovi, Peggy a Brennanovi netrvalo dlouho, než našli samoobslužnou garáž, kterou William Tritt používal. Ve městě byly jenom dvě: Auto Express, která byla příliš honosná a na Trittův vkus moc nápadná. Ta druhá byla spíš podle jeho gusta - poněkud zchátralé úzké skladiště s plechovou střechou na konci malé uličky, uvnitř přibližně dvacet kójí nahrubo rozdělených práchnivějícími plátěnými závěsy na ocelových rámech. Byl tu pneumatický zvedák, ponk, kolekce různých nástrojů a plátěná stěna v zadní části kóje, která nabízela trochu soukromí. Jmenovalo se to tu Paulieho garáž a na podnik dohlížel samotný Paulie, usazený na staré rozvrzané kancelářské židli za stolem zaplněným fakturami. Paulie byl neskutečně tlustý a vydatně se potil, i když ho ovíval vánek z větráku, který visel přímo nad ním. Měl na sobě kombinézu s laclem, ten měl ale spuštěný kolem pasu. Pod tím měl jenom vytahané a flekaté tričko. Jeho angličtina byla velmi dobrá.

Holliday vytáhl fotokopii obrázku, který mu dal Potsy. „Viděl jste toho člověka někdy?“

„Možná jo, možná ne.“

Holliday položil na Paulieho stůl stoeurovou bankovku.

„Viděl jste ho?“

„Možná jo, možná ne.“

Holliday přidal dalších sto eur.

„Viděl jste ho?“

„Jo.“

„Kde?“

„Má tady pronajatej box.“

„Který to je?“

„Devatenáctka, na levý straně na konci.“

„Můžeme se tam porozhlédnout?“

„Nevím, jestli vás můžu nechat prohlížet věci někoho jinýho. Nemám z toho dobrej pocit.“

Holliday položil na hromádku další stoeurovku. „Takhle je to lepší?“

„Mnohem lepší, monsieur.“ Mohutný muž smetl bankovky dohromady a nacpal si je do kapsy. „Moje svědomí je už čistý.“

„Jakým jezdí autem?“

„Má Audi R8. Černý. Zbrusu nový.“

„Pěkné auto,“ řekl Holliday uznale.

„To by taky mělo bejt, za sto padesát tisíc eur,“ řekl Paulie a zasmál se. Znělo to, jako když zařve medvěd.

„Co potřeboval dělat na zbrusu novém autě? To přece musí být ještě v záruce.“

„Taky bych řek, oui, monsieur.“

„Tak na co si od vás potřeboval pronajmout garážovou kóji?“

Paulie jen pokrčil svými velkými tučnými rameny.

„Nevíte, nebo jen nechcete říct?“

„Mám trochu, jak tomu říkáte, morální pochybnosti.“

„Už jste je ztratil?“ zeptal se Holliday a položil na stůl dalších sto eur.

„Jo, už jsou úplně pryč, jako když mávne kouzelným proutkem,“ řekl Paulie a zastrčil si bankovku do kapsy k ostatním.

„Tak co potřeboval opravit?“

„Mělo to něco společnýho s výfukem.“

„Jak to víte?“

„Protože sem před dvěma dny přijel s kompletní sadou levostran-nejch tlumičů a trubek. Takže bych z toho usuzoval, že pracoval na výfuku, n’est-ce pas?“

„Kdy odjel?“

„Tu samou noc, hodně pozdě.“

„Jste si tím jistý?“

„V jednu ráno. Mám pokoje vzadu.“

„A bylo to auto pak tišší?“

„Spíš hlasitější,“ pokrčil Paulie rameny.

„Ukažte nám jeho kóji.“

„Na tom jsme se ale nedohodli.“

„Co by se vám líbilo víc?“ blafoval Holliday. „Vnitřnosti obrácené naruby na vašem smokingu nebo horký šálek bateriové kyseliny?“

„Já nemám smoking,“ zafňukal Paulie.

„Tak si to zkuste představit,“ řekl Holliday nemilosrdně.

„A jestli si nedokážete představit tohle, tak si představte, jak vaše soukromé partie cpeme do krku vaší matce,“ pronesl vlídně Brennan. „Jsem si jist, že to bude poučná představa, synu.“ Vytáhl malou be-rettu Storm z kapsy své černé kleriky a namířil ji na zpocené čelo velkého muže. „Stejně jako tahle,“ usmál se.

„Viens m’enculer,“ pronesl majitel garáží procítěně, oči rozšířené, vyděšený při pohledu na farního kněze třímajícího v ruce pistoli.

„V které kóji ten chlap pracoval?“ dožadoval se Holliday. „Ukažte nám to.“

Paulie se strnule vydal prostřední uličkou mezi kójemi k té poslední v řadě. Odsunul stranou špinavý plátěný závěs. Kóje byla dokonale čistá a uklizená. Vypadalo to, jako kdyby všechny povrchy byly spláchnuté nějakým čpavkovým roztokem. Na pracovním stole byly úhledně naskládané řady jakýchsi součástek, vypadalo to jako zbrusu nové filtry do tlumiče. Holliday spatřil malý proužek papíru zachycený za lavicí a vytáhl ho. Byl to účet na cosi nesrozumitelného, z místa jménem Activite Audi na Chemin Margentel.

„Kde to je?“ zeptala se Peggy.

„Tři bloky odtud.“

„Komu to patří?“ zeptal se Holliday.

„Jednomu chlápkovi z Marseille. Provozuje - cement… jak to říkáte? - obchod s náhradníma dílama. Někdy pro vás na objednávku ukradne auto. Jmenuje se Marcel.“

„Zavolejte mu. Řekněte mu, že máte tři zákazníky, kteří s ním chtějí mluvit.“

„Utrhne mi hlavu, až zjistí, že jsem ho do něčeho namočil.“

Brennan vytáhl z kapsy svého saka staromódní vystřelovací nůž, otevřel ho a přidržel ho Pauliemu u krku.

„A já vám podříznu krk, když mu nezavoláte.“

Paulie zavolal. Chvíli mluvil a pak zavěsil.

„Čeká na vás.“

Brennan použil nůž k tomu, aby přeťal šňůru telefonu na Paulieho stole.

„Zkuste ho varovat a já se vrátím a přeříznu víc než jen váš krk,“ prohlásil přátelsky.

Paulie jen němě přikývl.

Trvalo jim necelých pět minut, než došli o tři bloky dál. Celá čtvrť byla plná podniků, jako byl ten Paulieho, rozptýlených malých anonymních skladů s malými okny, velkými posuvnými vraty a petlicemi opatřenými robustními zámky.

Na úzkých dveřích bylo označení firmy vyvedené rádoby bronzovými písmeny, které znělo ACTIVITE AUDI. Vedle dveří byla velká roleta. Za ní slyšeli slabou ozvěnu zvuků, které vydávaly řezačky, kladiva a vrtáky.

Holliday zabušil pěstí na dveře. Vypadaly, jako by byly natřené snad padesáti vrstvami nátěru, každá barva byla nějakou variantou odstínů žluté, modré, červené nebo zelené. Nikdo se neozýval, zaťukal tedy podruhé, o něco silněji. Konečně se dveře pootevřely o pár centimetrů a odhalily vysokého hubeného muže v modré pracovní kombinéze a kožené zástěře. Mohlo mu být něco přes padesát a v pravé ruce držel těžký francouzský klíč.

„Qu’est-ce que tu veux?“ zeptal se. Holliday si všiml, že od mužova očního důlku k bradě se táhne tenká jizva, světle vystupující proti tmavšímu strništi na jeho tváři. Někdo mu zřejmě kdysi rozřízl obličej velmi ostrým nožem nebo břitvou.

„Jdeme za Marcelem. Posílá nás Paulie.“

„Paulie je zmetek. Co Marcelovi chcete?“

„Chceme se ho zeptat najedno auto, na kterém pracoval.“

„Kdo sou ty vaši kamarádi?“ Muž kývl hlavou směrem k Brenna-novi a Peggy.

„Kolegové.“

„Vy ste vážně flanďák?“ zeptal se muž Brennana a trhl hlavou k jeho límečku.

„Ano,“ odpověděl kněz.

„O jaký auto by mělo jít?“

„Černé Audi A8. Patří jednomu Američanovi.“

„Jo, vo tom vím.“

„Vy jste Marcel?“

„Jo.“ Muž vystoupil ven na úzký drolící se chodníček a zavřel za sebou rozvrzané dveře.

„Co jste pro něj dělal?“ zeptal se Holliday.

„Jakou cenu pro vás má ta informace?“

„Pět set eur,“ navrhl Holliday.

„Tisíc.“

„Šest set,“ opáčil Holliday.

„Sedm pade,“ řekl Marcel.

„Platí,“ souhlasil Holliday.

„Na dřevo,“ požadoval Marcel.

Holliday vytáhl peněženku a odpočítal peníze. „Mluvte.“

„Chtěl vědět, jestli bych dokázal vynechat jeden set sběračů na výfukovým systému a vést je skrz jedinou trubku.“

„Trochu srozumitelněji, prosím,“ poprosil Holliday.

„A8 má dvojitý trubky. Chtěl, aby jedna z nich byla jen naoko.“

„K čemu by to bylo dobré?“

„Taky mi řek, ať dám pryč tlumicí vložky. Chtěl trubku jako tajnou skrejš.“

„Jak velkou?“

Marcel roztáhl paže. „Tak metr, možná o chlup víc.“

„A jak širokou?“

„Pětadvacet, možná třicet centimetrů.“

„To je deset palců.“

„Dost na šest kilo heroinu,“ ušklíbl se Marcel.

„On vám řekl, že pašuje heroin?“

„Vůbec se s tím netajil,“ řekl Marcel. „Znal i ty správný jména.“

„Kdy jste tu práci udělal?“

„Před čtyřmi dny. Včera si auto vyzved. Zaplatil extra za to, že to bylo rychlý.“

Hollidaye už nenapadalo nic, na co by se mohl zeptat. Poděkoval Marcelovi za informace.

„Klidně se přijďte zas zeptat. Za prachy kdykoliv.“ Muž v kožené zástěře se široce zašklebil a vklouzl zpátky do svého krámu.

Jeli zpátky do Ženevy a k hotelu Mandarin, kde se všichni sešli u oběda v restauraci.

„Proč by Tritt pašoval heroin?“ nechápala Peggy.

„Nic takového taky nedělá,“ opáčil Holliday.

„Takže ten falešný tlumič je na něco jiného?“ zeptal se Brennan.

„Podle všeho ano,“ kývl Holliday.

„Tak to je záhada,“ řekla Peggy a pokoušela se čínskými hůlkami vylovit něco z drobných delikates, které si objednala. „Co je dlouhé víc než metr a má třicet centimetrů v průměru?“

„Co takhle nějaká zbraň?“ nadhodil Brennan.

Cosi zaťukalo na periferii Hollidayovy paměti. Jakási informace o prvním vstupu Ameriky do nemožné země zvané Afghánistán.

„Vy tohle město znáte,“ obrátil se na Brennana. „Jaké letiště použije Air Force One?“

„Základnu Pratica di Mare, jihozápadně od města. Je to trochu z ruky, ale dá se naprosto dokonale zabezpečit. Svatý otec ji používá.“

„Takže tam přijedou hlavy všech cizích států?“

„Téměř s jistotou ano.“

„Kudy pak pojedou do města?“

„Papež jezdí po Via Cristoforo Colombo. Je to vysokorychlostní dálnice, na které se dá kontrolovat příjezd a kde nejsou žádné výškové budovy, dokud se nedostanete do města. To by byl nemožný terč i pro našeho atentátníka. Kennedyho limuzína jela rychlostí pouhých dvaceti kilometrů za hodinu, když ho Oswald zastřelil. Limuzína Svatého otce obvykle jezdí rychlostí sto dvacet kilometrů za hodinu - to je zhruba sedmdesát mil za hodinu. Trefit něco takového by nedokázal žádný odstřelovač na světě.“

„Dokázal, kdyby měl správnou zbraň,“ zamumlal Holliday. Zamyšleně postrkoval nepatrnou hromádku salátu na svém talíři.

„Co tím myslíš?“ zeptala se Peggy.

„On ví, že zabezpečení oblasti kolem Vatikánu bude víc než důkladné. Ví, že všude budou protiodstřelovací jednotky, oddíly se psy a desítky, ne-li stovky dobře vycvičených speciálních jednotek ze všech velmocí světa. Pokusit se zabít prezidenta v takovém prostředí by byla sebevražda. Nějak se mi ale nezdá, že by se náš člověk chtěl stát mučedníkem kvůli Rex Deus. Jestli to provede, tak velmi efektivně, a dokonce mu to i projde. Pokud ho nezastavíme.“

„Říkal jste něco o správné zbrani,“ připomněl Brennan.

„Jednou jsem viděl člověka jménem Emil, oblečeného v hadrech a se sandály na nohou, jak zničil ruskou bojovou helikoptéru Mil Mi-24 ze vzdálenosti víc než tří kilometrů.“ Holliday se obrátil k Peggy. „To je odpověď na tvou hádanku, Peg. Co je dlouhé víc než metr a má třicet centimetrů v průměru? Řízená protiletadlová střela Stinger. Je to asi tak jediná zbraň, kterou může odpálit jeden člověk a která je schopná rozpárat prezidentskou limuzínu jako plechovku sardinek.“

Kapitola čtrnáct

Vyjeli z Thonon-les-Bains a zamířili na západ, zpátky k Ženevě. Dvouproudová silnice se od jezera klikatila několik kilometrů do vnitrozemí a lemovaly ji lesy a menší vesničky.

„Jestli máš s tím stingerem pravdu, tak musíme jít na policii, nemáme na vybranou,“ řekla Peggy.

„Jakou policii máš na mysli?“ zeptal se Holliday pochmurně. „FBI, italskou policii nebo americké ministerstvo vnitřní bezpečnosti?“

„Co takhle ty, co nám visí za zadkem?“ otázal se Brennan a vyhlédl zadním okénkem. Za nimi se zařadilo tmavé policejní auto s blikajícím majáčkem. Vzápětí se rozhoukala siréna.

„Co teď?“ zauvažoval Holliday. Zajel s autem k nejbližšímu odpočívadlu, což bylo zrovna před jakýmsi čínským fastfoodem, který se jmenoval l’Asian. Zastavil a čekal, až dva policisté Gendarmerie Nationale vylezou z hlídkového vozu a přijdou k nim, každý z jedné strany auta.

„Myslíš, že to je kvůli rychlosti?“ zeptala se Peggy.

„Na téhle silnici určitě ne,“ řekl Holliday a zavrtěl hlavou. Z uličky vedle fastfoodu vyjela tmavožlutá dodávka, Mercedes Sprinter s čínskými písmeny na bocích, a zastavila se.

Jeden z policistů naznačil Hollidayovi gestem, aby stočil okénko. Druhý policista se shýbl a nakoukl do vozu ze strany, kde seděla Peggy. Holliday stočil okénko.

Proč si policajti na celém světě myslí, že jsou zrcadlové brýle tak úžasné? pomyslel si.

„Votre papiers, s’il vous plait“ řekl policista vlídně.

„Jistě,“ opáčil Holliday. Naklonil se a stiskl knoflík přihrádky na rukavice.

„Pozor!“ zaječela Peggy. Ozval se zvuk tříštěného skla a pak zapraskání elektřiny.

Tohle už tady jednou bylo, pomyslel si Holliday, když klouzal do bezvědomí. Pak všechno zčernalo.

Peggy Blackstocková měla docela dobrou představu o tom, kde jsou, alespoň v základních rysech, i když jim jejich únosce přetáhl přes hlavy látkové pytle, jakmile se octli v dodávce. Ona ani Brennan nedostali od falešných policistů dávku taserem, jen jim pohrozili, že se tak může stát, pokud nebudou spolupracovat. Dodávka s čínskými písmeny na bocích jela asi hodinu a pak Peggy zaslechla zvuk nízko letících letadel, což téměř s jistotou znamenalo, že poblíž je ženevské letiště. Poté jeli zcela zřetelně do kopce a silnice se kroutila v prudkých serpentinách, které jimi uvnitř dodávky házely ze strany na stranu. Byli v horách za Ženevou, v Haute Savoie - francouzských Alpách. Podle toho, jak dodávka zpomalovala a zase zrychlovala, Peggy odhadovala, že projíždějí jednu alpskou vesnici za druhou. Baptieu, Les Contami-nes-Montjoie, možná La Chapelle. Jistě jeli jedním z oněch dlouhých úzkých ledovcových údolí, ať už bylo kdekoliv. Lyžařský ráj.

Za další hodinu ucítila těžkou vůni borovic. Silnice byla úzká a nebyl na ní téměř žádný provoz. Museli prudce stoupat, protože motor se namáhal na nejnižší rychlost. Vezli je k nějakému odlehlému místu kdesi v horách. Co jsou ale jejich únosci zač? Falešní nebo podplacení policisté plus přístup do soukromých míst v Alpách; to naznačovalo, že ten někdo, kdo to zosnoval, má dost peněz. Měla co do činění s hodně lidmi, od Al-Káidy přes Tálibán po rebelskou armádu v Ugandě, a věděla, že většinou jsou jejich hlavní stany v jeskyních, horských táborech nebo na mýtinách v džungli. Fotoreportáž o švýcarských teroristech však ještě nedělala. Možná má John pravdu a Džihád al-Salabíja je pouhý výmysl Rex Deus, nebo - Bůh chraň Ameriku - CIA.

Slyšela, jak Brennan naproti ní si cosi mumlá pod vousy. Bylo příliš ďábelské domnívat se, že by v tom mohla být zapletená církev, ale je pravda, že tuhle chybu už jednou udělala. Brennan mohl mít v celé věci prsty. Ten Ir byl rozhodně schopný zosnovat v rámci církevní hierarchie celou řadu intrik. Účastnil se nejméně deseti vražd, o kterých věděla - rozhodně se o něm nedalo říct, že je důvěryhodným spojencem. Jediní lidé, kterým mohla plně důvěřovat, byli John a Rafi.

Při pomyšlení na svého manžela archeologa pocítila tupou bolest v žaludku. Byl na ni tak hodný, když přišla o dítě, a dokonce byl ochoten vzdát se expedice do Afriky, jen aby mohl zůstat s ní. Bolest zesílila, ale nebyl to žaludek; bolelo ji srdce. Tolik si přál dítě, a ona mu ho nedokázala dát.

„Máme přece všechen čas na světě,“ utěšoval ji, ale ona věděla, že to není pravda. Ještě několik let a těhotenství pro ni už bude rizikové. V žádném případě si ale nechtěla projít peklem, které s sebou nese neplodnost, jak se to dělo některým jejím přítelkyním. Možná by mohli dítě adoptovat; ať je to sebevíc klišé. Krátce se zasmála při tom pomyšlení; Rafi měl dost lásky pro tucet dětí. Třeba z nich bude izraelská verze Brangeliny.

„Vám to připadá zábavné?“ zeptal se Brennan, když pokračovali v jízdě po horské silničce.

„Přemýšlela jsem zrovna o něčem jiném,“ odpověděla Peggy klidně. „Myslela jsem na budoucnost.“

„Podle současného stavu věcí se mi nezdá, že by budoucnost vypadala nějak růžově, drahoušku,“ řekl kněz poněkud kysele. „Jsme svázáni odpornými kousky plastu a trčíme uvnitř nějaké dodávky. A ke všemu váš strýček někam zmizel. Raději bychom měli začít myslet na bezprostřední přítomnost, protože se obávám, že jsme odkázáni sami na sebe.“

Dodávka sebou najednou trhla a zastavila se. Dojeli zřejmě do cíle. Dveře se s bouchnutím otevřely a Peggy cítila, jak ji kdosi vyzvedl ven z vozu. Pod nohama ucítila štěrk a pak ji kdosi postrčil dopředu a štěrk se změnil v něco měkčího. Možná trávu. Vzduch byl svěží a čistý, a dokonce i skrz látku pytle na hlavě měla dojem, že cítí sníh. Určitě jsou v horách.

Klopýtala po krátkém dřevěném schodišti nahoru, s Brennanem těsně v patách, pokud se tak dalo usuzovat podle jeho šťavnatého nadávání. Chřípí se jí najednou naplnilo nezaměnitelnou vůní cedrového dřeva. Nějaká chata. Čísi ruka na rameni ji zastavila. Dva hlasy začaly prudkou diskuzi v italštině a pak se přidal třetí. Nakonec jeden hlas, soudě podle tónu očividně patřící někomu, kdo tu velel, nařídil ticho. Peggy byla znovu postrčena kupředu a Brennan o několik okamžiků později vklopýtal za ní. Pytle jim sňali z očí a Peggy zachytila krátký záblesk mužovy tváře. Pak se dveře před ní opět přibouchly. V zámku zarachotil klíč.

V místnosti nebyl vůbec žádný nábytek.

„Sakra práce!“ zahřměl Brennanův hlas. „Co se to tady ve jménu Ježíše, Marie a Josefa hergot děje?“ Na hlavě měl pořád pytel; zřejmě mu ho měla Peggy sundat sama. Udělala to.

„Nevěděla jsem, že kněží smějí nadávat nebo brát jméno boží nadarmo,“ ušklíbla se.

„Marnost s Ježíšem, Marií ani Josefem nesouvisí, a slovo ‚sakra‘ v Irsku není žádná nadávka. Říkají to i malé děti.“

„Malé děti v Americe to říkají taky, to mi můžete věřit,“ zasmála se Peggy.

„Mně teda nic z toho moc vtipné nepřipadá,“ řekl Brennan a jeho irština se stoupajícími obavami zněla ještě výrazněji. „Vy nemluvíte italsky, že ne?“

„Ciao, bella, to je asi tak všechno, co umím říct,“ odpověděla Peggy. „Proč?“

„Naši věznitelé o něčem diskutovali, těsně předtím, než nás sem strčili.“

„Slyšela jsem,“ kývla Peggy.

„Otázka dne totiž zněla, jestli nám mají podříznout krk teď, nebo později. Zaplaťpánbůh se rozhodli pro později. Budou nás tu držet jako rukojmí, dokud jim váš strýček nepoví, co chtějí vědět.“

„A to je?“

„Místo úkrytu jistého notesu.“ Brennan ji zkoumavě pozoroval. „Máte nějaké tušení, o jakém notesu to mluvili?“

„Ani v nejmenším,“ zalhala Peggy. Viděla před svým vnitřním zrakem ten zkrvavený notes, který dal Hollidayovi do rukou umírající kněz Helder Rodrigues na malém ostrůvku Corvo na Azorách; notes, který obsahoval tajemství a klíč k nezměrnému bohatství templářů, ztracenému pro svět před staletími.

„Jste si tím absolutně jistá?“

„Naprosto,“ řekla Peggy, které se moc nezamlouval náhlý divoký pohled v očích starého kněze. Přešla k vysokému oknu a vyhlédla ven do purpurového světla soumraku.

„Ještě ke všemu nemáme sebemenší tušení, kde jsme,“ zamumlal Brennan. Zkusil vzít za kliku dveří, ale byla to marná snaha. Byli zamčeni v místnosti o velikosti průměrné koupelny. Nebylo to o moc větší než úklidová komora.

„Já vím velice dobře, kde jsme. Jsme ve francouzských Alpách a okna vedou na východ. Jsme asi tak čtrnáct kilometrů na jih od Chamonix a asi tak 914 metrů přímo nad rekreačním střediskem Les Contamines,“ řekla Peggy.

„Jak jste proboha došla k tak detailním závěrům?“ otázal se Brennan skepticky. „Vy se kamarádíte s tím chlápkem MacGyverem, ne?“

„Tohle je přece západní stěna Montblanku,“ řekla Peggy s pohledem upřeným na vysokou špičatou horu, která se nad nimi tyčila. „Kdysi jsem na něj lezla, když jsem dělala fotoreportáž pro National Geographic Traveler. Mimochodem, nahoru je to mnohem jednodušší než dolů, to mi věřte. Zvlášť když se octnete uprostřed sněhové bouře, což se nám taky povedlo.“

„Nepochybně to bylo fascinující. Ale to nic nemění na skutečnosti, že tu jsme pořád jak kuřata připravená na gril, a že nás ti lidi zabijou, jakmile z vašeho strýce dostanou, co chtějí - a to dostanou, to mi věřte.“

„Já bych Johna tak rychle neodepisovala, být vámi,“ usadila ho Peggy. „Možná vás překvapí.“

Kapitola patnáct

Hollidayovi se zdály sny o krvi a válce a jeho ženě Amy, která zemřela už tak dávno. A pak se mu do snu překvapivě vetřely baseball a vůně dehtu.

A pak se probudil. Cítil tupou bolest přímo uprostřed zad, kam ho zasáhl první taser, a další vysoko v levém rameni, kam ho ten druhý policajt praštil skrz Peggyino rozbité okénko.

To nebyla žádná policejní kontrola, pomyslel si, když se mu smysly opět zaostřily. Otevřel oko. Byla tma, ale přesto viděl dost na to, aby usoudil, že je v místnosti připomínající kobku, která možná kdysi byla komůrkou pro služebnictvo. V patách úzké postele, na které ležel, byla komoda, na níž stála malá televize s pokojovou anténou, a vedle ní židle s rovným opěradlem. Jediné malé okno bylo zakryté kartounovými záclonkami s modrým kytičkovým vzorem. Na stěnách nebyly žádné obrazy.

Holliday vstal a přešel k oknu. Odtáhl záclony. Venku se stmívalo. Zbývalo ale ještě dost bledého zimního světla, aby rozeznal asi šest metrů od okna stěnu borovic. Kolem byl les. Na zemi ležela tlustá sněhová pokrývka. Okno bylo široké tak pětačtyřicet centimetrů, napůl zakryté sněhem přesahujícím z římsy; i kdyby rozbil sklo, tím otvorem by se neprotáhl, a stejně to bylo dobrých devět metrů nad zemí.

Odvrátil se od okna a přešel ke dveřím. Byly zamčené. Posadil se na postel a rozhlédl se po místnosti. Nebylo tu nic, co by se dalo použít jako zbraň. Ti policajti byli falešní nebo přinejmenším podplacení. Otázka byla, kdo je unesl a proč?

Nabízela se CIA, ale ještě pravděpodobnější bylo, že to byla Kate Sinclairová a její nábožensky fanatičtí přátelé. Fanatičtí, to ano, ale stejně jako hodně jiných horlivců byla Sinclairová zároveň mazaná jako liška a ta její úskočnost mohla být vražedná. Její organizace Džihád al-Salabíja probudila představivost těch několika málo mužů a žen, kteří rozhodují o tom, co půjde do celostátních zpráv, a tím zároveň vyvolala ve většině Američanů odvěký primární strach.

Sinclairová mávala nad hlavou muslimským mečem a to mělo enormní účinky. Byl to stejný vzorec projekce viny, jaký použil Hitler proti Židům, ovšem kulturní historie Spojených států takhle daleko určitě nesahala. Běda zpravodajským expertům, kteří by tento kousek dějin vyzdvihli. Holliday byl stejný patriot jako kdokoliv jiný, a navíc měl na důkaz toho jizvy z celé řady bitev, ale někdy mu připadalo, že jeho země je slepá ke své vlastní hluboce zakořeněné xenofobní posedlosti. Kdo ví? Sověti infiltrovali do CIA; proč by se tam nemohli dostat lidé Kate Sinclairové? Možná v nitru CIA skutečně existuje frakce členů Rex Deus, která vede americkou zpravodajskou službu do vlastních vod. Poté co v Sinclairově usedlosti viděl generála Matoona, byl už ochoten věřit snad všemu.

Znovu se rozhlédl po místnosti. Nakonec pro něho někdo určitě přijde, takže by měl být připravený. Bude mít nejspíš maximálně tak vteřinu, aby provedl svůj tah, a musí ji využít.

Jeho šance se naskytla dřív, než čekal. Kdosi v patře pod ním zřejmě uslyšel, že Holliday přechází sem a tam, a věděl, že se probral ze své elektřinou navozené letargie.

Ozval se zvuk klíče otáčeného v zámku a vzápětí se dveře místnosti otevřely.

„Du bist hellwach - ty ses probral,“ konstatoval muž ve dveřích. Německý Švýcar, odhadem tak 118 kilo váhy, vysoký skoro metr devadesát a stavěný jako fotbalový obránce. Měl obrovské nohy schované v robustních turistických botách. V jedné ruce, která připomínala šunku, držel malou pistoli, devítku HK P30, a v druhé klíč. Usmíval se a jeho pootevřené masité rty odhalovaly jediný zlatý zub v koutku úst. Měl hnědé oči s řasami, kvůli jakým by kdejaká osmnáctka byla ochotná vraždit.

Holliday nezaváhal ani vteřinu.

Udělal jeden mohutný výpad dopředu, plynulým pohybem nechal vklouznout do ruky jednu utrženou televizní anténu, kterou měl schovanou v rukávu, a její ulomený konec vrazil co nejhlouběji do mužova levého oka. Oko prasklo jako kulička vína a po mužově tváři se vyřinul proud tekutiny jako náhlý nával slz. Vydal jen krátký chrčivý povzdech, když kovový konec ocelové antény projel jeho čelním lalokem, Brocovou oblastí mozku a skrz týlní lalok, až se nakonec zarazil o zadní část lebky. Nevytekla téměř žádná krev. Muž byl na místě mrtvý a Holliday měl co dělat, když se na něho zhroutil celou vahou; se zafuněním ho chytil pod pažemi a pomalu ho složil k zemi. Vzal mu z ruky pistoli a zkontroloval zásobník. Byl plný. Prohledal mrtvole kapsy. Peněženka, klíčky od auta, rezervní zásobník do pistole a tlumič SWR. Ponechal si zásobník a klíčky a našrouboval tlumič na hlaveň pistole.

Zul si boty a nacpal si je vepředu pod košili. Tak potichu, jak jen dovedl, vložil náboj do zásobníku pistole a otevřel dveře. Octl se v tmavé krátké chodbě. Po levé straně byly úzké dveře, které vedly do komory nebo na záchod, a příkré schodiště.

Přešel k hlavě schodiště a naslouchal. Odkudsi slyšel naplno puštěnou televizi, podle zvuku šly zrovna zprávy, a také hluk z kuchyně. Ozvalo se náhlé zasyčení, jak někdo otevřel plechovku s perlivým nápojem, a pak kroky, zavrzání per a nakonec zvučné říhnutí. V televizi začala nějaká show ve francouzštině a pak americký sitcom Happy Days v němčině. Někdo přepnul dálkové ovládání.

Holliday v ponožkách zamířil dolů po schodech, držel se u zdi a pistoli svíral oběma rukama u boku. Osm nábojů v zásobníku. Jestli jich bude potřebovat víc, tak je v průšvihu. Dospěl k patě schodiště a octl se v další krátké chodbě. Klenutý oblouk po jeho levé straně vedl do jasně osvětlené kuchyně. Po pravé straně zahlédl stíny poskakující na vzdálenější stěně obývacího pokoje, zřejmě z té televizní show. Udělal krok doprava a prkenná podlaha maličko zavrzala.

„Heinrich? Ist er schon wach?“

„Ja,“ řekl Holliday, kterého v té chvíli nic originálnějšího nenapadlo. Provedl krok a zároveň půlobrat a vpadl do obývacího pokoje. Před ním byla kožená pohovka. Muž, který na ní seděl, napůl otočil hlavu. Při pohledu na Hollidaye se zbraní v ruce se jeho oči rozšířily úlekem; snažil se rychle vyhrabat na nohy a zároveň vytáhnout zbraň z ramenního pouzdra. Na obrazovce velké plazmové televize Fonz opatrně flirtoval s paní Cunninghamovou.

Holliday vystřelil a trefil ho do pravého ramene. Pistole s tlumičem vydala zvuk, jako kdyby někdo prásknul papírovým pytlíkem. Muž zaječel. Holliday vypálil znovu; tentokrát kulka roztříštila mužův pravý loket, vyletěla ven spolu se změtí krve a tkání a zasáhla televizi. Plazmová obrazovka se rozmlžila a pak se obraz rozplynul jako tající vosková svíčka. Muž se se sténáním zřítil zpátky na gauč a plechovka fanty mu vyklouzla z ruky. Nikdo jiný se neobjevoval. Holliday nechal zraněného muže tam, kde byl, a pustil se do prohledávání kuchyně a jídelny. Nikde nikdo. Nakonec obrátil svou pozornost zpátky k raněnému.

„Sprechen sie Englisch?“ otázal se ho.

Krvácející muž jen němě zavrtěl hlavou se stisknutými zuby. „Jen trochu.“ Byl přibližně stejně velký a mohutný jako chudák Heinrich nahoře, ale tvář měl posetou pupínky a jizvami po mohutném výsevu akné v dospívání.

„Byla se mnou mladá žena a kněz. Ein Pfarrer“

„Ja.“

„Kde jsou?“

Muž se na něho jen tvrdě zamračil a ušklíbl se.

„Leck mich am Arsch, Mutterficker.“

Význam těch slov nebylo tak těžké uhodnout. Holliday střelil muže do levého kolena.

„Wo sind sie?“ zeptal se Holliday podruhé. Muž byl bílý jako stěna, krev mu doslova mizela z obličeje. Byl zticha. Zbraň v jeho ramenním pouzdře byla MP5. Viděl ji, ale nemohl se k ní dostat, protože jeho zraněná ruka byla k ničemu. Jinak by ten malý automat dokázal udělat z Hollidaye hamburger. Holliday ho pro jistotu střelil ještě do pravého kotníku. „Der Pfarrer und das Fräulein. Wo sind sie?“

„Das andere Haus,“ vypravil ze sebe muž na gauči chraplavě. Ten druhý dům.

„Was andere Haus?“

„Die Strasse.“

„Was?“

„Aussen! Die Bergstrasse.“ Venku. Ta horská silnice.

„Nach oben oder nach unten?“

„Oben,“ zasténal muž. Nahoru po horské silnici. Jiný dům.

„Wie viele Wachen?“ Kolik stráží?

Muž nic neříkal. Jen němě hleděl nahoru na Hollidaye a na čele se mu perlil pot. Pokusil se znovu o co nejlepší napodobeninu úšklebku. Typ chlápka, pro kterého je nejdůležitější jméno, hodnost a sériové číslo. Holliday mu moc nevěřil. Zraněný muž se začínal třást, jak jeho tělo zaplavovala bolest. Ještě pár vteřin a omdlí.

„Wie viele Wachen?“ opakoval Holliday. Přitiskl ústí tlumiče k mužovu levému oku a trochu zatlačil.

„Drei! Drei Wachen!“ Tři strážní.

Holliday vytáhl samopal MP5 z mužova ramenního pouzdra a o krok ustoupil. Muž začínal upadat do bezvědomí, ale nedalo se říct, jak dlouho bude bez sebe. Oči se mu stočily vzhůru a hlava klesla na stranu. Rozhodně potřeboval lékařské ošetření a bylo zřejmé, že bude v bezvědomí hezky dlouho. Na druhé straně však Holliday už viděl vojáky s utrženýma nohama, kteří se po pahýlech pokoušeli přeplazit přes rýžové políčko k záchranářské helikoptéře.

„Je mi líto,“ řekl Holliday a myslel to doopravdy. Přiložil tlumič pár centimetrů od mužova ucha a stiskl spoušť. Když papírový pytlík praskl, muž sebou trochu trhl. Holliday si zastrčil pistoli za opasek a obul si boty. Zvedl samopal a zauvažoval, kolik úsilí by asi stálo svléknout z mrtvého muže to ramenní pouzdro.

Za ním se ozval slabý, leč známý zvuk. Bylo to venku? Kroky přicházející po schodech nahoru? Otočil se, když se dveře otevřely, MP připravenou v pravé ruce. Odjistil ji.

Muž v tmavomodré lyžařské bundě za sebou zavřel dveře a pak se otočil a zůstal stát. Na tváři se mu objevil zvláštní výraz. „Ty nejsi Heinrich.“ Jeho pravá ruka zmizela za zády.

„Máš pravdu, nejsem,“ pravil Holliday. Stiskl spoušť automatu a mířil přímo doprostřed. Ozval se zvuk, jako když někdo trhá těžkou látku, a muž se složil k zemi. Holliday k němu přešel, prst stále na spoušti pro všechny případy, ale muž měl v prsou šest děr a jednu v krku. Holliday ho opatrně převrátil špičkou nohy a pak ho prohledal.

Našel Para Slim Hawg .45 v pouzdře u pasu a v zadní kapse pas a peněženku. Pas byl diplomatický a zbrusu nový, s mikročipem, a majitele identifikoval jakožto majora Johna Boyda Halea, asistenta vojenského atašé velvyslanectví v Římě. Holliday měl dost vojenských zkušeností, aby věděl, že jeho jméno může být John Boyd Hale stejně dobře jako kterékoliv jiné. Také možná je a možná není major a možná je - nebo není - asistent vojenského atašé. Vzhledem k tomu, že se major Hale vynořil speciálně v těchto dveřích, bylo spíš pravděpodobné, že patří k CIA a jeho úkolem bylo Hollidaye vyslýchat. Na druhé straně, vzhledem k přítomnosti Matoona v sídle na vinici mohl mrtvý muž právě tak dobře patřit do DIA nebo mohl být dokonce svázán s tím zvláštním výmyslem Kate Sinclairové, kterému říkala Džihád al-Salabíja. Potřásl hlavou. Takzvaní džihádisté se přihlásili k atentátu na papeže, a tak nikoho nenapadlo je spojovat s templáři, a pokud ano, tak byl tento pokus ignorován. Pokud šlo o média, veřejnosti stačilo slovo „džihád“. Nějaký odborník, vědec, učenec či badatel nakonec přijde s jinou teorií, ale to už bude pozdě. Prezident bude mrtvý.

To se nesmí stát. Jestli se jim podaří dostat se odtud, mají pořád ještě naději, že tomu zabrání. Holliday překročil tělo majora Johna Boyda Halea a otevřel dveře. Opatrně vykročil ven na širokou verandu chaty. Byla už úplná tma, ale po levé straně rozeznával obrovskou tmavší masu hory a bledší proužek silnice. Před chatou parkoval černý volkswagen Phaeton, nejnovější model, a starší mercedes, ale Holliday ignoroval obě vozidla. Neměl v úmyslu svůj příchod ohlašovat.

Vydal se po silnici nahoru.

Brennan seděl poslední hodinu a půl zhroucený u stěny, obličejem ke dveřím, a prozpěvoval si neustále tentýž popěvek napůl šeptaným skřípavým tenorem. Peggy to začínalo jít pořádně na nervy.

„Pst, už zase mluví,“ okřikla ho s ušima přitisknutýma ke dveřím. „Vlastně spíš křičí.“

Brennan přestal zpívat a vyškrábal se na nohy, což nebylo snadné, protože měl svázané ruce. Vrávoravě se vydal ke dveřím, naklonil se a přitiskl ucho k dřevěné výplni.

„O čem mluví?“ zeptala se Peggy.

„O někom jménem Heinrich; snaží se mu dovolat, ale on to nebere. Mají dojem, že vznikly nějaké potíže.“

Peggy se usmála. „Však jsem vám to říkala.“

„Myslíte, že v tom má prsty váš strýček?“

„Dělat potíže, na to on je machr. Zaručuju vám, že Heinrich se právě teď určitě netěší nejlepšímu zdraví,“ řekla Peggy. Odlepila se od dveří a zvolna se sesunula podél zdi dolů.

„Mluvíte, jako kdybyste si byla jistá,“ řekl Brennan pochybovačně.

„Už jsme s Johnem pár takových situací zažili, vím, o čem mluvím.“

„Jednou voják, pořád voják?“ ušklíbl se Brennan.

„Řekněme to takhle: on není zrovna typ, který snadno zestárne.“ Naslouchala mužům hádajícím se na druhé straně dveří. „Být vámi, tak bych se skrčila, co nejvíc to půjde,“ nabádala Brennana. „Každou minutou tady začnou lítat kulky.“

Kněz se přikrčil k podlaze.

Nebyly to minuty; byly to vteřiny. Ozval se třeskot tříštícího se skla a pak těžké žuchnutí. Dva hlasy začaly křičet v italštině. Další tříštění skla a pak ticho. Peggy slyšela, jak si muži šeptají. „Pojďte sem,“ zasyčela na Brennana. Kněz se po loktech a kolenou přeplazil přes místnost. „Co říkají?“ dožadovala se Peggy.

„Jednoho z nich někdo zastřelil. Ti druzí dva se dohadují, co dělat.“

„A to je?“

Kněz naslouchal a pak tlumočil, co slyší. „‚Vittorio, jdi k oknu a podívej se, kde je.‘ Trhni si nohou, Mario.‘ Nebo něco v tom smyslu. ‚Jdi se podívat sám.‘“ Brennan se odmlčel. Dolehla k nim další vzrušená konverzace. Muži zřejmě začínali propadat panice.

„Co teď?“

„Vittorio nás chce zabít a pokusit se dostat pryč. Mario mu říká, že je pitomec.“ Nastala pauza. „Mario nás chce využít jako lidské štíty.“

„To se mi moc nelíbí,“ řekla Peggy.

„Myslím, že s tím nemůžeme moc dělat,“ řekl Brennan.

„To se ještě uvidí. Dejte mi svoje boty.“

„Co prosím?“

„Vaše boty, sakra! Pospěšte si!“

Brennan si rozvázal tkaničky a vyklouzl z bot. Byly to těžké černé polobotky, které by slušely policistovi. Peggy jednu vzala a mrštila jí do malého okna v zadní stěně. Staré sklo hlasitě prasklo a bota zmizela ve tmě. Peggy zaječela z plných plic.

„Johne! Jsou tu dva! Jsme v místnosti vzadu!“

Vzápětí Peggy a Brennan jasně uslyšeli rozčilené hlasy za dveřmi.

„Mario! Chiuso loro in su!“

„Figlio di puttana!“

Ozval se zvuk kroků.

„Jde sem!“

To bylo přesně to, co Peggy chtěla. Když se dveře otevřely, vrhla se vší silou dopředu jako útočící býk a vrazila hlavou do muže jménem Vittorio, až odletěl dozadu a srazil se s Mariem, který stál uprostřed malého jídelního koutu v obývacím pokoji.

Oba muži se sesypali na hromadu ve změti paží a nohou a Mariovi přitom z ruky vyletěla zbraň a odkutálela se po dřevěné podlaze. Podařilo se mu setřást Peggy a plazil se pozpátku po zemi směrem ke zbrani, zatímco Peggy obrátila svou pozornost k Vittoriovi. Ten ječel a držel se za kotník, který měl zkroucený v groteskním úhlu.

Peggy se Vittoriovi vrhla po očích; zaryla mu ukazováčky do uší a palce do očních důlků, právě tak, jak ji to Holliday naučil. Tiskla vší silou, až ostré hrany jejích nehtů prorazily obě bulvy. Ruce měla vmžiku potřísněné záplavou teplé tekutiny, a když Vittorio náhle oslepl, jeho křik se změnil v agonické vřeštění.

Koutkem oka Peggy zahlédla, že Mario dosáhl na svou pistoli a obrací ji proti ní. V té chvíli se otevřely dveře po levé straně a Mario otočil zbraň směrem k nové hrozbě. Držel pistoli v obou rukou a stiskl spoušť, ale to už bylo pozdě. Holliday plynulým kotoulem letmo vpadl do místnosti, přičemž stačil vyprázdnit celý zásobník Mariovým směrem. Mario mířil moc vysoko, takže střely přelétly Hollidayovi nad hlavou, zatímco ty Hollidayovy byly přesné a klečícího muže téměř přesekly v půli. Peggyin výpad, ohavné oslepení Vittoria a zabití Maria netrvalo dohromady víc než třicet vteřin. Místnost byla plná ostrého zápachu po střelbě a Vittoriova řevu. Peggy se vyškrábala na nohy.

„Jsem doma, zlato!“ zašklebil se Holliday ode dveří.

Peggy klopýtala k němu. „To je ten nejhorší Ricky Ricardo, jakého jsem kdy slyšela.“ Vrhla se mu do náruče a propukla ve vzlykot.

Ze zadní místnosti vyšel Brennan a mračil se. „A kdo z vás mi teď dojde pro tu botu?“

Kapitola šestnáct

Nadporučík John Charles Fremont seděl v komunikačním centru v suterénu Pentagonu a probíral se denními příkazy od Sboru náčelníků štábu. Tento bunkr, který obýval on a tucet dalších mužů a žen, byl oficiálně znám jako krizové operační centrum, a tuto konkrétní směnu od půlnoci do osmi ráno mu přidělil dozorčí komunikační důstojník. Jinými slovy, v řeči Pentagonu byl DCCWO z JCS CCOC. Neoficiálně se nazýval Král Krysa z Velké krysí sýrové díry. Seržant Knox Bellingham, muž sedící vedle něho, byl starší operátor kontrolního panelu, jednoduše známý jako Velká krysa.

„Všiml sis toho horečného pohybu kvůli něčemu, co se jmenuje Stepní požár?“ zeptal se plukovník Fremont.

„Ano, pane,“ řekl Bellingham. „Mám osobní seznam celé hromady lidí, co jsou na cestě do Colorado Springs, Houstonu a Sunnyvale v Kalifornii.“

„Všiml sis něčeho divnýho, seržante?“

„Ano, pane,“ opáčil Bellingham a zašilhal na obrazovku před sebou. „Všichni jsou O-jedna až O-šest. A všichni jsou ze SOCOM.“ -

Fremont se zaklonil ve své židli a podíval se na monitor pulzující před ním. Všichni tady ve službě byli důstojníci, od nadporučíka po podplukovníka, a všichni byli součástí velení zvláštních operací. Colorado Spring znamenalo operační středisko NORAD, Consolidation Space Operations Center v Houstonu bylo NASA a v Sunnyvale bylo Air Force Satellite Test Center. Když se to všechno sečetlo dohromady, dostali jste kompletní přehled o velení a kontrole každého vojenského komunikačního satelitu na obloze.

„Jaké mají příkazy tranzitní kódování?“ zeptal se Fremont.

„USTRANSCOM,“ opáčil Bellingham a zkontroloval soubor na obrazovce. To dávalo smysl, alespoň trochu. USTRANSCOM znamenalo United States Transport Command.

„Subkódování?“

„DCS/AMC.“

To také dávalo smysl - Defense Courier Service a Airborne Military Command; lidé, kteří přenášeli citlivé materiály z jednoho místa na druhé.

„Co rozpočtová linie jednotky?“ Každá jednotka s větším velitelstvím měla své vlastní označení pro účely rozpočtu na obranu. Tady doslova končila odpovědnost.

„STRATCOMCON.“

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ řekl Fremont a zamračil se. V řeči Pentagonu STRATCOMCON znamenalo pravděpodobně Strategic Communications Control - strategická kontrola komunikací - a Stepní požár byl zřejmě nějaká její operace. Vzhledem k počtu důstojníků postrkovaných sem a tam to určitě bude stát daňové poplatníky spoustu dolarů. Fremont zapsal dotaz do počítačového protokolu a pak na to zapomněl. Blížil se víkend a on se chystal s přítelkyní na výlet do národního parku Cunningham Falls v horách Catoctin. Ještě jednu noc musí strávit zabedněný v tomhle bunkru a pak bude konečně venku na čerstvém vzduchu. Už se nemohl dočkat.

„Tak co budeme dělat teď?“ zeptal se Brennan ze zadního sedadla velkého luxusního volkswagenu. Mířili na jih a byli kousek za Contamines, asi devadesát minut od ženevského letiště.

„Já zatelefonuju Patu Philpotovi do D.C. a vy zavoláte svým lidem ve Vatikánu a všem velkým zvířatům v protiteroristické jednotce, co v Římě znáte,“ řekl Holliday za volantem. „Musíme policajtům říct, co víme o Trittovi a našich džihádistických kamarádech. Pohřeb je už pozítří.“

„Vzali nám mobily,“ poznamenala Peggy.

„Mně ho vzali taky,“ řekl Holliday. „Ale na letišti mají satelitní telefony. Zavoláme odtamtud.“

„Máte ten notes s adresami?“ otázal se Brennan. Peggy se otočila na sedadle; kněz měl v hlase opět ten divoký chtivý tón, který jí připomněl Gluma z Pána prstenů.

„Mám nějaká ta čísla v hlavě. Patovo znám zpaměti,“ odpověděl Holliday.

„Než se dostaneme na letiště, tak bude ve Státech po půlnoci,“ řekla Peggy, když se podívala na hodinky. Bylo skoro pět večer ženevského času.

„Tak holt vytáhnu ten jeho velký tlustý zadek z postele,“ opáčil Holliday nemilosrdně.

Když satelitní telefon zabzučel, generál Angus Scott Matoon byl právě nad Atlantikem, na palubě armádního transportního letounu, označeného nicneříkajícím názvem C-37, což byl fádní vojenský eufemismus pro supertichý a luxusní Gulfstream G650 s koženými křesly. Každý takový letoun stál čtyřicet sedm milionů dolarů a Pentagon jich měl z nějakého důvodu sto dvacet.

Vyňal sluchátko z podstavce na přední desce. „Ano?“

„Tady Neville, pane.“

Jeho pobočník byl bezkrevný, patolízalský přisluhovač, kterého mu vnutila Kate Sinclairová, spíš aby špehoval pro ni, než aby sloužil jemu. Matoon už před dlouhou dobou přišel na to, že Sinclairová má slídily jako Neville všude, dokonce i v Bílém domě, i když nikdo nedokázal s určitostí říct, kteří to jsou. Sinclairová pevně věřila úsloví, že dobrá špionáž je základem dobrého útoku.

„Co se děje?“ vyštěkl Matoon. Ve sklenici bourbonu na stolku před ním se rozpouštěla kostka ledu. Interiér letadla byl tmavý, až na skvrnu světla nad jeho pohodlným otáčecím koženým křeslem a záři počítačové obrazovky naproti přes uličku.

„Máme problém, generále.“

Satelitní telefon v tryskovém letadle, používaný členem Sboru náčelníků štábu, byl pravděpodobně tak bezpečný, jak to jen šlo, ale vždycky existovala možnost, že NSA v rámci protokolu prostě monitoruje a zaznamenává všechny vládní a vojenské hovory. Bylo to možná trochu přehnané, ale ne nemožné, a Matoon by se nedostal na svou současnou pozici, kdyby byl nedbalý. Diskrétnost byla základním pravidlem, zejména u ministerstva vnitra.

„Jaký problém?“

„Stepní požár, pane.“

„Je to zlé?“

„Trochu se rozšířil.“

To znamenalo, že někdo uvnitř Pentagonu vznesl opatrný dotaz buď na Stepní požár, nebo jeho velkého bratra, STRATCOMCON. Opatrný neopatrný, jakýkoli únik informací v této fázi by mohl být katastrofální.

„Je pravděpodobné, že se to zhorší?“ zeptal se Matoon.

„Je to možné.“

„Dokážete jej uhasit?“

„Ano, samozřejmě, generále. Možná ale dojde k nějakým škodám. Mám oheň uhasit úplně?“

To zase znamenalo, že je v tom zapleten nějaký civilista. „Bylo by úplné uhašení obtížné nebo nebezpečné?“ zeptal se Matoon.

„Vůbec ne, generále.“

„Tak to udělejte,“ řekl Matoon. Zavěsil telefon a zdvihl svoji skleničku. Usrkl nápoje a rozdrtil mezi zuby kostku ledu. Další obětní beránek na oltář Kate Sinclairové.

„Do hajzlu,“ pronesl procítěně. Tryskáč dál letěl nocí.

Kapitola sedmnáct

Brzy ráno šestého dne po atentátu na papeže se na armádní základnu Pratica di Mare začali sjíždět hodnostáři různého postavení a zaujímali stanoviště podél dlouhé a osamocené přistávací dráhy. Za úsvitu už tu bylo čtyřiadvacet hlav států a jejich letadla stála zaparkovaná na asfaltu, od francouzského Airbusu A330 po moldavský Jakovlev Jak-40. Přesně v sedm třicet ráno na přistávací dráhu s rachotem dosedl americký speciál Air Force One ve svých typických barvách, modré a bílé, s prezidentem, ministrem zahraničí a půltuctem hostů na palubě. Dva velké transportní letouny C5, které přiletěly už den předtím, nesly dvě prezidentské limuzíny a čtyři cadillaky Escalades, všechny černé, všechny pancéřované a všechny dvakrát tak těžké než jejich civilní protějšky. Kromě Američanů si vlastní pozemní dopravní prostředky přivezli už jen Rusové a Číňané; všichni ostatní se spolehli na vozidla místního velvyslanectví.

Na přistávací dráze se nic nehýbalo a jediné, co bylo slyšet, byl stálý jekot startovacích generátorů. Tohle byla povinná návštěva a na státní zdvořilosti moc času nezbývalo. Motorkády se dají do pohybu v pořadí, jaké přikazuje protokol, a do hodiny po skončení pohřbu budou skoro všichni opět na zpáteční cestě k vojenské základně. Brzy odpoledne všechna letadla odletí zpátky domů.

Peggy, vyzbrojená svým nejlepším nikonem a teleobjektivem, stála s Brennanem a Hollidayem na kupolovité střeše budovy PalaLottomati-ca, sportovního komplexu, umístěného na malém zeleném ostrůvku mezi dvěma rameny bulváru Via Cristoforo Colombo. Podle jejich odhadu byla tato střecha nejpravděpodobnějším místem, odkud by mohl atentátník zaútočit, ale když to Vigilanza a místní římská policie zkontrolovaly, nebylo tu po nikom ani stopy. Nikdo tu nebyl ani předtím, ani potom.

Italská policie se ve spolupráci s vatikánskými úřady uvolila umístit na střeše vlastní hlídku pro ten nepravděpodobný případ, že by Brennan a jeho přátelé mohli mít pravdu. Poté co byl Pat Philpot nemilosrdně vzbuzen z hlubokého spánku, spojil se se svými lidmi v Římě, aby celou proceduru usnadnil, a vyjádřil své obavy z reálného nebezpečí, které hrozí tajné službě. Trittovo jméno ovšem nevyslovil, ani se nezmínil o jeho někdejším spojení s agenturou.

Peggy udělala svým zbrusu novým nikonem několik snímků pozorovacího místa a Holliday zatím rázoval sem a tam podél samého okraje vroubkované střechy. Brennan poslouchal svůj policejní scanner. Když bylo deset minut po desáté, vzhlédl a promluvil.

„Americká motorkáda právě vyjela z areálu základny. Budou tady za necelých patnáct minut.“

„Tohle je ztráta času,“ řekla Peggy netrpělivě. „Měli bychom něco dělat, místo abychom tu postávali a čekali, až se nebesa zřítí.“

„Máme přece auto,“ nadhodil Holliday. „Philpotův tým je dole na zemi, mají oči a uši otevřené a vyhlížejí Audi A8 se švýcarskou poznávací značkou. Ve městě jich přece nemůže být tolik.“

„Pořád jsme ale nedokázali najít spojení s tou starou čarodějnicí Sinclairovou,“ řekla Peggy a mávala kolem sebe fotoaparátem a obrovským teleobjektivem. Neviděla vůbec nic, co by jí připadalo sebemíň podezřelé.

„Nejdřív zarazíme její plán, pak zarazíme její organizaci.“

„Já si pořád nejsem jistý, o co jí vlastně jde,“ řekl Brennan a sledoval scanner. „Všechno mi to připadá šílené.“

„Jde jí o to, zabít prezidenta, který je na její vkus trochu příliš liberální, což by vyneslo na jeho pozici našeho milého ultrakonzerva-tivního patriotického viceprezidenta. Typ uvážlivého člověka, který nic neudělá, dokud nemá nějakou šanci na úspěch. Když na státní návštěvu přijel indiánský vyslanec, viceprezident se ho zeptal, jestli patří do kmene Čerokézů nebo Apačů. Až se stane prezidentem, tak jmenuje viceprezidentem mladého senátora Sinclaira. Po dalších dvou funkčních obdobích podpoří našeho chlapce při prezidentské nominaci. Ona chce násilím docílit toho, čeho nedosáhne volbami.“ Holliday zavrtěl hlavou. „Máte pravdu, že je to šílené, ale když dáte dohromady dost šílenců, kteří si pořád ještě myslí, že bojují v občanské válce, změní se to z šílenství v politické spiknutí.“

Ze scanneru se ozvalo zašumění a praskavý hovor v italštině.

„Co se děje?“ chtěl vědět Holliday.

„Mistrovské dílo je třináct kilometrů odtud.“

„Mistrovské dílo?“

„Kódové jméno prezidenta. První dáma je da Vinci.“

„Jak na to přišli?“ podivil se Holliday.

„Nejspíš se jim líbily Brownovy knihy. Ministr zahraničí je Symbol.“

„Jak dlouho potrvá, než ujedou třináct kilometrů?“

„Tak pět minut, možná šest.“ Kněz pokrčil rameny. „Motorkády jsou i za těch nejlepších podmínek dost neohrabané.“

Prezidentské motorkády jsou často tvořeny až třiceti vozidly včetně dvou identických limuzín, pancéřovaných a s neprůstřelným sklem. Hned za nimi jede několik agentů tajné služby v cadillacích Escalade, pak komunikační vozidlo a řada dalších aut pro tisk a pozvané hosty. Protože obě prezidentské limuzíny jsou naprosto stejné, nikdy se nedá přesně říct, v které právě sedí prezident. Limuzíny a auta tajné služby fungují jako samostatný zabezpečený celek a dokážou se během několika málo vteřin oddělit od ostatní motorkády.

Rádio znovu zapraskalo. „Vigilanza dvacet devět.“ Jeden z Brenna-nových lidí.

„Vigilanza dvacet devět, andare“

„Confermato automobile nero, Audi AS, targa svizzeri SZ193.“

„Má to auto!“ zasyčel Brennan.

„Kde?“ chtěl vědět Holliday.

„Dove?“

„Viale Europa. Davanti Gioielliere Brusco.“

„Mám to,“ řekla Peggy, velký nikon v rukou. „Jeden blok nahoru a jeden blok od řeky, jakmile přejedeš most. Na střeše se zatím nic nehýbe.“

„Dejte mi svou zbraň,“ požádal Holliday.

Brennan na okamžik zaváhal a pak mu ji podal. „V životě jsem tuhle zbraň neviděl,“ podotkl. Jinými slovy, Holliday v tom jede sám, pokud by ho s ní chytili. „Zůstanu u rádia.“

Holliday vytáhl z kapsy malý přijímač a nasadil si ho na ucho jako sluchátko bluetooth. Peggy sundávala velký teleobjektiv a nasazovala na fotoaparát standardní objektiv.

„Jdu s tebou,“ řekla. V jejím hlase se ozvalo cosi, co nepřipouštělo odpor. Holliday se o něj ani nepokoušel.

„Tak pojď,“ řekl.

Přešli přes střechu k šachtě servisního schodiště, sešli k nákladnímu výtahu a sjeli dolů do přízemí gigantické prázdné arény.

„Mistrovské dílo osm kilometrů odtud. Čtyři minuty,“ ozval se Hol-lidayovi v uchu Brennanův hlas. Holliday našel jejich půjčené auto a nasedl do něho, Peggy vzápětí za ním. Rychle nastartoval a s kvílením pneumatik hnal malý fiat přes prázdné parkoviště k výjezdové rampě. Vrhl se s autem do silničního provozu, aniž zpomalil. Řítili se přes most vedoucí přes umělé jezírko, pak dolů po rampě Viale America a krátkou temnotou podjezdu. Pak se vynořili opět do slunečního světla a zamířili na západ.

„Mistrovské dílo tři kilometry. Devadesát vteřin, možná míň.“

„Do prdele,“ pravil Holliday procítěně. Přímo před nimi se v dálce vynořil dóm obrovské baziliky svatého Petra a Pavla.

„Támhle!“ zaječela Peggy. Zahlédla klenotnictví.

Vyjeli na žlutou a přes přechod a Holliday si blahořečil, že dobře udělal, když si vypůjčil jedno z těch směšných malých autíček. Vklouzl do prázdného parkovacího místa na rohu naproti klenotnictví a vyskočil z auta, aniž se namáhal ho zamknout. Běžel přes širokou ulici a uhýbal před přijíždějícími auty, což rozpoutalo celou symfonii houkaček a rozzlobených výkřiků. Peggy se mu držela v patách.

Doběhli k chodníku. Po levé straně odpadkových kontejnerů ozdobených graffiti byly dvoje dveře, jedny vedly do obchodu s hodinkami a klenoty a ty druhé do miniaturní předsíně, kde nebylo nic kromě dveří do výtahu. Vnější dveře byly zamčené. Přímo před klenotnictvím stálo štíhlé černé Audi A8.

Holliday se ani nezarazil, aby o tom přemýšlel. Vytáhl Brennanovu automatickou pistoli a použil její pažbu jako kladivo, kterým udeřil do skla u zámkového mechanismu. Nic se nestalo. Udeřil do skla silněji a uvědomoval si, že slyší, jak někdo volá policii. Tentokrát se celá spodní polovina skleněné výplně roztříštila do tisíců drobných šestihranů. Holliday pažbou uvolnil rozbité sklo, které zůstalo ve výplni, sáhl dovnitř a otočil západkou. Dveře se otevřely. Pronikavý ženský hlas nepřestával volat policii. Za několik vteřin si toho lidé začnou všímat.

„Máme pohyb na střeše! Tmavovlasý muž se sportovní brašnou, černou. Motorkáda je v dohledu, vypadá jako velký černý had. Pro boha živého, Holliday, dělejte!“

Holliday udeřil pěstí do tlačítka a dveře výtahu se naštěstí hned otevřely. Vecpal se s Peggy do malé klece a o pár vteřin později se dveře se zasyčením zavřely a výtah započal svou dlouhou, pomalou cestu vzhůru. Automaticky se zastavoval na každém podlaží, a než dojeli do posledního patra, měl Holliday nervy nadranc.

Zasunul zásobník do malého automatu. „Ty zůstaň tady, Peggy. Nedělám si srandu. Tohle je obyčejná bouchačka, ale ten zmetek má řízenou střelu. Na to nezapomínej.“

„Ano, strýčku Johne, rozkaz, pane,“ odpověděla Peggy posměšně, široce se usmála a zdvihla fotoaparát.

„Rafi by mě pověsil v Negevské poušti, kdyby se ti něco stalo,“ řekl Holliday.

„To si piš, že by to udělal!“ Peggy se rozesmála. „Je úžasný romantik.“ Dveře výtahu se se zasyčením otevřely na posledním patře. Holliday vystoupil do chodby s namířenou Brennanovou pistolí. Chodba byla prázdná. Troje dveře nalevo, troje dveře napravo a na každém konci světélko hlásající USCITA. Holliday zamířil přes chodbu k východu, zbraň připravenou v ruce.

Vystoupil na vnější schodiště, Peggy jeden krok za ním, a běžel nahoru. Kovové schody řinčely. Sluchátko praskalo, ale žádné mluvení se z něho neozývalo. Octl se v nějaké mrtvé zóně, kde nebyl signál. Dospěli k malému vestibulu nad schody. Byly tu kovové dveře s bezpečnostní tyčí.

„Zůstaň tu,“ nařídil Holliday a stiskl tyč. Vzápětí vykročil do téměř oslepujícího slunečního světla, které zalévalo štěrkový povrch střechy. Jeho sluchátko ožilo uprostřed věty.

„.. „není stinger. Je to - dobrý bože, on vypálil!“

Od ramena muže stojícího na vzdáleném konci střechy se oddělila ohnivá koule, která se vzápětí s mohutným zahučením prudce zvětšila a postava zmizela v oblaku žlutobílého kouře. Holliday zamířil doprostřed stěny dýmu a pálil, znovu a znovu. Nejasně si uvědomoval nějaký pohyb. V prsou mu náhle vybuchla obrovská bolest a svět zčernal. Peggy kdesi volala jeho jméno a pak všechno zmizelo.

Část druhá

Opus

Kapitola osmnáct

„Jen blázni spěchají, plukovníku Holliday, a není pochyb, že k nim taky patříš,“ pravil Pat Philpot, který seděl na obyčejné židli vedle nemocniční postele a přetékal z ní na všechny strany. Na nočním stolku vedle něho stál velký pohárek plný kávy Starbucks a krabička s tučnými kremrolemi. Objemný analytik CIA střídavě ukusoval kremrole a zapíjel to kávou. Práškový cukr se mu sypal na jeho trojitou bradu.

Hollidayovi přišlo docela zatěžko rozpomenout se na dobu, kdy s Patem společně vyskakovali z letadel do válečných zón. Pravda byla, že momentálně mu dělalo potíže rozpomenout se na cokoliv; pamatoval se jen na strašlivou bolest, která se rozhořela v jeho hrudi. Bylo to, jako kdyby mu někdo vyrval srdce i plíce a zapomněl je vrátit zpátky. Anonymní nemocniční pokoj jeho paměti moc nepomáhal; kromě prostého krucifixu, který visel nad postelí, vypadal úplně stejně jako kterýkoliv jiný civilní nemocniční pokoj, v kterém se kdy octl. Byla to katolická nemocnice, což znamenalo, že je pravděpodobně pořád ještě v Itálii. Ale proč vedle něho sedí Pat Philpot? Kde jsou Peggy a Brennan?

Philpot jako by četl jeho myšlenky. „Kde je tvoje neteř a její kámoš kněz, to nevíme. Alespoň zatím ne.“ Upil kávy, očima láskyplně přejel napůl snědenou kremroli v krabičce, a pak od té myšlenky upustil. „Nebýt toho, že slečna Blackstocková má téměř jistě fotografii, na které je zachycen známý agent CIA ve chvíli, kdy střílí ruskou střelu Igla na prezidentskou limuzínu, tak bychom ti příhodně vpálili kulku do hlavy a pohřbili tě v olivovém háji.“

Holliday si odkašlal. „Chceš mi namluvit, že olivové háje jsou tady to samé co louky v New Jersey?“

„Přestaň si hrát na vtipálka, Hollidayi. Jsi v pěkném průseru, tak si to nedělej ještě horší.“

„Tak mi pověz, co se stalo a proč jsem tady.“

„Billy Tritt vypálil sovětskou iglu, protiletadlovou řízenou střelu, na vedoucí limuzínu v motorkádě a rozmetal ji na kusy. Na tebe vystřelil z glocku ráže .40, ale tys byl naštěstí natolik chytrý, žes měl na sobě italský ekvivalent neprůstřelné vesty.“

„Zabil prezidenta?“

„Zabil viceprezidenta a ministra zahraničí. Měli být v autě A, ale tajná služba je na poslední chvíli prohodila, protože dostala varování.“

„Jak Tritt věděl, na jaké auto střílet?“

„Protože mělo na střeše namalované velké X.“

„A toho si nikdo nevšiml?“

„Ne. To X bylo namalované průhlednou barvou, citlivou na UV paprsky. Nikdo ho nemohl vidět, kromě Tritta.“

„Takže tím chceš říct, že to vyšlo z vašich vlastních řad,“ podotkl Holliday.

„Chci tím říct, že mluvím mimo protokol, stejně jako předtím. Jestli se o něčem z toho zmíníš, tak namouduši skončíš v tom olivovém háji.“

„Oukej, mimo protokol.“

„Díkybohu to byla igla a ne stinger. Trochu to zkalilo vodu. Na druhé straně, pár mých nepříliš přátelských kolegů má v držení neregistrovanou berettu, která je pokrytá tvými otisky. Také mají důkazy, které tě spojují s dvěma případy zabití v Rock Creek Parku, asi tak před týdnem. Mohli by ti bez mrknutí oka přišít spiknutí proti prezidentovi. Už to chápeš?“

„Ty říkáš, že v agentuře opravdu existuje podvratná skupina?“

„Já nic neříkám a s tebou vůbec nemluvím,“ řekl Philpot. Nacpal si do úst půlku kremrole a vdechl sladkou šlehačku v jejím prostředku, a pak si vychutnal vnější vrstvy lístkového těsta. „Vlastně,“ pronesl a metodicky si olizoval prsty, „tohle je natolik mimo záznam, že tady ani nejsem; sedím u svého stolu v MacLean, šťourám se v zubech a přemýšlím, kdo vyhraje Super Bowl.“

„Giganti,“ řekl Holliday.

„Pche, to určitě,“ zamračil se Philpot. „Budou to zase Steelers.“

„Co se mi vlastně snažíš říct, Pate, když tu teda jako nejsi?“

„Snažím se ti říct, abys našel svou krásnou Peggy a vypadl odtud, a to sakra rychle. Venku je pár lidí, co tě chtějí mrtvýho, a mají dost prostředků, jak to zařídit.“

„To mluvíme o tom takzvaném Džihádu al-Salabíja?“

„Nemluvíme o ničem. Já tu nejsem, rozumíš? Dej si kremroli.“

Randy Lockwood, posledních třicet let náčelník policie ve Winter Falls, kráčel po South Main Street, zachumlaný do služební bundy. Studené počasí se sem s bouřlivou náhlostí přihnalo z Kanady a pokrylo jezero ještě silnější vrstvou ledu. Kolem se proháněly lední jachty, které trénovaly na závody příští měsíc, a viděl už pár rybářských lodí připravených na zimu. Bylo to součástí snahy učinit z Winter Falls nejen letní rekreační resort, ale také kouzelné středisko zimních radovánek.

Došel ke Gormanově hospodě, která neoficiálně dělila South Main Street od North Main Street. Otevřel rukou v rukavici ocelové dveře a vešel do přetopené místnosti. Jeho box vzadu poblíž lítaček do kuchyně byl prázdný a na stole stála sklenice vody a výtisk Trumpetu, jediných místních novin. V jedenáct hodin dopoledne bylo u Gorinana nacpáno, sešel se tu interní kroužek užvaněnců a drbalů Winter Falls včetně Sandy Gormana, který stál za pultem a hádal se o obrovskou hromadu slaniny, kterou bylo potřeba zpracovat na snídaně. Ty se podávaly po celý den. Vedle slaniny ležela podobně velká hromada bramboráčků a vedle nich stál Reggie Waterman, který smažil míchaná vajíčka, obracel párky a zároveň hlídal několik burgerů a fritézu s hranolky.

Randy, Sandy a Reggie byli v roce 1964 hvězdami fotbalového týmu na střední škole Winter Falls a o dva roky později všichni odjeli sloužit do Vietnamu. Sandy Gorman se vrátil bez nohy a kulhal kolem pultu s pomocí protézy; Reggie Waterman míchal vajíčka vidličkou zavěšenou na háku v místě, kde kdysi byla jeho pravá ruka. Randy se vrátil pouze se stříbrnou hvězdou a bílým proužkem vlasů nad uchem v místě, kde ho škrábla kulka Vietkongu. Díky tomu si vysloužil přezdívku Proužek.

Winter Falls v New Hampshiru bylo odjakživa turistickým letoviskem. Bylo to jedno z půl tuctu městeček poblíž většího centra, Portlandu, vzdáleného skoro sto kilometrů. V zimě v něm nebydlelo víc než šest tisíc obyvatel, zato v létě se tento počet minimálně zdvojnásobil. Počet parkovacích lístků rostl úměrně příjmům na výplatu mezd pro místní policejní oddělení, sestávající z šestnácti mužů a dvou žen. Dobrých dvanáct let se tu neodehrála žádná vražda, znásilnění ani jiný násilný zločin, od chvíle, co za podivných okolností spáchala sebevraždu Hartwellova dvojčata. Akorát v polovině devadesátých let byla jedna osoba pohřešována, ale Proužek Lockwood si osobně udělal názor, že šlo prostě o útěk. Pete McGoogan byl zlomyslný zmetek, který bydlel u Front Bay s přihlouplou manželkou a krásnou šestnáctiletou dcerou Cindy, která by mohla být klidně filmovou hvězdou. Její otec měl vždycky v očích zvláštní majetnický pohled, kdykoli byla nablízku, a kdyby byl Proužek v její kůži, určitě by taky raději utekl do velkého města.

Winter Falls se každopádně octlo na první příčce žebříčku deseti nejbezpečnějších měst v Americe, který uveřejnil časopis Time, a to dokonce čtyři roky po sobě. V Zekeho bufetu o něco dál ležely stovky výtisků, ale Cyrus Dorchester z redakce Trumpetu předstíral, že o tom nikdo ve městě neslyšel, a tiskl obrovské titulky hlásající FALLS: OPĚT PRVNÍ!!! s třemi vykřičníky.

Jezero bylo hned za Gormanovic zadní verandou. Náhlý nápor větru zalomcoval celou chatrnou budovou o dvou patrech a prasklinami ve spárách a kolem mohutných okenních tabulí prosvištěl ledový vzduch. Kdyby nebylo toho grilu, pece a trouby, které byly všechny v provozu od svítání do noci, byla by hospoda studená jako lednička.

Lockwood se usadil ve svém oblíbeném boxu, zády ke zdi, na které visel starý kalendář hokejového klubu Boston Bruins z roku 1974. Ten byl bez ohledu na momentální měsíc permanentně otočený na únor, takže napořád ukazoval Phila Esposita řítícího se po ledě a roztahujícího ústa v širokém úsměvu, v němž chyběly přední zuby. Esposito patřil sice k vancouverskému klubu Canucks, ale přesto to byl Gormanův favorit.

Reggie Waterman vyšel zpoza pultu a vklouzl na lavici naproti Lockwoodovi, v ocelovém háku, jenž mu nahrazoval ruku, svíral talíř a ve zdravé ruce nesl šálek kávy. Postavil jídlo před svého starého kamaráda a opřel se dozadu o popraskané zelené opěradlo.

„Vejce do ztracena, toast, plátek slaniny, žádné hranolky a šálek kávy bez kofeinu, která chutná jak blátivá voda. Ty té ženské dovolíš, aby ti zkazila tvoje nejlepší léta, Proužku. Chlast, ženský a zábava.“

„Smůla, Regu, to už je dávno pryč. Už jsme holt staří chlapi.“

„No jo,“ odfrkl si Reggie a zamával svým ocelovým hákem ve vzduchu. „Já už nejsem zdaleka to, co jsem bejval.“

„A Maggie Irishová je moje doktorka, ne moje žena,“ opáčil Ran-dy. „Chlast, ženský a zábava, to je na cholesterol horší než všechny manželky dohromady.“ Nastala neobratná pauza. Reggie a Sandy ve Vietnamu přišli o nějakou část svého těla, ale Randyho žena, bývalá roztleskávačka Dory Cramerová, si nechala udělat potrat těsně předtím, než Randy odjel, a pak od něho utekla, aby se stala velkou hvězdou v Hollywoodu. Od té doby ji nikdo už neviděl. Byla o rok mladší než oni, což znamenalo, že teď by jí bylo šedesát - mohla hrát tak maximálně babičky v televizních seriálech, pokud vůbec. Pravděpodobnější však bylo, že sklouzla do špatné společnosti, dala se na drogy a dávno zemřela na předávkování. Navždy mladá a navždy žena, která ho připravila o dítě. Nedala mu šanci žít. Vždycky mu připadalo divné, že dokáže tak hrozně nenávidět někoho, kdo před tak dlouhou dobou zmizel z povrchu zemského, a tak strašně milovat někoho, kdo nikdy neexistoval. Jak je možné nenávidět ducha nebo milovat stín?

„Tak jaké byly Vánoce, Proužku?“ zeptal se Reggie.

„Opravdový svátek klidu a míru,“ pravil Lockwood, ukrojil si kus vajíčka a toastu na talíři a vsunul si sousto labužnicky do úst.

„Vánočka a pečené kaštany?“ zajímal se Reggie.

„Něco takovýho, jo,“ přikývl Lockwood. Spíš plechovka hovězího guláše spolykaná nad kuchyňskou linkou a nekonečné koukání na Sám doma a Život je krásný, pomyslel si. Jednou za čas míval chuť podívat se na klasické filmy, ale teď ho to jen nutilo připomínat si jiné Vánoce, na které by raději zapomněl. Pokoušel se ignorovat sentimentální hollywoodské filmy, ale ostatní pořady, které běžely v kabelové televizi, ho deprimovaly ještě víc. CNN bez ustání vysílala zprávy jednak o atentátu na papeže a jednak o dalším pokusu o atentát na prezidenta. Stanice Fox News byla plná Glenna Becka, který naříkal spolu s tím pitomým idiotem Sinclairem. Sinclair byl náhodou senátorem právě z New Hampshiru a spolu s Beckem vykřikoval, že „domácí terorismus bují jako podebraný vřed, a pokud se s tím něco rychle neudělá, rozšíří se po Americe jako mor“. Jo, Vánoce byly vskutku požitek.

„Budeš se ucházet o místo starosty?“ zeptal se Reggie. Zamával hákem ve vzduchu a jedna z nevrlých číšnic mu přinesla hrnek kávy. Napil se a blaženě si povzdechl.

„Proč?“ usmál se Lockwood. „Jen proto, že Time tvrdí, že jsem jasný favorit? Ne, díky.“

„Aspoň bych ti moh říkat Vaše ctihodnosti.“

Reggie se zakřenil. „Radši tobě než té Blanchettové.“

Dotty Blanchettová byla neprovdaná šedesátnice, ostrá jako žiletka. Začala jako sekretářka městského radního a probojovala si cestu nahoru po komunálním žebříčku. V republikánském městě byla zapálenou demokratkou.

„Starostové přicházejí, starostové odcházejí,“ řekl Lockwood lhostejně. „I Dotty Blanchettová.“ Rozlomil svůj jediný proužek křupavé slaniny vedví a vstrčil si ho do úst. „Kromě toho, tady se jaktěživo nic neděje. Akorát bych musel sedět v kanceláři, zachraňovat kočky ze stromů a cpát se celý den koblihami. Starosta má vážně těžkou práci.“

Ozvalo se zakvílení ledového větru a dovnitř se vhrnul nápor studeného vzduchu, když se přední dveře otevřely a zase zavřely. Proužek Lockwood vzhlédl a uviděl, že to je někdo cizí. Vysoký štíhlý muž v dlouhém koženém plášti. Měl delší blond vlasy a oči napůl skryté za tmavými slunečními brýlemi. Jediné, co na něm bylo trochu zvláštní, bylo jeho opálení, které se nějak neslučovalo s roční dobou, a určitě nebylo ze solária naproti na Porter Street. Lockwood si mimoděk uložil obraz toho muže do paměti a pak se vrátil ke svým ztraceným vejcím a ke konverzaci s Reggiem.

Billy Tritt našel místo u pultu a posadil se.

Kapitola devatenáct

„Ten váš kámoš ze CIA má pravdu,“ řekl Brennan. Od vraždy viceprezidenta a státního tajemníka uplynul už týden a Holliday byl spolu s Peggy tajně ubytován v Brennanově rozlehlé rezidenci na Palazzo del Quirinale. Obrovské pohmoždění, které jeho svalům a žebrům uštědřil Trittův glock, se zahojilo do podoby černomodré modřiny velikosti dlaně na jeho hrudníku. „Historicky vzato můžete ve zdech Vatikánu požadovat azyl, ale nový Svatý otec není přítel ani můj, ani kardinála Spady - a ten navíc, jak se obávám, už dlouho vatikánským tajemníkem nebude. Budete muset odejít, a to brzo. Jestli se někdo doslechne, že tu ukrývám hledané uprchlíky, tak exkomunikace je to nejmenší, co mě čeká. Bude to jako éra McCarthyho nebo Salem s procesy. Jakmile se někde objeví náznak té organizace Džihád al-Salabíja, nebo jak se to jmenuje, vypukne štvanice.“

„Co bude s vámi, až bude vybrán nový státní tajemník?“ zeptala se Peggy.

„V nejlepším případě mi přidělí nějakou zapadlou farnost ve Sligu, kde celý den prší vodorovně a všechny toulavé kočky tam mají tube-ru. Jestli přijdou na to, že jste do toho byli zapletení a že jsem vám pomáhal, tak v tichosti požádají některého ze svých assassinů, a ten se postará, abych spadl ze schodů nebo se vyklonil moc daleko z balkonu, až budu zalívat petúnie.“

„Kolik máme času?“

„Pár dní, nanejvýš týden. Já dostanu varování tak leda několik hodin předem.“

„Tak co navrhujete? Ta zbloudilá skupina uvnitř CIA má pravděpodobně všude oči na stopkách.“

„Vatikán umí už dlouho pašovat věci dovnitř i ven, synu. Za tři dny z přístavu v Leghornu odplouvá kontejnerová loď, která míří do New Orleansu. Vy na ní budete taky. Jmenuje se Smeraldo Nero - Černý smaragd“

„To je jak nějaký pirátský koráb,“ usmál se Holliday a ušklíbl se.

„Děkuju vám, otče,“ řekla Peggy a vlepila Brennanovi pusu na tvář. Kněz se začervenal, vzápětí ale zase zvážněl. „Pamatujte, co říkal můj člověk ve Washingtonu. Já si myslím, že operace Křižák ještě neskončila. Obávám se, že jste přímo uprostřed dění. Tak na sebe dejte pozor, vážení.“

Za vraždu papeže ani za pokus o atentát na prezidenta zatím nepadly žádné tresty; nikdo nebyl uvězněn, ba nebyly ani stopy. Obě události zapříčinily, že ručička na pomyslné stupnici terorismu poskočila do červené zóny, zejména u amerického ministerstva vnitra. Prezident zatím nezvolil žádného svého zástupce, ale syn Kate Sinclairové, mladší senátor z New Hampshiru, řečnil v polovině států a volal po akci proti nadcházejícímu holokaustu domácího terorismu, který jinak pohltí celý národ, pokud se brzy nezavedou nějaká tvrdá opatření.

Brennan o chvíli později odjel, aby zařídil věci na cestu, a nechal Hollidaye a Peggy samotné v bytě. Holliday vyhlédl z okna přes ulici ke kancelářím vatikánského rádia, na střechu budovy s anténami, kupolemi všech velikostí a jednou obrovskou věží. Ani ne tak vysílací stanice jako spíš gigantické vysílací zařízení špionážní agentury. Z tohoto hlediska byl i Timothy Brennan mnohem víc než jen prostý farní kněz.

„To by mě zajímalo…“ řekl pomalu, jak se snažil sestavit dohromady sto úlomků nesouvislých myšlenek a spekulací.

„Co by tě zajímalo?“ zeptala se Peggy, která se povalovala na gauči a četla výtisk International Tribune.

„Tenkrát jsem známkoval pololetní práce a ty ses dívala na CNN. Pak jsme šli na večeři na M Street a pak šli pěšky zpátky domů.“

„Oukej,“ řekla Peggy. „To dokazuje, že nemáš rané stadium alzheimera. No a co?“

„A kdo seděl na našem prahu?“

„Brennan.“

„Nikdy s námi nebyl kamarád, tak proč si vybral právě nás? Co my s tím vším proboha měli společného?“

„Kam tím míříš?“

„Nahustil do nás všechny ty informace jak kaši do nemluvněte. O tom jeho takzvaném informátorovi, kterého zpovídal takzvaný agent CIA s určitou dávkou svědomí. O tom, jak je oba zavraždili. O nenápadném propojení s Rex Deus a Sinclairovými. To všechno mělo podnítit náš zájem.“

„Takže ty si myslíš, že to na nás navlíkl? Ale proč?“

„Vzbudil můj zájem natolik, že jsem zavolal některým starým kolegům, a přivedl mě za nos rovnou k Williamu Trittovi, přičemž mě nechal, abych si myslel, že to byl můj nápad.“

„Ty si vážně myslíš, že je tak mazaný?“

„Je hlavou vatikánské tajné služby,“ připomněl jí Holliday. „Mazanějšího člověka bys těžko hledala. Většina lidí ani neví, že nějaké Sodalitium Pianum vůbec existuje.“ Holliday zavrtěl hlavou. „Sakra, že mě to nenapadlo! Vedl nás rovnou hezky po pěšince, ukázal nám každý krok. Kdybych se nezmínil o Patu Philpotovi, byl by na to jméno stejně přišel sám. Philpot nás zavedl k té údajné schránce v Rock Creek Parku, což bylo fiasko, a než jsme se nadáli, byli jsme na útěku. Měl jsem tehdy tušení, že něco nehraje, ale prostě jsem si myslel, že mě Philpot chce využít, abych mu vystopoval Tritta, aby mohl toho amerického atentátníka odstranit dřív, než na to někdo přijde.“

„A teď si myslíš co?“

„Myslím si, že Philpot říkal pravdu, když mluvil o té zbloudilé frakci v agentuře. A teď si dokonce myslím, že do ní sám patří.“

„A Brennan?“

„Ten taky.“ Holliday se odmlčel. „A pak je tu ten atentát.“

„Který?“

„Na viceprezidenta a státního tajemníka. Mám na mysli to X na střeše limuzíny.“

„Co je s ním?“

„Tritt není člověk, který by se dopouštěl takových chyb. Možná byl celou dobu terčem právě viceprezident. Prezident bude muset totiž brzy jmenovat jeho náhradníka.“

„Sinclaira,“ pronesla Peggy, když jí to došlo, a oči se jí rozšířily.

„Sinclaira,“ přikývl Holliday.

„Tak co s tím uděláme?“

„Jednu věc vím určitě, a to, že rozhodně nenastoupíme na Černý smaragd“ Odmlčel se. „Sbal si, co potřebuješ, vezmi tu paměťovou flešku s obrázky Tritta na střeše a vypadneme odtud.“

„Kam chceš jet?“

„Zpátky do Ženevy. Začneme od začátku.“

Bylo krátce před půlnocí, když před domem číslo 16 v ulici Via Tunis v Římě zastavilo nenápadné taxi a z něho vystoupil vysoký, elegantně oblečený muž ve svrchníku a s diplomatkou. Dveře do šedé pětipatrové budovy byly překryté mříží z ozdobně tepaného železa. V zárubni byla zasazena deska s asi dvanácti zvonky a interkom. Mike Harris, zástupce ředitele operací CIA, stiskl zvonek s číslem 6. Podíval se na levou stranu; restaurace v sousedním domě měla už zavřeno a na ulici nikdo nebyl.

„Sí? Chi é?“

„Křižák,“ promluvil Harris zřetelně do interkomu.

Nastalo dlouhé ticho. Pak bzučák zabzučel a v zámku na mříži to cvaklo. Harris otevřel mříž, pak dveře a vešel do matně osvětlené chodby. Přímo před ním bylo ošlapané točité schodiště vedoucí kamsi vzhůru. Vyšel všech pět pater až nahoru. Podlaha byla z černobílých dlaždic ve vzoru šachovnice a byly tu jen jedny dveře. Osvětlení v chodbě bylo jasné a stěny měly čistý a čerstvý nátěr. Nebylo to tu zdaleka tak pochmurné jako v přízemí. Nad dveřmi, téměř u stropu, byla diskrétně umístěna malá bezpečnostní kamera, miniaturní verze té, jakou užívají v kasinech Las Vegas. Harris pevně zaklepal na dveře a cítil pod klouby spíš kov než dřevo, i když dveře byly napohled dřevěné. Usmál se a čekal.

Za pár vteřin se dveře otevřely a v nich stál Brennan. Oba muži si potřásli rukama a Brennan vpustil úředníka CIA do bytu.

„Dlouho jsme se neviděli, pane Harrisi,“ řekl.

„To máte pravdu, otče Brennane. Je tady?“

„Ovšem,“ odpověděl kněz. Vedl Harrise chodbou do prostorného obývacího pokoje. Byla tu tři velká okna, která vedla na ulici, teď ale měla pevně zavřené okenice. Jejich lamely také vypadaly, že jsou z leštěného dřeva, ale muž z CIA by se byl vsadil, že jsou ocelové, stejně jako dveře.

Místnost byla prostá, ale útulná, působila trochu staromódním dojmem. Bylo tu několik mosazných lampiček, spousta polic s knihami a na podlaze starý perský koberec. Dvě krátké pohovky, dvě křesla, plynový krb a starý dřevěný psací stůl, pokrytý stohy papírů a složek. Za stolem seděl Antonio Niccoló, kardinál Spada, vatikánský státní tajemník, oblečený v prostém černém obleku s červenými odznaky, označujícími jeho hodnost. V ruce držel doutník - Harris odhadoval, že kubánský - a před sebou měl baňatou sklenici s jakousi zlatavou tekutinou. Za ním na stěně visela fotografie, na níž byl on sám a zemřelý papež. Doutník byl prozatím nezapálený. Brennan se usadil do jednoho z křesel. Harris se svalil na pohovku.

„Měl jste dobrý let?“ zeptal se Spada.

Harris pokrčil rameny. „Letěl jsem letadlem Citation. 1100 km za hodinu, a bez řvoucích děcek a lidí, co by na mě prskali a kýchali.“

„Výhoda moci.“ Kardinál Spada se usmál.

„Jestli současná administrativa prosadí svoje, tak už moc dlouho ne,“ zavrčel Harris. „Ten parchant chce, abych šel do syndikátu společně s ministerstvem pro vnitřní bezpečnost a CIA.“ Zavrtěl hlavou. „K čemu potřebuje CIA letadlo, které létá takovou rychlostí? Vždyť ani nemohli najít klíče od záchodu pro zaměstnance.“

„Smutná situace,“ pravil Spada soucitně.

„Všichni prezidenti jsou stejní. Nejdřív vyvolají zmatek, rozčeří vodu, zvořou, co můžou, a pak se snaží zemi vytáhnout z bryndy, což jim samozřejmě nejde. Zdá se, že pořád nechápou, že ve skutečnosti všechno řídíme my, stejně jako odjakživa, a že se to nikdy nezmění.“

„Určitě ne, pokud to bude na vás,“ pravil kardinál suše.

„To máte sakra pravdu,“ odfrkl Harris. „A když jsme u toho, jak se má váš nový šéf?“

„Docela dobře,“ odtušil Spada. „Kardinál Urbana měl o ten post velký zájem, i když misky vah se nakláněly spíš směrem k Washingtonu. Jen si to představte! Americký papež, a ještě k tomu černý. Foleymu se to posledně málem povedlo. Všichni už začali být nervózní. Zavolal jsem pár známým, zachřestil několika starými kostlivci v jejich skříních a postaral se, abychom měli v křesle Itala. V poslední době tu bylo příliš mnoho cizinců - Poláků, Němců a vůbec. Urbana ví, že jsem mu pomohl k moci, a taky ví, že ho tam dokážu udržet; nebude volit žádného státního tajemníka, dokud mu neřeknu.“

„Nechcete ten post náhodou sám?“ zasmál se Harris. „Jste dost mladý na to, abyste na něm nějakou dobu vydržel.“

Poprvé si Brennan uvědomil, že úředník CIA musel zřejmě za letu do Říma vydatně popíjet.

„Dobrý bože, jen to ne! Vatikán je hodně podobný vaší zemi, pane Harrisi. Je kontrolován a řízen byrokraty, jako jsme vy a já, ne loutkami. Funkce papeže vyžaduje mnohem víc latiny, než jsem se kdy dokázal naučit. A to nemluvím o tom, že mám příliš rád své oblíbené restaurace, než abych se jich vzdal. Papež si soukromí moc neužije.“

„Co je s Hollidayem a tou Blackstockovou?“ obrátil se Harris na Brennana.

„Dnes večer kolem deváté vyklouzli z muzea, nasedli do taxíku, pronajali si vůz na Fiumicinu a vydali se zpátky do Ženevy, předpokládám, že po stopách našeho milého Tritta.“

„Máte ty obrázky, co udělala slečna Blackstocková?“

Brennan zalovil v kapse svého černého saka a vytáhl odtamtud paměťový disk.

„Tady.“ Usmál se. „Stáhl jsem je z jejího foťáku, když spali. Máme všechno. Je to důkaz o tom, že Holliday je zapletený do toho pokusu o atentát na prezidenta.“ Harris sáhl po plastové flešce, ale Brennan ucukl rukou z jeho dosahu. „Ještě ne, pane Harrisi. Něco za něco.“

„Jak jste je dokázal ze sebe setřást a poslat je na stopu samotné?“ zeptal se Harris. „Senátorovu matku by to moc zajímalo.“

„Holliday je chytrý. Je jak starý mazaný pstruh, který uvažuje, jestli se má zakousnout do návnady; musí napřed přesvědčit sám sebe, že to byl jeho nápad. Musel jsem mu dost dlouho nahrávat, ale bylo vidět, že si to sám dává kousek po kousku dohromady. Bylo to příliš nápadné a všechny cesty vždycky vedly zpátky ke mně. Příliš mnoho shod, než aby to chlap jako on spolkl.“

Starší kněz se usmál a učinil vágní pokus smést popel z klopy. Pak pokračoval. „To nejlepší ovšem nastalo, když jsem mu řekl, že kardinál Spada je zralý na popravčí špalek a já mám v úmyslu odejít do exilu do slatin, kde jsem strávil mládí. Vyhovovalo mu mít mě nablízku, když jsem mu mohl zajistit přístup, kam potřeboval, ale bylo třeba, aby věděl, že odteďka už mu budu k ničemu.“

„Vynikající,“ přikývl Harris.

„A co ty otisky z Trittova domu na Bahamách?“ otázal se Brennan.

„V bezpečí,“ kývl Harris nevinně.

„A samotný Tritt?“ zeptal se Spada.

„Na místě,“ opáčil Harris.

„Má, co potřebuje?“ chtěl vědět Spada. „Dostal potřebné informace?“

„Ano. S námi ho nebude nic spojovat. Je to naprosto geniální, jestli to tak smím říct.“

„A Hollidayův další dílek skládačky?“

„Hotov.“„Co Matoon?“

„Jde do toho naplno.“

„A vaši džihádisti?“ zeptal se Spada.

„Připraveni a čekají. Jsme na startu. Křižák čeká na spuštění.“

Kapitola dvacet

Maine Mall je rozsáhlý nákupní komplex o velikosti 111 484 čtverečních metrů v jižní části města Portlandu a jejími hlavními nájemci jsou JCPenney, Sears, Best Buy, Macy’s a Sports Authority. Kromě toho tu je asi 140 dalších obchodů a služeb včetně několika restaurací. Je to největší nákupní centrum v Maine a většina kšeftů mezi prodejci drog se odehrává právě tady, obvykle ve foodcourtu, zejména v sekci McDonald’s. Foodcourt je umístěn na konci západní pasáže.

Skupina Číňanů s bezvýraznými obličeji dnes jedla u Arby’s a vietnamská skupina žvýkala hamburgery Big Mac opodál u McDonald’s. V každé skupině byli čtyři, ale bylo zřejmé, kdo je jejich vůdce. Jeden Vietnamec, malý mladík něco přes dvacet, nejedl nic a právě tak si počínal jeho čínský protějšek ve vedlejší restauraci. Byl tu obrovský rámus, protože tu halasila spousta lidí; hukot připomínal Niagarské vodopády. Většina lidí se skupince mladých Asiatů v černých kožených bundách, s ulízanými mastnými vlasy a v tmavých nebo zrcadlových brýlích vyhýbala. Jejich soukromí bylo zaručené.

Na neviditelný signál se vůdce Číňanů zvedl ze svého místa, doprovázený jedním bodyguardem. Vklouzl do boxu, kde seděl Vietnamec. Ten měl u sebe také osobního strážce. Chvíli se spolu bavili, pravděpodobně anglicky, i když William Tritt si nebyl docela jistý. Z nedaleké cukrárny Ben a Jerry’s sledoval, jak si oba muži na závěr schůzky potřásli rukama. To potřesení rukama je samozřejmě prozradilo; bylo výrazně neasijské, Asiaté si ruce obvykle nepodávali, s výjimkou případů, kdy jednali s bělochy. Takže to mělo jistý účel, a pokud by je někdo pozoroval tak bedlivě jako William Tritt, byl by to postřehl; muži si vyměnili klíčky od auta. Byla to perfektní záměna a protidrogový agent, který by zatkl jednu nebo druhou skupinu, by u mužů žádné důkazy o drogách nenašel. Klíče neměly žádné identifikační štítky ani elektronické bzučáky. Zkoušet je mezi tisícovkou vozidel v gigantickém parkovišti obklopujícím obchodní centrum ze tří stran by bylo nemožné.

Téměř vždy byli v takových situacích kupující stranou Vietnamci, takže když byla malá schůzka u konce, Tritt sledoval ty čtyři Číňany, kteří zřejmě vybírali hotovost. Tritta drogy nezajímaly, ať už to bylo cokoliv. Zamířili k severozápadnímu východu.

Parkoviště na této straně bylo strašlivé bludiště tvořené hromadami sněhu a úzkými, napůl proházenými cestičkami. Teď také sněžilo a ostrý vítr vanoucí od nedalekého oceánu vrhal do vzduchu vířící a tančící vločky sněhu, které snižovaly viditelnost. Na parkovišti byli jen ti, kdo spěchali buď od svých vozů, nebo zpátky do nich. Auto bylo Chevrolet Impala z posledního desetiletí. Vůdce malé čínské skupinky strčil klíčky do zámku kufru a otevřel jej. Všichni čtyři se naklonili, aby si prohlédli obsah.

Tritt, věrný zastánce jednoduchých řešení, vyndal ze zbrusu nové nylonové sportovní brašny, kterou nesl v levé ruce, poloautomatickou pistoli Desert Eagle ráže .50 a z lyžařské bundy, kterou před chvílí koupil u Sears, vytáhl tlumič a našrouboval ho na hlaveň. Předtím, když kráčel za Číňany dlouhou chodbou pasáže, si stačil natáhnout chirurgické rukavice. Ze vzdálenosti čtyř a půl metru střelil každého mladíka do zad.

Zbraň vydala krátký praskavý zvuk, jako když pod nohama povoluje led na zamrzlém rybníku, a čtyři muži bez hlesu padli k zemi. Jejich těžké zimní kabáty vsákly krev proudící z jejich ran, takže nebylo nic vidět a nikdo si ničeho nevšiml. Hromady sněhu fungovaly jako tlumiče zvuku a udusily jakoukoli ozvěnu. Tritt vhodil pistoli a tlumič zpátky do brašny a zavřel ji.

Rychle se rozhlédl kolem sebe a pak vykročil dopředu. Vytáhl z kufru auta dva velké zelené kufry Samsonite a do prázdného místa naložil těla čtyř mrtvých Číňanů.

Znovu vytáhl z brašny Desert Eagle a vyprázdnil zásobník do těl, čistě pro jistotu. Pak kufr přibouchl, vytáhl klíčky ze zámku a strčil si je do kapsy. Přehodil si brašnu přes levé rameno, do každé ruky vzal jeden kufr a vydal se zpátky ke svému půjčenému vozu.

V tomhle počasí to nějakou dobu potrvá, než těla v kufru začnou vydávat nepříjemný zápach, ale po penězích se někdo začne určitě shánět a muži budou zanedlouho postrádáni. Bylo téměř jisté, že vražda Číňanů a zmizení jejich hotovosti padne na hlavu Vietnamců. Možná celý incident přeroste ve válku gangů a on se stane pomocným nástrojem na snížení kriminality v Portlandu.

Jeho půjčené auto byl černý Ford 150, vybavený enormními sněhovými pneumatikami, jako každé normální vozidlo touto roční dobou v Maine. Ti samí lidé, kteří mu poskytli pistoli, mu dali také kompletní sadu dokladů totožnosti; byl nyní Art Burwell a balíček obsahoval různá povolení k lovu, řidičský průkaz na stejné jméno a úvodní dopis k pracovnímu povolení u radikální a pochybné paramilitární skupiny nazvané Pravá ruka Maine.

Organizace Pravá ruka Maine měla stěží dvacet aktivních členů. Jejím vůdcem byl Wilmot DeJean a skupina měla sídlo hned za Arkha-mem, osamocenou vesnicí v severozápadní části státu. Arkham byl největší ze čtyř obcí s celkovým počtem dvou tisíc obyvatel, rozprostřených v oblasti o velikosti 106 čtverečních kilometrů. Podle informací, které Tritt dostal, byl Wilmot DeJean kdysi učitelem na škole, kterého pro psychické potíže poslali do předčasného důchodu.

DeJean trpěl očividně bludem velikášství, a to v extrémní míře. Orel třímající v pařátech svastiku byl jak symbolem organizace, tak obrázkem vytetovaným na jeho pravé paži. Kdysi ho také vyšetřovala tajná služba, protože napsal výhrůžný dopis současnému prezidentovi. To, jak se všichni domnívali, uspíšilo jeho odchod do důchodu. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti USA do této skupiny infiltrovalo a došlo k názoru, že jde jen o nepatrnou hrozbu, pokud vůbec nějakou. Složky DeJeana a skupiny Pravá ruka byly však dosud otevřené jak u ministerstva, tak u tajné služby.

„Mohli bychom z celé té věci jednoduše vycouvat,“ nadhodila Peg-gy, když se blížili k Ženevě. Skoro už svítalo a mírně sněžilo. Peggy i Holliday byli unavení po dlouhé jízdě a Hollidayovy nervy neměly daleko k prasknutí. „Ty se vrátíš na univerzitu a já zpátky do Izraele. Můžeme zapomenout na to, co se stalo.“ Pokrčila rameny. „Měl jsi pravdu. Hlavně to vůbec nebyla naše záležitost.“

„Na to už je teď pozdě,“ namítl Holliday za volantem. „Ať chceme nebo nechceme, jsme obětní beránci, bez ohledu na to, co mají za lubem.“

„A co mají za lubem?“ zeptala se Peggy.

„Nemám nejmenší tušení,“ opáčil Holliday. „Vždyť vlastně ani nevíme, kdo za tím stojí. Vatikán? CIA? Rex Deus a ta mrcha Sinclairová?“

„Možná všichni dohromady,“ řekla Peggy. „Papeže zavraždili, protože představoval určitou hrozbu pro Brennana a jeho organizaci, ta podvratná skupina v CIA se pokouší změnit rovnováhu moci tím, že se zbaví veškeré administrativy, která se ji snaží bagatelizovat, a Kate Sinclairová usiluje o dosazení svého syna do Bílého domu, nebo alespoň někam poblíž.“

„Mně se to zdá trochu komplikované, nemyslíš?“ namítl Holliday.

„To spiknutí obvykle bývají,“ odtušila Peggy. Holliday se rozesmál. Odbočil s vozem na sjezdovou rampu z dálnice do Ženevy.

„Spiknutí obvykle vůbec neexistují,“ řekl. „Je to jen hromada výmyslů na internetu.“

„Tak tohle vyprávěj Juliu Caesarovi nebo tomu chlápkovi s páskou přes oko, jako máš ty, teď si nevzpomenu, jak se jmenoval. Tomu nacistovi, co ho ve filmu hrál Tom Cruise. Co se pokusil o atentát na Hitlera.“

„Ty myslíš von Stauffenberga,“ řekl Holliday.

„Spiknutí existuje, jedině pokud je odhaleno. Když se povede, tak se většinou nikdo ani nedozví, o co vlastně šlo.“

„Kdo ví?“ Holliday pokrčil rameny. „Možná máš pravdu.

„A možná že nám Tritt nechal nějaké vodítko.“

Brennan prověřoval Trittovo ženevské číslo a poznávací značku na jeho vozidle několik dní předtím, než došlo k útoku na prezidenta, a zjistil, že auto je registrované na muže jménem Emil Langarotti. Langarottiho adresa zněla Rue Henri Fredereich Amiel číslo 1, byt 5B. Holliday a Peggy se ubytovali opět ve známém hotelu Mandarin Oriental, spali až do poledne a pak zamířili k Trittovu bydlišti.

Na dané adrese hned za Rue des Delices, asi tak kilometr od jejich hotelu, nalezli pětipatrovou budovu natřenou světle oranžovou barvou. Byla to klidná čtvrť, poněkud stranou od rušné hlavní třídy, a sestávala téměř výhradně z podobných budov v různých pastelových odstínech.

Dům měl široké klenuté vstupní dveře se skleněnou výplní, kterou chránila zdobená mříž. Nad dveřmi byla velká černá jednička. Při zběžném pohledu to vypadalo, že na každém patře je šest bytů. Dalo se předpokládat, že Tritt bude bydlet až nahoře. Otevřeli velké dveře a vstoupili do haly. Na pravé straně byla oddělená kabinka správce, ale byla prázdná. Nalevo byl výtah s mosaznými dveřmi a malým okénkem. Přímo před sebou měli úzké točité schodiště. Nastoupili do stísněného výtahu, který připomínal rakev, a se skřípěním a vrzáním vyjeli do posledního patra. Dveře výtahu se otevřely na křižovatce čtyř krátkých chodeb, špatně osvětlených staromódními nástěnnými svícny. Podlahy byly pokryté zelenou krytinou, která byla flekatá a ošlapaná.

Trittův byt byl na konci levé chodby. Dveře měl dřevěné, natřené nahnědo, a zámek byl bezpečnostní, s dvojí západkou.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptala se Peggy poněkud otráveně. „Ty sis s sebou náhodou nevzal to svoje nádobíčko, viď?“

„Náhodou vzal,“ opáčil Holliday. Sáhl pod bundu a vytáhl mont-páku od půjčeného vozu. Bezpečnostní zámek byl nový, ale dveřní rám byl stejně starý jako celá budova. Holliday vsunul klínovitý konec montpáky do rámu hned nad zámkem a zapáčil. Ozval se ostrý praskavý zvuk, jak se rám kolem kliky a zámku tříštil. Vzápětí dveře povolily.

„Měl by sis to nechat patentovat,“ zašeptala Peggy. „Mohl bys tomu říkat Z-klíč, Z jako zlodějský.“

Holliday strčil do dveří a otevřel je. Byt byl malý, byla tu jen jedna ložnice. Dvě okna vedla na Rue des Delices, ale obě měla zavřené okenice, takže dovnitř pronikalo jen velmi málo světla. Hlavní místnost byla anonymní a neutrální jako předváděcí pokoj Ikey, takže se nedalo podle ničeho určit, jaký člověk tu bydlí. Peggy přešla přes starou podlahu z tvrdého dřeva a pootevřela žaluzie na okenicích. Místnost se trochu rozjasnila. Gauč, dvě křesla, všechno červené, kávový stolek z kovu a skla s velkým skleněným popelníkem. Vedle něho leželo dálkové ovládání. Stojací lampa v rohu a malá, vysoce výkonná lampička na stolečku napravo od gauče. Mezi oběma okny stál moderní psací stůl, vyrobený z jakési javorové dýhy, a podstavec na laptop. Nad starým plynovým krbem visela gigantická plazmová obrazovka. Nalevo od krbu stálo drahé a elegantní domácí kino Bang & Olufsen se stereem a digitální videokamerou. Pod tím byl sekretář plný CD a DVD.

„Nic tu není,“ pronesl Holliday. Přešel krátkou chodbou k ložnici. Peggy zůstala v hlavním pokoji; dřepla si ke skříňce a zkoumala Trit-tův vkus, pokud šlo o hudbu a filmy. Holliday se za pár minut vrátil a tvářil se kysele. „Ani ň,“ pravil. „Ten chlap je jak duch. Je to tu ještě sterilnější než v té jeho chajdě na Lyford Cay.“

„Strauss, Wagner, Mozart, Verdi, Beethoven, Vivaldi, Susan Boyle-ová,“ citovala Peggy, stále klečící před policemi s CD a DVD.

„Cože?“

„S výjimkou Susan Boyleové je to skoro samá klasika.“

„Kdo k čertu je Susan Boyleová?“ chtěl vědět Holliday.

„To si děláš legraci, ne?“ Peggy vstala. Otevřela plastový kryt a vložila CD se songy Susan Boyleové dovnitř.

„Jaktěživo jsem o ní neslyšel,“ řekl Holliday.

„Musíš vážně chodit častěji do společnosti, Johne,“ řekla Peggy, ušklíbla se a potřásla hlavou. Přešla ke stolku, zvedla dálkové ovládání a stiskla tlačítko. Asi vteřinu se nic nedělo a pak se zablikáním ožila obrovská televizní obrazovka nad krbem. Objevil se zrnitý obraz muže, který v náručí hýčkal Kalašnikov AK-47. Jeho okolí připomínalo nějaký opuštěný letní tábor. Obraz byl kolorován a barvy byly skoro křiklavé; Hollidayovi to okamžitě připomnělo staré domácí filmy natáčené na super osmičku. Nad postavou muže s klasickou sovětskou puškou se objevil amatérský titulek.

TY A PRAVÁ RUKA MAINE

Pod titulem byla hrubá kresba křičícího orla, svírajícího v pařátech krvavě červenou svastiku.

„Co to do prčic je?“ nechápala Peggy.

„Něco ti povím, zlato. Můžeš vzít jed na to, že tady už nejsme v Kansasu,“ opáčil Holliday.

Kapitola dvacet jedna

Tábor Pravé ruky Maine byl areál o velikosti dvou set akrů na březích jezera Watson, který v roce 1922 koupili američtí skauti. Z různých důvodů ukončil provoz v šedesátých letech, mimo jiné i kvůli tomu, že žádný dvanáctiletý či třináctiletý kluk by v roce 1965 nenosil skautskou uniformu.

Počátkem sedmdesátých let se jistý podnikatel jménem Reinhold Hodge pokusil celé okolí jezera rozdělit na parcely. Skauti si vybrali díl na konci Eagle Road; to byl jediný pozemek, který nebyl bažinatý a zamořený moskyty, ani neměl podloží z pevné skály, která znemožňovala vystavět téměř cokoli s výjimkou suchého záchodu. Hodge začal nabízet jednotlivé pozemky za počáteční cenu 2500 dolarů, ta se ale postupně snižovala, až klesla na 500 dolarů, a Hodge zbankrotoval. Když cena dosáhla výše 300 dolarů, odjel z města, aniž prodal jeden jediný stavební pozemek.

Nakonec celé jezero včetně starého skautského tábora koupil v roce 1989 od zbankrotovaného správce za 10 000 dolarů Wilmot DeJean, s úmyslem změnit název osady na chlapecký tábor Světlo vůdce. Tato myšlenka však nebyla nikdy zrealizována, protože v roce 1991 byl DeJean nucen se pro nejasné psychické potíže odebrat do předčasného důchodu.

V polovině devadesátých let konečně DeJean našel své místečko na trhu. Rusové a komunisté byli postaveni mimo hru, hippies se usadili na Wall Street nebo provozovali konglomeráty se zdravými potravinami a počítačové korporace, a DeJean znovu vynalezl nepřátele, které Amerika už tak nutně potřebovala.

Podle jeho nového světového řádu všechny nešvary společnosti působili staří dobří známí, na které se dalo spolehnout: černoši, židé a homosexuálové. DeJean k nim přihodil ještě ilegální přistěhovalce, plížící se tajně přes hranici z Mexika, aby připravovali o práci rodilé Američany, a vůbec všechny, kdo mluvili cizím jazykem. Nebylo ani moc překvapivé, že to fungovalo jako kouzlo.

V Arkhamu nebyla jediná černošská nebo hispánská rodina. Pokud tu žili gayové, tak si dávali pozor, aby se o nich nevědělo, a nejbližší synagoga byla čtyři sta osmdesát kilometrů daleko. DeJeanova zakládací listina, zvaná „Hlas orla“, získala tajně podpisy od asi stovky lidí v oblasti, a DeJean sám byl jedním z časných uživatelů internetu. Jeho webová stránka přitáhla ještě více zájemců.

roce, který následoval po jedenáctém září, se počet podpisů pod listinou, nyní nazvanou „Orel pravdy“, vyšplhal na víc než deset tisíc. Pro šestašedesátiletého DeJeana to znamenalo slušný příjem, aby mohl vést pohodlný život, a dostatečný základ, aby mohl znovu začít realizovat ideu skautského tábora.

roce 2003 pořádal DeJean v táboře pravidelná shromáždění, na která lákal lidi z celého Maine. V roce 2006 tu organizoval tři letní tábory za rok a lidé sem přijížděli z celé země.

roce 2008 najal třiadvacet takzvaných Patriotů na plný úvazek. Žádnému ještě nebylo přes třicet. Někteří z nich byli bývalí vojáci a měli za sebou mise v Iráku a Afghánistánu, čtyři další za sebou měli trest v různých nápravných zařízeních. Hlavní ale bylo, že všichni do jednoho nadšeně sdíleli DeJeanovu nenávist vůči naprosto všem existujícím menšinám.

O vojenských skupinách se už nějakou dobu ve zprávách skoro nic nepsalo; bombový atentát v Oklahoma City byl překonán zničením Světového obchodního centra. Incident v Ruby Ridge byl už vzdálenou vzpomínkou a odnož adventistů, davidiáni, byla trapnou skvrnou na pověsti jak ATF, tak FBI. Amerika teď měla nového nepřítele, a Al-Káida a Tálibán vzaly DeJeanovi vítr z plachet. Když média stočila svou pozornost k novým událostem, zájem o jeho organizaci začal opadat a s ním se ztrácely i podpisy a příjmy.

Naléhavé varování senátora Sinclaira před nepřítelem ve vlastních řadách a potenciální hrozbou domácího terorismu trochu pomohlo, zejména když mladí muslimové hromadně utíkali o jarních prázdninách z Pákistánu a u pasažérů letadla do Detroitu byly odhaleny výbušniny. Pořád to ale nestačilo. To, že se v Orlím hnízdě, jak se tomu nyní říkalo, nečekaně objevil Bill Tritt s dvěma kufry, byl přímo dar z nebes.

Zároveň to bylo tak trochu zklamání. Když se Tritt po prašné cestě, trefně nazvané Orlí stezka, blížil k bráně tábora, uviděl, že DeJean se vůbec nenamáhal strhnout starou primitivní dřevěnou bránu. Namísto toho jen nahradil stylizovanou skautskou lilii na překližce uprostřed červeným, černým a žlutým obrázkem svého křičícího orla se symbolem svastiky.

Hlídku u brány představoval obtloustlý mladík s obličejem posetým pupínky, který podřimoval na pařezu s cigaretou, visící mu z koutku úst. Měl na sobě džíny a tričko nesoucí logo s orlem. Na klíně měl něco, co vypadalo jako kalašnikov, ale když Tritt zastavil auto a strážný se probral z letargie a vstal, uviděl, že je to ve skutečnosti německá verze, ráže .22. V jeho rukou to vypadalo jako hračka, což vlastně ve skutečnosti byla.

„Vystupte z auta,“ řekl uhrovitý mladík, postoupil dopředu a zamával puškou. Na nohou měl odřené kotníkové tenisky. To je tedy uniforma. Tritt viděl, že dlouhá páka pojistky blokuje pohyb závěru. Tomu mladému troubovi by trvalo dobrou vteřinu, než by zbraň odjistil, a pak by ještě musel strhnout západku dozadu, aby ji nabil.

„Dej to pryč,“ vyzval ho Tritt a vytáhl zpod větrovky velkou Desert Eagle.

Uhrovitý muž zíral na blyštící se hlaveň a prsty šátral po pojistce své AK. Tritt ho ze sedadla pro řidiče střelil do nohy; ustřelil mu přitom špičku jedné ze starých měkkých tenisek. Mladík zařval a jeho zavytí se ztratilo v burácivé ozvěně výstřelu velké automatické pušky, která se odrážela od okolních kopců, pokrytých cedrovými lesy. S řevem se svezl k zemi a z jeho poraněné nohy se vyřinula krev. Po tlustých tvářích mu stékaly slzy. Krev z jeho nohy se rychle hromadila a mísila se s prachem.

„Tys mě zastřelil!“ zasténal tlustý mladík, svíjející se na zemi.

„Nejen postřelil,“ opravil ho Tritt a hleděl na něj z vozu. „A střelím tě i do druhé nohy, jestli mi do deseti vteřin neřekneš, kde je DeJean.“

„Nahoře v komunikačním centru,“ hekl mladík, zuby stisknuté bolestí. Noha nepřestávala krvácet. Ztrácel spoustu krve a začínal blednout. Tritt rozpoznal příznaky šoku.

„Kde to je?“ zeptal se klidně.

„Nahoře u chaty. U tenisových kurtů,“ zabručel uhrovitý mladík. Vypadal, že se mu dělá špatně, čůrek potu mu stékal kolem čelisti.

„Za vteřinu nejspíš omdlíš. Možná budeš blít, tak dej pozor, ať ležíš na boku. Neboj, až najdu DeJeana, tak sem někoho pošlu, aby tě dal dohromady.“

„Ty parchante, tys mě střelil,“ šeptal mladík a z nosu se mu ve dvou lesklých čůrcích hrnul hlen. Oči se mu stočily vzhůru a vzápětí omdlel, schoulený v poloze embrya, zády opřený o pařez. Krev nepřestávala téct. Bude muset brzy do nemocnice, nebo přijde o nohu. Oběti války, pomyslel si Tritt lhostejně. Zařadil rychlost a pomalu vyjel nahoru po cestě.

Na hřebeni nízkého pahorku po levé straně stála polozřícená stavba z klád a ve středu prostorného pole se vypínalo cosi, co vypadalo jako gigantické překližkové týpí. Bylo omšelé a mírně nakloněné na pravou stranu a namalované indiánské symboly byly už vlivem povětrnostních vlivů a času vybledlé, skoro se ztrácely. Pole bylo přerostlé, ale Tritt viděl, že tu pořád ještě zbývají dřevěné podsady pro stany. Přejel přes staré štěrkové parkoviště. Stálo tu asi šest vozů, většinou to byly dodávky, všechny staré a všechny americké výroby.

Trochu opodál, jako kdyby se bál, že mu ostatní vozy poškrábou lak, stál jasně červený humvee z armádních rezerv. Když ho Tritt míjel, přečetl si nápis na jeho poznávací značce: PATRIOT. Nebylo těžké uhodnout, komu patří. Za parkovištěm, na vyvýšenině, z níž byl výhled na jezero, stál velký hrubý srub se střechou pokrytou mechem. Na dřevěném stožáru před srubem vlály dvě vlajky - DeJeanův křičící orel nad losem a pinií, znakem státu Maine.

Tritt zaparkoval velký vůz před srubem a Desert Eagle zastrčil zpátky do pouzdra pod svou větrovku. Vyšel nahoru po dřevěných schodech na širokou krytou verandu a zaklepal na chatrné dřevěné dveře. Za pár vteřin se dveře otevřely a v nich stál muž v civilním oděvu a s páskou na paži, nesoucí znak křičícího orla.

Ruce měl špinavé, nehty černě orámované tlustou vrstvou mastnoty a na jeho pracovních kalhotách byly vidět dlouhé umaštěné skvrny. Měl na nohou těžké pracovní boty. Vypadal, že je mu něco přes dvacet. Asi automechanik, nebo někdo, kdo tu má na starosti stroje.

Za ním u dlouhého konferenčního stolu, vyrobeného z dvou překližkových desek položených na tesařských kozách, sedělo asi šest lidí. Deska byla pokrytá tmavozeleným voskovaným plátnem. Kolem stálo dalších asi šest lidí. Trittovi to připomnělo schůzky von Stauffenbergova spiknutí, které mělo odstranit Adolfa Hitlera. Hitler byl v místnosti ostatně také, shlížel z velkého zarámovaného portrétu nad krbovou římsou na druhém konci místnosti. Na rozdíl od jakékoliv Hitlerovy konferenční místnosti však byla tato zahalená cigaretovým kouřem, který se v chuchvalcích vznášel až ke stropním trámům z hrubých polen.

„Kdo jste?“ zeptal se muž u dveří nevlídně. „Co tu chcete? Tohle je soukromej majetek.“ Zamračil se. „Jak to, že vás Hubeňour nezastavil, jak to měl nařízeno?“

„Hubeňour? Ten v tričku s tím vaším orlem? Tlustý a se spoustou pupínků?“

„Jo.“

„Tak ten leží u brány a má ustřelenou půlku nohy.“

„A do prdele!“

„Do té jsem ho netrefil,“ pravil Tritt.

Ozval se další hlas. Tentokrát patřil menšímu staršímu muži stojícímu u hlavy stolu. Byl oblečený v plné pouštní kamufláži a měl na hlavě zelenou čapku ve stylu Fidela Castra s dvěma hvězdičkami. Měl na ruce také pásku s křičícím orlem, stejnou jako muž u dveří. Na stěně ostatně visel obrovský transparent s křičícím orlem, který nesl heslo organizace Pravá ruka Maine: PRAVÁ RUKA JE BOŽÍ RUKA.

„Vy jste postřelil jednoho z mých mužů?“ otázal se muž v pouštní výzbroji. Tritt si povšiml, že má zbraň. Vypadalo to jako starý automatický kolt.

„Přesně tak,“ přikývl Tritt. „A jestli za ním někoho rychle nepošlete, tak vykrvácí. Odvezte ho do nemocnice a řekněte doktorovi, že se střelil do nohy sám. Vypadá, že je na to hloupý dost.“

„Danieli?“

Muž stojící před Trittem u dveří přikývl a vyběhl ven.

„Vy musíte být DeJean.“

Starší muž přikývl. „Ano, jsem plukovník DeJean.“ Vystoupil zpoza stolu, jednu ruku na pažbě své pistole. Její pouzdro bylo poškrábané a odřené. Přebytek z války. Tritt viděl, že má na nohou draze vypadající kovbojské boty. Podpatky mu přidávaly nejméně pět centimetrů navíc.

„Plukovník jaké armády?“ otázal se Tritt útočně.

DeJeanova ruka se sevřela kolem pažby zbraně. „Mé armády,“ řekl nakonec.

„Myslíte tuhle bandu? Toho tlusťocha u brány? To si děláte srandu.“

„Jsou tu i jiní,“ řekl DeJean klidně. Zpod čapky mu vyčnívaly bílé chmýřovité vlasy. „Tohle je pouze výcvikový tábor pro nové rekruty.“

„Co nacvičují?“ zeptal se Tritt. „Cirkusové číslo?“

„Ze začátku se Hitlerovi taky smáli,“ pravil DeJean. „Pokud šlo o Brity, George Washington byl zrádce a Benedict Arnold byl velký válečný hrdina.“

Tritt se rozesmál. „Vy se srovnáváte s Hitlerem a George Washingtonem? Hitler byl šílenec a Washington vojákem už od dvaceti.“

„Já bych raději věděl, s kým mám tu čest,“ řekl DeJean a vytáhl se upjatě do plné výšky.

„Jmenuji se Barfield,“ řekl Tritt.

„A co chcete, pane Barfielde? Orlí hnízdo je trochu stranou, není to vhodné místo na plytkou konverzaci.“

„Chci vám přispět darem na vaši věc.“

„Obávám se, že my šeky nebereme,“ ušklíbl se DeJean.

„Pošlete některého z hochů k mému autu. Na sedadle pro spolujezdce jsou dva kufry. Ať je přinesou sem.“

„Pritcharde, Samsone, dojděte tam,“ nařídil DeJean. Dva muži stojící u velkého stolu zamířili ke dveřím. Za dvě minuty byli zpátky a každý nesl jeden kufr.

„Položte je na stůl,“ řekl Tritt. Sáhl do kapsy a hodil DeJeanovi klíčky. Ten se je pokusil zachytit ve vzduchu jednou rukou, ale nepovedlo se mu to. Klíčky mu spadly k nohám a jeden z jeho „žáků“ se shýbl, aby je zvedl a podal mu je. Muži položili kufry na stůl. DeJean je propustil.

Dlouze se podíval na Tritta, pak vsunul klíčky do zámku velkého zeleného kufru. Odklopil víko. Oba kufry byly naplněné stovkami úhledně zabalených štůsků bankovek. DeJean se snažil netvářit překvapeně, ale Tritt si všiml, že se mu ruce lehce chvějí, když sáhl pro jeden balíček a vytáhl jej.

„Ehm, to je od vás velice štědré, pane, ehm… Barfielde. Smím se zeptat, odkud ty peníze jsou?“

„To vlastně není tak úplně dar, plukovníku DeJeane. Je to investice. Kupuji Pravou ruku Maine se vším všudy. Je nyní moje, a já si s ní budu dělat, co chci. Vaši muži se budou řídit mými příkazy, jedině mými. Je to jasné?“

„Vy jste se zbláznil. Tohle je občanské politické hnutí. Tohle je naše věc!“

„Blbost.“

DeJean se zahleděl na to obrovské množství peněz.

„Je tam něco přes dva miliony dolarů, všechno v neoznačených bankovkách.“

„Proč to děláte?“ zeptal se DeJean.

„Jedenácté září bylo pro Ameriku jako budíček,“ řekl Tritt; byl to pečlivě sestavený scénář, který mu dali a který se naučil nazpaměť. Scénář, který měl ulehčit DeJeanovu svědomí a ospravedlnit jeho chtivost. „Ale to je už téměř deset let a tato velká země upadla opět do samolibého spánku. Je čas, aby se Amerika z té nebezpečné dřímoty probudila. Muži z Pravé ruky Maine mohou být právě ti, kdo se o to postarají.“

„A jak?“ chtěl vědět DeJean.

„Když udělají přesně to, co jim řeknu,“ řekl Tritt. Sledoval, jak DeJean nevěřícně zírá do kufrů. Téměř viděl, jak se starému muži v hlavě otáčejí kolečka. Ty kufry byly v podstatě splněním snu, který se zdál nedosažitelný, a DeJean žil po většinu svého dospělého života ve snovém světě. On a jeho Pravá ruka Maine jsou dokonalá volba a pomohou mu uskutečnit velký plán.

DeJean se napřímil do vojenského postoje. „Pane Barfielde, Pravá ruka Maine čeká na vaše rozkazy. Bůh žehnej vašim činům, a Bůh žehnej Americe.“

Kapitola dvacet dva

Mike Harris, zástupce ředitele operací CIA, seděl ve ztemnělém bunkru kontrolní stanice amerického ministerstva vnitřní bezpečnosti. Byla to železobetonová stavba bez oken, napůl zapuštěná do země na okraji základny amerického letectva, kousek od městečka Grand Forks v Severní Dakotě. Skleněná stěna oddělovala kontrolní místnost od stanovišť pilotů. Ve vzduchu byly dnes tři bezpilotní letouny, jeden nad hranicemi Britské Kolumbie, Idaha a Montany pátral po pašerácích dovážejících marihuanu, další v pravidelných kruzích létal nad Velkými jezery, od Duluthu na Hořejším jezeře po Rochester na jezeře Ontario, a ten třetí kroužil ve výšce třinácti kilometrů nad městem Winter Falls v New Hampshiru. V téhle výšce bylo šedomodré letadlo pouhým okem neviditelné a stěží se dalo rozeznat i dalekohledem. Letouny byly příliš malé, než aby je zachytil radar, měly turbovrtulové motory, což vylučovalo možnost zasažení tepelnou naváděcí střelou, a namísto z hliníku byly vyrobeny z uhlíkových vláken, což ještě zvýšilo jejich utajení.

Generál Angus Scott Macoon seděl s Harrisem v horní kontrolní místnosti, kouřil doutník a pozoroval obrazovky ze stanovišť pilotů na konzole před sebou. Dnes ráno obdržel hlášení od majora Nevilla, svého pobočníka, které ho velice potěšilo. Stepní požár byl uhašen díky politováníhodné nehodě, která se stala turistům v národním parku v horách Catoctin. Dostala se jen na zadní stránky washingtonských novin a kromě jediného klipu na kanále 4 se o ní v televizi nijak nezmiňovali.

„Chytíte vůbec někdy někoho?“ zeptal se Harris. „Viděl jsem, že je používali k vyhledávání a likvidaci v Pákistánu a Afghánistánu, ale to bylo samozřejmě něco docela jiného.“

„Jediné, co chytí, jsou pašeráci ze západu. Většina teroristů se v tomhle prostředí necítí moc pohodlně. Táboření v lesích není nic pro muslimy.“

Harris si povzdychl. Matoon byl dost nudný patron a skoupý na slovo, ale byl to Sinclairův člověk, takže skutečně neměl na vybranou.

„Zachytili jsme jednu nebo dvě osoby, co přejížděly přes jezera, ale většinou to jsou pašeráci, co odtud vozí cigarety. S vodou mohamedáni taky nemají moc zkušeností. Jestli chcete znát můj názor, tak celá ta banda je v podstatě dost líná. Přeletí do Kanady, která do země taky vpustí kdekoho, a pak se pokusí vrátit zpátky do Států. Takhle se sem dostali Arabové z jedenáctého září. Dobře vědí, že každýho snědýho chlapa, kterej se jmenuje Jusuf nebo Ahmed, vytáhnou z fronty. Ti opravdu hloupí se pokoušejí jet autobusem, aby ušetřili. Přitom je tady otevřená hranice, dlouhá skoro pět tisíc kilometrů, kterou můžou klidně přejít pěšky s atomovou hlavicí pod bundou. Ale na to jsou moc pohodlní, tak si to radši komplikují.“

Teroristé z jedenáctého září se do Ameriky nedostali přes Kanadu, navzdory těmto mýtům. Vstoupili do země přes New York, Los Angeles a Miami a měli americké doklady, ale to nebylo podstatné. Harris si pohrával s ovládací pákou na levé straně obrazovky, kterou mohl přiblížit obraz, naklánět ho a zabírat úplně stejně jako filmovou kamerou, naprosto nezávisle na operátorovi ve spodní místnosti. Matoon ho pozoroval, jak si hraje, a na obličeji mu pohrával úsměv.

„Můj vnuk hraje s takovýmhle joystickem Avatara; lítá na dracích, střílí ze zbraní a běhá s lidma. To už je technika nad moje chápání. Klukovi je osm a nejspíš by dokázal s tímhle letadlem lítat líp než hoši dole u řízení.“

„Kolik lidí je ve městě?“ zeptal se Harris a sledoval monitor. Poletoval nyní v úrovni střech jako Petr Pan. Skoro z toho dostával závrať. Viděl temena lidí, kteří chodili dole na chodnících v zimním oblečení. Ulicí projelo policejní auto.

„V tomhle ročním období asi tak dva tisíce.“

„Kolik civilních obětí by si podle vás ta operace vyžádala?“

„To vám neřeknu,“ pravil Matoon a vyfoukl oblak kouře. „Asi hodně. V plánu je vyděsit k smrti celou zemi, ne jim jen říct, že se na ně řítí nebesa.“

„Kolik je ve Winter Falls policajtů?“

„Osm v každé směně. Směny jsou dvanáctihodinové, takže je tam osmnáct policistů v aktivní službě. V každé směně je osmičlenná hlídka. Víme, kde bydlí všichni, co nejsou ve službě. O ty se postará nejdřív.“

„A co okresní šerif?“

„Ten je odtud sedmnáct kilometrů. To není problém. Do města vedou jen dvě silnice. Když si zvolíte správné povětrnostní podmínky, úplné uzavření je hračka.“

„Takže celé město je odepsané?“

„Máte snad pochybnosti?“

„Ne, vlastně ne,“ řekl muž z CIA.

„Ale ovšem že máte. Každý by se rozmýšlel víc než dvakrát, než by udělal to, k čemu se chystáme. Ale když to uděláme, zachráníme zemi.“ Generál si odfrkl. „Náš prezident je posera. Chce spláchnout Ameriku do hajzlu. To nemůžeme dopustit. Potřebujeme v Bílém domě silnou ruku.“

„Dost se to podobá státnímu převratu,“ řekl Harris. „A mluvíme o spoustě obětí.“

„Kolik lidí zemřelo při jedenáctém září?“ zeptal se Matoon.

„Dva tisíce osm set,“ odpověděl Harris.

„Tady to bude podobné.“

„Ale vy víte, že tohle je něco jiného.“

„Proč? Kvůli tomu, jak to váš člověk provede? Nebuďte blázen. Ve válce jsou vždycky oběti mezi civilisty - to je nezvratný fakt, bez ohledu na to, jak k těmto obětem dojde.“

Harris zíral na monitor. Viděl lidi, kteří rybařili ve vyvrtaných děrách v ledu na zamrzlém jezeře, děti, které stavěly na louce sněhuláka. Studenty církevní školy hrající hokej. Četl všechny záznamy, studoval složky materiálů, znal město jako své boty, i když do něho nikdy nevkročil.

„Uvědomujete si, že když ho zastavíme a ‚odhalíme‘ to spiknutí na poslední chvíli, tak budeme hrdinové?“

„Jistě.“ Matoon se zazubil. „Prezident by dal vašemu šéfovi medaili. Zdaleka by to ale nemělo takový dosah, jako když to dokončíme.“ Generál se natáhl a poplácal Harrise po rameni. „Jak kdysi řekl jiný náš prezident: vydržet, ať se děje, co se děje, pane Harrisi. Děláme to proto, aby byla naše Amerika zase mocná země.“

„Ty si vážně myslíš, že to bude fungovat?“ zeptala se Peggy skepticky. Jeli nyní dalším půjčeným autem, které si vybrali po svém příletu z Curychu na letiště Montreal-Trudeau. Holliday seděl za volantem a řídil velký Ford Explorer po osmiproudové zasněžené dálnici. Byli víc než hodinu jízdy od Montrealu a jeli směrem na západ. Asi půl kilometru od nich po levé straně tekla řeka Svatého Vavřince. Mohli ale klidně být třeba v Antarktidě, protože vůbec nic neviděli. Byly teprve dvě hodiny odpoledne, ale museli mít zapnutá všechna světla včetně halogenových mlhovek.

„Je to naše jediná šance,“ odpověděl Holliday. „Ministerstvo vnitřní bezpečnosti bude mít ve složce naše pasy, otisky a fotky. Když tam zkusíme přiletět, tak nás za pár vteřin mají. Na všech hraničních přechodech budou mít v počítačích naše jména. Proto jsem si taky vybral explorera u malé místní společnosti. Žádné americké pobočky, aby je nemohli kontrolovat muži v černém.“

„Nemohli jsme počkat v Montrealu, až se počasí uklidní?“

„Tohle je právě ten druh počasí, jaké má Harry rád,“ opáčil Holliday a zadíval se na počitadlo vzdálenosti. Vozidlo mělo najeto téměř dvě stě tisíc kilometrů a bylo sedm let staré. Stěrače fungovaly jen občas a jediné teplo vycházelo z odmrazovače, který udržoval jejich čelní sklo jakžtakž průhledné. Holliday i Peggy si koupili v malém městečku u letiště lyžařské bundy a teplé zimní boty, ale navzdory tomu Peggy pořád drkotaly zuby, i když byla zachumlaná až po uši.

„Už jsme skoro tam,“ řekl Holliday. Přes cvakající stěrače, které přesouvaly tající břečku z jedné strany okna na druhou, Holliday uviděl značku oznamující výjezd na MacEwan Boundry Road a přejel s explorerem do krajního pravého pruhu. Na dálnici byl minimální provoz, ale i ve vozidle s pohonem čtyř kol by jeden špatný pohyb mohl znamenat katastrofu. Objevil se sjezd z dálnice a Holliday zpomalil ještě víc, projel mimoúrovňovou křižovatkou a přejel nad širokou přímou dálnicí, z které právě odbočili. Pomalu jel po dvouproudové asfaltové silnici, která byla nyní dokonale bílá.

„Vždyť to je úplná sněhová bouře,“ řekla Peggy nervózně.

„To je Kanada v zimě,“ opáčil Holliday klidně.

„Je to životu nebezpečné,“ trvala Peggy na svém. „Proč se máme scházet s tím tvým kámošem v Subway v nějakém zapadákově? A kdo to vlastně je, ten tvůj záhadný Harry?“

„Je to indián z kmene Mohawků.“

„Cože?!“

„Byli jsme spolu u speciální jednotky. Když odešel do důchodu, vrátil se zpátky do rezervace, usadil se, otevřel si podnik, oženil se, měl děti - prostě normální život.“

„Je Kanaďan, nebo Američan?“

„Obojí. Rezervace se rozkládá po obou březích řeky, takže má vlastně dvojí občanství. Rád se pere, proto se dal k rangerům.“

„To ale pořád nevysvětluje, proč s ním máme schůzku zrovna v Subway uprostřed sněhové bouře.“

Holliday se zasmál. „On miluje ty jejich sendviče s masovými kuličkami. Když jsme byli ve válečné zóně, tak o ničem jiném nemluvil. Jakmile si našetřil dost peněz, tak koupil frančízu.“

„A jak to prosím tebe souvisí s naším současným problémem?“

„Taky si zřídil malý loďařský podnik pro místní rybáře. Prodává i přívěsné motory.“

„No a?“

„V zimě prodává sněžné skútry.“

„Začínám z toho mít divný pocit,“ povzdychla si Peggy. V cloně vířícího sněhu se objevil známý černožlutý štít restaurace Subway. Holliday zamířil na nedávno protažené parkoviště. Na jeho vzdáleném konci stál Landrover Defender s přimontovanou sněhovou radlicí, který vypadal, že je úplně nový.

„Pěkné vozítko,“ komentovala to Peggy. „Nevěděla jsem, že na studených sendvičích a sněhových skútrech se dá tolik vydělat.“

„Harry má i jiné příjmy,“ řekl Holliday. Vylezl z exploreru a brodil se sněhem k jasně osvětlenému vchodu do restaurace. Peggy ho neochotně následovala.

Interiér restaurace byl jasně osvětlený a bylo tu příjemné teplo. Za dlouhým a vysokým pultem stáli dva muži. Jeden byl teenager, s ústy zkřivenými do permanentního úšklebku typického pro jeho věk, naducané tváře pomalu přecházející do čtverhranného vážného obličeje. Měl na hlavě papírovou čepici a kouřil cigaretu. Druhému muži bylo něco přes padesát, měl ostře řezaný obličej a dlouhé černé vlasy svázané do ohonu. Měl tělo zápasníka a na hlavě směšnou papírovou čepici stejnou jako mladík. Seděl na stoličce a četl výtisk místních novin. Když zahlédl Hollidaye, vyskočil.

„Hele, Jednovokej!“ zašklebil se. Přešel přes místnost a poplácal Hollidaye po zádech a pak oba muži zahájili jakýsi komplikovaný rituál potřásání rukou.

„Jak dva staří páprdové na tajný schůzi zednářů,“ zamručel mladík a podařilo se mu ušklíbnout a zamračit současně.

Muž s vlasy staženými do ohonu se otočil od Hollidaye a zadíval se dlouze na Peggy, jako kdyby ji odhadoval. „Vy musíte být Peggy.“ Jeho úsměv se rozšířil ještě víc. Měl dva přední zuby opatřené zlatými korunkami, což mu propůjčovalo vzhled movitého upíra. „Já jsem Harry Moonblanket.“ Trhl palcem směrem k mladíkovi s buclatými tvářemi. „Támhle ten pořízek je můj americkej synovec, Kai-entaronk-wen.“

„Tím chce říct, že se jmenuju Billy Dvě řeky.“ Mladík se otočil ke svému strýci, úšklebek stále přilepený na tváři. „Jdi se vycpat, náčelníku Dlouhý spodky.“

„Má hubu pěkně proříznutou,“ řekl Harry pyšně. „Je vidět, že je ze stejnýho těsta.“

„Jo, stejně bláznivej hippie,“ zamručel Billy.

„Jseš připravenej, Jednovokej?“ zeptal se Harry a obrátil se na Hollidaye.

„Myslel jsem, že počkáme, až se setmí. Až nebude svítit měsíc a tak.“

„Teď je to lepší,“ řekl Harry. Sundal z háčku teplou bundu s kožešinovou kapuci a navlékl si ji. „V noci lítaj vrtulníky se světlometama. Ale v takovýmhle počasí jsou hluší, němí a slepí.“ Ukázal směrem ke stropu. „Teď nevidí nic ani velký voči na nebi.“ Obešel pult a ještě jednou se otočil, aby udělil instrukce Billymu. „Jestli přijdou nějací zákazníci, tak jim dej sendviče za poloviční cenu. Speciální nabídka - pro každýho dva.“

„Každej, kdo by sem jel v tomhle počasí jen proto, aby si koupil sendvič, je padlej na hlavu,“ odtušil Billy.

„Hlavně se postarej o obchod, chlapče.“

„Onen, strejdo. Hodně štěstí,“ řekl Billy.

„Onen a Niá-wen, synovče.“ Moonblanket vzal Peggy za paži. „Pojedeme roverem. Vy si sednete dopředu. Není nad to, mít vedle sebe pěkný děvče pro štěstí.“ Zamířili společně ke dveřím.

„Kam pojedeme?“ chtěla vědět Peggy.

„Někam, kde jsou ulice dlážděný zlatem, drahoušku. Čtyřiadvacetikarátovým.“

Kapitola dvacet tři

Náčelník policie Randy Lockwood, usazený u pultu v Gormanově hospodě, se zakousl do sendviče. Bylo už dávno po poledni, ale ráno bylo potřeba vyřídit případ drog ve skříňce na střední škole a papírování mu zabralo dost času, takže s ním skončil až odpoledne.

Tu a tam pytlík marihuany za deset dolarů, který se sem dostane přes hranice od Quebeku, je jedna věc - sám jí ostatně v šedesátých letech vykouřil víc než dost -, ale kokain, to je přece jen něco jiného.

Vyšetřování vykradené skříňky bylo na anonymní tip, což znamenalo, že to pravděpodobně některý student práskl na druhého. Než se k tomu dostal, vlastník dotyčné skříňky Tommy Horrigan byl v prachu. Ještě horší bylo, že minulý týden dovršil osmnáct let, což znamenalo, že pokud ho dopadnou, půjde před soud pro mladistvé.

Lockwoodovi všechno komplikoval fakt, že Mark Horrigan, chlapcův otec, byl předsedou golfového klubu a majitelem penzionů pro důchodce Wolf Run, bytového komplexu na severním konci města. Prostě místní velké zvíře. Jít proti němu nebude nic příjemného. Horrigan byl prcek, který trpěl těžkým napoleonským komplexem, a navíc měl příliš mnoho peněz. Už od základní školy to byl protivný malý zmetek a od té doby se toho moc nezměnilo.

Lockwood se podíval z napůl zamlženého velkého okna na Main Street. Všechna vozidla, která dnes musela z nutných důvodů vyjet, měla náhon na čtyři kola. Venku řádil zas jeden z těch pekelných bliz-zardů, jaké se z nepochopitelných důvodů rodí kdesi nahoře v Arktidě nad Quebekem. Možná se některý ze starých indiánských bohů mstí za příchod Francouzů v roce 1500. Jak tomu říkal jeden z těch prvních průkopníků? Země, kterou Bůh věnoval Kainovi. Docela tomu věřil.

„Proč v tomhle městě musí každej každýho znát?“ postěžoval si Lockwood. Položil sendvič a zdvihl šálek s kávou.

„Tak to chodí ve všech malejch městech,“ řekl Reggie Waterman a otřel si svůj ocelový hák o zástěru. „Všichni vědí, kolik peněz máš v bance, všichni si to jednou rozdali nebo rozdají s tvou ženou a všichni vědí, jestli bereš viagru nebo ne.“

„Malý města jsou děsný,“ řekl Lockwood z druhé strany pultu.

„Amen,“ řekl Waterman. „Když už o tom mluvíme, Terry Barnes z krámu s krmivem říkal, že k němu někdo včera přijel a koupil skoro čtyři sta kilo toho hnojiva Incitec. Terry toho chlapa nikdy neviděl.“

„Kdo proboha potřebuje uprostřed zimy čtyři sta kilo hnojiva?“ podivil se Lockwood, kterého to najednou zaujalo. Při bombovém atentátu v Oklahomě City byla použita tuna dusičnanu amonného a motorové nafty na vyhození budovy Murrah do povětří, a přesto ani o patnáct let později stále neexistovaly federální předpisy, které by koupi této látky omezovaly. Několik států požadovalo předložení průkazu totožnosti, ale to bylo jinak všechno.

„Měl nějaký průkaz?“

„Řidičský průkaz státu Maine.“

Což vůbec nic neznamenalo. „Neříkal, na co to chce?“

„Řekl, že je z velkých skleníků v Brunswicku. Prý jim nečekaně došlo hnojivo, tvrdil.“

Winter Falls byly od Brunswicku dost daleko, skoro sto kilometrů. Určitě by se hnojivo dalo koupit na jiném místě někde mnohem blíž.

„Které skleníky to jsou?“

„To neříkal,“ odvětil Waterman. Dovnitř se vhrnula skupina dětí ze školy s bruslemi pověšenými přes rameno a s nimi do místnosti vpadl i závan ledového vzduchu. Reggie vyšel zpoza pultu, přijal jejich objednávky na hranolky s dresinkem a cheeseburgery, pak se vrátil a pustil se do práce u grilu. Proužek Lockwood si znovu ukousl sendviče. Bez ohledu na špatné počasí si bude muset udělat výlet k Terry Barnesovi, až to dojí. Jen pro jistotu.

Vešli do zchátralé loděnice, ale namísto lodí tu na zamrzlém povrchu řeky spočívaly jen dvě hromady přikryté plachtovinou. Někdo na ně už čekal, podivná postava, vyšší než Moonblanket, která na sobě měla cosi, co vypadalo jako astronautická přilba, a oblek vyrobený z volně visících bílých proužků látky.

„Žádné čtyřiadvacetikarátové zlato tu nevidím,“ konstatovala Peggy. „Jen Sněžného muže.“

„Brandon Reboots - můj přítel,“ představil ho Moonblanket.

Figura v bílém úboru mlčky přikývla.

Prudká vichřice venku lomcovala stěnami a střechou jako pominutá. Moonblanket přešel ke skříňce a vytáhl odtamtud tři sady volných kamuflážových úborů, všechny čistě bílé.

„Oblečte si to,“ vyzval je Mohawk.

„Nikdy jsem nešla za yettiho,“ poznamenala Peggy a vklouzla nohama do jednodílného obleku.

„Když jsem byl malej, měl jsem knížku, co se jmenovala Mizící pytel“ řekl Moonblanket. „Tak přesně k tomu to slouží.“

„Je v tom vedro,“ pravila Peggy a její hlas zněl zvnitřku obleku zastřeně.

„To vám dlouho nebude,“ ujistil ji indián. Přešel zpátky ke skříňce a přinesl tři helmy G-MAX na sněžný skútr, opět čistě bílé. Holli-day a Peggy si je nasadili. Moonblanket sestoupil po schůdcích na led a stáhl plachtovinu z těch dvou hromádek. Objevila se dvojice bílých sněžných skútrů.

„Arctic Cat Zl Turbo,“ pravil pyšně. „To nejrychlejší, co dnes seženete.“

„Jak jsou rychlé?“ zeptala se Peggy.

„Na dobrém ledě dělají asi tak sto sedmdesát kilometrů za hodinu.“

„To si děláte srandu, ne?“

„Obvykle ale jezdíme o něco pomaleji, protože táhneme náklad. Většinou tak devadesátkou až stovkou.“

„Náklad? Jaký náklad?“

„Na nic se mě neptejte a já vám nebudu muset lhát,“ řekl Moonblanket. „Peggy, vy jedete se mnou. Johne, ty jeď s Brandonem.“ Peggy seskočila na hladký led a vylezla na skútr za Harryho, který se usadil na předním sedadle. Brandon Redboots zaujal pozici řidiče na druhém skútru. Když nastartovali, Peggy byla překvapená, jak jsou stroje tiché. Podivila se nahlas.

„V motorech jsou dvojité tlumiče. Řetězy a tiché převody Polaris,“ odpověděl Moonblanket.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Holliday.

„Když je dobrý den, tak asi tři minuty,“ odvětil indián. „Jsou to přibližně dva kilometry. Pět set metrů k ostrovu, který je ještě na kanadské straně, a pak necelý kilometr a půl k Raquette Point na americké straně. Jediné nebezpečí hrozí v té první minutě - odtud k ostrovu. Od ostrova k Raquette Point je území Akwesasne. Tam na nás federálové nemůžou.“

„Copak nemají kmenovou policii?“ zeptala se Peggy, hlas zastřený přilbou, ale stále srozumitelný.

Harry Moonblanket ukázal na tichého muže sedícího před Hollida-yem. „Seznamte se s náčelníkem Brandonem Redbootsem z kmenové policie Akwesasne.“ Rozesmál se, přidal plyn a vyrazil skrz otevřené přední dveře staré loděnice. Redboots ho beze slova následoval do vířícího sněhu.

Vítr skučel kolem nich, když se řítili po zamrzlém říčním kanálu. Chlad postupně pronikal skrz kamuflážový oblek a pak i skrz Peggyinu lyžařskou bundu. Během třiceti vteřin byla zmrzlá jak preclík a zuby jí uvnitř přílby drkotaly zimou. Najednou koutkem oka zahlédla stín uhánějící souběžně s nimi, asi tak padesát metrů od nich. Neviděla by nic, kdyby ovšem ten druhý sněžný skútr nebyl jasně žlutý s pulzujícím modročerveným světlem na krátkém stožáru. Pozvolna se k nim přibližoval. Harry Moonblanket před ní vyrazil vysoký ječivý výkřik a vzápětí kaskádu nesrozumitelných slov, která, jak Peggy předpokládala, byla ekvivalentem šťavnatých nadávek v řeči Mohawků. Obrátila hlavu a uviděla na pravé straně druhé modročervené světlo.

„Co jsou zač?“ zeptala se Peggy. Musela zaječet přímo ze strany do indiánovy helmy.

„Poldové!“ zakřičel Harry. „Řeka je federální vlastnictví! Držte se!“ Mohawk přidal prudce plyn a skútr vyrazil dopředu, přičemž Peggy málem shodil ze sedla. Pulzující světla se přibližovala. Peggy hlavou prolétla blesková vzpomínka na jakýsi starý film, v němž figuroval policista zpívající na hřbetě koně. Tady to ale na zpívající policisty nevypadalo. Přímo před nimi se objevila rampa z upěchovaného sněhu.

Harry na ni najel v plné rychlosti, s Hollidayem a Redbootsem v těsném závěsu. Na vrcholu rampy se vynořily stromy a Peggy si uvědomila, že už jsou opět na pevné zemi. Moonblanket téměř okamžitě ubral plyn a začal brzdit. O sto padesát metrů dál ve vymleté brázdě zastavil a počkal, až ho dojede Redboots.

„Staří panteři,“ zavrčel Redboots, který poprvé promluvil. Jeho tvář zůstávala za průzorem přilby neviditelná.

„O čem to mluví a proč jsme zastavili?“ chtěla vědět Peggy a ohlížela se zpátky přes rameno v obavách, že uvidí červenomodré majáč-ky. Za nimi však nebylo nic než vířící sníh. „Kde jsou ti poldové?“

„Tohle je ostrov Cornwall,“ zasmál se Moonblanket před ní. „Půda kmene Akwesasne. Jízdní policie sem nesmí bez našeho povolení a za současných podmínek není pravděpodobné, že jim ho Brandon vydá.“

Redboots se tiše uchechtl a začal prozpěvovat hlubokým hrdelním hlasem: „Teiohonwa: ka ne’ni akhonwe: ia Kon’tatieshon iohnekotatie Wakkawehatie wakkawehatie.“

„Co to zpívá?“ zajímala se Peggy.

„To je jeho oblíbená píseň o tom, jak pádluje ve své kánoi. Vždycky to zpívá, když převeze placatý čepice.“

„Placaté čepice?“

„Nebo červený kabáty. Prostě jízdní poldy,“ vysvětlil Moon-blanket.

„Jak věděli, že tu budeme?“ zeptal se Holliday vážně.

„Billy jim zavolal a řekl jim to. Je oficiální důvěrný informátor kmene.“

„Cože, váš synovec?“

„No jasně. Indiáni Akwesasne žijou z pašovanejch cigaret. Máme dokonce svoje vlastní tabákový farmy. Stojí to v dohodě, uzavřený asi před dvěma sty lety. Někdy se nám sem z Montrealu navezou opravdoví kriminálníci a ti se nám snažej strkat nos do našich kšeftů. Billy o nich informuje. Aspoň si tak vydělá pár babek navíc. Chodí teď na univerzitu, tak se mu to hodí.“

„On to udělal schválně?“ zeptala se Peggy.

„No jasně. Řek jsem mu, ať je zavolá. My sedíme na mašinách Zl Turbo, kdežto placatý čepice používají starý Pantery 440. Kdybysme za sebou táhli náklad marjánky, tak by nás možná chytli, ale ne, když vezem každej jen jednoho pasažéra. To nemají šanci.“

„Mě to teda pořádně vyděsilo,“ poznamenal Holliday.

„Mimochodem,“ ozvala se Peggy. „Nemohli bychom se co nejdřív někam dostat? Potřebuju čůrat.“

Morrie Adler seděl na kanapi v Oválné pracovně a čekal, až se prezident uklidní. Venku za vysokým oknem z neprůstřelného skla byla krajina jako z vánoční pohlednice; všechno pokryté sněhobílou přikrývkou.

„To neudělám!“ vztekal se prezident. Býval tajným kuřákem, dokud mu jedno privátní vyšetření neozřejmilo, že by toho měl raději nechat. To sice udělal, ale vedlejší účinky zřeknutí se nikotinu měly za následek, že byl velice nedůtklivý a popudlivý. Morrieho napadlo, že války by se mohly vyhlašovat nebo stupňovat podle fyzického a psychického rozpoložení prezidentů. Nepochyboval o tom, že Roosevelt by si byl vedl u Postupimi lépe, kdyby mu bylo dobře, a ať už si to lidé přiznávali nebo ne, byl přesvědčen o tom, že během posledních let funkčního období Ronalda Reagana řídil Bílý dům i celou zemi prezidentův personál. „Ucpávají díru,“ řekl Adler. „Nic víc.“

„Neucpávají díru; čtou průzkumy veřejného mínění,“ řekl prezident.

„Sinclair je na ten džob hlavní favorit.“ Adler pokrčil rameny. „Odkládal jsi jmenování viceprezidenta moc dlouho, kamaráde. Tak teď se rozhodni, nebo udělej, co chce strana, ale hlavně něco udělej rychle.“

„Chceš říct, udělej, co chce ta psychopatka Kate Sinclairová,“ odfrkl pohrdavě prezident. „Podle toho, co jsem slyšel, podbízí se už dva týdny každému na Capitol Hillu, líbá zadky, shání příznivce a vydírá ty ostatní.“

„To je taky to, co země chce,“ pokrčil Adler rameny. „Už od doby, kdy byl ve funkci Ty víš kdo, je národ rozdělený na dva tábory; střední linie neexistuje. To je visuté lano, po kterém už nemůžeš přejít. Lidi chtějí zbraně a potraviny, tak jim dej zbraně a potraviny. Ekonomická rovnováha.“

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbil prezident.

„Ale přemýšlej rychle,“ vyzval ho Adler. „Čas běží.“

Kapitola dvacet čtyři

Bedford Mills ve Virginii byl dokonalým městečkem Západu. Hlavní ulice se opravdu jmenovala Hlavní, kostely měly všechny sněhobílé věže a budova soudu z červených cihel v centru města měla bílou kupoli a zvon, který se kdysi používal ke svolávání dobrovolných hasičů.

Populace Bedford Mills činila něco málo přes pět tisíc obyvatel a víc než dvě třetiny mužů ve městě vlastnily pušku. Téměř stejné množství mužů mělo revolver nebo pistoli a z nich další polovina měla pruty na chytání pstruhů v chladných čirých potocích, které napájely jezero White Mountain. Nežily tu žádné hispánské rodiny a pouze velmi malé procento obyvatel tvořili Afroameričané. Byla tu jen jedna rodina čínského původu, Ross a Katie Wongovi se svými dětmi, ale ti už žili v Americe po čtyři generace.

Největším zaměstnavatelem ve městě byla firma Savage Trucks, která vyráběla na zakázku cisterny na vodu a mléko, popelářské vozy a korby náklaďáků. Další velkou společností byla palírna Wolf Ridge, která produkovala různé speciální alkoholické nápoje. Nejpopulárnější byl dvanáctiletý bourbon Stonewall. Celkem vzato to bylo bezpečné území, kde mohl senátor Richard Pierce Sinclair na radnici uspořádat přednášku o nadcházející hrozbě domácího terorismu v Americe.

Radnice sama byla umístěna na ulici South Tower, kde kdysi končila železnice. Bylo to jen pár minut chůze od starého depa Liberty, z něhož byla nyní rodinná restaurace s příjemným menu.

Kdysi ve městě sídlila místní odnož Ku Klux Klanu. Jejich budovu krátce používal za občanské války jako své sídlo Stonewall Jackson a nakonec se z ní stala místní zednářská lóže. Zednáři z oblasti posléze zmizeli a ve své poslední inkarnaci sloužila budova jako rekreační centrum bratrstva a tajné organizace zvané Rytíři Pýthie.

Ať se ale rytíři snažili, jak chtěli, pozvolné chátrání stopadesátileté stavby zadržet nedokázali. Tu nakonec zachránila až historická společnost Bedford Mills, která ji odkoupila za symbolický dolar, vrátila jí zpět její bývalou slávu a pak ji předala městu. Přízemí nyní hostilo městskou knihovnu, zatímco přednášková síň v druhém patře a jeviště se někdy používaly pro představení místního divadla, prezentace místních klubů nebo různé akce. Právě taková se chystala dnes večer.

Za jevištěm byly umístěny původní převlékárny, které byly z neznámého důvodu znovu vymalovány a upraveny, takže získaly trochu varietní vzezření. Všude byly plakáty Fanny Briceové, viselo tu i pár plakátů z Moulin Rouge a všechny tři šatny měly malou pohovku, otočnou židli u toaletního stolku a velké nástěnné zrcadlo.

Kate si vybrala prostřední ze tří místností a čekala na pohovce, zatímco Chelsea, najatá filmová maskérka, se snažila, aby její syn vypadal ještě více senátorsky. Trochu zdůraznila jeho stříbrem prokvetlé spánky a přidala pár vrásek kolem očí, které mu měly propůjčit moudrý vzhled, a pak mu pomohla nasadit do očí šedé kontaktní čočky, které trochu pozměnily výraz jeho vodnatě bleděmodrých duhovek.

Na závěr Sinclairová podala synovi velice moderní půlměsícové brýle s červenými obroučkami, aby je mohl vytáhnout z kapsy, až bude něco číst nebo to předstírat, přestože v šestačtyřiceti letech stále viděl dobře a žádné brýle nepotřeboval. Když byla Kate spokojena se vzhledem svého syna, dala maskérce sto dolarů a propustila ji.

„Je opravdu tohle všecko nutné, mami?“

„Je to přece televize, drahoušku,“ odpověděla starší žena. „Kdyby byl měl Nixon tu noc v Chicagu na tváři trochu make-upu, možná by to dopadlo trochu jinak.“

„Myslíš místní televizi?“

„Místní, kabelová, bloggeři, reportéři z New York Times. Jsou to lišky dychtící po krvi. Ta zpráva se pomalu začíná šířit, přesně jak jsem předpokládala.“

„Já si tím pořád nejsem tak úplně jist, mami,“ řekl senátor a na jeho dokonale nalíčené tváři se objevil ustaraný výraz. „Když zavraždili papeže a viceprezident umřel… Bylo tu už tolik násilí. Nechci, aby to vypadalo, že se přimlouvám za další.“

„Nepřimlouváš se, drahoušku; jen před ním varuješ. Naše hranice jsou jako síto, ekonomika je na dně, chudáci, bezdomovci a nezaměstnaní ztrácejí naději. Nutně vzniká spodní vlna politického hnutí, spojeného s násilím, které se rozšíří po zemi jako stepní požár, pokud se s tím něco rychle neudělá.“ Vzhledem k tomu, že Kate Sinclairová psala proslovy svého syna, nebylo divu, že je z velké části znala nazpaměť.

„To je, jako kdybych vyhlašoval stav ohrožení. Diktaturu,“ namítal senátor.

„Nevyhlašujeme ani jedno. Voláme jen po silné Americe, jaká byla v minulosti. Po vyšší bezpečnosti. Ostražitosti. Schopnosti identifikovat naše nepřátele a zničit je dřív, než oni zničí nás.“

„A co třeba něco takového,“ navrhl senátor a tón jeho hlasu nabral senátorské zabarvení. „Guantánamo znamenalo prohru, protože jsme ten zatracený ostrov neanektovali za španělsko-americké války, a Kennedy neměl dost odvahy, aby v jednašedesátém provedl invazi do Zátoky sviní pořádně. Pokud jde o Japonce, už je to skoro sedmdesát let od Pearl Harboru. Je to dávná historie a zrovna tak jsou historií internační tábory. Pokud se nějaký reportér zeptá na místa, jako je třeba Manzanar, můžeme na oplátku jmenovat třeba Changi v Singapuru.“

„Výborně.“ Kate Sinclairová se rozzářila.

„Kdy se to má odehrát?“ zeptal se senátor.

„Bude lepší, když to nebudeš vědět přesně, drahoušku. Bude to vypadat přirozeněji.“

„A on ví, co má dělat?“

„Ví. Je ten nejlepší,“ ujistila ho matka. „A až k tomu dojde?“

„Ty hraj svou roli,“ řekla Kate Sinclairová. „Sic semper tyrannis, ale se šťastným koncem.“

V auditoriu byla místa pro 180 lidí a dalších 60 se vešlo na stání pod balkon. Samotný balkon se už dávno předtím změnil na skladovací prostor pro staré rekvizity a kostýmy, protože od chvíle, co kino Mountain View zavřelo, se sál používal pro divadelní představení jen zřídka.

Dnes bylo hlediště plné, většinou tu byli místní obyvatelé, ale také reportéři a kameramani ze všech národních televizních stanic a novin. Od atentátu na papeže a smrti viceprezidenta se senátor Richard Pierce Sinclair z téměř neznámého, byť pohledného mladšího senátora, vyznačujícího se ostrou kritikou, která se téměř nikdy nedostala do zpráv, vyšvihl na vyhledávanou hvězdu CNN, pokud šlo o otázky terorismu. Byl pravidelným hostem ve všech možných pořadech a televizních a rádiových show a také „autorem“ právě vycházející knihy nazvané Americký teror, kterou už se rozhodlo publikovat nakladatelství Regnery Publishing, nejkonzervativnější vydavatel ve státě.

Dnes to bylo osmé vystoupení senátora Sinclaira v sále městské radnice a také se tu sešlo zatím nejvíc lidí od tisku. Když s ním před týdnem dělali interview na show Larryho Kinga, moderátor učinil poznámku, že to v poslední době vypadá, jako kdyby senátor dělal prezidentskou kampaň. Sinclairovou odpovědí byl milý úsměv, v němž ukázal chybějící zuby, a dokonale nacvičená věta: „Letos ne, Larry. Být senátorem je víc než dost pro každého Američana.“

Bezpečnost budovy jako obvykle zajišťovala služba Blackhawk Security, pobočka hlavní korporace Kate Sinclairové, moderní verze původní organizace Crusader Pipe and Tile, nyní obecně známé jako IPT International. U všech čtyř východů ze sálu stála dvojice ozbrojených stráží a u hlavního vchodu hlídal člen ochranky s detektorem kovů. Poblíž jeviště byli čtyři další strážní a dva střežili parkoviště.

Členové Blackhawk byli oblečeni jako agenti tajné služby, měli i ukryté mikrofony a porty na klopách. To nebyla žádná náhoda; Kate Sinclairová dobře věděla, že na prezentaci dnes záleží víc než kdy jindy a styl převzatý od tajné služby nebyl nic jiného než trochu obohacená kamufláž, kterou používal Jack Kennedy během debaty v roce 1960 (a z které se Richard Nixon nepoučil).

Senátor Sinclair se objevil na scéně ve dvacet patnáct, přesně na čas. Vypadal upraveně, klidně a v jeho chování byl lehký náznak skromnosti. Měl na sobě staré polobotky s tkaničkami, obnošené modré džíny a hnědé sportovní sako a pod ním prostou bílou košili s rozepnutým límečkem, vzhledem k tomu, že město bylo malé a publikum z většiny sestávalo z venkovanů. Chyběl jeho prsten z Yale a jeho obvyklé rolexky byly nahrazeny hodinkami Timex Indiglo.

Červeň jeho tváří, o kterou se postarala maskérka Chelsea, mu propůjčovala vzhled člověka, který tráví spoustu času venku na čerstvém vzduchu. Senátor, který získal vzdělání na univerzitách v Exeteru a Yale, už dávno ztratil jakýkoli náznak svého původního virginského přízvuku, ale stejně jako každý dobrý politik byl schopen nasadit protáhlou jižanskou výslovnost, kdykoli chtěl - pomoc jazykového školitele, kterého mu matka najímala každé léto, také neuškodila.

Jako obvykle měly senátorovy úvodní poznámky formu nacvičené řeči o hrozbě domácího terorismu, která byla v podstatě stále stejná a kterou už pronášel nesčetněkrát předtím. Byla okořeněná chutnými sousty pro televizní stanice, a i když se v ní nikdy přímo nezmiňoval o muslimech narozených v Americe jako o možných původcích terorismu, obratně narážel na fakt, že ve Spojených státech je „až“ pět milionů muslimů, což poskytuje „bohaté prostředí“ pro extrémní politické názory. Obecně tato řeč vzbuzovala dojem, že muslimská komunita roste mílovými kroky a brzy početně překoná křesťany ve světě, pokud se s tím rychle něco neudělá.

Závěr byl jasný, i když byl pouze naznačený: Amerika je křesťanský národ. Vyplývá to z měny, z přísahy věrnosti, z ústavy Spojených států, a také z Prohlášení nezávislosti. Byla to stará a velice americká zásada; kdo není můj přítel, je už podle definice mým nepřítelem.

Přesně ve dvacet třicet se sálem rozlehl aplaus a jásot, všechny kamery v místnosti najely buď na záběr zblízka na senátora, který se objevil na jevišti, mírně zrozpačitělý z obdivu svého publika, nebo panoramatickým záběrem přejížděly diváky v hledišti, kteří vstávali a nadšeně tleskali. Senátor Sinclair přešel doprostřed jeviště a stoupl si před jednoduchý čtecí pult, aby přednesl svůj projev.

Podle časového záznamu na hrubé pásce CNN, která byla poté donekonečna analyzována, bylo právě 20:31:30, když kdosi na pravém konci druhé řady vytáhl zpod své bundy podivně vypadající zbraň a těsně předtím, než vypálil, vykřikl cosi arabsky. Ve starém sále s vysokým stropem se mužův hlas jasně rozlehl.

„Bismilláh ir-rahmán ir-rahim! alláhu akbar! lá iláha illá-lláh!“

CNN v Atlantě přeložila tu větu během necelých pěti minut: „Pro slávu Alláha, nejmilostivějšího a nejsoucitnějšího! Alláh je velký! Alláh je jediný pravý bůh!“ Podle překladatele se jednalo buď o egyptský, nebo syrský dialekt.

Senátor Sinclair, který byl za jednoduchým čtecím pultem naprosto nechráněný, se po zásahu napůl otočil a zhroutil se k zemi. Atentátník, který pořád něco vykřikoval, se rozběhl k nouzovému východu po pravé straně jeviště. Všech šest členů ochranky Blackhawk po něm začalo nezávisle na sobě pálit, takže ho zasáhli celkem jedenácti ranami do hlavy, krku a prsou. Byl mrtvý dávno předtím, než dopadl na zem, a kosti, krev a mozek se rozstříkly na všechny strany.

Dvě stě třicet dva lidí v hledišti se v panice rozběhlo ke schodům a nouzovým východům. První osoba, která se dostala k padlému senátorovi, byla jeho matka, která vše sledovala z postranního ochozu.

Klesla na kolena a vzala svého syna do náručí. Kameraman CNN, jeden z velmi mála lidí, kteří zůstali na místě, zachytil perfektní záběr. Stejně dobrý snímek se podařil i místnímu fotografovi na volné noze jménem Patrick Henry Jefferson, který pracoval většinou pro místní bulletin Bedford Mills a který vyfotografoval scénu z trochu jiného úhlu, velmi důležitého, jak se ukázalo; záběr zachytil šarlatovou skvrnu na senátorově sněhobílé košili a nelíčený šok a bolest Kate Sinclairové na její půvabné stárnoucí aristokratické tváři.

Za tři minuty od střelby bylo video nahrané na YouTube a na Twit-teru se objevila zpráva, údajně od skupiny Džihád al-Salabíja, která se hlásila k atentátu na senátora a oznamovala světu, že po útocích v zahraničí se nyní chystá přenést boj na půdu Ameriky.

Ráno se Jeffersonova fotografie objevila ve všech amerických novinách, od celostátních deníků po lokální plátky, včetně titulní strany v New York Times. Pro Kate Sinclairovou byla publicita zcela nezaplatitelná.

Osmačtyřicet hodin po události prezident přečetl prohlášení, které narychlo sepsal Morrie Adler, a oznámil, že Richard Pierce Sinclair byl jmenován viceprezidentem Spojených států. Koncem týdne se fotografie ocitla na obálce časopisu People a Time. Do deseti dnů měl Patrick Henry Jefferson vlastního agenta a na kontě něco málo přes půl milionu dolarů.

Kapitola dvacet pět

„Tohle je opravdu pěkně hloupý nápad,“ stěžovala si Peggy. Seděla s Hollidayem v kabině staré dodávky, kterou si před dvěma dny vypůjčili od Harryho Moonblanketa. Omlácená stará fordka byla zaparkovaná před prostým bílým bungalovem na West Federal Street v Bedford Mills. Bylo to stavení typické pro většinu domů, v nichž bydlela pracující třída virginského města; mírně zchátralé, s oprýskaným nátěrem, na půlakrovém pozemku pokrytém tenkou vrstvou starého sněhu. Na předním trávníku stál umělý růžový plameňák a velké prostranství za domem sloužilo jako zeleninová zahrada. Po pravé straně domu byla přistavěna garáž, či spíš přístřešek pro auta se střechou z laminátu, jako kdyby si na něj někdo vzpomněl až dodatečně. Pod zelenou plastovou zástěnou stálo zbrusu nové černé Porsche Turbo S.

„Je to jediný nápad, který mi zbyl,“ řekl Holliday. Poškrábal se na hustém strništi, které mu vyrašilo na tvářích a bradě - pokus o kamufláž v raných počátcích. S páskou přes oko vypadal docela výhrůžně. „Do domu v Georgetownu se vrátit nemůžeme, ty zpátky k Rafimu taky nemůžeš a já nevím o nikom jiném, na koho bychom se mohli obrátit s prosbou o pomoc. Musíme celou tu věc vyřešit sami.“

„K čemu nám ten chlap bude dobrý?“ zeptala se Peggy. „Já to pořád nechápu.“

„Ani já ne,“ opáčil Holliday. „Něco mi na tom nesedí, stejně jako s Brennanem a Philpotem. Mám divný pocit. Ale ten Jefferson tam byl. Možná viděl něco, co nám uniklo. Za pokus to stojí.“

„A co když otočí a práskne nás úřadům nebo tak něco?“

„Tak na tom nebudem o moc hůř než právě teď,“ řekl Holliday. „Jsme na útěku a nemáme kam jít.“

Zbraň, kterou byl postřelen nově jmenovaný viceprezident Spojených států, byla poloautomatická pistole Walther P22 s krátkou hlavní, která byla koupena zcela legálně v místním zbrojařském obchodě v Bedford Mills. Podle průkazu, který kupující předložil, se jednalo o jistého Theodora Douglase Trepanika, trvale bydlícího v Bococku, Virginii, na předměstí Lynchburgu, v komplexu mobilních domů. Další vyšetřování odhalilo, že Trepanik byl zaměstnán jako technik u firmy Falwell Aviation na regionálním letišti poblíž Lynchburgu.

Jak se ovšem ukázalo, Theodor Douglas Trepanik byl už deset měsíců po smrti a jeho mobilní dům byl během pohřbu vyrabován. I když jeho manželka, Annie Ruth Trepaniková, se postarala o zrušení všech kreditních karet svého zesnulého muže, nepovšimla si, že mu z peněženky zmizel řidičák a karta sociálního pojištění. Když ho v noci stihl rozsáhlý infarkt, kterému podlehl, ležela peněženka na jeho nočním stolku spolu s klíči a brýlemi na čtení.

Vyšetřovatelé z FBI a ministerstva vnitřní bezpečnosti po atentátu zjistili, že pachatel se s použitím Trepaniková průkazu ubytoval v hotelu Super 8 v Bedford Mills. Když prohledali pokoj, našli kuvajtský pas na jméno Shamed Khalil Zubair, a také holandský pas znějící na jméno Ismail Aknik. Kuvajtský pas vykazoval razítko vstupu do Spojených států před čtyřmi měsíci, zatímco v holandském pasu bylo razítko z letiště JFK v New Yorku, staré pouhé dva týdny.

Vyšetřovatelé na základě těchto faktů došli k závěru, že jméno v kuvajtském pasu je pouhá krycí přezdívka a že skutečné jméno atentátníka je Ismail Aknik. Podle holandských úřadů bylo Aknikovi dvaatřicet let a narodil se v Amsterdamu rodičům, kteří se přistěhovali z Maroka. Jeho rodiče už nežili a on sám neměl v Amsterdamu ani jinde v Holandsku žádné příbuzné. Jinak byl atentátník záhada, stejně jako skupina, která se přihlásila k atentátu na Sinclaira a také na papeže: Džihád al-Salabíja.

Ismail Aknik a Džihád al-Salabíja byli naplněním nejčernějších předpovědí Richarda Sinclaira; extremistická muslimská teroristická organizace sídlící ve Spojených státech, hnisající rána, která až do večera před atentátem unikala pozornosti.

Na tiskové konferenci v nemocnici Waltera Reeda ve Washingtonu, která se konala den po atentátu, Kate Sinclairová jednoznačně prohlásila, že pokus o zabití jejího syna je voláním do akce. Všechny zpravodajské služby, protiteroristické oddíly a federální agentury, včetně ministerstva vnitřní bezpečnosti, selhaly, protože nedokázaly včas identifikovat ani organizaci Džihád al-Salabíja, ani hrozbu, kterou představuje. Podle ní nebyl útok ničím jiným než varováním před mnohem horšími událostmi, které se chystají, výzvou americkému lidu a jeho vládě, výstrahou před dalším jedenáctým zářím. Závěrem Kate Sinclairová učinila svou vlastní zlověstnou předpověď; podle ní přijde další útok Džihádu al-Salabíja určitě spíš dříve než později.

„Co když Jeffersona sledují?“ zeptala se Peggy nervózně.

„A jak?“ zasmál se Holliday. „Ulice je prázdná, domy jsou sto metrů od sebe a nikdo tu není. Na to je moc velká zima. Tady kolem se není kde schovat, a kromě toho, proč by se někdo obtěžoval sledovat obyčejného fotografa od novin?“

„No, zatím po nás šla CIA, tajná služba, italská policie a královská jízdní kanadská policie. Tak proč ne policajti v Bedford Mills?“

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit,“ opáčil Holliday. Dopnul si svou lyžařskou bundu až ke krku a pak vylezl z vozu. Peggy ho neochotně následovala a něco si přitom mumlala.

Holliday došel k chatrně vypadajícím schodům vedoucím na přední verandu a vylezl po nich nahoru. Zatažené záclony na předních oknech vypadaly, jako kdyby je někdo vyrobil z plakátů na Hvězdné války - donekonečna se na nich opakovaly miniaturní obrázky robotů C3PO a R2D2. Ohlédl se na porsche. Auto bylo tak nové, že na postranním okénku byly pořád znát zbytky útržků po etiketě prodejce. Jefferson využil své nově nabyté bohatství v rekordním čase; to se mu musí nechat. Holliday zaklepal na dveře.

Zevnitř domu slyšel hluk vycházející z televize, zrovna běžel známý kreslený seriál. Holliday si uvědomil, že musí být sobota. Dveře se najednou s trhnutím otevřely a v nich stál muž v červenomodrém pyžamu, s napůl snědeným dílkem pizzy v ruce. Pizza moc vábně nevoněla a stékala z ní červená omáčka na mužovu ruku. Bylo mu něco přes čtyřicet, měl hnědé vlasy a oválný obličej s jizvičkami po akné v pubertě, a na očích měl brýle s drátěnými obroučkami. Mužova ústa byla malá a vypadalo to, že vůbec nemá bradu.

„Co je?“ otázal se.

„Rád bych s vámi mluvil o té schůzi na radnici, kde jste před pár dny fotil.“

„Jděte se vycpat,“ pravil muž. „Koukám na televizi.“ Pokusil se zabouchnout dveře, ale Hollidayovi se podařilo do nich strčit nohu.

„Je to důležité,“ řekl a snažil se nezvýšit hlas.

„Řek jsem, vypadněte!“ obořil se na něj muž a zatlačil na dveře ze všech sil. Holliday sáhl do kapsy saka a vytáhl odtamtud starou Be-rettu Storm, kterou mu půjčil Brennan. Prostrčil těžkou hlaveň skrz škvíru ve dveřích a namířil ji muži doprostřed těla.

„Jděte dovnitř,“ vyzval ho.

Mužovy oči se za tlustými skly brýlí rozšířily úlekem a jeho ruce vyletěly vzhůru, přičemž mimoděk zmáčkl pizzu a na paži se mu vy-řinula omáčka. Klopýtavě zacouval do domu. Holliday šel za ním. Peggy je následovala a zavřela za sebou dveře.

„To má být přepadení?“

„Ne.“

„Kdo jste? Všechny peníze jsou v bance.“

„Řekl jsem vám, že to není loupežné přepadení.“

„Tak co chcete?“

Holliday si povzdechl. Zpátky na začátek.

„Chceme vědět, co se dělo na té schůzi na radnici.“

„Můžu si sednout?“

„Jistě,“ přikývl Holliday.

Jeffersonův obývák připomínal brloh. Všude se válely noviny, po stolech a židlích byly rozházené piksly z čínského fastfoodu a krabice od pizzy, a přes dlouhý, zlatavě zbarvený gauč byly přehozené zmačkané kusy oděvu. Jefferson si olízl z paže omáčku, jak nejlépe to šlo, a zbytek otřel jedním starým tričkem, které sebral z gauče. Pak si sedl. Televize, obrovská plochá obrazovka na protější stěně s neméně masivními reproduktory, pokračovala v hřmotném vysílání.

„Vypněte to,“ nařídil Holliday. Musel zvýšit hlas, aby ho Jefferson přes ten kravál slyšel. Jefferson vzal dálkové ovládání a kreslená figurka zmlkla uprostřed věty.

„Tak co ta schůze na radnici,“ připomněl Holliday.

„Senátor byl postřelen. To z něj udělalo viceprezidenta. Měl štěstí, a já taky.“

„Kolik obrázků jste udělal?“

„Spoustu.“

„Co to znamená, spoustu?“

„Možná tak dvě stě. S digitálem je to jednoduché.“

„Jakým foťákem?“ otázala se Peggy.

„Nikonem D90.“

„Jak jste fotil? Po obrázcích, nebo videosekvence?“ Peggy věděla, že D90 je jedna z mála digitálních jednookých zrcadlovek, které dokážou nafotit víceméně kompletní film. Několikrát už ji použili na natočení televizních reklam.

„Ze začátku po obrázcích. Úvodní scénu - dav, víte, pár místních velkých zvířat, protože chtěli být důležití. Na ten proslov jsem přepnul na režim videa. Proto se mi povedl ten nejlepší záběr, víte, senátora a jeho mámy. Jen jsem z toho pak vyčlenil ten samostatný obrázek a ten jsem prodal.“

„Kde je zbytek?“

„V mém počítači.“

„Dojděte pro něj,“ vybídl ho Holliday.

Počítač, jak se ukázalo, byl Sony Vaio Z s gigantickým pevným diskem o kapacitě 358 GB. Peggy štítivě vzala do ruky všemožné zbytky na kávovém stolku před gaučem a odnesla je do kuchyně. Vrátila se o chvilku později s šokovaným výrazem v obličeji.

„Kuchyň je jak válečná zóna,“ pošeptala Hollidayovi. „Ve dřezu doslova něco roste a v příborníku mají hnízdo pavouci.“

„Taky ovocné mušky,“ dodal Jefferson, který to zaslechl. „Ty jsou namouduši otravné. Nevím, odkud se ta zatracená havěť pořád bere.“ Zamračil se. „Možná bych měl zavolat nějakého deratizátora nebo něco takového.“

„Spíš si koupit masožravou mucholapku,“ zamumlala Peggy.

„Ukažte mi ty obrázky,“ vyzval Jeffersona Holliday.

Jefferson vyvolal složku souborů, otevřel ji a začal projíždět jednotlivé obrázky. Prvních pár desítek bylo vyfotografovaných kdesi na parkovišti u radnice a na snímcích byli různí přicházející a přijíždějící lidé. Nic zajímavého na nich nebylo, dokud Jefferson spolu s několika dalšími fotografy nezaujal pozici na místě, které bylo kdysi dávno orchestřištěm starého divadla. Odtud vzal několik panoramatických záběrů obecenstva v hledišti a pak obrátil svou pozornost na pódium, když se objevil senátor Sinclair a stoupl si za čtecí pult.

„Vraťte to zpátky,“ ozvala se Peggy, která se Jeffersonovi dívala přes rameno. „Asi tak pět obrázků.“

„Jistě.“ Jefferson klikal myší, dokud se nedostal k požadovanému snímku.

„Tady,“ zarazila ho Peggy. „Tady je náš muž.“ Fotografie ukázala asi třicetiletého muže s bezvýrazným obličejem a bez vousů. Byl oblečený ve sportovních kalhotách a červené prošívané lyžařské bundě, a seděl na konci řady napravo od prostřední uličky. Vůbec nevypadal jako klasický fanatický džihádista. Spíš jako obyčejný chlap, který pracuje jako skladník ve velkoobchodě, pomyslela si Peggy a řekla to nahlas.

„Přesně ten typ cvoka, o jakém senátor mluvil,“ řekl Jefferson. „V tom měl tedy pravdu.“

„Jeďte dál, ukažte další obrázky,“ pobídl ho Holliday.

Jefferson poslechl. Asi o dvacet snímků dál ho Holliday zastavil. „Tohle je ten okamžik, kdy ho zasáhl.“ Fotografie ukazovala Sinclaira, napůl pootočeného v jakési piruetě, když ho výstřel odhodil dozadu od čtecího pultu a málem srazil k zemi. Na dalších snímcích fotograf obrátil aparát do hlediště a prohledával obecenstvo ve snaze najít střelce, a pak se vrátil zpátky k senátorovi, který mezitím ležel natažený na zemi a levou rukou si svíral pravé rameno.

„Zpátky, pomalu,“ nařídil Holliday.

Jefferson pomalu procházel snímky zpátky až do okamžiku, kdy se Sinclair začal otáčet od pultu a padat.

„Stop.“

Jefferson ustrnul na tomto snímku.

„Tady je ten problém,“ řekl Holliday. „Náš kámoš, ten holandský Arab, sedí napravo od jeviště. Sinclair stál čelem k hledišti, takže by ho střela měla zasáhnout zleva. On byl ale zasažen zprava. A jestliže byl zasažen zprava, tak síla toho nárazu ho měla otočit proti směru hodinových ručiček, ne obráceně. A to nemluvím o tom, že ten chlap seděl hned pod senátorem, takže trajektorie kulky by směřovala nahoru a ne dolů. Bylo by ho to odhodilo spíš nahoru a dozadu, nesrazilo by ho to k zemi.“

„To zní jako hromada keců o spiknutí po atentátu na Kennedyho,“ odfrkl si Jefferson.

„Spousta těch keců, jak tomu říkáte, dodnes nebyla logicky vysvětlena,“ řekl Holliday.

„Takže ten Aknik ho nepostřelil?“ zeptala se Peggy.

„On to být nemohl,“ odpověděl Holliday. „Senátor byl zcela určitě zasažen shora a z levé strany.“

„Z balkonu,“ uvědomil si Jefferson.

„Z jakého balkonu?“

„V sále je balkon. Používá se jako skladiště.“

„Takže on ten střelec nebyl,“ řekla Peggy. „Celé to bylo narafičené.“

„Vypadá to tak,“ přikývl Holliday. Obrátil se k Jeffersonovi. „Kdo ještě ty fotky viděl?“

„Objevil se tu chlápek z FBI a řekl, že má příkaz je zabavit jako materiální důkaz. Zeptal se mě, jestli mám kopie, ale já řekl, že ne.“

„Takže jste lhal?“ zajímala se Peggy.

„Jsou to moje obrázky, ne?“ naježil se Jefferson.

„Jenže by mohly být vaším rozsudkem smrti,“ řekl Holliday. „Být vámi, tak skočím do toho vašeho nového porsche a vypadnu co nejrychleji odtud.“

„Proč? Nic špatného jsem neudělal. Mám svoje práva.“

„Možná vám to vytesají na náhrobní kámen,“ pravil Holliday přívětivě. „To ale nic nemění na skutečnosti, že lidi na vysokých místech zosnovali zastírací manévr a vy a vaše fotky jsou tak trochu poslední nedořešený problém. Tihle lidi mají ve zvyku se s podobnými problémy moc nepárat.“

„Dejte na jeho radu,“ nabádala muže Peggy. „Sbalte si to nejnutnější a vemte nohy na ramena.“

„Kate Sinclairová ten scénář od začátku řídila,“ řekl Holliday, když se vraceli nazpět. „Nejdřív papež, což přimělo viceprezidenta cestovat do Říma, pak ho nechala zabít a teď si její syn hraje na raněného mučedníka.“

„A navíc je teď sám viceprezident,“ připomněla Peggy.

„Já se s Kate Sinclairovou setkal,“ řekl Holliday pochmurným tónem. „Ta nikdy nepodniká něco tak složitého, aby se nakonec spokojila s málem. Ten scénář nemá konec… zatím.“

Byli necelé dva kilometry od města, když je zastavil červenozlatý vůz policie státu Západní Virginie. Holliday očekával nevyhnutelné; měl jen svůj vlastní průkaz, žádné papíry od staré dodávky. Až jeho jméno vloží do počítače, vypukne peklo.

Když se policista přiblížil, zachumlaný do kožešinové bundy, Holliday stočil okénko. Policajt se shýbl a nakoukl dovnitř vozu. Měl tvrdý, ostře řezaný obličej a oči schované za zrcadlovými brýlemi, podobnými leteckým.

„Dobré odpoledne,“ řekl. Koutkem oka Holliday zahlédl druhého policistu, který se blížil k vozu z Peggyiny strany. Byla to žena. Zaklepala na Peggyino okénko kloubem ukazováčku. Peggy stočila okénko.

„Něco je v nepořádku?“ zeptal se Holliday.

„Naprosto ne, plukovníku Holliday.“ Muž zdvihl ruku a zasáhl Hollidaye do prsou paralyzérem X3. Peggy na sousedním sedadle se vedlo podobně, už upadala do křečí. Během dvaceti vteřin byli oba v bezvědomí.

Část třetí

Intermezzo

Kapitola dvacet šest

Moc toho nevěděl. Ať už byl kdekoliv, bylo to bez oken, byla tu naprostá tma a vše bylo z betonu. Věděl, že to je beton, protože pod rukama cítil jeho povrch. Odhadoval, že prostor je asi dvacet kroků na délku a dvanáct na šířku. Ani nataženýma rukama nedosáhl na strop, což znamenalo, že je výš než dva a půl metru. Kdesi uprostřed toho nedosažitelného stropu byl větrák, který se pravidelně zapínal a vypínal. Vzduch byl chladný, určitě méně než osmnáct stupňů. Zima, ale snesitelná. Byly tu jediné dveře, kovová deska s plstěným proužkem přilepeným k podlaze, který zamezoval přístupu veškerého světla, s panty z druhé strany. Byla tu kovová záchodová místa bez víka a nádržky a umyvadlo zabudované do stěny. Byl ve velké cele, očividně vystavěné s určitým záměrem.

Věděl ještě pár dalších věcí. Větracím systémem sem pronikal slabý, ale zřetelný zápach leteckého benzinu, což znamenalo, že jeho vězení je bud‘ součástí nějakého letiště, nebo je velice blízko. Vzali mu šaty; vypadalo to, že je oblečený v jakémsi nadměrně velikém overalu a na nohou měl žabky. Vězeňský úbor. Podle vlastního odhadu byl v bezvědomí skoro osmačtyřicet hodin, ale mohlo to být klidně i déle. Nepamatoval si vůbec nic, kromě mocné rány elektrickým proudem, kterou dostal.

S určitostí to sice nevěděl, ale byl si celkem jistý tím, co se stalo potom. Diplomatický termín, který používalo ministerstvo zahraničí v poslední době, zněl „mimořádné vydávání podezřelých“ a používal se už od dob Reagana. Zjednodušeně a nediplomaticky šlo o „únos“. Odvlečte subjekt z jeho domácího prostředí a dělejte si s ním, co chcete, na právě takových místech, jako je tohle; v černé díře. Jiný eufe-mismus pro „mučírnu“.

Věděl, že může být v podstatě kdekoliv. CIA a Sbor náčelníků štábu provozovaly „černé díry“ v téměř všech zemích Evropy a v asi deseti dalších solidárních zemích po celém světě. Používaly všechno od Gulfstream V po tryskáče Lear a dokonce i pár boeingů „Biz“ s falešným číslem a registrací.

Celý systém v sobě měl určitý nádech nacismu a poprvé od doby, co se s tím Holliday setkal v Afghánistánu, pocítil, že to uráží jeho vojenskou čest. Války se mají vést venku v poli a na rovinu, ne se schovávat pod hnijícími kládami a vlhkými kameny. CIA má sbírat informace, ne se chovat jako moderní verze španělské inkvizice.

Najednou u stropu ožila fluorescentní zářivka, zakrytá dráty, zablikala a chvíli bzučela a cvakala, než začala vydávat stálé světlo. Holliday v náhlé prudké záři zamžikal a přikryl si oči. Chvilku poté, co se rozsvítilo, se otevřely kovové dveře a objevili se tři muži, oblečení v běžných vojenských polních uniformách, které však nenesly žádný americký vzorek, jaký kdy na těchto maskáčových oblecích viděl. Jejich čepice byly také trochu divné - byly to kšiltovky a měly ohrnu-telné klapky na uši. Evidentně východoevropské - ruské, české nebo bulharské. Je určitě někde za bývalou železnou oponou.

První dva muži mezi sebou nesli malý kovový stolek, ten třetí pár kovových židliček. Postavili vše na zem doprostřed místnosti přímo pod světlo.

„Holloa.“ Nic. Nebyli to Bulhaři.

„Csak keveset beszélek magyarul.“ Žádná odpověď. Ani Maďaři.

„Wyliž mi dupe, matkojebca.“ Rozhodně to nejsou Poláci.

„Dobrý den. Do prdele.“ Jeden muž maličko pootočil hlavu a na jeho tváři se objevil překvapený výraz.

Vida, pomyslel si Holliday. Jsou to Češi. Když byl naposledy v České republice, bylo to víc než před rokem, kdy se s tou mladou Sinc-lairovou zapletl do divoké honičky, při které málem přišel o život.

Tři muži opustili místnost. Nechali také otevřené dveře. Holliday se nepohnul ze svého místa na podlaze. Ve dveřích se vzápětí objevila hubená postava s cigaretou v ruce.

„Paní Sinclairová,“ pronesl Holliday, když Kate Sinclairová vešla do sklepní místnosti. Špička její cigarety žhnula. Měla na sobě velmi drahý proužkovaný kostým od Channel.

„To je hezké, že se na mě pamatujete.“ Starší žena se usmála.

„Musíte mít velkou radost,“ řekl Holliday. „Už jen skok do Bílého domu. Škoda že tu pozici nezískal vlastní zásluhou.“

„Nejsme tady, abychom mluvili o mém synovi, plukovníku. Jsme tu kvůli vám a něčemu, co právoplatně patří mé rodině.“

„Jak jste nás našli tak rychle?“ zeptal se Holliday a ignoroval zmínku o notesu bratra Rodriguese.

„Sledovali jsme vás už celé týdny.“ Sinclairová se odmlčela, vyfoukla kouř a znovu potáhla z cigarety. „Tak a teď pojďme k věci.“

„Tohle je už podruhé, co mě ta vaše malá skupina unesla,“ řekl Holliday a vstal. Sinclairová povzdechla.

„Já bych tomu zrovna neříkala ‚malá skupina‘, plukovníku,“ opáčila. „Členská základna Rex Deus je podstatně větší, než byste si myslel. Máme obrovské množství lidí na vysokých místech.“

„Lidí, kteří nechávají jiné lidi zmizet? Lidí, co dokážou zfalšovat pokus o atentát?“

„Myslíte mého syna?“ Sinclairová potřásla hlavou. „To bylo snadné, ve srovnání se zabitím papeže.“

„Jestli jste mě použili jako obětního beránka, tak proč byste mě teď nechávali zmizet?“ zeptal se Holliday. „Měl bych někde padnout v dešti kulek a všechna média by měla být pozvána na finále.“

„Všechno má svůj čas, plukovníku. Všichni v tom malém scénáři máme svou roli, kterou v pravou chvíli odehrajeme.“ Upustila špaček cigarety na betonovou podlahu a rozdrtila ho podpatkem. „Ten zápisník,“ řekla. „Zápisník templářů. Můj zápisník.“

„Jednak není váš a jednak víte, že vám o něm nic neřeknu.“

„Ale ovšem že řeknete,“ usmála se stará žena. „Nakonec ano. Na to máme určité páky, víte. Vaši sestřenici, například.“

„Co jste udělali s Peggy?“

„Nedělejte si starosti, plukovníku. Je součástí našeho příběhu stejně jako vy. Ujišťuji vás, že se ještě setkáte.“

„Vaše ujišťování mi moc neimponuje, paní Sinclairová. Všichni jste zrádci, vy i Matoon a všichni ti vaši potrhlí kamarádi.“

„Patrioti,“ opravila ho Sinclairová klidně.

„Blbost,“ odfrkl Holliday.

„Bereme si tuhle zemi nazpátek, plukovníku Holliday.“

„Zpátky od koho, jestli se smím zeptat?“

„Zpátky od hord míšenců, kteří nutili náš národ klekat na kolena, aniž bychom si toho vůbec všimli, natožpak se o to starali. Jejich chléb a hry. Lidi sledují reality show o hloupých ženských, které mají osm nebo deset dětí, a dělají jim publicitu na veřejnosti, zatímco země jde do kytek. Koukají na sentimentální filmy o nesmyslech. Polovina národa jsou Mexičani, Židi nebo Arabové. Skrze naše hranice jedním směrem odtéká krev a druhým prosakují drogy a nelegální přistěhovalci, naše peníze jsou devalvovány a naše zahraniční politika je pořád jen politikou ústupků a usmiřování. Nikdo pomalu už ani nemluví anglicky!“

Holliday najednou zahlédl v jejích očích cosi, co mu rázem prozradilo, že nemá absolutně cenu pokoušet se vést s touto ženou nějakou racionální diskuzi. Kate Sinclair byla naprosto a totálně vyšinutá, ať už to vzniklo z přílišné moci nebo přešlo do její krve po předcích. Stejně vyšinutá jako každý fundamentální muslim, vyhlašující fatvu kvůli kreslené karikatuře, stejně paranoidní jako Richard Nixon ve svých nejhorších chvílích. Naprostý blázen.

„Jste cvok,“ pronesl klidně. „A jste spoluviník vraždy. Nejste o nic lepší než Charlie Manson.“

„Jsem ztělesnění osudu,“ řekla Sinclairová povzneseně. „A dějiny mě osvobodí.“

Poslední poznámka Fidela Castra na jeho vlastní obhajobu při prvním soudním líčení, a zároveň názor, který vyslovili Hitler, Stalin i Rasputin. Dobrá společnost. Samí diktátoři, všichni s komplexem velikášství a všichni naprosto šílení.

„Tak jaký je váš plán?“ povzdechl si Holliday.

„Mám v úmyslu od vás získat nazpět svoje dědictví. Za tím účelem vás ihned odvezeme do věznice Pankrác.“ Sinclairová se ironicky usmála a zapálila si další cigaretu. „Slyšel jste o ní?“

„Myslíte tu pekelnou díru z devatenáctého století na kraji Prahy?“ zeptal se Holliday. „Používali ji nacisti a pak sloužila jako vyšetřovací centrum KGB.“

„Teď patří organizaci Blackhawk Security.“

„Jinými slovy vám,“ doplnil Holliday. Unaveně se usmál. „Předpokládám, že můžu očekávat něco z pokročilých vyšetřovacích technik - snad trochu waterboardingu?“

„Rozhodně,“ usmála se Sinclairová. „Ale ne pro vás. Pro slečnu Blackstockovou.“ Zavolala krátký úsečný příkaz v češtině. Objevili se tři strážní, dva měli automatické pušky, jeden pouta a řetězy.

„Váš vůz je připraven, plukovníku,“ pravila Kate Sinclairová. „Je čas naložit vás do autobusu.“

Starý vězeňský autobus bez oken ujížděl po silnici od starého příbramského letiště v Dlouhé Lhotě na sever přes zalesněné kopce středních Čech. Bylo to tak trochu jako v nějakém starém krimifilmu; řidič a strážní byli od vězňů odděleni drátěným pletivem s otvory velkými právě jen tak na prostrčení hlavně pušky.

Vězni nastupovali do autobusu pečlivě střeženými dveřmi v zadní části autobusu. Ty měly svou vlastní zamřížovanou přepážku pro druhého strážce, který byl také ozbrojen pistolí s krátkou hlavní a ovládal hlavní zámek, jímž se otevíraly navzájem propojené okovy a řetězy poutající zajatce.

Sami vězni seděli na dlouhých lavicích po obou stranách autobusu, které byly připevněné k podlaze. Lavice byly rozdělené do úzkých kabinek deskami šedivé oceli, poškrábané všemožnými graffiti od tisíců předchozích pasažérů. Bylo to vlastně vězení na kolečkách, stěny zhotovené z pancéřových desek, čelní sklo dvojité, maximálně silné a neprůstřelné, a těžké pneumatiky chráněné proti proražení.

Dnes sedělo v autobuse sedm lidí z bunkru; Peggy, Holliday a pět mladých mužů s černými bavlněnými pytli přetaženými přes hlavu, kteří mezi sebou rychle hovořili v jazyce fársí a jejich hlasy byly napjaté strachem.

Holliday byl připoutaný okovy přímo naproti Peggy v přední části autobusu.

„S tím vězením na Pankráci to víš jistě?“ zeptala se ho.

„Není důvod, proč by Sinclairová v tomhle lhala.“

„Ale k čemu to všechno?“ nechápala Peggy. „Proč se nás prostě nezbaví?“

Holliday pokrčil rameny. „Nejspíš to udělá, jakmile získá informace, které chce.“

Peggy zašoupala nohama, takže zlehka zatahala za lesklé okovy, provlečené svorníky po celé délce autobusu. Ten pohyb trochu trhl řetězem, který byl ovinutý kolem kotníků jednoho z mužů v kápi, a jeho hlava se otočila jejím směrem.

„Ann ru sar et, kiram tu kunet cos eh lash jende!“

„Torke char, arabe kassif!“ zaječela Peggy. Muž, který zaklel, otočil hlavu a ostatní čtyři se rozesmáli nad Peggyinou rychlou a nečekanou reakcí.

Uslyšeli zacinkání signálního zařízení na železničním přejezdu a autobus zpomalil a posléze zastavil. Po několika dlouhých minutách se stráž a řidič začali potichu o něčem dohadovat. Holliday se na tvrdém kovovém sedadle naklonil dopředu a nahlédl kolem okraje kovové dělící přepážky. Matně rozeznával blikající červená světla a spuštěné červenobíle pruhované šraňky.

„Co se děje?“ zeptala se Peggy z druhé strany autobusu.

„Nějaká porucha na přejezdu,“ odpověděl Holliday. „Semafor bliká a závory jsou dole, ale žádný vlak se neobjevuje.“

„O čem se to dohadují?“ chtěla vědět Peggy.

„Hádají se, kdo má vylézt z autobusu a zjistit, co se děje, aspoň mám takový dojem,“ opáčil Holliday.

„A kdo vyhrává?“ zasmála se Peggy.

„Myslím, že šofér,“ řekl Holliday.

Strážný melodramaticky vzdychl, ztěžka se zvedl ze svého sedadla a řidič stiskl tlačítko na řídicím panelu. Dvojité hydraulické dveře se se zasyčením otevřely a strážný po třech schůdcích vystoupil ven.

Otevřenými dveřmi do autobusu náhle vletěla výbušná střela, vmžiku zlikvidovala strážného a pokračovala v cestě, až detonovala o protější stěnu řidičovy kabiny a po celém autobusu rozstříkla mohutnou sprchu krve, neidentifikovatelných kousků masa a žlutavých úlomků kostí.

„Ach ne,“ zašeptala Peggy a přitiskla se do své úzké kabinky.

Holliday pochopil, co má na mysli. Někdo se pokouší osvobodit ty muže v kápích ze zajetí, pravděpodobně afghánští Tálibánci nebo Al-Káida, a pro jejich zachránce bude on a Peggy jen neužitečnou přítěží. Navíc přítěží složenou z bezvěrců. Holliday silně zatahal za řetězy svých okovů, ale nic nezmohl. Druhá exploze otřásla celým autobusem. Holliday se odvážil vyhlédnout ven. Někdo vyhodil do povětří zadní dveře. Stráž v zadní části, chráněná ve své kleci, vystrčila hlaveň své zbraně skrz mříže a naslepo vypálila. Nastal krátký okamžik ticha a pak Holliday uslyšel dobře známé zaskřípání a zacinknutí, jak kdosi odjistil ruční granát. Ozval se slabý zvuk dopadu a pak nastala dutá exploze. Řetězy, které ho poutaly k podlaze, ochably.

Zpředu autobusu zazněla poslední, o něco menší exploze a pak nastalo naprosté ticho. Takové, že v jednom surrealistickém okamžiku Holliday zaslechl cvrčky na nedaleké louce. Zůstal schoulený co nejvíce vzadu ve své malé kovové kabince a potichu naznačil Peggy, aby udělala totéž.

Po dlouhou minutu trvalo ono zvláštní ticho a pak se ozval drsný šeptající hlas: „Yellah! Yellah!“ Někdo mluvil arabsky.

Vězňové v kápích začali brebentit, někteří se rozesmáli, a Holliday ucítil, jak řetězy, provlečené svorníky u jeho nohou, povolily. Další brebentění a pak ticho. Uplynulo jen pár vteřin a pak se ozvalo drnči-vé zarachocení automatické zbraně.

„Co se děje?“ zašeptala Peggy.

„Myslím, že našim perským přátelům se nedostalo takového uvítání, v jaké doufali,“ řekl Holliday.

Opět se rozhostilo ticho a vzápětí se rozezněl zvuk kroků v těžkých botách, mířící směrem k nim. Objevili se tři muži, všichni oblečeni v jednotném černém úboru, v kevlarových vestách a černých kuklách na obličeji. Všichni drželi české samopaly Škorpion.

Jeden z nich se zastavil před Hollidayovou kabinkou. Přehodil si zbraň přes rameno, pak vzal silné štípačky, které měl u opasku, mlčky přeštípl pouta na Hollidayových nohou a provlékl řetěz skrz želízka na jeho rukou. Připevnil si štípačky zpátky k opasku a pak sáhl do postranní kapsy vojenských kalhot a vytáhl malý klíček. Odemkl Hollidayovi pouta a ustoupil o krok nazpět.

„Jste volný, plukovníku Holliday.“

Holliday se na něho udiveně podíval. Ten chraptivý hlas mu byl zvláštně povědomý. „Vy mě nepoznáváte, plukovníku?“

Muž zvedl ruce a stáhl si pletenou kuklu, která mu kryla hlavu. Usmál se na svého starého soupeře a zacitoval z Nového zákona:

„A když to řekl, zvolal mocným hlasem: Lazare, pojď ven! A Lazar vstal a chodil.“

Muž stojící nad ním se zasmál. Na jeho hrdle se klikatila rudá jizva jako tlustá zkroucená housenka. „Trvalo celé měsíce, než mi sundali obvazy.“

Byl to Antonín Pešek, český nájemný vrah, kterého Holliday víc než před rokem zastřelil v Benátkách.

Kapitola dvacet sedm

Penzion Akát byl malý hotel, natřený na světle hnědo, z kterého byl výhled na železniční koleje a konečnou tramvají u stanice metra Smíchovské nádraží v Praze. Budova nebyla architektonicky ničím nápadná - jen o málo lepší než laciný zapadák, kde jste si za pár korun mohli zaplatit nocleh, byť poměrně hlučný, a kde na stolech v jídelně zarachotil čínský porcelán pokaždé, když kolem projela tramvaj. Bylo to naprosto anonymní místo, útočiště pro obchodníky na cestách a nemajetné turisty.

„Je mrtvý?“ zeptal se Holliday, když vyšel z mrňavé koupelny hotelového pokoje, připomínající rakev.

„Dvakrát; jeden zásah do srdce, jeden do hlavy. Velice profesionální,“ řekl Pat Philpot, který žvýkal kuřecí nohu z KFC. Peggy byla natažená v pohodlném křesle na protější straně místnosti a Antonín Pešek, jejich zachránce na cestě do pankráckého vězení, stál u ušmudlaného okna a pozoroval ulici pod nimi.

„A bylo vůbec nutné ho zabít? Vždyť nic nevěděl. Byl to místní fotograf, který ani netušil, co vlastně má.“

„Ale Jefferson znal vás, plukovníku. Kvůli tomu ho zabili. Původně jste měl být tím obětním beránkem vy. Teď jste ale i se slečnou Blackstockovou mouchami v Sinclairovic polívce.“

„Celé je to nějak moc zamotané,“ řekla Peggy. „Jak fantasmagorie, pohádka bratří Grimmů.“

„Svět je taky úplně stejně ponurý.“ Pešek se usmál a nakrátko se otočil od okna. „V šestnáctém století žila jedna uherská hraběnka, jmenovala se Alžběta Báthoryová, a ta se s oblibou koupala v krvi panen, které lákala na svůj hrad. Jako sériová vražedkyně byla mnohem výkonnější než váš Theodore Bundy. To teprve je zamotané, má milá.“

„A jak do toho velkolepého plánu zapadáš ty?“ obrátil se Holliday na Philpota.

Analytik CIA vzal do prstů další kousek kuřete, pak si to ale rozmyslel a upustil ho zpátky do misky na stole. Otřel si rty ubrouskem a diskrétně říhl.

„Sinclairovic rodina je pro D.C. pohromou už od začátku. Mají kontakty a konexe, které sahají až k Donovanovi a Dullesovi a starým hochům z OSS - špionům z Ivy League. Přilepili se na komunitu zpravodajských služeb a drží se na ní jak blechy na psovi. Nemůžeme se jich zbavit. Celá desetiletí se členové Rex Deus vyskytovali v Kongresu, Senátu, Vrchním soudu i v Pentagonu. Starý senátor byl příliš zkorumpovaný, než aby vůbec udělal nějaký krok o vlastní vůli - stejně jako Joe Kennedy v době prohibice. Ale měl správné kontakty, a než umřel, předal štafetu svému vnukovi, a ten ji předal své ženě, naší ctihodné Kate. A ona teď konečně dělá ten krok, o kterém děda snil.“

„Dosazuje svého syna do Bílého domu,“ přikývl Holliday.

Philpot se hluše zasmál a vhodil kuřecí kost do koše za sebou. „Do Bílého domu? To je jen začátek.“

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Peggy.

„Na začátku šedesátých let natočili jeden film,“ řekl Philpot. „Jmenovalo se to Sedm květnových dní“

„O tom jsem nikdy neslyšela,“ řekla Peggy.

„No jo, mládí,“ usmál se Philpot a rozvážně si vybral z misky další kousek smaženého kuřete.

„Já se na to pamatuju,“ ozval se Holliday. „Bylo to o vojenském převratu. Jednomu generálovi se zdá prezident moc změkčilý a nelíbí se mu, jak jedná s Rusy o nějaké dohodě o raketových střelách, a tak zosnuje komplot s cílem převzít moc nad Amerikou s pomocí vojenské síly.“

„Jo, to je ono,“ kývl Philpot. „A Kate Sinclairová se chystá udělat totéž s pomocí svých kámošů v CIA a Pentagonu, zejména generála Scotta Anguse Matoona. Moc se jí nezamlouvá, jak prezidentova administrativa vystupuje, připadá jí, že oslabuje svou pozici. Myslela si, že má na Capitol Hillu dostatečnou moc, aby zpochybnila prezidentovu důvěryhodnost. Teď zkouší zadní dvířka, aby dosadila synáčka na trůn a sebe jako šedou eminenci za něj.“

„V tom filmu byla důvodem k převratu příliš umírněná dohoda o raketách, o které se generál vážně domníval, že ochromuje moc Ameriky. Jaký důvod má Kate Sinclairová?“

„Co podle tebe bylo to nejlepší, co se kdy stalo Georgi Bushovi? Co mu pomohlo ke zvolení do druhého funkčního období a umožnilo mu zahájit falešnou válku v Iráku? To nejlepší, co se může stát kterémukoliv prezidentovi, na jakého si vzpomeneš?“

„Bin Ládin a jedenácté září,“ nadhodila Peggy. „Saddám Husajn a údajné zbraně hromadného ničení.“

„Společný nepřítel,“ doplnil Holliday.

„Volání do zbraně. Smluvený signál - jedno světlo, když se bude britská armáda blížit po souši, dvě světla, když přijdou po moři. Britové se blíží!“ zachovala Peggy. „Džihád al-Salabíja.“

„Celé je to šílenost,“ pravil Holliday. „To si vážně myslí, že když na jejího syna zaútočí falešný terorista, tak že to je dostatečná páka na svržení vlády?“ Zavrtěl nevěřícně hlavou. „Ve Spojených státech není jediný politik, který by byl takový pitomec.“

„A to už je co říct,“ ozval se chraptivě Pešek, stále stojící u okna. „Protože tam je hloupých politiků opravdu víc než dost. Víc než tady.“

„Potřebovala by další jedenácté září, aby to vyhrála,“ řekla Peggy. „Něco obrovského.“

„Což je přesně to, co má v úmyslu.“ Philpot přikývl, opřel se dozadu, až židle pod ním zasténala, otřel si ruce do ubrousku a zapálil si cigaretu. „Až na to, že tentokrát to nebude žádný bohatý saúdský Arab s oidipovským komplexem a malým pinďourem. Tentokrát to bude muslim z domácích zdrojů, domestikovaný, vykrmený kukuřicí z kansaských polí a navštěvující malou mešitu na prérii, právě takový typ, o jakém v posledních letech vytruboval ten mučednický chudák senátor Sinclair. Matoon bude na prezidenta tlačit, aby vyhlásil výjimečný stav, a když to neudělá, tak ho zdiskreditují a nahradí mladým senátorem. Ten už sedí v křesle viceprezidenta. Zbývá už jen jedna věc.“

„Tom’s Hill,“ zašeptal Holliday.

„Co je ksakru Tom’s Hill?“ zamračil se Philpot, rozmrzelý, že Hol-liday přerušil tok jeho vyprávění.

„Když jsme prohrabali Trittův dům v Lyford Cay -“

„Cože?“ Philpot na něho zděšeně vykulil oči.

„Prohrabali jsme Trittův dům v Lyford Cay… o tom ti povím někdy jindy. No prostě, našel jsem CD s celou hromadou informací o místě jménem Tom’s Hill. Nepřikládal jsem tomu tehdy žádnou důležitost, ale teď…“

„Teď co?“ naléhal Philpot.

„Podle Trittova CD má obec Tom’s Hill jen pár tisíc obyvatel, ale skoro všichni jsou zaměstnaní ve společnosti King Fertilizer Corporation. A to je největší výrobce průmyslových hnojiv a dusičnanu amonného ve Spojených státech.“

„Dobrý bože,“ vydechl Philpot se zděšeným výrazem v obličeji.

„Co je na tom tak zlého?“ nechápala Peggy. „Co s tím má co dělat hnojivo?“

„Protože dusičnan amonný je hlavní složkou DAP,“ řekl Pešek. „To je trhavinová směs, která byla použita při bombovém atentátu v Oklahoma City.“ Elegantní nájemný vrah smutně zavrtěl hlavou. „Vy Američani jste vážně cvoci. V Evropě se prodej tohoto hnojiva už celá léta reguluje, ale ve vaší zemi si ho pořád každý může koupit celou tunu a nikdo se ho na nic neptá.“ Odhrnul záclonu a znovu se zadíval na ulici. „Když už mluvíme o šílených Američanech - vypadá to, že máme návštěvu.“

Philpot byl okamžitě ve střehu. „V čem jedou?“ Vytáhl z ramenního pouzdra devítku Glock a vložil náboj do komory.

„Je to Lincoln Navigator,“ informoval ho Pešek. Sáhl po své vlastní zbrani, Berettě 92, a z kapsy saka vytáhl krátký tlumič.

„Jsou to Blackhawk,“ řekl Philpot. „Buď to, anebo naši. Kolik jich je?“

„Čtyři,“ odpověděl Pešek. „Tři ve skupině, jeden za nimi.“

„Nesou něco?“

„Jo, batohy.“

„Jaké mají zbraně, co myslíte?“

„Nejspíš FN P90. S tlumičem. BIS je používá.“

„BIS?“ zeptala se Peggy.

„Bezpečnostní informační služba,“ odpověděl Holliday. „Česká tajná policie.“

„Co uděláme?“ zeptal se Philpot.

Český nájemný vrah neváhal ani vteřinu. „Musíme je zadržet. Ten, co jde za nimi, vyleze do schodů, aby blokoval jakýkoli pokus o útěk. Zbývající tři pojedou výtahem a vrazí do místnosti. Budou mít přístupovou kartu.“

„Jak si můžete být tak jistý?“ podivila se Peggy.

„Protože v Praze můžete podplatit kdekoho, slečno Blackstocková. Ujišťuju vás, že zejména hoteloví recepční vyjdou velmi lacino.“ Kývl na Hollidaye. „Vy a vaše sestřenice se schováte v koupelně. Lehněte si do vany. Pane Philpote, vy na schodiště.“

„A vy, pane Pešek?“ zeptal se Philpot.

Pešek se usmál a pohladil si svůj pěstěný knírek. „Já budu ve svém vlastním pokoji přes chodbu.“

Philpot přikývl a vyšel z místnosti.

„Rychle,“ vybídl je Pešek. „Už tu brzo budou.“

Holliday popadl Peggy za loket a zamířil s ní do koupelny. Pešek vyšel ven a zamkl za sebou dveře pokoje.

„Nepokusil se tě náhodou zabít?“ zeptala se Peggy, když se skrčila na dně staré litinové vany.

„Pokusil, a dokonce víckrát,“ řekl Holliday a vlezl do vany za ní. „A to nemluvím o tom, že já se pokusil zabít jeho. Vlastně jsem si myslel, že se mi to povedlo.“

„A to mu přesto věříš?“

„Nepotřebuju mu věřit,“ opáčil Holliday. „Philpot platí za jeho služby.“

„Co to s tím má společného?“

„Pešek je profík. Přežívá díky své reputaci. Když zradí lidi, kteří mu platí, tak už žádnou další zakázku nedostane. Pro život je vyřízený a pravděpodobně skončí špatně, protože si na něm někdo vybije zlost.“

„Vrahové s etickým kodexem,“ povzdychla si Peggy. „To by mě zajímalo, co přijde příště.“

„Sklapni a skrč se,“ nařídil Holliday a schoulil se co nejníž. „Zlí hoši tu budou co nevidět.“

Jejich příchod ohlásilo jen slabé cvaknutí magnetického zámku, který se otevřel, a pak dunivý rachotivý zvuk, jako když se padesát kuličkových ložisek obrací v pračce. Ve dveřích koupelny se objevily díry, vzápětí explodovalo zrcadlo nad toaletním stolkem a pak nastalo ticho.

„Do prdele!“ ozval se zlostný hlas.

„Do hajzlu!“ přizvukoval mu druhý.

Po krátkém tichu bylo slyšet Peškův hlas. „Dobrý den, pánové,“ pravil vrah zdvořile. Následoval polekaný výkřik a pak tři cvaknutí, jako když někdo pomalu natahuje starobylý budík, a za nimi další tři.

„Co to ksakru bylo?“ zašeptala Peggy, skrčená na dně vany jako žába.

Holliday pomalu vstal. Byl by mohl nasadit melodramatický tón a říct jí, že to byl hlas smrti, ale namísto toho mlčel.

„Vzduch je čistý,“ řekl Pešek. „Můžete vylézt, plukovníku Holli-dayi.“

Holliday vystoupil z vany a otevřel dveře koupelny. Peggy ho následovala. „Proboha!“ vykřikla.

V pokoji byla spoušť. Všude se válela krvácející těla.

Pešek stál v krátké předsíni u dveří a odšroubovával tlumič ze své zbraně.

„Na nic nesahejte,“ varoval je. „A pojďte rychle se mnou. Určitě jich přijde ještě víc.“ Kývl směrem k mrtvolám, z nichž vytékala krev na ošlapaný koberec. „A jestli nepřijdou další, tak se tady stejně objeví policie. Musíme vás vypravit na cestu.“

„Kam pojedeme?“ zeptal se Holliday. „Nemáme žádné doklady ani pasy, nic.“

„Do Aix-les-Bains,“ ozval se Philpot, který vstoupil do dveří a přehlížel rozsah škod. „Mám tam kamaráda.“

Kapitola dvacet osm

Billy Tritt a mladík jménem Stephen Barnes, jeden z technicky nadanějších psychopatických členů Pravé ruky Maine, zastavili s ukradenou telekomunikační dodávkou AT&T Southwest vedle velké skříně rozvaděče na dálnici číslo 18, asi kilometr a půl od závodu na průmyslová hnojiva King Fertilizer v obci Tom’s Hill. Tritt vypnul motor a obrátil se k mladíkovi sedícímu vedle něho. Oba na sobě měli oficiální uniformy telekomunikační společnosti a helmy; obojí sebrali mrtvým původním pasažérům dodávky.

„Víte, co dělat, vojáku?“ zeptal se Tritt pevně.

„Ano, pane.“ Barnes přikývl. „Otevřít rozvaděč a najít žlutý telekomunikační kabel T1. V místě, kde se připojuje do hlavního svazku, vložím roztrojku a povedu vedlejší kabel zpátky k vám do dodávky.“

„Dobře,“ kývl Tritt. „Máte nástroje?“

„Ano, pane.“ Barnes poplácal obtěžkaný opasek, který obepínal jeho pas.

„A roztrojka?“

Barness přikývl, zalovil v horní kapse své mírně zakrvácené uniformy a našel velký chromovaný adaptér. Zdvihl ho do výšky. „Tady, pane,“ pravil pyšně. Mladík sice nedokončil katedru techniky na Lincolnově univerzitě kvůli penězům a jistým problémům s drogami, ale věděl moc dobře, co má dělat. Kdyby byl získal diplom, mohl by pracovat pro kteroukoli telekomunikační společnost ve státě. Ale dva roky strávené v nápravném zařízení Wyndham mu vážně pošramotily pověst a velice mu ztížily hledání práce.

„Mám ji připravenou,“ řekl Barnes.

„Dobrá. Tak běžte, vojáku.“

Barnes, dychtivý jako stokilové štěně bernardýna, vylezl z dodávky a rozestavil dopravní kužele přesně tak, jak mu bylo řečeno, přestože široko daleko nebylo po autu ani potuchy. Scenerie byla monotónní -pusté, větrem bičované pláně pokryté zbytky špinavého sněhu nebo strniště kukuřičných polí táhnoucích se donekonečna.

Rozvaděč byl umístěn v poměrně velké zelené skříňce asi ve výši ramen. Barnes vytáhl z opasku krátké páčidlo, vylomil zámek a pustil se do práce; hledal kabel T1, který přenášel všechny informace z továrny na hnojiva do serverů logistického centra API ve Wichitě. API byl výhradní smluvní přepravce, který rozvážel produkty firmy King Fertilizer do všech lokalit.

Barnesovi trvalo patnáct minut, než našel správný kabel, a dalších deset, než natáhl linku z rozvaděče do malého otvoru v boku dodávky. Tritt kabel vzal, připevnil k němu konektor a zapojil ho do svého laptopu Hewlett-Packard. Během necelé minuty našel cestu k serveru King Fertilizer a převedl čtyři kontejnery dusičnanu amonného v granulované formě do výhradních mezinárodních doků v Baltimoru.

Několik dalších úderů kláves stačilo k zadání správných autorizačních kódů pro řidiče, které poslal pro zásilku hnojiva. Pak přesměroval náklad z Baltimoru do Maine přes smluvní společnost Triskip, která přepravovala kontejnery na velkých vlečných člunech a vozila smíšený náklad z Baltimoru do New Jersey, New Yorku, Bostonu a Portlandu, odkud poté pokračoval dál do Halifaxu a Montrealu.

Pomocí těchto několika málo úkonů uprostřed zmrzlého kansaského venkova se Trittovi podařilo převést do systému 120 470 kilogramů hlavní složky výbušné směsi pro největší cisternovou bombu na světě. Během příštích sedmi dní dorazí zásilka do Portlandu. Za tu dobu ostatní členové Pravé ruky Maine shromáždí 2700 galonů motorové nafty, kterou je potřeba smísit s explozivním granulátem v kontejnerech. Výsledná exploze, pokud bude směs úspěšně odpálena, bude přibližně tisíckrát větší než při atentátu v Oklahoma City.

Když Tritt skončil s převáděním dat, odpojil počítač a zaklepal na bok dodávky. Kabel se vyplazil z malého otvoru a vzápětí zmizel. Tritt otevřel dveře dodávky na straně spolujezdce a vystoupil ven do zimy. Jeho dech tvořil v nehybném vzduchu mlhové obláčky. Díval se, jak mladý Barnes svinul kabel a zavřel dvířka skříňky rozvaděče. Zámek, který vylomil páčidlem, nahradil stejným, který měl připravený v kapse.

„Hotovo,“ řekl a zazubil se na Tritta. Nájemný vrah vzhlédl ke kalné šedé obloze. Začínalo sněžit. Velké, těžké vlhké vločky. Perfektní.

„Skvělá práce. A teď hoďte ten extra kabel na zem.“

„Co prosím?“ nechápal Barnes.

„Pusťte ho na zem, vojáku.“

„Jistě, pane,“ řekl mladý muž, očividně zmatený. Poslechl a udělal, co Tritt řekl; upustil přípojku na zasněženou zem. Tritt rozevřel zip své bundy, vytáhl z pouzdra kulovnici Mossberg Bullpup a střelil mladíka do hlavy. Hlava Stephena Barnese od krku vzhůru zmizela; kousíčky masa, mozku a lebky se jako drobounké lesklé mince rozstříkly do vzduchu v mohutné spršce a usadily se na sněhu kolem zbytku mladíkova těla.

Mrtvola se zhroutila k zemi jako bezvládný hadřík. Tritt zasunul zbraň zpátky do ramenního pouzdra a přikročil k tělu. Vytáhl z kapsy dva velké pytle na biologický odpad a z opasku mrtvého vyňal sekyrku. Čistě odsekl mrtvému mladíkovi ruce a každou vložil do jednoho pytlíku.

Pytle pevně uzavřel, strčil si je do kapsy a pak zdvihl stočený kabel. Špičkou nohy šťouchl do mrtvoly, aby ji převalil do příkopu u silnice. Po několika pokusech se mu to povedlo a mladíkovo tělo se překulilo přes okraj příkopu.

Tritt nohou naházel do příkopu co nejvíc sněhu, až bylo bezruké a bezhlavé tělo jakžtakž zakryté. Když bude mít štěstí, tak se mladíkova mrtvola rozloží a zbytky nebudou objeveny dřív než na jaře. A pak bude ještě dlouho trvat, než mrtvolu identifikují, pokud vůbec.

Sebral ze silnice výstražné kužele, nasedl zpátky do dodávky, nastartoval motor a zapnul topení a pak vhodil stočený kabel a kužele do zadní části vozidla. Zamířil na východ, směrem k letišti ve Wichitě. Zaparkuje dodávku na parkovišti pro dlouhé stání, otře ji a tím to skončí.

Svou základní výbavu nechal v tašce v letištní úschovně. Najme si vůz od nějaké větší agentury, pojede přes pár států a v nějakém anonymním obchoďáku si koupí kuchyňský robot. Ruce chudáka Steva rozemele a rozmixované zbytky spláchne do záchodu ve stejně anonymním motelu, nejméně o jeden stát dále od místa, kde nakupoval.

Kuchyňský robot pak v dalším motelu a dalším státě vypláchne chemickým čistidlem a nakonec ho v nějakém větším městě, kterým bude projíždět, věnuje Armádě spásy. Bylo to možná trochu přehnané, to Tritt věděl, ale raději o trochu víc než příliš málo, jak říkávala jeho babička. Ať už šlo o pečení koláčů nebo cokoliv jiného v životě.

„To si ze mě snad děláte srandu,“ zamumlal Randy Lockwood z policejního oddělení Winter Falls. „Proč jede právě sem?“

Starostka Dotty Blanchettová si povzdychla a opřela se dozadu v židli. „Protože pan Vševěd chodil do místní katolické internátní školy a je to jeho čtyřicátá slezina po maturitě.“

„Myslím, že byste neměla takhle nazývat prezidenta Spojených států.“

„Jen konstatuju fakta. A vůbec, jakýpak prezident, je to nula.“

Lockwood vzdychl. „A kdy přesně?“

„Za deset dní. Přípravný tým přijede do týdne. Očividně jde o výroční odvetný zápas mezi gymnáziem ve Winter Falls a internátní školou a jeho pozvali, aby vhodil puk. Hlavně jde o mediální záležitost a příležitost k focení. Mám mu dělat doprovod, protože jeho žena je někde v Thajsku a zachraňuje tam dvanáctileté štětky před AIDS, nebo tak něco.“

„Takže on hrál hokej, ne fotbal?“ zeptal se Randy. „Já se na něj skoro vůbec nepamatuju.“

„Jo, na škole byl kapitánem hokejového týmu. Ale jenom proto, že jeho táta koupil škole hokejové kluziště,“ řekla Dottie. „Nebyl dost chytrý na to, aby se dostal do Andoveru, ale v církevní škole měli lepší hokejový tým, tak tam strávil čtyři roky, než mu proklestili cestičku na Yale. Myslel si o sobě, že je naprosto neodolatelný, což taky byl, samozřejmě. Hrozně hezký a neskutečně charismatický. Stačilo, aby se usmál, a holky mu samy lezly do postele. Na mě to ovšem nepůsobilo. Mě tihle hezounci neberou.“

„Ženy dokážou být tak kruté.“ Lockwood se zašklebil.

„Loňské sněhy,“ mávla Dotty rukou. „Staré dobré časy. Radši na ně zapomenout.“

„Jak se sem dostane?“ zeptal se Randy. „Když sem v létě jezdil jeho táta, tak si vždycky bral hydroplán. Jezero je teď ale zamrzlé, takže tahle možnost padá.“

„Tajná služba je tak nesmírně opatrná, že doteďka nepovažovala za vhodné mi říct jedinou zatracenou věc,“ řekla Dottie. Naklonila se dopředu ve svém velkém koženém otáčecím křesle a zhluboka se napila z kovového hrnku Starbucks. Káva byla očividně vystydlá; Dottie sebou škubla, když polkla hořkou tekutinu. „Někdy mám dojem, že jsem naložená v kofeinu,“ řekla. „Je to jediná věc, která mě udržuje při životě. Řídit tohle město není vůbec jednoduché, ani v zimě, natožpak s prezidenty, kteří si tu zakopávají o vlastní nohy.“

„Myslím, že to bude dobrá akce,“ řekl Lockwood a v oku mu šibalsky zajiskřilo. „Všichni ti papalášové - celý úřad se sveze v jednom z Horriganových cadillaků v čele procesí jako při výročním průvodu.“

„Když je řeč o Horriganovi, našel jsi vůbec toho jeho kluka?“

„Ten se vypařil jak pára nad hrncem,“ řekl Randy. „Říká se, že ho táta poslal dolů na Floridu za mámou.“

„Budeš ho stíhat?“

„Proč bych to dělal?“ Randy pokrčil rameny. „Však on se za chvíli sám dostane do průšvihu. Ať si tam s ním poradí někdo jiný.“ Vstal ze své židle před stolem starostky Dottie. Radnice byla ve staré městské budově a skrz vysoké klenuté okno bylo vidět přes ulici k zaparkovaným vozům. Je načase rozdat pár parkovacích lístků a trochu naplnit obecní pokladnu. „Kromě toho,“ řekl a usmál se, „mám momentálně na práci důležitější věci, než je Tommy Horrigan. Musím se postarat o prezidenta Spojených států.“

Kapitola dvacet devět

První člověk, který uviděl Aix-les-Bains v celé kráse, byl zřejmě římský centurion, když putoval do Galie, aby pokořil neposlušné barbary. Když byl propuštěn z armády, vrátil se ke krásnému místu na břehu jezera, vystavěl nad horkými prameny lázně, nazval je Aquae Grantianae a vytvořil tak tradici.

Malé městečko Aix-les-Bains ve stínu Mont Revard na břehu jezera Bourget, největšího sladkovodního jezera ve Francii, v uplynulých dvou tisíciletích léčilo artritické klouby svých bohatých patronů. Obzvláštní oblibě se těšilo v roce 1880, poté co je navštívila britská královna Viktorie. Tolik se jí tam líbilo, že se pokusila městečko od francouzské vlády odkoupit. Ta však zdvořile odmítla a pak postavila kasino a dostihovou dráhu, aby dále lákala hosty půvabných lázní, a horké prameny přejmenovala na Royale-les-Bains.

Z Paříže sem přijížděly speciální vlaky plné smetánky z vyšší společnosti. Další hosté sem připlouvali na parníčcích přes kanál La Manche; paluby byly plné lidí se slamáky na hlavách, zamýšlejících strávit horké letní měsíce v osvěžujícím alpském vzduchu. Ženy tu podváděly své manžely, manželé své ženy a nejlepší přátelé jeden druhého, zatímco z gramofonu se linula píseň „The keys of Heaven“. Byla to doba secese, která pominula, stejně jako všechna ostatní období. Sláva vybledla, pozlátko začalo oprýskávat ze stropů, mramorové podlahy popraskaly a trubky, jimiž protékala horká vřídelní voda, skřípaly, vrzaly a vydávaly podobné zvuky jako klouby klientů, jimž kdysi sloužily. Malé a starobylé městečko skryté v horách bylo doslova zapomenuto, což byl právě důvod, proč se tu usadil pan Reggie Adler Pyx, padělatel dokladů. Dalším důvodem bylo, že městečko nebylo daleko od jeho četných bankovních účtů, uložených necelých sto padesát kilometrů odtud, v Ženevě.

Peggy Blackstocková se probudila, jakmile první růžové paprsky ranního slunce vyšplhaly nad hory a rozeklané kopce, které označovaly okraj francouzských Alp v oblasti Haute Savoie. Když se po cestě zastavili, přesedla si na zadní sedadlo mercedesu, vypůjčeného v Praze, a Holliday nyní seděl vepředu s Philpotem, který stále řídil.

„Dobrýtro,“ pravil baculatý muž, když se posadila, zamrkala a rozhlédla se kolem. „Už jsme skoro tam.“

„Kde tam?“ zívla Peggy. Vyhlédla z okénka. Byli na vysokohorské silnici. Po levé straně se tyčily prudké svahy porostlé hustými lesy a dole rozeznávala geometrické obrysy městečka, usazeného u vzdáleného cípu podlouhlého jezera.

„V Aix-les-Bains,“ odvětil Philpot. Po levé straně se objevila úzká štěrková cesta a Philpot na ni zabočil. Řídil mercedes mezi skupinkami borovic a cesta se vinula kolem skalních výběžků, až je dovedla na širokou plochou louku na malé plošině. Přímo před nimi stálo klasické francouzské venkovské stavení, jako vystřižené z časopisu Toujours Provence; čtverhranná budova z nabíleného kamene, pár nízkých oken a příkrá tašková střecha. Na konci příjezdové cesty se u domu krčila hrubá konstrukce přístřešku pro vozy se zelenou zprohýbanou střechou. Pod ní stál luxusní dvoudveřový Mercedes SLK 230, blyštící se temně modrou metalízou.

„Ten chlápek se určitě nemá špatně, ať je kdo chce,“ poznamenal Holliday, když spatřil auto.

„To teda nemá, to je fakt,“ souhlasil Philpot. „Válka terorismu vyhlášená naším nedávným vůdcem měla v podstatě stejný efekt, jako když Woodrow Wilson vyhlásil válku alkoholu. Vždycky to tak bylo; válka je v každém případě dobrá pro obchod. Po Reggieho umění je v posledních dnech velká poptávka.“

„Reggie? Jaký Reggie?“ zeptal se Holliday.

„Reggie je Reginald Arbruthnot Adler Pyx. Je to tak absurdní jméno, že nemůže nebýt pravé,“ zasmál se Philpot.

Nad dveřmi byl dřevěný štít s názvem vyvedeným úhlednými písmeny: LE VIEUX FOUR.

„Stará pec,“ přeložil to Philpot, dřív než se ho na to někdo zeptal. Zajel s mercedesem za zaparkované sportovní auto a vypnul motor. Starý diesel s trhnutím a zakašláním zmlkl. Všichni vystoupili z auta do chladného ranního vzduchu. Holliday a Peggy zívali a protahovali se, Philpot si zapálil cigaretu. Pyx musel mít nějaký systém včasného varování, protože už na ně čekal u dveří a na přátelské tváři měl široký úsměv. Peggy vůbec nepřipadal jako padělatel. Ve skutečnosti vypadal spíš jak rocková hvězda na dovolené. Byl vysoký, mírně nahrbený, a měl na sobě džíny a bílou košili s nedbale vytaženými cípy. Na bosých nohou měl sandály. Měl husté rozcuchané tmavé vlasy a dvoudenní strniště a za kulatými, mírně zatónovanými brýlemi na ně hleděly mimořádně bystré hnědé oči. Vypadal, že je mu kolem třicítky.

„Paddy!“ zvolal Pyx šťastně. „Přivez si mi nějakou práci? Nebo ses jen stavil na čokoládový croissant a šálek mé skvělé kávy?“ Kromě toho, že byl pohledný, měl stejně irský přízvuk jako Colin Farrell.

„Práci ti vezu, ale myslím, že croissant a kafe taky neodmítneme.“ Obrátil se k Peggy a Hollidayovi. „Že ne?“ Představil jednoho po druhém a Pyx poodstoupil stranou a pokynul jim do kuchyně. Ta byla zařízena v tradičním stylu, s výjimkou jasně červeného kávovaru, který syčel a prskal na prosté prkenné kuchyňské lince, zřejmě stejně staré jako dům. Podlaha byla z tmavých dlaždic, strop štukovaný, s vystouplými dubovými trámy, a stěny nabílené. Byla tu prastará lednička, samostatná spíž, sporák a také početná sada plynových hořáků, které vypadaly profesionálně.

Z hřebíků visely sušené bylinky, hrnce s měděnými dny a litinové pánve a jednoduchým oknem se zvlněným starým sklem ve stěně vedle grilu sem dopadalo ranní slunce. Zvenčí sem doléhalo švitoření ptáků. Kdykoli jindy by to byla úplná venkovská idyla; teď ale byla zkalená obavami, úzkostí a strachem. Pyx je posadil ke starému kuchyňskému stolu ze světlé borovice, který stál uprostřed místnosti, přinesl ze spíže tác teplých a vábně vonících čokoládových croissantů a pustil se do práce u exoticky vypadajícího kávovaru, aby všem uvařil velké kouřící šálky cappuccina. Pak přinesl kávu ke stolu a sám se také usadil. Namočil croissant do kávy a ukousl vlhké těsto.

Peggy udělala totéž. V lístkovém těstě bylo tolik másla, že jí připadalo, jako kdyby se jí v ústech rozpouštělo. Philpot si vzal rovnou dva.

„Nevypadáte zrovna jako typ lidí, které mi sem Paddy obvykle vozí,“ pravil Pyx. „Ale už jsem se poučil, že zevnějšek někdy klame.“

„Potřebujem pasy,“ řekl Philpot s plnými ústy. „A všechno, co k tomu patří.“

„Povězte mi něco,“ obrátil se Pyx na Peggy.

„Jak to myslíte?“

„Řekněte něco - třeba: tři sta třiatřicet stříbrných stříkaček.“

„Nechápu proč.“

„Potřebuju zjistit, jestli máte přízvuk.“

„Nemám.“

„To záleží na úhlu pohledu. V Dublinu bych žádný přízvuk neměl, ale tady ano. Mluvte.“

Peggy poslechla.

„Jste z Westchesteru, New York, ale nedávno jste docela dlouhou dobu strávila v Izraeli.“ Pyx pokýval hlavou.

Peggy na něho zůstala udiveně zírat. „Jak jste to poznal?“

„Dlouholetá zkušenost,“ řekl a široce se usmál. „To je moje práce.“ Obrátil se na Hollidaye. „A teď vy,“ řekl. „To samé.“ Holliday neochotně odrecitoval známý jazykolam.

„Narozen v západní Virginii, ale vyrostl jste v severní části státu New York, je to tak?“

„Skoro jste to uhod.“ Strefil se dokonale, samozřejmě. Holliday strávil první čtyři roky v Norfolku, poté co jeho otec odešel od námořnictva a než vstoupil do železniční společnosti.

„Ani jeden z vás nemá nápadný přízvuk, kterého by si někdo povšiml, leda by byl odborník, což většina amerických úředníků u pasových přepážek není. Uděláme z vás Kanaďany. Byli jste tam někdy?“

„Já byla párkrát v Torontu a v Montrealu,“ řekla Peggy.

Pyx se otočil k Hollidayovi. „A vy?“

„To samé.“ Holliday se zamračil. „Proč z nás neuděláte Američany?“

„Úředníci mají přístup k americkým databázím. Předpokládám, že jste tam momentálně persony non grata, jinak byste používali vlastní jména.“

„To je dlouhá historie.“

„To jsou všechny, ne?“ usmál se Ir. „Takže jste z Ontaria. To je snadné. Tam stačí mít rodný list a řidičák. Budete ale taky muset mít zdravotní kartu.“

„Zdravotní kartu?“

„Je to zdarma. Poskytuje ji ontarijská vláda. Je to velice užitečné, mít takovou kartu, a z nějakých důvodů - zřejmě ochrany soukromí -není dovoleno do databází vkládat křížové odkazy. Taky potřebujete fotku na průkaz. Zdravotní karty, řidičáky a rodné listy můžu udělat rovnou tady.“

Peggy nechápala ani slovo z toho, co ten člověk říkal.

„Pasy,“ připomněl mu Philpot.

„To je ještě jednodušší.“ Pyx se usmál. „Ale napřed ty fotky.“ Vstal a vedl je do zadní části domu. Zabočili do chodby ve tvaru písmene L, která vedla do ložnice a byla z obou stran obložená regály s knihami, ale místo aby Pyx šel dál, zastavil se v rohu a vytáhl z jednoho regálu svazek. Ozvalo se slabé cvaknutí a celá stěna knihovny se na naprosto neviditelných pantech odklopila od zdi.

„Sezame, otevři se,“ zažertoval Pyx a ustoupil, aby mohli vejít. Pak vešel za nimi a zavřel dveře. Peggy se rozhlédla po tajné místnosti. Byla velká, čtyři a půl metru krát čtyři a půl metru, a neměla okna. Kolem tří stěn stály pracovní stoly se zabudovanými policemi. Byly tu spousty úhledně označených šanonů, barevně odlišených, a v jednom rohu byla skupina asi šesti monitorů s velkými plochými obrazovkami. Pod nimi na kovové poličce stála řada monotónních černých počítačových serverů, na povrchu každého z nich blikalo zelené světýlko. Stoly byly přecpané změtí různých přístrojů, od velkých scannerů po prosvětlovací desky, a bylo tu i několik barevných tiskáren a fototis-káren, které vypadaly velmi profesionálně. U protější stěny stála komplexní konzola složená ze tří monitorů LightWorks pro editaci filmu.

„Vy se se svými hračkami vůbec netajíte,“ řekl Holliday. „Co kdybychom byli policajti?“

„Ale nejste,“ odtušil Pyx. „Kdybyste byli, tak by vás Paddy už dávno zabil. Dal mi taky vědět, že přijedete, a kdyby nedal, stejně bych to věděl v momentě, kdy jste odbočili z hlavní silnice.“ Usmál se, Hollidayova poznámka se ho očividně vůbec nedotkla. „A taky bych vás nevítal kávou a čokoládovými croissanty, to mi věřte.“ Pokrčil rameny a ukázal směrem ke konzole LightWorks. „Kromě toho, já mám naprosto legální papír na podnikání - na střižnu. Nic zvlášť inkrimi-nujícího tu není, s výjimkou disků, ale já se dokážu zbavit dat velice rychle, takže než by se sem dostal nějaký polda, tak bude všechno pryč.“

Holliday se zamračil. „Neviděl jsem, že by vám volal.“

„Poslal mi esemesku z Plzně. Pochopil jsem z toho, že jste měli menší problémy se zlými českými hochy.“

„Tak trochu,“ řekl Holliday.

Peggyinu pozornost najednou upoutal velký fotoaparát namontovaný na profesionální třínožce u stěny a otočený směrem ke skrytým dveřím. „To je Cambo Wide DS s objektivem Schneider 35XL Digitar a středoformátový Phase One P25.“ Oči se jí rozšířily. „Kolik ta hračka stojí, tak třicet tisíc, ne?“

„Spíš třicet pět,“ řekl Pyx. „Je to asi tak ten nejdražší kompakt, který je momentálně na trhu.“

„Já bych tomu teda kompakt neříkala,“ řekla Peggy.

Hollidayovi to připadalo jako tlustý objektiv přidělaný k velkému čtverhrannému kusu kovu. Vlastně to vůbec nevypadalo jako fotoaparát.

„Je to podobné jako digitalizující vybavení, jaké používá vláda,“ řekl Pyx. „Takhle se teď dělají pasy, alespoň ve Spojených státech a Kanadě. Údajně se to nedá zfalšovat. Místo aby se fotografie lepily a zatavovaly do laminátu, zdigitalizují se a pak se označí termální značkou přímo na stránce.“

„To vám musí ztěžovat práci, ne?“ zajímal se Holliday.

„Spíš mi ji ulehčuje, abych řekl pravdu.“ Mávl rukou směrem ke dveřím do místnosti. Byly natřené neutrální nevtíravou bílou barvou a dvojice slabých lampiček umístěných vysoko po obou stranách dveří efektivně stírala jakékoli stíny. „Postavte se tamhle, ano?“ požádal Hollidaye. Holliday se postavil ke dveřím. „Hlavu zvednout, neusmívat, zavřít pusu,“ přikázal. Ozvalo se klapnutí, následoval zážeh blesku a Peggy si uvědomila, že světla po obou stranách dveří jsou fotografické snímače. „Teď ustupte a pusťte tam slečnu Blackstockovou.“ Holliday ucouvl a Peggy se postavila ke dveřím. Pyx trochu snížil třínožku, aby kompenzoval rozdíl v jejich výškách, a snímače opět bleskly. „Výborně,“ přikývl spokojeně. Vytáhl kartu z fotoaparátu, vložil ji do speciální diskové jednotky vedle jedné z plochých obrazovek a pak do počítače naťukal řadu instrukcí. „Máte nějaké přání ohledně jména?“

„Ne,“ řekl Holliday.

„Já taky ne,“ připojila se Peggy.

„Dobrá, tak vy budete, ehm… Norman Peterson, a slečna Black-stocková bude Allison Mastersová.“

Pyx se vrátil ke klávesnici a začal znovu vyťukávat. „Místo narození Toronto, Ontario, Kanada. Datum… 1981 nebo tak nějak. Dívčí jméno matky… Otce… Poskytnuté dokumenty. Ručitel.“ Pokračoval v psaní, přičemž si potichu pobrukoval pod vousy, a za chvilku měl online formulář vyplněný. „Další věc je přesměrování, aby se to nedalo vystopovat zpátky sem ke mně,“ vysvětlil. „Nejdřív si vyberu nějaký vhodný kanadský konzulát někde ve světě - řekněme v Albánii, a jeho adresu zadám jako místo původu.“ Četl nahlas z obrazovky. „Rruga, Derviš Hima, Kulla, číslo dvě, byt dvacet dva, Tirana, Albánie, a nakonec ještě kód přepínání paketů.“ Skončil s psaním a rukama do vzduchu nakreslil ozdobnou kudrlinku.

„K čemu je to dobré?“ zeptal se Holliday.

„Počítači u pasové kontroly v Ottawě to sdělí, že pan Norman Peterson a slečna Allison Mastersová, oba v současnosti v Paříži, Francie, což je nejbližší existující pasový úřad, si přejí obnovit své pasy, a že vlastně už tak učinili. Počítač se dozví, že nové pasy již čekají na vyslanectví v Paříži. Mezitím byl do nových složek odeslán jiný set příkazů zároveň s žádostí o digitalizaci JPEG dvou pasových fotek. Všechno se o několik dní antedatuje, pasy se vytisknou během dneška a budou na vás čekat, až dojedete na vyslanectví. Ukažte jim rodné listy, řidičské průkazy a čísla sociálního pojištění, která vám dám, a oni vám vydají dokonale autentické kanadské pasy, čerstvě vytištěné, které jste si poctivě vytvořili. Pokud se někdo z jejich elektronického právního oddělení pokusí zpětně analyzovat celou transakci, skončí ve slepé uličce na albánském konzulátu, který je pravděpodobně umístěn někde v nějaké špinavé díře nad tím, co se v Tiraně považuje za koloniál. Je to trochu spletité, uznávám, ale je to dokonalá mezera v systému. Když se probouráte do jejich vlastní databáze, budou předpokládat, že jde o jejich vlastní instrukce, a tudíž jsou legitimní a ověřené. Zatím mě to nezklamalo.“

„Neměl jste na mysli čísla sociálního zabezpečení?“ zeptala se Peggy.

„Neudělejte tuhle chybu na ambasádě v Paříži, pokud se vás náhodou někdo bude vyptávat, což asi nebude. Sociální zabezpečení je americké, v Kanadě se tomu říká sociální pojištění.“

„Ale my přece nejedeme do Paříže,“ namítla Peggy.

„Ale ano, jedete,“ ozval se Paddy Philpot.

S výjimkou pasů měli ve dvě hodiny odpoledne všechny dokumenty, které potřebovali. Jako bonus Pyx přihodil dvě Visa karty banky Nova Scotia na jejich nová jména, každou s limitem deset tisíc dolarů, které, jak Ir vysvětlil, se nenápadně shrábnou z povrchu mohutného toku neviditelných bezdrátových transferů kanadské banky, probíhajících každý den mezi satelity kolem Země.

Většinu dne strávili v Le Vieux Four, popíjeli ledové pivo Sangano Blonde, uďobávali sýr a paštiku a poslouchali historky Paddy Philpota ze starých časů. Holliday by byl skoro zapomněl, proč vlastně jsou na tomhle překrásném místě. Skoro.

Brzy odpoledne, když měli doklady v ruce, poděkovali Pyxovi za jeho pohostinnost a rychlou a kvalitní práci, nasedli zpátky do svého mercedesu a rozjeli se z hor do údolí. Najeli na dálnici a za necelou hodinu dojeli do Lyonu, kde je Philpot vysadil před moderním nádražím Part-Dieu.

„Každou chvíli jezdí spěšné vlaky. Do Paříže je to asi dvě hodiny. Měli byste to v pohodě stihnout. Pamatujete si jméno hotelu, o kterém jsem vám říkal?“

„Hotel Normandie. Rue de la Huchette mezi Rue du Petit Pont a bulvárem Saint-Michel na levém břehu,“ zopakoval Holliday Philpotovy instrukce.

„Přesně tak.“ Analytik CIA se usmál.

„Dlužíme ti za ty pasy,“ řekl Holliday váhavě. „Já na to nezapomněl, neboj. Zaplatíme ti.“

„Ani nápad, Johne. Ber to tak, že jsi znovu na výplatní listině agentury.“

„A co budeš dělat ty?“ zeptal se Holliday.

„Musím se podívat za pár lidmi do Prahy. Ale my se znovu setkáme ve Státech.“ Vytáhl z kapsy malý černý mobil a podal ho Hollidayovi. „Zavolám ti.“ Znovu se usmál, vytočil okénko nahoru a odjel.

Holliday a Peggy se otočili, přešli široký chodník a vešli do moderního terminálu s nízkým stropem. Koupili si dva lístky první třídy v příštím rychlíku do Paříže, zbrusu novém dvoupatrovém TGV s velkými pohodlnými sedadly jako v letadle a spoustou místa na nohy. Nejvyšší rychlost vlaku byla 299,34 kilometru za hodinu.

Nastoupili do vlaku, našli svá místa a usadili se na relativně krátkou jízdu. Zatím neviděli nic podezřelého, ale bez pasů, pouze s padělanými doklady totožnosti, si připadali podivně zranitelní. Vlak byl plný, většinou v něm cestovali turisté různých národností, kteří jeli navštívit Paříž, ale Holliday s Peggy měli dvě sedadla vedle sebe a nikdo si jich nevšímal.

Vlak přesně na čas hladce vyjel z nádraží a o pár minut později už nabíral rychlost a řítil se předměstími velkého francouzského města. Od chvíle, co opustili Philpota u vchodu do nádraží, nikdo z nich nepromluvil.

„Nechceš něco jíst?“ zeptal se Holliday. Usadil se na sedadle u uličky a přenechal Peggy okénko.

„Ne, díky.“

„Ani pít?“

„Ne, nemám žízeň,“ řekla Peggy a zavrtěla hlavou. „Možná později.“

„Dobrá, tak později,“ řekl Holliday rozpačitě. Uplynula další chvíle.

„Co vlastně víš o tom Philpotovi?“ zeptala se Peggy nakonec.

Vlak se začal mírně kymácet a vibrovat, jak vyjeli do otevřené venkovské krajiny a dál zvyšovali rychlost. „Vím, že on a Pešek nás včera dostali z pěkné bryndy. Dneska nám zařídil nové pasy. To jsou věci, které bychom sami nezvládli.“

„Takže je něco jako strážný anděl - tak jsi to myslel?“

„Tím si nejsem tak úplně jist.“

„Přemýšlel jsi někdy, na čí je vlastně straně?“ Peggy se zamračila. „Mohl by být součástí plánu Sinclairové. Mohl by patřit do té podvratné skupiny v agentuře. Podvod v podvodu v podvodu.“

„Jo.“

„Tak jak to je?“

„Na to ti nemůžu odpovědět, protože to nevím. Vím jenom, že toho pro nás zatím dost udělal.“

„Na světě je něco v nepořádku, když máš podezření, že se tě všichni snaží doběhnout.“

Holliday byl chvíli potichu. Díval se upřeně na proužkovanou látku sedadla před sebou a na sklápěcí stoleček.

„Stalo se ti někdy, žes koukala na krimi v televizi nebo četla detektivku a došla do místa, kde ses zarazila a podivila se, proč ti lidi prostě nejdou na policii?“

„Jasně,“ přikývla Peggy. „Je to jako v hororu; holka jde dolů do sklepa, kde je tma, a všichni kromě ní vědí, že by se měla otočit a vzít nohy na ramena.“

„Jenže kdyby to udělala, tak by v tom bodě film skončil,“ zauvažoval Holliday. „To je právě ten bod, kde jsme teď my,“ dodal. „Jsme v místě, kde by film měl skončit, protože kdybychom měli aspoň špetku rozumu, běželi bychom na policii.“

„Ale my nemůžeme,“ namítla Peggy.

„Proč ne?“

„Protože ten film promítá Philpot.“ Odmlčela se. „A se správným vybavením nás dokáže najít na GPS.“

„No a?“ zeptal se Holliday.

„Proč to dělá?“ podivila se Peggy. „On a Peškovi lidi nám zachránili zadek, když nás unesli, a teď nám zařizuje pasy. Chce, abychom se znovu vrhli do víru událostí. Proč?“ Zarazila se. „Co když na nás šije boudu stejně jako Brennan?“

„To mě taky napadlo,“ řekl Holliday ponuře. „Ale co s tím teď naděláme?“ Obrátil se a podíval se na Peggy. „Měl bych tě poslat zpátky do Jeruzaléma k Rafimu.“

„Nebuď tak zpátečnický, Johne. A kromě toho, Rafi není v Jeruzalémě; je někde v Etiopii, tuším, hledá ztracenou římskou legii nebo doly krále Šalamouna či co. A vůbec, já bych stejně nejela. Potřebuješ mě.“ Peggy pohlédla z okna a pak zpátky na Hollidaye. „Tak co teď uděláme?“

„Možná mám v rukávu ještě jednu kartu,“ pravil Holliday zamyšleně.

„Tak doufám, že je to aspoň eso,“ řekla Peggy.

Kate Sinclairová byla právě kdesi nad Atlantikem na své cestě zpět do Spojených států, kde měl být její syn formálně jmenován viceprezidentem, když satelitní telefon jejího společníka naléhavě zapípal. Mike Harris se omluvil a zdvihl hovor. Naslouchal necelou minutu a pak hovor ukončil.

„Něco důležitého?“ zeptala se Sinclairová, aniž odložila cigaretu nebo sklenici vlastního červeného vína, z kterého upíjela.

„Ohlásil se Pyx, jak jsme požadovali. Všem dal pasy a Visa karty. Karty mají pod hologramem lokátor GPS, přesně jak slíbil. Najdeme je, kdykoliv budeme potřebovat.“

„Dobře,“ pokývla starší žena. „Vždycky jsem věděla, že to je dobrý nápad, podplatit ho. Někdy může být docela užitečné vědět, kdo se shání po falešných dokladech.“

Kapitola třicet

Holliday a Peggy si vyzvedli své pasy na kanadském vyslanectví v Paříži, vzali si taxíka na letiště Charlese de Gaulla a třiadvacet hodin poté, co v Lyonu nasedli na TGV, doletěli do New Yorku. Všechno šlo překvapivě naprosto hladce. Úředník u pasové přepážky na vyslanectví se na ně usmál, když jim podával falešné pasy, řidič taxíku jim vyprávěl, jak se mu líbil nedávný výlet do Brooklynu v New Yorku, kam jel navštívit svou vdanou sestru, a jídlo v letadle Air France bylo naprosto vynikající. Bezpečnostní kontrola na letišti JFK se po nich sotva ohlédla, i když neměli žádná zavazadla. U letiště hned na první pokus chytili limuzínu mířící do centra. Ubytovali se ve dvou sousedících pokojích v nově rekonstruovaném hotelu Gramercy Park a k obědu se sešli v Rose baru, kde se vrhli na hovězí burgery s domácími hranolky a zelenými rajčaty.

„Kdo je vlastně ten Max Kessler?“ zeptala se Peggy a namočila hranolek do hromádky kečupu. „A proč za ním jedeme?“

„Kessler je něco jako stínový Henry Kissinger,“ odpověděl Holli-day „Byl počítačový nadšenec ještě dřív, než to slovo vymysleli. Blázen do informatiky, sběratel lidí, učenec, manipulátor. Ke všemu ještě byl soukromým advokátem a poradcem posledních čtyř prezidentů.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“ Peggy se zamračila. Vložila si do úst hranolek a labužnicky žvýkala.

„To je právě to,“ řekl Holliday. „Je jak fantom opery, vždycky je schovaný v zákulisí.“

„A proč ty tajnosti?“

„Myslím, že to má něco společného s jeho otcem.“

„Kdo byl jeho otec?“

„Plukovník SS, výkonný zástupce Reinharda Gehlena.“

„Začínám se ztrácet. Jakého Reinharda?“

„Gehlena. To byl nacistický superšpion, šéf zpravodajství na sovětské frontě. Poskytoval cenné informace OSS výměnou za to, že ho i s rodinou dostali do Států v rámci operace Paperclip. Celá desetiletí pracoval pro CIA. Vrátil se pak zpátky do Německa a až do konce sedmdesátých let byl hlavou západoněmecké rozvědky. Hugo von Kessler zůstal i se ženou a synem tady. Max prostě pokračuje v rodinné tradici. Kolují zvěsti, že Max má přístup k tajným informacím, ale dokud dodává zboží, tak se o to nikdo zas tak moc nestará.“

„Jak to, že ho znáš?“

„Párkrát jsme si za ta léta vzájemně vypomohli,“ opáčil Holliday neurčitě. „Podstatné je, že pokud jde o CIA a vůbec cokoliv, co má něco společného se zpravodajskou službou, tak Max Kessler zná všechno a všechny. Jestli na nás Philpot něco hraje nebo jestli je do toho zapletený Tritt a jde o nějaké spiknutí, tak Max o tom bude vědět.“

Max Kessler bydlel v ponurém šerém bytě v šestém patře budovy Dakota, který kdysi patřil Borisu Karloffovi. Byl odtamtud výhled na Central Park. Budova se proslavila hned dvakrát; jako exteriér ve filmu Rosemary má děťátko a jako místo, kde byl spáchán atentát na Johna Lennona.

Kesslerův byt se skládal z obývacího pokoje, jídelny přetvořené v kancelář, dvou ložnic a obrovské kuchyně. Byla tu spousta obložení z tmavého dřeva, několik křišťálových lustrů a těžký viktoriánský nábytek, který sem vozily kontejnerové čluny z Anglie a který se v padesátých a šedesátých letech prodával jako „cenná starožitnost“. Všude byly dečky a zaprášené perské koberce a na stěnách s drahými tapetami visely kýčovité obrazy koní a bitev z dávno zapomenutých válek. Klidně to mohl být domov něčí zámožné postarší tety.

Kessler vypadal jako podnikatel. Pozdravil je u dveří v trojdílném tmavomodrém proužkovaném obleku, modrozlaté hedvábné kravatě z Harvardu a draze vypadajících botách se stužkami. Měl kulaté brýle s rohovinovými obroučkami, sedící na špičce dlouhého nosu, který doplňoval jeho protáhlou bradu. Tváře měl trochu propadlé a jeho čelo se klenulo do výšky k ocelově šedým vlasům, sčesaným přísně dozadu. Oči se mu za brýlemi blýskaly jako uhlíky, a když se usmál, zdálo se, že při sebemenším pohybu jeho tenkých rtů praskne celý obličej jako vajíčko natvrdo.

Zavedl je do malého obývacího pokoje a ukázal na pohovku s černožlutě pruhovaným čalouněním, která by se určitě líbila něčí babičce. Sám se usadil do křesla s vysokým opěradlem, čalouněného stejnou látkou, a sepjal prsty do stříšky jako nějaký staromódní učitel přehlížející třídu plnou žáků. Peggy si najednou uvědomila, jakou roli hraje; byla to kombinace Basila Rathbona a Jeremyho Bretta hrajícího Sherlocka Holmese. Když promluvil, měl dokonce slabý britský přízvuk, i když k němu by vlastně měl patřit německý.

„To už je pěkná doba, plukovníku, co jsme se neviděli. Byl jsem docela překvapen, když jste zavolal.“ Lehce se usmál. „Předpokládám, že jde zřejmě o naléhavou záležitost.“

„To se uvidí.“

„Než začneme, je tu ještě ta věc s telefonem, který jste dostal od našeho společného známého, pana Philpota.“

„Vytáhl jsem z něho SIM kartu a baterii,“ řekl Holliday.

„To bylo moudré. V poslední době mi trochu dělá starosti používání GPS lokátorů v telefonech. Je to na můj vkus trochu moc orwellovské. Příliš jako jeho román 1984“

„Co si myslíte o Philpotovi?“ zeptal se Holliday, aby přešel k věci.

„Mohl by to klidně hrát na obě strany.“

„Obě strany? Ale čeho?“ zeptala se Peggy.

„Před nějakou dobou jste byli zapleteni do jisté aféry s Rex Deus a madam Sinclairovou, že, plukovníku?“

„Netušil jsem, že to je věc všeobecně známá,“ podivil se Holliday.

„Všeobecně známé věci jsou můj provozní inventář,“ opáčil Kessler suše.

„A co s tou Sinclairovou?“ zeptal se Holliday.

„Zavražděný papež. Kněz a jeho milenec nalezeni mrtví na polní cestě ve Virginii,“ vypočítával Kessler. „Dva mrtví členové Blackhawk Security, kteří se na pohled stali oběťmi smrtelné autonehody v Rock Creek Parku, avšak v troskách vozu bylo asi dvanáct děr po kulkách. Zavražděný viceprezident. Celostátní zatykač na vás v Itálii; incident na kanadské hranici, do něhož byli zapleteni muž a žena odpovídající vašemu popisu. Pokus o atentát na amerického senátora, provedený neznámou teroristickou skupinou, zavražděný fotograf upálený ve svém novém porschi, a nakonec federální zatykač tady, což nutně vyvolává otázku, jak jste se dokázali dostat zpátky do Spojených států, aniž byste vzbudili pozornost úřadů. Vy a slečna Blackstocková jste za sebou v posledním týdnu nechali dost slušnou spoušť, plukovníku.“

„Vynechal jste to, jak nás unesli a odvezli do tajného amerického zařízení v České republice,“ řekla Peggy.

„Ach ovšem, to melodramatické vysvobození, které zařídil pan Pešek a jeho malý oddíl ninjů. Já to nepovažoval za tak důležité, abych se o tom zmiňoval.“

„To se vám lehce řekne,“ odfrkla Peggy.

„Já jsem jen pavouk v síti, slečno Blackstocková. Zůstávám hezky ve svém doupěti a kousky informací samy přicházejí ke mně. Někdy se z nich dá složit dohromady docela chutné sousto, někdy ne.“

„A jak je to v tomhle případě?“ zajímal se Holliday.

„V tomhle případě informace vedou ke Kate Sinclairové, a od ní zase k jejímu kolegovi z Rex Deus v CIA.“

„A kdo to je?“

„Michael P. Harris, zástupce ředitele operací. To ‚P‘ znamená Pierce. Je to bratr Kate Sinclairové. Jak jsem říkal, některé zajímavé drobky faktů občas zůstanou nepovšimnuty.“

„To by leccos vysvětlovalo,“ zamumlal Holliday, který se snažil nové informace poskládat dohromady.

„Nebo taky vůbec nic,“ opáčil Kessler. Usmál se. „V tomhle případě to však vysvětluje téměř všechno.“

„Povídejte,“ vyzvala ho Peggy.

„Vy už teď víte, alespoň podle toho, co říkal pan Philpot, jaké ambice chová madam Sinclairová, pokud jde o jejího syna, a tudíž i o hegemonii Rex Deus ve Spojených státech. Ale Kate Sinclairová potřebuje silnější a účinnější páku. To, že její syn byl zraněn takzvaným teroristou a dostal se na druhé nejvyšší místo v Bílém domě, ještě nestačí k tomu, aby plně prosadila svůj program. Řekl bych, že potřebuje něco většího, a že potřebuje, aby to přišlo brzy.“

„Kdo, co, kde a kdy?“ zeptal se Holliday. „To jsou právě ty chybějící drobky, jak tomu říkáte.“

„Kdo, to je jednoduché,“ řekl Kessler. „Kate Sinclairová sama nic nezmůže a její syn taky ne - na to by musel být chytřejší. Ne. Ten ‚kdo‘ je zcela s jistotou pan Harris. Pokud jde o to zbývající - hledejte událost nebo osobu, čas nebo místo, kde by nějaká velká katastrofa měla požadovaný účinek. A hledejte to rychle. Čas je v tomhle případě klíčový faktor. Musí to přijít dřív, než náš nový viceprezident vypadne ze zpravodajského cyklu. Pak do takového místa a takové doby dosaďte pana Harrise a máte odpověď.“

„A napadá vás něco?“ zeptal se Holliday.

„Jeden nebo dva nápady bych měl,“ opáčil Kessler a lehce se usmál.

Část čtvrtá

Finále

Kapitola třicet jedna

Církevní škola ve Winter Falls byla založena počátkem roku 1800 skupinou mnichů, kteří uprchli z ohořelých trosek někdejšího opatství Petit Clairvaux ve Francii. Během předchozích století bylo opatství zničeno víckrát, postihl ho mor, vyplenili ho vražední králové a templářský řád, zpustošila ho Napoleonova nechuť vůči klášternímu životu a organizované církvi obecně, a nakonec ho definitivně zahubil oheň.

Dvanáct zbývajících mnichů se vydalo na cestu na Nový svět. Našli odlehlé místo v lesích dnešního New Hampshiru a usadili se tu; vedli tu život v rozjímání a vyráběli sýr z ovčího mléka.

Sýr bohaté, mírně kouřové chuti, který prodávali, naneštěstí nebyl moc populární. Počátkem dvacátého století se opatství svatého Josefa změnilo v sanatorium pro tuberkulózní pacienty a přežívalo až do doby, kdy většinu mnichů a jejich pacientů skosila smrtící druhá vlna epidemie španělské chřipky v roce 1918.

roce 1920 se opatství proměnilo znovu a stalo se církevní školou, katolickým internátním zařízením, explicitně určeným k tomu, aby vychovávalo kněze a mnichy, kteří budou v Americe šířit benediktinské učení. To se nedařilo o nic lépe než prodej ovčího sýra a v roce 1930, kdy se městečko Winter Falls stalo populárním letoviskem bohatých a mocných, otevřela církevní škola, v té době rozsáhlý komplex stoletých budov a několika modernějších staveb, své brány komukoliv, kdo měl dost prostředků, aby zaplatil vysoké školné a náklady na internát, bez ohledu na rasu, vyznání či barvu pleti - s výjimkou černochů, Číňanů, a zejména členů židovské víry. Po příští půlstoletí to ve skutečnosti byla neúprosně chlapecká škola hostící bílé anglosaské protestanty.

průběhu těchto padesáti let si získala církevní škola určitou pověst jako přípravka, kam prominentní celebrity, politikové a superboháči celého světa posílali své méně prominentní syny. Škola měla celou řadu výhod; upřednostňovala sport - neboli zápasy, jak se tomu tady říkalo - před akademickým vzděláním, byla na odlehlém místě New Hampshiru, což znamenalo, že pro privilegované studenty bylo dost těžké dostat se do problémů s drogami, sexem či alkoholem, a byla dostatečně daleko, aby poskytla rodičům výmluvu, proč nejezdí na návštěvu, s výjimkou extrémních situací.

V šedesátých letech existovalo pravidelné spojení limuzínou a hyd-roplánem z New Yorku a Bostonu, využívané rodiči, kteří se nemohli dočkat, až uvidí své syny za mechem porostlou žulovou zdí starého klášterního areálu.

Bylo to dokonalé místo, kam bylo možné poslat syna námořního hrdiny z druhé světové války a vysloužilého admirála. Syn měl mírně nadprůměrné známky a naprosto průměrné závěrečné testy a jeho otec z něho chtěl mít prezidenta. Byl příjemný, hezký, s milým úsměvem, ale v zásadě jen obyčejný mladík s dobrým sestřihem a slušným nadáním pro hokej.

Hokej byl ostatně jedinou věcí, v které kdy vynikal, když pomineme fakt, že byl dědicem miliardového ropného jmění z matčiny strany. Hokejový zápas byl nakonec tím pravým důvodem, proč se účastnil čtyřicátého setkání školy. Nejúžasnějším okamžikem jeho života předtím, než se stal prezidentem, nebyla jeho závěrečná maturita na církevní škole ani nástup na Yale, ale vítězství jeho týmu Argonautů nad Vlky ve Winter Falls a získání vytouženého poháru svatého Josefa. Jak to Morrie Adler jednou vyjádřil v interview: „To mu dalo zelenou pro zbytek života.“

V nejzazším koutku svého srdce věděl, že to byla jediná věc, která ho nakonec postrčila k úspěchu; jestliže dokázal jako kapitán týmu vyhrát ten zápas, dokáže vyhrát cokoliv. Poté také následoval jeden z jeho největších tahů, kdy se naprosto zdemoloval načerno pálenou whiskou, kterou Morrie Adler vyráběl ze shnilých planých jablek na svém lisu ve sklepě, a kombinoval to s cigaretami Lucky Strike balenými do emulze z polaroidu a naplněnými dimethyltryptaminem; byla to čirá, jedovatá euforie, kterou objevil jeho bratranec Mickey Haines.

Teď, kdy se v San Diegu stavěla jeho prezidentská knihovna, jeho roční penze činila 200 000 dolarů a na konci jeho funkčního období za rok a půl na něho čekaly rozpočet na cesty, výdaje na kancelář, deset let hlídání tajnou službou a špičkové zdravotní pojištění, to vše z kapes daňových poplatníků, připadalo mu jedině správné to všechno završit návštěvou církevní školy.

Tyto myšlenky se prezidentovi Spojených států honily hlavou, když seděl v luxusně vybaveném prostoru pro pasažéry v prezidentské helikoptéře Marine One, bzučící v pozdním odpoledni oblohou nad Vermontem cestou k Winter Falls. Vedle něho seděl Morrie, procházel poslední zprávy agentury o řádění džihádu a marně se snažil dát si to všechno do rozumných souvislostí. Pod nimi se až k obzoru prostíraly lesy zahalené sněhovým pláštěm. Morrie si zapálil doutník, zhluboka vdechl kouř a opřel se dozadu ve svém měkoučkém koženém sedadle, křišťálovou sklenici patnáctiletého bourbonu Pappy Van Winkle’s Family Reserve s ledem v držáku u pravé ruky.

„Myslíš, že na tom zápase bude Shannon 0’Doyleová?“ zeptal se Morrie zamyšleně.

„Sněhová královna?“ Prezident se zasmál. Shannon 0’Doyleová byla předmětem sexuálních fantazií všech chlapců na škole. Přírodní popelavá blondýnka, trochu plachá dívka, jejíž nylonky vydávaly neskutečně erotické šustění, když si přehodila nohu přes nohu. „Z té už teď bude nejspíš šedovlasá stará dáma.“

„No a co?“ opáčil Morrie. „Některé sny trvají věčně.“ Usmál se za svým mohutným doutníkem. To byly opravdu zlaté časy. „Vždyť my už jsme taky šedovlasí starci.“

Prezident si povzdychl. Proč vždycky trvá tak dlouho, než se člověk někam dostane, a když se tam dostane, uplyne ten čas tak rychle? To byl jediný opravdový problém amerického snu; nevyhnutelně jste se museli probudit. Helikoptéra bručela nad stromy a prezident hleděl z okna, vzpomínal na nylonky Shannon 0’Doyleové a na svištivý, nebezpečný zvuk bruslí zařezávajících se do ledu.

„Jaká je šance, že má ten Kessler pravdu?“ zeptala se Peggy. Seděli v zadním boxu Gormanova lokálu, odkud měli výhled na doky a jasně bílou plochu zamrzlého jezera, která se nyní barvila do zlatova, jak zimní slunce klesalo níž. Lodě byly vytažené v řadě na břehu, plachty smotané a jejich ráhnoví vydávalo zvláštní bzučivý zvuk, jak je napínal bouřlivý vítr prohánějící se nad jezerem.

Holliday usrkával svou kávu a hleděl z okna na pustou zmrzlou scenerii. Touhle denní dobou v létě pravděpodobně vypadají doky i jezero nejlépe. „Dost velká,“ řekl a cítil se stejně ponuře jako bezútěšná krajina. „Zdál se mi dost přesvědčivý.“

„Přesvědčivě to znělo v jeho obýváku v Dakotě v New Yorku,“ namítla Peggy. „Ale realita je snad trochu jiná.“ Pokrčila rameny. „Může to být prostě náhoda. Vsadím se, že se tu vůbec nic dít nebude.“

„Kessler na náhody nevěří o nic víc než já,“ odporoval Holliday. „Věří v synchronicitu.“ Postavil kávu a začal odpočítávat na prstech. „Prezident přijede na návštěvu. Tuto akci dostane příhodně na starost Mike Harris, který je také přímý příbuzný Kate Sinclairové. Načasování je přesné - zpravodajský cyklus se krátí a náš nový vážený viceprezident Richard Pierce Sinclair bude brzy stažen z oběhu. Winter Falls bylo zvoleno nejbezpečnějším místem Ameriky, což z něho činí perfektní cíl. Je snadné ho zničit a lidé budou šokovaní. Jestli Kate Sinclairová a Rex Deus chtějí udělat dojem, tak tohle je ten správný okamžik a správné místo.“

„A co když se mýlíme?“

„No tak se mýlíme a budeme hledat někde jinde. O nic nepřijdeme.“

„Jen o čas,“ zamumlala Peggy. „Čas, který bychom mohli strávit někde jinde.“

„JFK kdysi řekl o atentátu, že pokud je někdo natolik šílený, aby chtěl zabít prezidenta Spojených států, tak to dokáže. Musí být jedině připraven dát svůj život za život prezidenta.“

„Co tím myslíš?“

„Tahle země vydala od jedenáctého září bilion dolarů na boj s terorismem, a přesto jsme nedokázali zastavit chlapa s bombou na klíně při letu do Detroitu. Musíš prostě ze sebe vydat to nejlepší. Nikdo nás nejmenoval zachráncem prezidenta; od toho je tady ta zatracená tajná služba.“

„A co když do ní Kate Sinclairová a Rex Deus infiltrovaly? To pro ni určitě není nic nemožného. Zdá se, že si dokázala najít cestičku úplně do všech organizací ve Washingtonu. Proč tedy ne do prezidentské ochranky?“

„A proto by to snad měla být naše odpovědnost?“ otázal se Holliday.

„Oficiálně ne. Ale možná morálně.“

„Já nejsem morální arbitr národa,“ opáčil Holliday a v jeho hlase se ozvala zatrpklost.

„Možná bys měl být,“ řekla Peggy. „Rozhodně bychom nějakého potřebovali. I hlas v divočině nakonec někdo uslyší.“

„Kessler nás tak trochu navnadil - věř mi, Peg, on určitě ví víc, než říká. Šikovným manévrováním si dokázal proklestit cestičku každou vládou, počínaje Reaganem. On chce, abychom tu byli. Ví, že se ve Winter Falls něco stane, a doufá, že tomu dokážeme zabránit.“

„Ale jak? Co vlastně hledáme?“

„Tritta. Ten tu někde bude - na to vem jed. A tentokrát nepůjde jen o něčí vraždu. Jestli má Kessler pravdu, tak pořádně přitvrdí. Kate Sinclairová potřebuje něco tak velikého, aby to uvedlo do pohybu Ma-toona a všechny ostatní.“

„Myslím, že jsme oba blázni. Mám pocit, že jsem uprostřed nějaké šílené teorie o spiknutí, o jakých čteš na internetu,“ řekla Peggy. „Je to jako… Tohle přece nemůže být skutečné. Ne, když jsme tady. Proč právě my? Dvojice obyčejných lidí uprostřed vojenského převratu, tady, ve Spojených státech? To je absurdní.“

„To vykládej Johnovi Wilkesu Boothovi,“ řekl Holliday. „To byl druhořadý herec, který změnil kurz amerických dějin, když zavraždil Abrahama Lincolna. Adolf Hitler byl v první světové válce neúspěšný umělec a obyčejný desátník, ale nakonec způsobil smrt padesáti milionů lidí. Někdy mají konspirační teoretikové pravdu, zlato.“ Holliday se podíval na hodinky. Do začátku zápasu zbývají ještě dvě hodiny. Ztrácejí čas. Dotkl se Peggyiny paže. „Pojď,“ řekl tiše. „Už musíme jít.“

Kapitola třicet dva

Policejní šéf Randy Lockwood seděl ve své malé kanceláři v obecní budově, obklíčený třemi úlisnými agenty, kteří se na něho nalepili už v osm ráno. Dottie mu řekla, aby z úcty k prezidentovi oblékl parádní uniformu, ale jemu se to zdálo trochu směšné. Kromě toho, že v ostatních městech se obvykle používala jen na pohřby policistů, bylo také venku pořádně chladno, a navíc začalo sněžit a vítr profoukl každou stupidní knoflíkovou dírkou. Už to samo o sobě by stačilo, aby se cítil nepohodlně, a taky si ještě se všemi těmi medailemi a stužkami připadal trochu trapně.

Mluvil s ním pouze jeden z agentů, zvláštní agent Saxby. Ti druzí dva tu byli zřejmě jen proto, aby Saxbyho hlídali, nebo možná aby hlídali jeho; tím si Lockwood nebyl jistý.

„To všechno je zbytečné,“ vyštěkl Saxby. „Někdo by s nimi měl promluvit.“

„Já s tím nemám nic společného,“ řekl Lockwood. „Ředitel církevní školy to navrhl rektorovi koleje a oni svorně rozšířili pozvání i o prezidenta.“

„Nikdo to s námi nekonzultoval, nikdo se neptal ministerstva vnitřní bezpečnosti a tajné službě nikdo neřekl ani slovo,“ zavrčel Saxby. „Ten pitomec upustí puk a celá operace bude stát daňové poplatníky víc než milion dolarů, a my, místo abychom sledovali teroristy, musíme eskortovat zkrachovalé existence na piknik do nějakého zatraceného zapadákova.“

„Já za to nemůžu,“ řekl Lockwood. „Já ho nevolil.“

„Po tom útoku ve Virginii je současná úroveň hrozby oranžová. Víte, co to znamená?“

„Jistě,“ opáčil Lockwood suše. „Je to jak objednat si u Starbucks frapuccino Venti White Chocolate Mocha. Stav obranné pohotovosti jedna a Zlomený šíp a Ohnutý oštěp a všechna ta zakódovaná terminologie á la James Bond, kterou vy hoši používáte. Je to prostě průšvih, že jo?“

„Říkejte si tomu, jak chcete, komisaři Lockwoode, ale znamená to, že tu momentálně máme vysoké riziko teroristické aktivity na domácí půdě. A to je něco, co musíme brát velice vážně. A vy byste měl taky.“

„Já jsem trochu staromódní, agente Saxby. Jsem to, čemu můj táta říkával skopová hlava, paličák, a hlavně mám nějaké zkušenosti. Tady jste v mým městě, tak poslouchejte, co vám povím, ano? Byl jsem útočník ve fotbale, protože jsem chtěl dělat dojem na holky. Když jsem odešel do Vietnamu, uvědomil jsem si, že to není o tom, zabíjet členy Vietkongu; šlo jedině o to, přežít. Když jsem tam jel podruhé, chtěl jsem získat hodnost a zvýšit si penzi.

Ale když jsem se pak vrátil sem, nemusel jsem dělat nic jinýho než vydávat parkovací lístky a chodit na ryby. Poslední vraždu jsme ve Winter Falls měli před pětadvaceti lety, když jedna ženská zjistila, že ji manžel podvádí s nějakou holkou v New Yorku. Vyvázla z toho s obviněním z vyprovokovaného zabití a tříletou podmínkou. Dodneška je členkou správní rady školy.

Takže já se z těch vašich červených kódů, nebo jak jim říkáte, hned tak na zadek neposadím. Zápas se hraje na stadionu církevní školy, ne ve Světovém centru, a prezident tu bude jen pár hodin. Jestli v tomhle davu nedokážete vyčenichat džihádistu, tak si nezasluhujete svůj džob.“

Saxby ho poctil kyselým pohledem. „Víte, proč ta letadla tehdy naletěla do věží Světového centra, když jste tak zkušený policajt?“

„Ne, ale čekám, že mi to povíte, Saxby,“ ušklíbl se Lockwood.

„Protože to byly cíle, komisaři,“ odpověděl Saxby klidně. „Snadné cíle. Dvě nejvyšší budovy v New York City. Byly také postavené tak, že když jste se na ně díval od severu nebo od jihu, což byl taky směr, odkud do nich naletěli, tak vypadaly jako jediný pevný blok. Přesto se to první letadlo málem netrefilo. Účelný terč. A to jste teď vy, bez ohledu na to, jestli tu vydáváte parkovací lístky nebo chodíte na ryby. Tohle město, navíc teď poctěné prezidentskou návštěvou, má na zádech namalovaný terč, ať se vám to líbí nebo ne. Jste to nejbezpečnější město v Americe s prezidentem Spojených států ve středu terče. Usá-ma bin Ládin by si nemohl nechat zdát o ničem lepším.“

„Doufám, že se mýlíte, agente Saxby,“ řekl Lockwood. „Já jsem udělal, co jsem mohl. Mám obě směny svých lidí venku; půlku jsem jich půjčil chlápkům z tajné služby a vašim lidem. Všichni tady ve městě se znají navzájem. Cizinec je tady okamžitě nápadný jak Eskymák na poušti. To není jako v létě, když sem jezdí turisti. Přivezli sem vycvičené psy a nechali je očichat sedadla v aréně, jestli tam není bomba, a nastrkali detektory kovů všude, kam Jeho Ctihodnost přijde. Vyčlenili přistávací plochu pro helikoptéru v parku před radniční budovou, dneska ráno přijely dva cadillaky Escalades tajné služby, které tam čekají, a vaši hoši tu celý den lítají ve vrtulníku a sledují, jestli na střechách nejsou odstřelovači. Já si myslím, že o moc víc už toho sakra udělat nemůžem.“

Saxbyho výraz se najednou změnil. Z nevrlého a zakyslého se změnil v unavený a prázdný. Vypadal, jako kdyby na něho dolehla váha celého světa, přitiskla ho k zemi a nechala ho předčasně zestárnout.

„To je právě ten problém, komisaři Lockwoode. Vždycky uděláte všechno, co je ve vašich silách. Máte všechno pod kontrolou, prohledáte všechny kouty a díry, ale nikdy to nestačí. Po většinu času jsou tyhle věci tou nejnudnější povinností na světě. Přečtěte si knížky od Toma Clancyho a sledujte v televizi filmy o drsných policajtech. To všechno je hromada nesmyslů; i hledání teroristů je hromada nesmyslů. Já tenhle džob dělám už dvaatřicet let a sedm měsíců. Od samého začátku to bylo o nervy, protože někdy to všechno prostě nestačí, něco přehlídnete, zpozdíte se o půl vteřiny, a než se nadějete, dojde k průšvihu. Řeknete A, když jste měl říct B, zahnete doleva, když jste měl jet doprava. Dvaatřicet let a sedm měsíců jsem měl nervy napnuté jak kohoutek pistole, protože jsem pořád čekal na tuhle jednu fatální chybu.“ Odmlčel se. „Můj pojišťovací agent mi jednou řekl, že všichni máme ve svém životě někde nákladní vlak a železniční přejezd a nikdy nevíme, kdy přijede, dokud není příliš pozdě.“

„To vás ten váš pojišťovák teda umí povzbudit,“ řekl Lockwood ve snaze trochu věc zlehčit. Dobře věděl, co má šedovlasý agent FBI na mysli. Člověk nikdy nepozná, odkud přiletěla kulka, která ho zasáhla. Jednoho dne může klidně zastavit nějakého syčáka pod vlivem alkoholu nebo drog a najednou bude koukat do ústí hlavně a skončí ve stejné uniformě, jakou má na sobě právě teď, až na to, že bude ležet na zádech v dřevěné bedně vyložené saténem.

Zvenčí se ozvalo zarachocení, jak kolem přejela velká cisterna s palivem Sandri Sunoco. Zdvihal se vítr a sníh padal ještě hustěji. Vypadalo to, že Winter Falls nebude mít pěknou noc.

Saxby se pousmál koutkem úst. „Já jen chci, aby to celé už bylo za námi a aby byl prezident na cestě zpátky. Pak bychom si možná vy a já mohli najít nějaké místečko, kde bychom si dali studené pivo a pořádný steak a vyměnili si staré válečné historky.“

„Já jsem zcela pro,“ souhlasil Lockwood.

Kapitola třicet tři

Malcolm Teeter, kterému se líbilo, když mu kamarádi říkali Stry-ker, což byla jeho oblíbená postava z videohry Mortal Combat, seděl za volantem cisterny Sunoco, zaparkované za obchodním centrem ve Winter Falls na Crooked Pond Road. Detonátor osmadvacetitunové bomby DAP o obsahu devíti tisíc galonů, které zaplňovaly červeno-bílo-modrou cisternu, měl na řídicím panelu před sebou. Byl vyrobený z rádiem řízeného servomotorku motorového člunu, hračky zakoupené v obchodě RadioShack v Portlandu, a byl připojený ke čtyřem šestivoltovým bateriím a rozbušce PerkinElmer, toho typu, jaký se používá v protitankových střelách.

Ten nový chlap jim ukázal, jak takovéhle věci objednat na internetu. Dokonce se mu povedlo všem sehnat dokonalé repliky uniforem Národní gardy New Hampshiru, takže během operace Winter Falls báječně splynou s davem.

Říkal si Barfield a byl docela milý, i když trochu moc tichý. Ale Malcolm nebyl žádný hlupák. Během necelého týdne bylo hned poznat, kdo tu teď šéfuje, i když nikdo nic neřekl, a rozhodně to už nebyl ten zatracený Wilmot DeJean. Měl hodnost, to jo, a procházel se po areálu s tím svým výrazem „já jsem tady ředitelem“, ale všechny ty nové triky jim ukázal Barfield - například jak se zbavit horkého materiálu, jak střílet z pistole od boku, jak zapadnout mezi lidi a neposkytovat jim žádná vodítka, například tetování nebo kovbojské boty, naučil je, jaký je rozdíl mezi dívat se a doopravdy vidět, a nejvíc ze všeho je naučil trpělivosti.

Malcolmovi se nelíbilo, že jede s nejmenším nákladem, ale - právě jak Barfield říkal - byl nejdůležitější, protože jel jako první. Jeho mise odvede pozornost od skutečného cíle, totiž školy, a všechny zaměstná tady, na sever od města. Podle Barfielda bude ve městě brzy zatraceně horko, a když jel po Hlavní ulici, tak tu atmosféru skoro hmatatelně cítil.

Když jel kolem parku a požární zbrojnice, viděl je všude kolem. Který idiot by na sobě taky ve sněhové vichřici měl svrchník a v ruce diplomatku a jen postával na rohu? Tajná služba nebo federálové, to je fuk. Nikdo si samozřejmě Malcolma nevšiml, což bylo hlavní. Sunoco byl prostě největší dodavatel topného oleje ve státě a měl stanice všude. Nebylo nic divného, vidět cisternu s palivem uprostřed zimy; ostatně se předpokládalo, že budou jezdit ve dne v noci.

Ale stejně se mu nelíbilo, že tu musí takhle čekat. Ze všech šesti vozidel to jeho bylo jediné, které nebude poblíž hokejové arény. Bylo fajn, že byl klíčový faktor, nebo jak to Barfield říkal, ale jeho hrdosti to moc nepřidalo. Připadal si trochu jako vyvrženec.

Vyhlédl napůl zamrzlým čelním sklem. Parkoviště před velkým supermarketem. Pomalu už zavírali. Byla skoro tma. Teeter vzal do ruky jednoduché rádiové ovládání, které mělo odpálit bombu zaparkovanou u postranní zdi obchodního centra. Možná je vyvrženec, ale znal statistiky.

Ušklíbl se. Už viděl ty odhady a porovnávání v novinách. Bomba v Oklahoma City měla 1361 kilo; tahle má 22 680. Atentát v Oklahoma City vytvořil devět metrů hluboký kráter, odfoukl půl kancelářské budovy a poškodil okolní bloky. Tahle bomba zlikviduje celý supermarket a půl tuctu dalších obchodů v obchodním centru.

Barfield mu za chvíli zavolá. To bude signál, aby vylezl z auta s de-tonátorem, stiskl tlačítko a pak vzal nohy na ramena a utekl co nejdál. Bude mít pět minut, aby se dostal z dosahu a doběhl na smluvené místo na Pine Street. Znovu zkontroloval čas. Dvacet minut. Naladil si na svém iPodu Tinu Turner. Aspoň že ta stará bába umí zpívat.

Generál Angus Scott Matoon seděl ve své kanceláři v Pentagonu a vztekal se. Bylo osm hodin večer a z Winter Falls zatím nepřišly žádné zprávy. To nemuselo nic znamenat, nebo to mohlo znamenat všechno, ale jestli má mít Křižák úspěch, tak bude muset odvolat lidi z operace Prérie, a to brzy. Měl sice dost mužů, aby mohl převzít kontrolu nad malými, ale životně důležitými řídicími jednotkami národních telekomunikačních satelitů, ale soustředit otěže takové moci do jediné ruky vyžadovalo čas. Křižák byl velice riskantní; Amerika musí být nakrátko uvržena do chaosu, než ji viceprezident Sinclair přijde zachránit. Matoon byl předsedou Sboru náčelníků štábu a velitelem armády, ale osobně podléhal málo známému a ještě méně zdokumentovanému USNORTHCOM, Severnímu velitelství USA -mocné obranné složce čítající milion členů, která měla kontrolu nad zemí, mořem i vzduchem kontinentálních Spojených států, Kanady a Mexika. V zásadě tyto tři suverénní státy obsazovala v případě výjimečného stavu, který z Oválné pracovny vyhlašoval vrchní velitel vojsk. Toto velitelství bylo v tichosti zřízeno hned po jedenáctém září a jeho moc se dále upevňovala během ekonomické krize v letech 2008 až 2010, kdy se vynořily obavy ze zhroucení bankovního sektoru a hrozby nové občanské války.

Jakmile se Matoon dozví, že je Křižák v pohybu, jeho hlavním úkolem bude převzít velení speciálních jednotek s eufemistickým názvem „síly rychlé reakce následného managementu“; masivních, státních policejních složek vojenského charakteru, z hlavního stanu USNORTHCOM na letecké základně Patterson v Ohiu. Nic z toho ovšem nemůže podniknout, dokud nebude mít kontrolu nad satelitním systémem a dokud Rex Deus nepřevezme de facto velení státu. Podíval se na hodinky. Už nevydrží čekat ani minutu. Zvedl červený telefon na velkém dubovém stole, který kdysi patřil generálovi Robertu E. Leeovi, a vyťukal číslo.

„Máme tu stepní požár.“

Všechno šlo jako po másle. Helikoptéra přistála přímo uprostřed velkého terče z bílé plachtoviny, která byla napnutá na sněhem pokryté trávě parčíku před radniční budovou na Croppley Street. Usmívající se prezident seběhl po krátkých schůdcích, potřásl si rukama se starostkou Dotty Blanchettovou, a protože byla pořádná zima, tak se nezdržovali, společně nasedli do prostředního escaladu v koloně devíti vozů a zamířili k církevní škole.

Hokejový stadion církevní školy, aréna pojmenovaná po zemřelém prezidentově otci, byl postaven na základech toho, co kdysi bylo hlavní dobytčí ohradou pro ovce produkující sýr. Z ohrady se později stalo hlavní kriketové hřiště školy. Kriket se však u veřejnosti vůbec neujal a velký prostor na východ od hlavní školní budovy byl proměněn v baseballové hřiště. Vzhledem k tomu, že v New Hampshiru zima obvykle trvala pět měsíců, zdálo se nejpřirozenější věcí na světě polít hřiště koncem října nebo začátkem listopadu vodou z hadice a proměnit je v kluziště, a protože prezident měl ve zvyku natlačit soupeře z nečekané strany do prken a hrát pak přesilovku, právě tak přirozeně následovalo ohrazení ledové plochy a vybavení stadionu lavicemi.

Klasický zápas mezi gymnáziem Winter Falls a církevní školou se do té doby konal na školním kluzišti té druhé školy, ale to znamenalo, že se muselo hrát za denního světla a návštěvnost byla obvykle velice nízká. S vystavěním kryté lední arény v církevní škole se hra dramaticky změnila; obě školy tu měly oddíly roztleskávačů, ten církevní byl složený ze samých chlapců, gymnázium Winter Falls zase mělo samé dívky, a protože stadion měl sedadla pro 2500 diváků, vešla se sem polovina obyvatel města včetně profesorských sborů a studentů obou škol.

Hrály tu pochodové kapely a prodávaly se tu programy a párky v rohlíku, aby se vydělaly peníze na oblíbené charity obou škol -v případě církevní školy to znamenalo poslat dvacet dolarů měsíčně nějakému dítěti neurčitého pohlaví jménem Sui Sang do Hongkongu a v případě Winter Falls to znamenalo dvacet dolarů měsíčně Armádě spásy.

Celá událost se konala v atmosféře přátelského sportovního zápolení a ceremonie zahájení a vhazování puku na led si vytvořila svou vlastní formu, která měla určitou prestiž. Za tím účelem se sem zvaly různé celebrity valné i nevalné pověsti, od Dicka Cheneyho a Way-nea Gretzkého po Pee-Wee Hermana a Howie Mandela. Vhazování a zahájení zápasu mezi církevní školou a gymnáziem Winter Falls bylo příležitostí k získání památečných fotografií, zejména když New York Times měly v plánu dát na titulní stranu článek o prezidentovi, načasovaný tak, aby se časově kryl s ohlášením politické autobiografie Sliby a naděje, kterou, jak prezident věděl, bude muset dřív nebo později napsat.

Jízda ke staré šedé zdi obklopující církevní školu trvala méně než deset minut, a to i motorkádě; dost času na to, aby se Morrie stačil informovat o místě pobytu svůdné Shannon 0’Doyleové. Ta však, jak mu Dotty s politováním oznámila, zemřela téměř před deseti lety na rakovinu prsu.

Projeli hlavní branou, osazenou dvěma hlídkovými vozy se zapjatými světelnými majáky - aby lidé viděli, že to s ostrahou myslí vážně -, a pak projeli dlouhou příjezdovou cestou kolem hlavní budovy a starého kláštera k samotné hokejové aréně, futuristické stavbě tvaru klínu z oceli a skla, která neměla nic společného s tmavou a pochmurnou budovou školy z devatenáctého století.

Další tři minuty, a Dotty, Morrie a prezident byli odvedeni ke svým sedadlům dvěma mladými příslušníky Eagle Scouts; jeden byl z církevní školy a druhý z gymnázia. Blesky fotoaparátů se míhaly jeden za druhým, ampliony zvučely a oba týmy byly představeny a seřadily se na ledě, aby si potřásly rukama s mužem, který držel ruku na páce světa. V sedm patnáct začal slavnostní obřad. Ještě čtyřicet pět minut budou hrát kapely obou škol a veřejnost bude muset přečkat několik stupidních projevů a pak bude vhozen puk.

Nikdo si nepovšiml velké palivové cisterny Sunoco zaparkované u hlavní budovy a muže v uniformě firmy Sunoco s hadicí v ruce před obyčejně vypadající trubkou stoupaček. Zdálo se, že si nikdo neuvědomuje, že pokud by měla vůbec nějaká cisterna ten večer parkovat u školy, tak by to mělo být velké zelené vozidlo Hess Natural Gas, ne žlutá cisterna Sunoco.

Gulfstream Kate Sinclairové přistál na oblastním letišti Manassas ve Virginii a roloval směrem ke shluku budov z třicátých let dvacátého století, které tvořily terminál. Právě když se motory letadla ztišily na mírný hukot, zabzučel satelitní telefon Mika Harrise. Harris přijal hovor a jeho obličej se roztáhl v pomalém úsměvu.

„Co je?“ zeptala se Sinclairová podrážděně; nesnášela, když ostatní lidé věděli něco, co ona ne.

„Podle GPS jsou ve Winter Falls.“

„Pošlete tam APB, nebo jak se tomu říká. Ať je seberou,“ řekla Sinclairová. Dech nasáklý kouřem jí zachřestil v hrdle a srdce se jí rozbušilo očekáváním.

Usmála se sama pro sebe. Líp už to dopadnout nemohlo. Matoonovi lidé mají velení a zákon habeas corpus bude vzhledem k vyhlášení výjimečného stavu pozastaven, což znamená, že informace o tom, kde se nachází Hollidayův nesmírně cenný zápisník, může být z dotyčného vymámena zcela legálně a na americké půdě. S tím zápisníkem a obrovským jměním, které představuje, bude linie Rex Deus vládnout nad západním světem dalších tisíc let.

„Ať je zatknou a drží ve vazbě, dokud se přesně nerozhodnu, co s nimi udělám.“

Kapitola třicet čtyři

William Tritt poslal jednotky Pravé ruky Maine v uniformách Národní gardy do domů všech členů policejních složek Winter Falls, kteří nebyli ve službě, všech členů oddělení šerifa okresu Carroll, kteří bydleli v okruhu třiceti kilometrů od města, a všech požárníků oblasti. V této chvíli budou již všechny tyto potenciální hrozby zlikvidované - policisté budou buď svázaní a opatření roubíkem, anebo mrtví, pokud kladli odpor.

Zbytek jeho malého oddílu byl poslán do lesů obklopujících církevní školu. Byla to doslova sebevražedná mise, samozřejmě, ale on je omámil tolika povídačkami, jak se obyvatelé postaví na jejich stranu, že muži z Pravé ruky Maine byli přesvědčeni o svém úspěchu.

Trittovi na tom samozřejmě ani za mák nezáleželo; dělal práci, za kterou byl placený. Co se stane potom, se ho netýkalo, ani ho to nezajímalo. Dokud nedojde k výbuchu, musí zabránit, aby kdokoliv opustil hokejovou arénu. Pokud šlo o něho samotného, byl právě ve svém pokoji v místním motelu na South Main Street s otevřeným laptopem na posteli a čekal na potvrzení, že poslední platba byla složena na jeho švýcarský účet. Neměl v úmyslu být nikde poblíž, až ty ohňostroje vypuknou. Po pravdě řečeno, měl v plánu být odtud co nejdál.

Dean Crawford řídil vůz clonou padajícího sněhu na své pravidelné objížďce, která vedla po North Main Street, kolem jezera až k Husí zátoce a pak zpátky k obchodnímucentru. Tam pak pošle kód sedm k Dennyho restauraci, aby mu poslali něco k jídlu, a pak to celé bude opakovat, dokud mu neskončí směna.

Dnes panoval pořádný rozruch kvůli všem těm bezpečnostním opatřením v souvislosti s prezidentskou návštěvou, ale Crawford byl policistou už hodně dlouho a na tolika místech, že se o to moc nestaral. Těmhle velkým akcím s médii a politiky je třeba se vyhýbat, ať už mají jakoukoli formu. To ho naučila výprava do Iráku během války v Zálivu plus deset let u policie v Miami-Dade a pak v Baltimoru. Jeho manželství bylo jedno velké fiasko, to věděl moc dobře, protože ho už tři ženy opustily. Ne že by byl špatný policista. Byl dobrý a byl na to vlastně i hrdý, ale časem člověk přece jenom musí zvolnit tempo.

Právě teď byl naprosto spokojený, že nemusí dělat nic jiného než objíždět pravidelnou trasu nahoru k čističce vody, kolem jezera a zpátky, a rozhlížet se po darebácích, kteří se touhle roční dobou nikdy neukazovali. Kriminalita byla ve Winter Falls většinou sezonní záležitostí, stejně jako na většině míst. Zločinci nemají rádi zimu ani přílišné horko. V takovém večeru, jako je ten dnešní, se může nanejvýš stát, že ho zavolají k autu uvízlému v závěji nebo nějakému feťákovi, a to mu vyhovovalo. Od čtyř do půlnoci má službu a pak se vrátí do svého malého bungalovu u jezera, pustí si noční zprávy a dá si k nim pivo nebo dvě. Sám, v klidu a tichu. Pohoda.

Crawford zahnul z Willow Street na Crooked Pond Road a pak zabočil na parkoviště obchodního centra. Skoro všechny obchody už měly zavřeno až na P&C a Denny’s. Všude jinde byla tma. Sníh teď padal opravdu hustě, vítr od jezera ho rozfoukával do vířících sloupců, které v žlutém světle lamp vypadaly jako bizarní miniaturní tornáda. U P&C stála velká cisterna Sunoco a Crawford se podivil, jestli řidiči těchhle mamutích kraksen dostávají extra příplatky za noční práci nebo za to, že jezdí i ve sněhové vichřici. Nejspíš ano. Podle názoru jeho šéfa se předpokládalo, že pokud je někdo svobodný, převezme příležitostnou směnu od půlnoci do osmi automaticky, a ani si to nebude počítat jako přesčas.

Na druhé straně už zažil horší šéfy, než byl Lockwood. Když nic jiného, ten starý šedivec věděl, co to je bojová akce, a to bylo plus. Vrátit se zpátky z války, ať už jakékoliv, není nic lehkého. S člověkem to udělá spoustu věcí, které většina lidí, co nic takového neprožili, nedokáže pochopit. Lockwood to prodělal, takže příležitostný výbuch nebo nevrlou náladu nebral zas tak smrtelně vážně. Také chápal, že někdy si člověk ke spánku musí pomoct něčím silnějším, než je pivo, aby udržel na uzdě noční můry, a to byl také bonus.

Crawford zaparkoval hlídkový vůz před bufetem Denny’s a ohlásil se dispečinku. Ujistil se, že má svůj palmtop Motorola v pouzdře u pasu, a vylezl z vozu. Protáhl se, probrodil se měkkým hlubokým sněhem a vešel do restaurace. Bylo tu skoro prázdno, až na párek mladých lidí vzadu a dva či tři zákazníky schoulené u baru. Dělníci vracející se ze směny; možná i ten řidič cisterny Sunoco. Kdoví? Většina místních byla na tom hokejovém zápase; zápase, který si klidně může nechat ujít.

Znuděně se tvářící servírka vyšla zpoza pultu s jídelním lístkem, ale on si objednal to samé, co každou noc na své objížďce; steak s vejci, bramboráčky a kávu. Na lavici boxu, v kterém seděl, ležel výtisk New Hampshire Gazette a on jím listoval, dokud mu nepřinesli velký talíř s večeří.

Servírka ho postavila před něho a Crawford chvilku jedl a zároveň si četl. Když byl uprostřed článku o uvalení daní na banky, přestal jíst a odložil vidličku. Najednou si totiž vzpomněl, že když jel po Crooked Pond Road, zahlédl auto s poznávací značkou z půjčovny Hertz na JFK, které jelo opačným směrem. Dokonce si zapamatoval i jeho číslo - ABC 2345, jako kdyby si ho vybralo děcko. Proč by někdo, kdo si pronajme auto na JFK, jezdil v takovýhle den do severního New Hampshiru? Mohl mít stovku naprosto zákonných důvodů, samozřejmě, ale jeho šestý smysl policajta zbystřil a rázem ho přešla chuť. Vytáhl palmtop, naťukal kód pět - žádost o databázi hledaných osob - a dostal odpověď téměř okamžitě.

„Ten parchant,“ zašeptal.

„Co prosím?“

Crawford vzhlédl. Nad ním stála servírka s šálkem kávy v ruce. Upustil na stůl deset dolarů. Podíval se na displej palmtopu, zhluboka se nadechl a vypnul ho. „Musím běžet,“ řekl. Kdo by to byl řek, zatracenej poplach ve Winter Falls v New Hampshiru. Vrátil palmtop do pouzdra a vstal. Na jídlo úplně zapomněl. Rozběhl se ven z téměř prázdné restaurace.

Jeli po Sugar Hill Road na předměstí Winter Falls a Holliday řídil. Většinu dne strávili hledáním nějaké známky Trittovy přítomnosti, ale marně. Jediné, co uviděli, bylo město nacpané příslušníky tajné služby. Holliday dokonce tu a tam zahlédl členy Národní gardy, což považoval za trochu přehnané. Zamířil s půjčeným vozem směrem k South Main Street a na dálnici ven z města. Kessler se zřejmě mýlil; tady žádné nebezpečí nehrozilo.

„Nemůžu pochopit, že tisk spolkl celou tu návnadu s Džihádem al-Salabíja. Copak už nemají investigativní reportéry?“ zamumlal otráveně.

„Dneska je to samý blog a sloupek,“ pokrčila rameny Peggy, která se na sedadle vedle něho třásla zimou. Topení ve voze už dávno vypovědělo službu. „Internet noviny úplně vyždímal a opravdová žurnalistika vyschla zároveň s nimi. Zpravodajský cyklus už přináší jen okamžité senzace a všelijaké záhady, ne to, co se doopravdy děje. Autistické dítě nalezené v bažině nebo chlápek, který přežil hurikán schovaný pod kazatelnou v kostele - to má dnes větší váhu než vypuknutí války nebo katastrofa někde ve světě, která zabije desítky tisíc lidí. Kdybys žil mimo Spojené státy jako já, tak by sis začal uvědomovat, co jsme to za sebestředné namyšlené pokrytce.“ Holliday vedle Peggy najednou strnul. „Co se děje?“

„Myslím, že za náma jede policejní auto.“

„To nemusí nic znamenat. Dneska jsou v tomhle městě policajti všude.“ Policejní vůz náhle zapjal majáček a jeho siréna jednou zahoukala.

„Chce, abychom zastavili.“

„Dokážeme mu ujet?“

„S Fordem Escort?“

„Máme přece průkazy.“

„Tak doufejme, že Pyx odvedl dobrou práci,“ řekl Holliday. Zajel s autem ke krajnici a zastavil. Policejní auto udělalo totéž. Nic se nehýbalo; z vozu žádný policista nevylézal.

„Co dělá?“ nechápala Peggy.

„Něco je špatně.“

„STÁÁÁT!“ ozval se najednou megafon ze sněhem zasypané tmy. A pak se rozsvítila všechna světla světa naráz.

Kapitola třicet pět

„Na tohle už vážně začínám být trochu starý,“ řekl Holliday s povzdechem. On a Peggy seděli s želízky na rukou u kovového stolu ve vyšetřovací místnosti, ne větší než záchodová kabinka. Páchlo to tu ostatně podobně, dezinfekce s vůní borovice nedokázala plně zakrýt zápach staré moči, vypuštěných větrů a zvratků nesčetných opilců.

Vypadalo to, že ve Winter Falls dávají přednost vyšetřování hezky zpříma a rovnou k věci. Z držáku v rohu na ně zlověstně mrkala videokamera s vestavěným mikrofonem a stěna byla ze skla, průhledného jen z jedné strany. To ale bylo tak staré, že se hliníková vrstva už odloupávala, a jim se tak naskýtal přízračný pohled do služební místnosti policie Winter Falls.

Scéna na silnici vedoucí do města byla jak z filmu s Bruce Willisem. Policisté všech typů a velikostí se vyrojili z aut a dodávek, někteří v uniformě, jiní v civilu, a někteří byli zcela určitě federálové nebo něco podobného. V jedné chvíli stáli spoutaní a mrzli v ledovém větru, zatímco se protiteroristická jednotka, policie státu New Hamp-shire a FBI mezi sebou dohadovaly, kdo má větší pravomoc.

Nakonec se objevil hlavní policista v parádní uniformě, kterého viděli u oběda, nacpal je do hlídkového vozu a všechny na scéně si podmračeně změřil, než je odvezl na stanici. Bylo to show drsného a odvážného policajta a ať už to ve vyšetřovací místnosti páchlo sebehůř, Holliday se přistihl, že ten mohutný šedovlasý policista se mu docela zamlouvá. Přinejmenším k němu pocítil respekt. Byl ochoten se vsadit, že v minulosti byl mariňák nebo u rangers.

„A co teď?“ zeptala se Peggy.

„Místní policajti nás vyzpovídají a pak nás předají dalším v řadě, až se dostaneme k těm, co mají hlavní slovo. Buď to, anebo nás pošlou do Gitma.“

„Já myslela, že už ho zavřeli.“

„Dobrá myšlenka se ruší těžko,“ opáčil Holliday.

„Nevíš o někom, kdo by nás odsud dokázal dostat?“

„Znám spoustu lidí.“ Holliday pokrčil rameny. „Jenom už nevím, kdo je na čí straně.“ Rozhlédl se po místnosti. „Asi budeme muset prostě počkat, jak se to vyvine.“

„Já nikdy nebyla ve vězení. Copak nedostaneme právníka nebo tak něco?“

„Tuhle fázi už jsme dávno prošvihli, zlato. Teď jsme až po krk v bažině národní bezpečnosti.“

Objevil se policista ve slavnostní uniformě, jen bez toho saka s mosaznými knoflíky. Zavřel za sebou dveře a posadil se do jediné zbývající židle.

„Je to tu útulný?“ zeptal se. Vypadal podrážděně.

„Naprosto úžasný,“ odpověděl Holliday.

„Kterej z vás je schopnej mi říct, proč právě nesedím s prezidentem Spojených států, nekoukám na hokej a nenechávám se fotit?“

„Protože ve vašem městě se stane něco strašného, pokud hned teď něco nepodniknete,“ řekl Holliday prostě.

„To jako fakt?“ zeptal se policista.

„Fakt.“

„Vysvětlete to.“

„Člověk jménem Max Kessler, kterého znám a který byl poradcem všech prezidentů už od prvního Bushe, tvrdí, že vaše město je pravděpodobným terčem velkého teroristického útoku, což je ve skutečnosti zástěrka pro převzetí prezidentského úřadu a samotné země. Převzít kontrolu chtějí Kate Sinclairová, její syn, současný viceprezident, a armádní velitel vojsk generál Angus Scott Matoon, což jsou všechno členové polotajné církevní organizace známé jako Rex Deus. Stáli také za zavražděním papeže, kterého zastřelil najatý vrah.“

„To si ze mě snad děláte srandu,“ opáčil policista. „To je jak z románu Dana Browna. Tom Clancy na steroidech.“

„Ani trochu,“ řekl Holliday. „Je to velice reálné. Všechno.“

„A vy čekáte, že tomu budu věřit?“

„Ne,“ řekl Holliday. „Což ale nemění nic na skutečnosti, že to je pravda. Paulu Revereovi taky plno lidí nevěřilo.“

Policista si povzdychl a vyhrnul si rukávy své slavnostní košile. Policejní řeč těla pro „tak teď bychom snad mohli konečně přejít k věci“. Holliday vyprskl. To nebyla reakce, jakou Lockwood očekával.

„Co je vám k smíchu?“

„Měl jsem pravdu.“

„V čem?“

Holliday kývl hlavou k tetování na mužově předloktí. „Rangeři vedou,“ řekl.

„Já byl v prvním praporu,“ řekl Lockwood.

„Já v Lurp,“ řekl Holliday. To znamenalo LRRP neboli Long Range Reconnaissance Patrol, speciální průzkumná jednotka ve vietnamské válce.

„Kde?“

„V Chu Lai, údolí A Shau. Ty krásné pláže v Nha Trang.“

„Stejný jako tady. Tak to jste musel znát Nyguena Counga.“

„Kit Carson Scout - jeden z nejlepších. Jistě, znal jsem ho.“

Peggy neměla tušení, o čem mluví.

„Takže vy jste opravdovej veterán,“ řekl policejní šéf.

„To jsem,“ řekl Holliday. „Sua Sponte a vůbec. Bylo mi osmnáct a byl jsem plný nadšení.“

„Tak proč proboha jste vy a vaše přítelkyně označení jako nebezpeční teroristi a zabijáci? Zůstala za váma spousta mrtvol. Jsou na vás vydaný federální zatykače a muži dostali příkaz střílet bez varování.“

„To je dlouhá historie,“ řekl Holliday.

„Já nemám čas na dlouhý historky. Federálové sem vtrhnou každou minutu a já vás budu muset předat. Nemám na vybranou. Tak mi předložte zhuštěnou verzi a já uvidím, co se dá dělat.“

„Slyšel jste někdy o chlápkovi jménem Billy Tritt?“

Malcolm Teeter viděl, jak z restaurace Danny’s vyběhl policista. Nečekal, až uvidí, za kým se tak žene; co nejtišeji vylezl z kabiny a utekl pryč. Nebylo pochyb o tom, že se to rovnalo opuštění stanoviště a že to od Barfielda pěkně schytá, ale on stejně věděl, že tohle je jen nanečisto, tak co na tom záleží? Člověk přece musí chránit vlastní zadek.

Když se však po deseti minutách nic nedělo, trochu přehodnotil situaci; byl skrčený v čísi zahradě za plotem, napůl zmrzlý a zbývaly mu poslední tři cigarety. Věděl, že v kabině v přihrádce na rukavice má balíček Lucky Strikes, a to byl nakonec pravý důvod, který ho přiměl vrátit se k vozu; ne snad obava z toho, že si na něm Barfield vyleje zlost.

Měl vážně štěstí. Jakmile se znovu usadil na sedadle, zazvonil jeho mobil. Kdyby byl čekal další minutu, byl by ten hovor prošvihl. Zhluboka a ulehčeně si vydechl, zvedl telefon z přístrojové desky a otevřel ho.

Rozbuška umístěná půl metru od jeho hlavy, aktivovaná mobilním telefonem, odpálila sedmadvacet tun DAP, které proměnily cisternový vůz v obrovitou nálož a Malcolm Teeter přestal existovat dřív, než stačil říct haló.

Rázová vlna se rozšířila geometrickou řadou a během necelé vteřiny srovnala se zemí supermarket i zbytek obchodního centra. Ocelové úlomky vybuchlé cisterny zplanýrovaly stromy, projely okolními domy jako ostří skalpelu a zabily všechno živé v okruhu tři sta metrů od výbuchu.

Na místě exploze vykvetla ze sněhu monstrózní ohnivá koule jako nějaký oslnivě barevný nádor a vzápětí se rozšířila druhotná tlaková vlna. Bylo to, jako když se trhá svět; detonace, která roztříštila okenní tabulky na míle kolem, zněla jako nákladní vlak, tornádo a jerišské trouby dohromady. Země se doslova otřásla. Zrcadlová stěna vyšetřovací místnosti na policejní stanici praskla po celé délce a pak se sklo s třeskem vysypalo na zem, když se zachvěla celá budova.

„Kristepane!“ vykřikl Lockwood, kterého to málem shodilo ze židle. „Co to proboha bylo?“

Světlo nad jejich hlavami potemnělo, zablikalo a zhaslo. Rozhostila se tma.

„To byl začátek,“ pravil Holliday odněkud ze tmy. „Dostaňte nás z těch pout, než bude pozdě.“

Kapitola třicet šest

Umístění první cisterny vedle obchodního centra nebylo náhodné. Třicet metrů odtud, schovaná za supermarketem P&C, byla hlavní stanice rozvodné sítě o napětí 132 kV, která zásobovala celé město Winter Falls. Dva a půl metru vysoký drátěný plot, zakončený ostnatým drátem, nebyl pro bombu DAP naprosto žádnou překážkou a zmizel v prvních vteřinách po explozi.

Obyvatelé města měli smůlu, protože hlavní spínací stanice společnosti Granite State Telephone stála patnáct metrů od vedlejší elektrostanice a transformátoru a obě blízké věže mobilních operátorů na Pine Hill Road byly také vyřazeny z provozu. Během okamžiku byly ve Winter Falls eliminovány téměř všechny možnosti komunikace. Dvě skupiny požárníků zamířily k hlavní požární stanici u radniční budovy, zatímco třetí směna v počtu tří mužů se vydala k očividnému zdroji požáru na východním konci města. S pouhými dvěma stříkačkami a devíti muži toho požárníci moc nezmohli a městem se šířilo pekelné inferno.

Zvuk exploze pronikl i do hokejové arény v církevní škole a klenuté stropní trámy se otřásly, když se přes město převalila tlaková vlna. Během několika vteřin zahájila tajná služba standardní proceduru pro bezpečný odchod prezidenta, ale náhle se z lesa ozvaly zvuky střelby z ručních zbraní, což je polekalo a velice zmátlo, takže strnuli na místě. Prezident a jeho suita byli nakonec odvedeni do šaten církevní školy, betonového bunkru pod úrovní terénu, kde budou prozatím v bezpečí.

„Kde je právě teď prezident?“ zeptal se Holliday, když si klestili cestu služební místností. Polovina stropu se propadla a vzduch byl plný prachu a omítky. Slyšeli hlasy a kašlání, ale nic neviděli. Holliday a Peggy se drželi těsně za Lockwoodem, který si nahmatával cestu podél zdi směrem k východu z místnosti.

„Počkejte,“ zasípal Lockwood a pokusil se vyplivnout dusivou omítku. „Mám tu někde vysílačku.“ Naslepo hmatal kolem, až našel přihrádku s vysílačkami, které policisté používali, když nebyli v hlídkových vozech. Zmáčkl tlačítko ON, ale ozvalo se jen praskání statické elektřiny. „Co to sakra je?“ Udeřil do vysílačky dlaní, ale bezvýsledně. Poblíž slyšeli lidi zasypané sutinami spadlého stropu. „Baterky,“ řekl Lockwood otupěle. „Potřebujem baterky, abysme ty lidi odsud dostali.“

„Na to není čas!“ řekl Holliday naléhavě. „Tohle byl teprve začátek! Vy myslíte, že to byla náhoda, když je tu prezident?“ Chytil se Lockwooda ve tmě. „Kde má být?“

„Na stadionu. V církevní škole.“

„Kam by ho ochranka odvedla v případě nouze? Třeba při výpadku proudu?“

„Zpátky sem,“ odvětil Lockwood. „Jeho vrtulník sedí na heliportu v parku.“

„Musíme ho zarazit, než bude pozdě,“ řekl Holliday pevně. Zatahal Lockwooda naléhavě za paži. „Dostaňte nás odtud. Hned.“

„Jsou tu zranění. Moji lidi. Nemůžu je tady jen tak nechat.“

„Těm teď pomoct nemůžete. Ten parchant zavraždil papeže a viceprezidenta. Právě vám vyřadil z provozu všechna světla, elektřinu a komunikaci, a já vám zaručuju, že ještě zdaleka neskončil.“

Lockwood vyklopýtal ven do chodby s Hollidayem a Peggy těsně v závěsu. Prach z omítky zahaloval všechno jako šedivý mrak a stínové postavy si jím razily cestu k roztříštěným proskleným dveřím vchodu. Nakonec se jim povedlo dostat se ven a octli se před budovou ve vířícím sněhu. Celé město bylo temné, až na čelní světla vozidel pomalu se pohybujících napříč parkem. Po prezidentské motorkádě nebylo nikde ani vidu, ani slechu.

„Takhle tady úplně umrzneme,“ řekl Holliday, který se třásl zimou.

„Pojďte,“ vybídl je Lockwood. Vedl je ulicí k řadě obchodů na náměstí. Zastavil se u toho největšího a Holliday si přečetl staromódní štít na průčelí: SPORTOVNÍ RÁJ STRÝČKA JIMMYHO. Lockwood nezaváhal, prokopl prosklenou výplň dveří, sáhl dovnitř, otočil zámkem a pak vešel dovnitř. Holliday a Peggy ho následovali. Obchod byl temný a tichý a dlouhá místnost s nízkým stropem byla rozdělená do uliček. Lockwood našel velkou dvanáctivoltovou svítilnu a přejel kuželem světla po místnosti. Na stěnách visely regály s jeleními parohy, hlava losa a rysa a nalakovaný mečoun.

Lockwood posvítil do prostřední uličky. Na jejím konci byly naskládané prošívané lovecké bundy v oranžové barvě a s kamufláží. Následovali ho do uličky a každý z nich si vytáhl jednu teplou bundu.

„A co teď?“ zeptala se Peggy.

„Zbraně,“ řekl Holliday.

„Nejsem si jistej, že chci, abyste byli ozbrojení,“ namítl Lockwood.

„Kašlu na to, čím si jste nebo nejste jistý. Na Billyho Tritta půjdu jedině s něčím, co má pořádný kalibr.“

„Mohl bych přijít o práci,“ řekl Lockwood.

„Mohl bych přijít o život,“ odsekl Holliday.

„To je fakt,“ uznal Lockwood. „Zbraně jsou myslím nahoře.“

Holliday si vybral automatickou pušku AR-15 s popruhem a rovnou si ji navlékl přes rameno. Nacpal si kapsy zásobníky s náboji, pak vzal samonabíjecí brokovnici Mossberg, strčil pět nábojů do zásobníku a dalších dvanáct si dal do kapes od kalhot. K tomu připojil poloautomatickou pistoli Colt M1911 ráže .45, přesně takovou, jakou používal v bojích od Vietnamu po Somálsko. Našel látkový opasek s brašnou a do ní dal půl tuctu zásobníků, zatímco si Peggy a Lockwood vybírali zbraně.

„Tohle je jak konkurz na Ramba 6,“ řekla Peggy a vybrala si poměrně velký revolver Ruger Blackhawk. „Jaké náboje se do toho používají?“

Lockwood si ke své pistoli Walther vybral ještě remingtonku 480 Bushmaster. „Casull ráže .454. Až tím budete střílet, mladá dámo, tak to držte oběma rukama.“ Podal jí krabici velkých nábojů a Peggy je začala metodicky ládovat do zásobníku.

„Mladá dámo, to mě podrž,“ zavrčela.

„Co když nás takhle vybavené uvidí policajti?“

Lockwood vytáhl pouzdro s odznakem a průkazem, vylovil odznak a připíchl ho vpředu na kamuflážovou loveckou bundu. „Tohle bude muset stačit,“ řekl. „A co vlastně přesně hledáme?“

„Ten výbuch byl jen na odvedení pozornosti,“ řekl Holliday. „Téměř určitě měl za úkol odlákat místní policii a tajnou službu přimět, aby se pokusila dostat prezidenta z nebezpečné zóny. Což znamená přivést ho zpátky k vrtulníku a snažit se ho dostat co nejrychleji odtud. To je obvyklý postup podle protokolu.“

„Takže vy si myslíte, že ten váš Tritt bude někde poblíž?“

„Na to vemte jed,“ kývl Holliday. „Bude mít vybavení na noční vidění a zbraň dost velkou na to, aby dokázal sundat helikoptéru, než se dostane moc vysoko. Stingera nebo něco takového. A to taky ještě nebude konec.“

„Tohle mu nestačí?“ podivil se Lockwood.

„Cílem celé akce je vyvolat v zemi takový chaos a zmatek, aby Matoon mohl oprávněně tlačit na Bílý dům a žádat vyhlášení výjimečného stavu. Hádám, že Tritt má v záloze takových cisternových bomb víc a nejspíš je hodlá odpálit na dálku nějakým detonátorem.“

„Jak by to podle vás udělal, když nefungujou mobily ani rádio?“

„Mobily jsou sice mimo provoz, ale satelitní telefony ne.“

„Jak toho chlapa poznáme, jestli ho uvidíme?“ zeptal se Lockwood. „Celý město vyletělo do vzduchu a je tma jako v pytli.“

„Dívejte se po chlápkovi, který bude v rukou držet řízenou střelu země-vzduch,“ řekl Holliday. „Jak říkám, nejspíš stingera.“

„To je namouduši jak za starejch dobrejch časů,“ zamručel Lockwood. „Pokoušíme se zabít nepřítele, kterýho nevidíme.“

„Staré dobré časy jsem nesnášel,“ řekl Holliday.

„Já taky ne,“ opáčil Lockwood.

Svorně opět vyšli do zimy.

Tajná služba v církevní škole nalezla a rozprášila skupinku šesti mužů ve falešných uniformách Národní gardy, čtyři z nich zabila a dva další zranila; ti byli zadrženi. Oba poměrně ochotně prozradili celý plán, totiž vyhodit celou školu do povětří bombou DAP, takže ochranka okamžitě odvedla prezidenta a jeho suitu z areálu a evakuaci ostatních lidí ze stadionu přenechala místní policii. Pětadvacet minut po explozi, která zhasla všechna světla ve Winter Falls, byla prezidentská limuzína na cestě zpátky do centra města a mířila k čekající helikoptéře Marine One.

Billy Tritt seděl ve svém hotelovém pokoji a snažil se potlačit vztek. První výbuch dopadl skvěle a Malcolma Teetera poslal do pekla, kde už jistě očekávali jeho scvrklou tupou duši.

V polovině Winter Falls to vyrazilo okna, všude vypukla panika a ve východní části města vznikl obrovský požár. Vyvolalo to dostatečný zmatek a odvolalo požární vozy z jejich stanoviště na západní straně radnice, a podle toho, co odsud dokázal rozeznat, to vypadalo, že se propadla část střechy policejní budovy. Výpadek komunikace vzniklý poškozením vedlejší elektrostanice, telefonní přepínací stanice a obou věží mobilních operátorů, které zajišťovaly signál ve Winter Falls, automaticky spustí poplach jak v ústředí krizového řízení státní policie New Hampshiru v Concordu, tak na stanici jednotky polních operací v Twin Mountains, ale to bylo nejméně osmdesát kilometrů odtud a Concord byl ještě dál. Jednotce bude trvat přinejmenším skoro hodinu, než se tady objeví, a speciálnímu týmu SWAT ještě o půl hodiny déle.

Druhá cisternová nálož u církevní školy však z nějakého důvodu nevybuchla a Tritt byl nucen přejít na svůj plán B. Druhá bomba měla zdemolovat hlavní budovu školy a zároveň zničit relativně chatrnou konstrukci klenutého zastřešení nad hokejovým stadionem. Teď už měl být Tritt v půli cesty přes jezero Winnipesaukee, a to na sněžném skútru, který si včera večer nechal za Gormanovou hospodou.

Až by se dostal na druhou stranu jezera a ke svému vozu z půjčovny, měl odpálit satelitním telefonem zbývající čtyři bomby v cisternách rozmístěných po městě, a zatímco bude Winter Falls hořet, nasednout do malé cessny, kterou si pronajal na letišti Laconia, a opět zamířit do neznáma, kde ho nikdo nenajde.

Namísto toho ale trčel ve sněhové vichřici ve třetím patře starého hotýlku a čekal na nevyhnutelný návrat prezidenta a jeho doprovodu. Jeho vlastní zmizení z nebezpečné zóny tím pádem bude o hodně obtížnější, ale jednou podepsal smlouvu, a když nic jiného, tak dodržování smluv bylo jeho silnou stránkou.

Nervózně se zavrtěl v křesle vedle okna. Pojedou od západu a pojedou rychle, s blikajícími světly a houkajícími sirénami. Bezpečnostní služba, která chránila prezidenta, byla sice druhořadá - noví nadšenci z tajné služby a staří mazáci -, ale i tak byla dostatečná na to, aby mu mohla nadělat potíže. Bude tu taky pár místních policajtů a oddíl státní policie z ochranky VIP, ale to bude asi tak všechno.

Všichni si ulehčeně oddechnou, až se vrtulník vznese do vzduchu ze zasněženého heliportu, a to bude moment, kdy udeří. Natáhl se a položil ruku na válec protitankové střely ATC, určené do stísněných prostor. Na rozdíl od zbraně, kterou použil v Itálii, tahle nebyla automaticky řízená, ale vrtulník nebude od jeho okna dál než 150 metrů. Nemůže se stát, že by se netrefil. Bojová hlavice s vysoce výbušnou dvoukilovou náloží dokáže helikoptéru VIP ve zlomku vteřiny proměnit v hromadu šrotu.

Odhadoval, že mu bude trvat asi třicet vteřin, než proběhne přes kuchyni v přízemí hotelu, a další minutu, než se dostane ke Gormanově hospodě a doku, který vybíhal na led. Byla to jediná úniková cesta.

Ti, co zbyli z jeho oddílu Pravé ruky Maine, budou muset utéct po silnici, ale jestli je státní policie vůbec k něčemu, tak bude mít za chvilku rozestavěné uzávěry a silnice budou zablokované. Zejména když jde o prezidenta Spojených států - i když brzy bývalého.

Pokud budou kluci z PRM dost hloupí, pokusí se prostřílet si cestu ven, což přilije ještě víc oleje do ohně, který rozpoutali Matoon a ta čarodějnice Sinclairová. Celý ten plán byl šílený, samozřejmě, ale to byl Hitler koneckonců taky, a stejně to bylo jedno, protože dobře zaplatili. Z toho, co dostane za dnešní noční práci, může klidně žít do konce života v ústraní, a taky to udělá.

Slyšel teď sirény, které se rychle blížily. Mírně roztáhl záclony a otevřel křídlo staromódního okna. Zvedl ze stolu protitankovou střelu, usadil si ji na pravé rameno a ukazováčkem pravé ruky odjistil obě pojistky. Pak přemístil prst z páček pojistek a položil jej pevně na tlačítko odpalu, které bylo umístěné hned před optickým zaměřovačem pro noční vidění. Čekal a na okamžik popustil uzdu své představivosti, která mu vykouzlila zářivou modř Karibiku hned u břehu jeho domu v Lyford Cay. Pomalu vypustil vzduch z plic v dlouhém výdechu a představil si, jak šnorchluje nad hejnem míhajících se pestrých rybek. V dálce se objevila blížící se motorkáda. Jsou tady a je načase to skončit.

Kapitola třicet sedm

„Do prčic,“ pronesl Randy Lockwood. Za stěnou vířícího sněhu rozeznával vedoucí auto motorkády s blikajícím majákem, zvuk jeho sirény tlumil vítr. Jestli je Tritt někde poblíž, tak mají jen pár vteřin na to, aby ho našli. Za prvním vozidlem se táhla linie vozů Escalade a v jednom z nich sedí prezident. Zaskřípal zuby a v duchu si vroucně přál, aby se Holliday mýlil.

Průměrně vysoký člověk se zpravidla nedívá výš než do úrovně horizontu přímo před sebou. To je přirozený instinkt, vštípený lidské rase už před miliony let v době, kdy se predátoři téměř bez výjimky blížili k lidem po zemi, ať už zepředu nebo zezadu. Je to zároveň instinkt, který u vojáků, a dokonce i civilistů mizí jako první, pokud se octnou na místech, jako je Irák nebo Afghánistán. Neoficiální heslo osmdesáté druhé letecké divize ve Vietnamu znělo: smrt velmi často přichází shora.

Holliday věděl, že pokud je Tritt blízko, bude na vyvýšeném místě. Náměstí před radniční budovou bylo ze dvou stran, z východu i ze západu, obklopené dvoupatrovými domy z viktoriánské éry, přičemž radnice tvořila severní stranu. Jižní stranu směrem k Main Street zabíral hotel Dominion, sedmipatrová budova s plochou střechou, z níž bylo vidět dolů do parku ve středu náměstí.

Když motorkáda vyjela kolem východní strany náměstí, Holliday vzhlédl. Na první pohled se zdálo všechno v pořádku. Hotel Dominion byl temný, stejně jako všechny ostatní domy ve Winter Falls.

„Vidíte něco?“ zeptal se Lockwood.

„Ne,“ zněla odpověď. Holliday přimhouřeným okem mžoural skrz hustou clonu sněhu. Motorkáda zajížděla před vchod radnice.

„Támhle!“ řekla Peggy a ukázala.

„Kde?“

„Třetí patro, čtvrtý pokoj zleva. Okno je otevřené! Kdo by proboha v takovéhle noci otvíral okno?“

Holliday se zadíval směrem vzhůru, sledoval její ukazující prst. Zachytil záblesk pohybu, jak vítr nadul záclony v okně. Okamžitá vzpomínka; Kandahár, ještě než přišel o oko. Zatřepetání v okně a stín s mobilním telefonem v ruce. Humvee zastavil těsně před minou okamžik předtím, než explodovala, a třiadvacetikilový kulomet na vozidle roztříštil okenní rám kolem mihotající se záclony a stínovou figuru za ní. Holliday nezaváhal a Lockwood také ne; oba vypálili současně, přesně ve chvíli, kdy Trittův ukazovák stiskl odpalovací tlačítko protitankové střely.

Svět kolem nich explodoval. Ohnivá stopa rakety se obloukem snesla z hotelového okna a zasáhla helikoptéru přímo mezi posuvné dveře a rotory; trefila oba velké motory Turbomeca a prorazila přívod paliva. Na zlomek vteřiny nastalo ticho a vypadalo to, že střela ne-napáchala větší škodu. Pak však explodovala bojová hlavice rakety a celá helikoptéra se vmžiku proměnila v rostoucí ohnivou kouli. Tlaková vlna výbuchu odhodila Hollidaye, Peggy i Lockwooda k zemi a úlomky rotoru se rozletěly na všechny strany; jeden z nich prolétl vchodem Sportovního ráje strýčka Jimmyho, zatímco druhý, o hodně větší, rozpáral střed prvního policejního vozu v motorkádě a na místě zabil řidiče i spolujezdce.

V oblaku kouře a plamenů se v té chvíli nedalo říct, co se stalo s prezidentem. Nad náměstím se rozprostřel oblak dusivého dýmu a Holliday, Lockwood a Peggy se zvedli ze země. Skoro nic neviděli, viditelnost byla kvůli kouři i hustému sněžení skoro nulová.

„Byl ve třetím patře,“ řekl Lockwood.

„Kterým směrem asi tak poběží?“ otázal se Holliday.

„Jestli je chytrej, tak bude vědět, že silnice jsou uzavřený.“

„A to znamená?“

„To znamená, že bude mít zřejmě někde poblíž sněžnej skútr. Místní je používají, aby se dostali k chatám na jezeře. U přístaviště se snadno ztratí.“

Holliday přikývl. „Jo, vezme to přes jezero a zmizí, než bude mít někdo čas přemýšlet. A někde cestou použije svůj satelitní telefon a pošle Winter Falls do pekel.“

„Něco takovýho.“

Holliday se obrátil k Peggy. „Najdi policajta, který tomu velí,“ řekl a ukázal směrem k planoucím troskám helikoptéry. „Řekni mu, že šéf policie a já pronásledujeme Tritta, a oni by se měli začít rozhlížet po dalších cisternových bombách, než bude pozdě.“

„Doufám, že se mě jen nesnažíš zbavit.“

„Nebuď hloupá. Snažím se zachránit všem život. Běž!“

Peggy odběhla.

„A teď?“ otázal se Holliday.

„Za mnou,“ nařídil Lockwood. Otočil se a zmizel v kouři a sněhu.

Bylo to příliš brzy, ale Tritt už neměl jinou možnost. Odpálil raketu, bez okolků shodil horký kovový válec z ramene a zamířil ke dveřím. Poplácal kapsu své mohutné bundy, aby se ujistil, že v ní pořád má svůj satelitní telefon. Vyběhl do ztemnělé haly, ignoroval výtah po levé straně a obrátil se doprava, ke dveřím vedoucím na schodiště.

O minutu později doběhl do foyeru hotelu, který se nyní hemžil vyděšenými hosty a hotelovými zaměstnanci. Lidé volali jeden na druhého, ozýval se pláč a výkřiky a světelné kužely baterek propátrávaly šerý závoj, který začínal plnit prostor kolem recepce. Všude byl cítit kouř a letecký benzin. Nikdo si nevšiml Tritta, který zamířil do restaurace v zadní části hotelu a lítacími dveřmi proběhl do kuchyně. Devadesát vteřin poté, co zničil helikoptéru na náměstí, se řítil uličkou za hotelem a o další dvě minuty poté otáčel klíčkem v zapalování velkého stříbrného sněžného skútru Yamaha Vector, zaparkovaného za dvorem Gormanovy hospody. Přidal plyn, udělal ostrý obrat a zamířil na západ, na zamrzlé jezero.

Na jeho obličeji skrytém za tlustou vlněnou kuklou se rozhostil úsměv. Zahleděl se do sněhové prázdnoty noci. Úkol je splněn. Při rychlosti víc než sto kilometrů v hodině ho nikdo nedohoní. V půli cesty přes jezero se zastaví, vytáhne satelitní telefon a naťuká předvolené číslo. Bude to největší nejaderný výbuch od exploze v Texas City v roce 1947, která srovnala se zemí celé město.

„Už je pozdě,“ zoufal si Lockwood. Oba muži stáli na posledním stupni schodiště vedoucího dolů k přístavišti za Gormanovou hospodou. Jasně viděli otisky Trittových bot v čerstvě napadaném sněhu a slyšeli i slabé vrčení mizejícího skútru. U paty schodů byly zaparkované další tři, všechny obklopené pronikavým pachem právě rozlitého benzinu. Tritt vytrhl všem přívod paliva. „Takhle ho nikdy nechytnem. Ten parchant vyhodí moje město do povětří a já s tím sakra nemůžu vůbec nic dělat.“

„Já bych to tak rychle nevzdával,“ řekl Holliday. Sešel dolů na led, kde byla zaparkovaná řada ledních jachet. Přejel rukou přes štíhlý černý trup jedné z nich, tvarem připomínající protáhlý hmyz. Byl vyztužený skelným vláknem. „Tohle je Monotype-XV,“ řekl. „Ani jsem nevěděl, že je ve Státech mají.“

„Vy víte, jak se to řídí?“ zeptal se Lockwood pochybovačně. Trup jachty byl dlouhý asi devět metrů, s téměř stejně vysokým stěžněm a širokým příčným nosníkem, zakončeným na obou koncích ostrou ocelovou bruslí.

V zadní části trupu byla umístěna třetí, řiditelná brusle a celá jachta se řídila velkým volantem jako u auta z malého zadního kokpitu. Pilot odtamtud zároveň ovládal pohyb a nastavení plachty pomocí systému lanoví, zatímco přední kokpit pro kopilota sloužil hlavně jako zátěž a protiváha, aby se přední část lodi nezdvihla do vzduchu.

„Byl jsem jednu dobu na základně v Helsinkách. Moji lidi měli šílený nápad, že budou dostávat špiony ze Sankt Petersburgu přes Finský záliv na ledních jachtách, jako je tahle. Nikdy jsme to nerealizovali, ale já se přitom naučil základy.“

„Jak ale na lední jachtě doženem sněžnej skútr?“ otázal se Lockwood. „Viděl jsem, jak na tom chlapi závoděj, ale ne tak šílenou rychlostí.“

„Rekord jedné z těchhle jachet je skoro sto šedesát osm kilometrů za hodinu,“ řekl Holliday. „Vy si vlezte dopředu a já uvidím, jestli se mi povede dostat vám na dostřel toho zmetka, co vám obrací město vzhůru nohama.“

„Jak to rozjedem?“ zeptal se Lockwood.

Tritt zpomalil sněžný skútr, pak zastavil a zkontroloval velký ciferník svých hodinek. Vítr byl horší, než čekal, a vypadalo to, že se zpozdí. Ne že by na tom záleželo; nikdo na něho nečekal. Ale přesnost byla odjakživa jeho profesionální slogan, bylo to něco, na co byl osobně hrdý. Dobře si pamatoval oblíbenou větu své německé babičky, kterou se řídil: „Všechno, co stojí za to dělat, stojí za to, aby se to dělalo dobře.“ Zkontroloval lokátor GPS připevněný k řídítkům skútru a mírně jej upravil.

Byl dost starý na to, aby stále obdivoval nové technické vymoženosti jako GPS, satelitní telefony a podobné technologické zázraky jednadvacátého století, ale zároveň je pořád nepokládal za zcela samozřejmé, proto vytáhl svůj staromódní vojenský kompas Bézard a zkontroloval, zda jsou elektronická data z jednotky GPS přesná. Byla. Znovu přidal plyn a vzápětí ho stáhl, protože si uvědomil, že slyší podivný zvuk, přicházející odkudsi zezadu. Nadzdvihl přílbu a bedlivě naslouchal a pak položil jednu nohu na větrem zametenou ledovou plochu, teď doslova černou.

Něco se blížilo. Vzdálené tupé svištění. Neznělo to jako žádný typ vozidla s lyžemi, jako byl jeho sněžný skútr. Tón nepravidelně stoupal a klesal, a ten zvuk dokonce rozvibroval ledový povrch. Neměl nejmenší ponětí, co může vydávat takový podivně znějící svist, ale věděl s jistotou, že to sem nepatří, a už jen z toho důvodu se mu to vůbec nezamlouvalo. Kdyby měl hádat, řekl by, že to zní, jako když někdo táhne velkou rychlostí po ledě těžkou dřevěnou bednu. Znovu se podíval na hodinky. Bylo ještě trochu moc brzy, ale on se rozhodl, že číslo stejně raději vyťuká. Vytáhl z kapsy satelitní telefon a zapnul ho.

Ztichlý sněžný skútr se před nimi vynořil téměř bez varování a Hol-liday měl plné ruce práce, aby udržel pod kontrolou pružnou lední jachtu, která se jako dýka řítila po ledě. Neměl tušení, jak rychle jedou. Ještě před několika vteřinami se pokoušeli sledovat zvuk sněžného skútru, ale ten najednou ustal. V tom prudkém větru a vířícím sněhu byla při téhle šílené rychlosti veškerá komunikace s Lockwoodem prakticky nemožná. Ten seděl schoulený v mrňavém předním kokpitu, velký bushmaster vystrčený dopředu.

Tritt se otočil, když jachtu zaslechl, a jeho oči v obličeji zakrytém kuklou a orámovaném sněhem se rozšířily překvapením. Sáhl pravou rukou dolů a vytáhl malý automat MP5. Lockwood vystřelil a kulka z velkorážní pušky zasáhla přední část skútru a vyslala k nebi spršku jisker.

Holliday mocně trhl volantem a zároveň přitáhl otěž, takže jachta se prudce stočila stranou; kulky z MP5 vyšily do jejího trupu po straně řadu děr a s cinknutím se odrazily od dlouhého břitu přední brusle, která se zdvihla do vzduchu.

Holliday strhl jachtu smykem do skřípavého oblouku na jedné brusli, až ji málem převrátil, ale než se vrátili zpátky do původního kurzu, Tritt na skútru už byl zase v pohybu. Holliday pokračoval v jízdě a zabušil přitom ze strany na trup lodi, aby upoutal Lockwoodovu pozornost. Policista se obrátil na svém sedadle, zdvihl palec na znamení, že je v pořádku, a široce se zašklebil. Byl nezraněn a vypadalo to, že kulky nepoškodily ani žádnou důležitou funkci jachty.

Tritt ujížděl přímou čarou, přidával rychlost a snažil se vyždímat ze sněžného skútru co nejvíc. V dálce Holliday zahlédl na nočním obzoru temnější čáru, označující vzdálený břeh jezera. Jakmile se Tritt octne na pevné zemi, bude po všem. Sněžný skútr se dokáže pohybovat po zasněžené půdě, ale jachta ne; jakmile skončí led, dál nemůže.

Holliday uviděl, jak se Tritt jednou rukou pustil řídítek, aby mohl sáhnout do kapsy své bundy. Původně čekal, že vytáhne nějakou zbraň, ale pak spatřil čtverhranný obrys přístroje, který nemohl být ničím jiným než satelitním telefonem. Winter Falls už nezbýval téměř žádný čas. Holliday škubl otěží, přitáhl plachtu a jachta ještě trochu zvýšila rychlost. Slyšel, jak Lockwood střílí, ale bylo to k ničemu -obě vozidla se pohybovala příliš rychle a střely šly vedle.

Holliday viděl, jak se Tritt mírně pootočil v sedle; držel se jen jednou rukou a druhou svíral telefon. Byl by se vsadil, že se nájemný zabiják pod tou svou kuklou potutelně usmívá. Ještě víc přitáhl lano a zrychlil. Když byla jachta už těsně za sněžným skútrem, Holliday pustil volant, který bylo stále těžší ovládat, a nechal jachtu, ať si dělá, co chce. Celý trup se nadzdvihl z ledu, jako když se loď v prudkém větru chystá převrhnout.

Zároveň s jachtou se do vzduchu zvedlo i nabroušené ostří metr dlouhé ocelové brusle. Holliday znovu chytil volant, trhl jím a lední jachta sebou v rychlosti skoro sto sedmdesát kilometrů za hodinu smýkla na stranu; stočili se kolem zádi ujíždějícího vozidla a jediným ostrým obratem se obrátili zpět do původního kurzu. Břit přední brusle se zvedl ještě výš nad skútr, ocelový nůž zasvištěl vzduchem a zařízl se do Trittova těla těsně nad boky; projel všemi vrstvami jeho oděvu, proťal páteř a břicho a během okamžiku přesekl trup vpůli. Krev vystříkla vysoko do vzduchu a vzápětí zmrzla a dopadala jako drobné šarlatové rampouchy na ztemnělý led.

Sněžný skútr, v jehož sedle pořád seděla spodní polovina Trittova těla, pokračoval dál do sněžné temnoty. Holliday povolil zdvihací lano hlavní plachty, jachta se stočila k návětří, posadila se opět na led, a jak ztrácela vítr z plachty, pozvolna zpomalovala, až zastavila. Holliday se otočil dozadu ve svém kokpitu; s napětím čekal, až uslyší vzdálený hřmot explozí a uvidí stoupat k obloze ohnivé koule. Oznamující destrukci Winter Falls. Uplynulo deset dlouhých vteřin. Pak dvacet. Pak třicet.

Nic.

„My to dokázali!“ zahulákal Lockwood.

Holliday zavřel oči a zhluboka vydechl do mrazivého nočního vzduchu.

Vyhráli.

Kapitola třicet osm

Minula zima. Za uplynulé týdny se udála spousta věcí, zejména ve Spojených státech. Jak se ukázalo, zranění, které utrpěl nový viceprezident, bylo mnohem vážnější, než se zprvu zdálo, takže byl nucen rezignovat na svou funkci ve prospěch zdravějšího kandidáta, lépe schopného sloužit své zemi. Vděčný prezident však Richardu Pierce Sinclairovi v Oválné pracovně in absentia předal prezidentskou medaili svobody. Medaili za něho převzala jeho matka, Kate Sinclairová, protože Richard se údajně zotavoval v jejím sídle na vinici ve Švýcarsku.

Organizace Džihád al-Salabíja vypadla ze zpravodajského a brzy o ní už nikdo neslyšel. Wilmot DeJean, údajný vůdce okrajové militantní skupiny známé jako Pravá ruka Maine, byl nalezen mrtvý ve svém pokoji v hotelu Brac Beach Resort na Kajmanských ostrovech, očividně stižen srdečním infarktem. Někteří jeho nespokojení následovníci si stěžovali, že DeJean zpronevěřil většinu majetku z „válečné pokladny“ organizace.

Angus Scott Matoon zmizel během loveckého výletu na severní Aljašku, kam se vydal vrtulníkem. Jeho tělo se nikdy nenašlo. Randy Lockwood složil svou funkci policejního šéfa Winter Falls a odešel do penze, krátce poté, co v Senátu za zavřenými dveřmi svědčil při slyšení týkajícím se poněkud neortodoxních metod plukovníka Johna Hollidaye a Peggy Blackstockové. Kolovaly však neoficiální zvěsti, že se o příštích volbách bude ucházet o post starosty. Po slyšení v Senátu byli všichni tři pozváni do Bílého domu na soukromý oběd s prezidentem a jeho ženou.

Explozi, ke které došlo během prezidentovy nostalgické návštěvy ve městě Winter Falls, způsobil, jak bylo později zjištěno, neopatrný zaměstnanec obchodního centra, který si pošetile zapálil cigaretu při plnění nádrží topného systému. Následný výbuch vyřadil z provozu blízkou elektrickou rozvodnu a ponořil město do tmy. Prezident byl úspěšně evakuován a podle zdrojů Bílého domu nebyl vystaven žádnému nebezpečí.

Mary Breau, realitní agentku na Bahamách, kontaktovalo několik lidí, kteří se vyptávali na nemovitost v Lyford Cay patřící panu Williamu Trittovi, ale Mary měla velké potíže spojit se s majitelem.

Do Vatikánu přišlo jaro. Listím olivovníků a citrusovníků vysázených podél zahradních cestiček povíval mírný větřík. Ruch hektického dopravního ruchu v Římě sem přes vysoké kamenné zdi doléhal jen tlumeně. V kolébce svatopetrské církve panoval klid a ticho.

Kardinál a státní tajemník Vatikánu, Antonio Niccoló Spada, a otec Thomas Brennan, hlava Sodalitium Pianum, tajné vatikánské služby, se procházeli v Giardini Vaticani, slavných vatikánských zahradách, a vychutnávali si hřejivé sluneční paprsky. Z větví kolem nich se ozývalo smutné volání rehka zahradního a vysoko nahoře na obloze kroužila ojedinělá poštolka; její temná křídla jako kdyby varovala před tím, co přijde. Když procházeli kolem citronovníku, Spada utrhl jeden malý žlutý plod, přidržel si ho u nosu a vdechl jeho ostrou trpkou vůni.

„Takže nakonec se skoro vůbec nic nezměnilo,“ konstatoval kardinál. Svou dlouhou kleriku při chůzi vláčel po štěrku.

„Něco z toho, co jsme chtěli, máme.“ Kněz, oblečený v černém, pokrčil rameny. Ohavný zápach jeho zapálené cigarety byl v prudkém kontrastu k svěží zemité vůni zahrady kolem nich. „Alespoň máme nového papeže.“

„A docela poslušného,“ zamumlal Spada. „Na rozdíl od jeho předchůdce. Ten se dostal až moc blízko k tajemstvím, do kterých mu nic nebylo.“

„Sinclairové se nepodařilo získat ten zápisník,“ pravil Brennan tiše.

„Nám taky ne,“ vyštěkl kardinál. „Zatímco svět sleduje, jak se náš morální kodex rozpadá pod tíhou nevkusných sexuálních skandálů, Svatý stolec je na pokraji bankrotu.“

„Lepší sexuální skandál než auditorská zpráva,“ opáčil Brennan.

„Holliday majetek templářů nijak nevyužívá ani nezneužívá. To jmění ale právoplatně patří církvi, ne jedinému člověku.“

„On sám sebe považuje za pouhého správce pokladu, ne majitele,“ řekl Brennan. „Stejně jako před ním ten mnich Rodrigues.“

„Mně je úplně jedno, za co se plukovník Holliday považuje; já chci, co nám právem patří.“

„Kate Sinclairová by řekla to samé,“ odpověděl černě oděný kněz. „Pro ni tohle byla jen jedna prohraná bitva v delší válce.“

„A my tu válku musíme vyhrát,“ řekl Spada. „Sežeňte mi ten templářský zápisník, ať to stojí, co to stojí!“

John Holliday si potají rozepnul bezpečnostní pás a zadíval se z okna, když se velký dopravní letoun E1A1 747 vznesl k obloze nad Kennedyho letištěm a zamířil na východ. Uvelebil se ve svém pohodlném sedadle první třídy, napil se čerstvě vymačkaného pomerančového džusu a pak se otočil k Peggy, která seděla na sedadle vedle něho.

„Můžeš mi prosím tě říct ještě jednou, proč vlastně s tebou letím do Izraele?“

„Protože si oba potřebujeme odpočinout, protože tě vyrazili z tvého místa na univerzitě v Georgetownu za to, žes vynechal moc hodin, a protože Rafi našel na svém výletě do Afriky něco, o čem si myslí, že by tě mohlo zajímat.“

„Bezva,“ podotkl Holliday. Dopil džus, postavil sklenici zpátky na stolek a pak si sklopil sedadlo o něco níž a zavřel oči. „Hlavně když tam bude teplo, pláž a já budu mít chvilku svatý pokoj.“

„To ti zaručuju,“ řekla Peggy.

„Hlavně abys to zas nezakřikla,“ zamumlal Holliday, už v polospánku.

Paul Christopher

Spiknutí Templářů

Z anglického originálu The Templar Conspiracy,

vydaného nakladatelstvím Signet, USA, 2010,

přeložila Jarmila Doubravová

Obálku navrhl Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Jan Novotný

Technická redakce Martin Zhouf

Sazba Jarka Černá

Vydalo nakladatelství

Plejáda publishing s. r. o.,

Bořivojova 878/35,

130 00 Praha 3,

jako svou 106. publikaci.

Tisk a vazba PB tisk, s.r.o., Příbram

Stran 216

První vydání

Praha 2011

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat

na adrese nakladatelství nebo e-mailem na adrese

obchod@knihyplejada.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai