Legie Templářů

Christopher Hyde

Hodnocení:

***

Štítky:

Ostatní, Literatura světová

Vysloužilý podplukovník americké armády John Holliday se opět ocitá víceméně proti své vůli ve víru dobrodružství, když přijme pozvání svého přítele Rafiho, archeologa, který právě učinil fantastický objev kdesi ve Středoafrické republice. Zdá se, že by mohlo jít dokonce o bájné doly krále Šalomouna, či přinejmenším o obrovské naleziště zlata - když se však Holliday se svými společníky vydá po stopách vedoucích k tomuto objevu, zjistí, že ve skutečnosti jde o nález ještě významnější, než se původně zdálo, spojený s dávnou návštěvou severských Vikingů, kteří se plavili po Nilu. Jeho tajemství je ale obklopeno smrtelným nebezpečím a dostat se k němu není vůbec jednoduché. Zajímá se o něj několik velmi vlivných lidí, kteří se snaží odstranit Hollidaye z cesty; k nim patří mimo jiné také přívrženci pološíleného diktátora Kukuanalandu ve Středoafrické republice, Šalomouna Kolingby.

Paul Christopher

Legie Templářů

nakladatelství PLEJÁDA

5 * *

Název originálu: The Templar Legion Přeložila: Jarmila Doubravová

Copyright © 2011 by Paul Christopher

Copyright © 2011 for the Translation by Jarmila Doubravová

Copyright © 2011 Plejáda publishing s. r. o.

ISBN 978-80-87374-79-5

Prolog r. 1039 n. 1.

Řeka Nil u Karnaku, 160 km od Alexandrie

Říkal si Ragnar Drtič lebek a jeho loď se jmenovala Kráka po dceři valkýry a náčelníka Vikingů. Do dřeva vyrytá podobizna Kraky snící se zavřenýma očima, s nahým tělem přikrytým dlouhými vlasy, ostatně zdobila příď jeho válečné lodi. Říkalo se, že Kraka dokáže vykládat sny a vidí do budoucnosti, a tyto schopnosti měla i její matka. Ragnar si vroucně přál, aby tomu tak bylo. Byl by šťastný, kdyby ho její předpovědi zavedly bezpečně zpátky domů. Namísto toho se ale během posledních deseti dnů plavil po řece, která jako by neměla konce, a z toho pět dní putoval zemí, nesoucí, jak nyní věděl, jméno Niflheim; jméno temné krajiny mrtvých, navěky zmrzlé, navzdory spalujícímu žáru neúprosného slunce.

Ragnar byl bratranec Haralda Sigurdssona, velitele stráží varanžských císařů v Miklagardu, Velkém opevněném městě neboli Konstantinopoli, jak město nazývali jeho obyvatelé. Ragnar byl Haraldův nejlepší válečník a než vyplul z tohoto skvostného města na konci světa, přísahal svému bratranci, že se nevrátí, dokud nenalezne tajné doly starověkého krále a nezabere Haraldovým jménem jejich obrovská bohatství.

Pokud selže, nebude to tím, že by neměl dobrou loď nebo že by posádka byla špatná. Ze svého stanoviště na kormidelní plošině na vyvýšené zádi se hrdě rozhlédl po celé délce Kraky.

Od vyryté podobizny své jmenovkyně na přídi až k vysoké, elegantně zahnuté linii zádě měřila loď čtyřiadvacet metrů. Byla pět a půl metru široká a necelé dva metry hluboká, měřeno od okraje bortu po kýl, který probíhal po celé délce lodi. Byla zhotovena z pevného dřeva dubů rostoucích na mírných svazích flensburského fjordu a její trup byl zbudován z překládaných prken, připevněných k mohutnému žebroví více než pěti tisíci železnými nýty. Prkna se směrem ke krajům lodi postupně ztenčovala, takže loď byla díky tomu lehká a přitom pevná a dobře ovladatelná. Měla velmi malý ponor, takže bylo možné s ní připlout i do těch nejmělčích vod u pláží.

Na otevřeném moři, s velkou plachtou vztyčenou, dokázala Kraka hravě plout rychlostí deseti uzlů a byla schopná urazit víc než padesát námořních mil za jediný den. Avšak tady, na řece černé jako noc, jejíž vody byly obydleny všemožnými nestvůrnými obludami, stěží udělala víc než dva uzly a urazila nanejvýš šest nebo sedm mil, než jejím dvaatřiceti veslařům únavou vypadla těžká, pět a půl metru dlouhá vesla z rukou.

Ragnar se z kormidelní paluby se zalíbením zadíval na své muže. Byli do půli těla obnažení, stejně jako on, a svaly na jejich zádech a pažích se blyštěly potem, jak s námahou veslovali po zlověstných vodách. Stejně jako on měli hlavy omotané lněnými šátky, ovinutými pruhy látky, kterým místní říkali nemes.

• Na přídi, jež byla menší verzí vyvýšené kormidelní paluby, stál podivínský negeren, vysoko postavený dvorní otrok, kterého mu Harald vnutil, a jeho ještě podivnější společník, obrovitý eunuch jménem Baraka, který se staral o negerenovy osobní potřeby. Za –

^ znamenával také jejich cestu do neuvěřitelně detailních map a na příkaz svého pána zhotovoval dokonalé náčrtky a kresby. Jméno toho černého otroka bylo Abdul al-Rahman. Byl to právě on, kdo navrhl, aby Ragnar a jeho muži nosili na hlavách nemes, poté, co se dva válečníci zhroutili se slunečním úpalem.

Hned pod kormidelní palubou seděl Aki, poslední veslař na pravoboku, který vyvolával do rytmu starobylý popěvek:

Všichni muži dobře vědí, že kapitán Gunnbjorn už dlouho v téhle hlíně leží;

A že nikdy nebylo statečnějšího poutníka na ohromných pláních Endilu a jeho příběhy se budou vyprávět ve skaldech hrdě a se ctí, dokud Njôrór, bůh oceánů, nepohltí zemi.

–;

Ragnar se obrátil na svého kormidelníka, málomluvného mohutného muže jménem Hurlu, který kormidloval Kraku celá léta předtím, než se Ragnar stal kapitánem. „Jak dlouho už muži veslují?“

„Od ranního rozednění.“ Hurlu zašilhal na slunce, které bylo téměř přímo nad jejich hlavami. „Nejmíň šest hodin. Moc dlouho.“

Ragnar kývl. Trávil svého času u vesel dost dlouhou dobu, takže dobře věděl, jak jsou jejich mohutné listy, nořící se do vody, těžké. Při té vzpomínce ho zabolela ramena. „Měli bychom zajet k pobřeží,“ řekl. „Nechat muže odpočinout.“

„Souhlasím.“ Hurlu přikývl.

Ragnar to dál nerozváděl. Od kohokoli mladšího by to byla nedostatečná a nezdvořilá odpověď, ale Hurlu byl stejně starý jako prkna podpalubí Kraky a řídil lodě už v době, kdy si Ragnar na matčině klíně hrál s přízovými kuličkami.

„Potřebujeme stín,“ podotkl Ragnar. Pohlédl na pustou, vyprahlou krajinu po obou stranách řeky. Nikde nebylo nic vidět kromě holých skal a vysokých písečných dun, rozpálených žhavým sluncem.

Hurlu vyrazil krátký rozmrzelý zvuk a odplivl si přes bort lodi. Trhl hlavou směrem k přídi. „Zeptej se toho svého opičáka; ten bude možná vědět, kde nějaký najdem.“ Hurlu byl vůči černochovi zaujatý a choval k němu zakořeněnou nedůvěru, a nijak se tím netajil, ani před Ragnarem.

Ragnar pronikavě zahvízdl a když se al-Rahman ohlédl, gestem mu naznačil, aby přišel k nim na záď. Al-Rahman pronesl cosi krátce k Barákovi, který přikývl, a pak sestoupil z přídní plošiny na úzkou lávku, která probíhala po celé délce lodi. Při pohybu se mu jeho dlouhý bílý háv elegantně vlnil kolem kotníků.

Al-Rahman měl půvab tanečníka, ale nebyl to žádný změkčilý rassragr; to Ragnar jasně viděl, když nakládali zboží v Alexandrii. Tentýž taneční půvab se změnil ve válečnickou zuřivost, když ho v uličce přepadla banda kapsářů. Požadovali po něm zaplacení mýtného za to, že ho nechají projít do další ulice, přičemž mu dali jasně najevo, že pokud odmítne, ponese nepříjemné následky. Al-Rahman všechny čtyři otrhance během několika málo vteřin rozsekal na kusy svou krátkou saif, šavlí se zahnutou čepelí, která mu jakoby kouzlem zpod jeho rozevlátého roucha vskočila do pravé ruky.

„Aasalaamu Aleikum, Ragnare, přál sis se mnou mluvit?“

„Wa-Aleikum Aassalaam, Abdule,“ řekl Ragnar, jak ho to al-Rahman naučil. Hurlu vedle něho se zamračil a opět si opovržlivě odplivl přes bort lodi, s čímž Ragnar ostatně počítal. Zašklebil se; bavilo ho starého muže si dobírat, kdykoliv se naskytla příležitost. Al-Rahmanova ozdobně potetovaná tvář se také roztáhla v úsměvu; věděl dobře, co si ten vysoký blonďatý Dán myslí. Byli zvláštní pár; Ragnar rozložitý jako samotný dub, al-Rahman štíhlý jako vrba, ale oba měli stejnou sílu, každý svým osobitým způsobem. Byli příliš rozdílní, než aby se mohli stát opravdovými přáteli, ale za tu dobu, kterou trávili společně, se naučili si navzájem důvěřovat a respektovat jeden druhého.

„Potřebujeme stín a čerstvou vodu, a to brzy, moji muži vadnou jako květiny, Abdule. Je nějaká pravděpodobnost, že v téhle peci něco takového najdeme?“

„Květiny,“ zamručel Hurlu. „Pche.“

Al-Rahman se otočil a ukázal rukou. „Projedeme kolem tohohle hřebenu a za ním se Velký had náhle otáčí. V jeho záhybech najdeš waha, kterému staří Řekové říkali Chenoboskion.

„Wahal“ zeptal se Ragnar se zájmem.

„To je zavlažované místo v poušti. Útočiště,“ vysvětlil al-Rahman. „Za jak dlouho?“

„Při téhle rychlosti?“ Al-Rahman pokrčil rameny. „Asi tak za hodinu.“

Ragnar se otočil k Hurluovi. „Slyšíš to, kormidelníku? Zdá se, že ještě nejsme mrtví.“

„Ne,“ opáčil Hurlu neochotně, „jsme jen vyschlé staré mrtvoly, úplně stejné, jaké používali na podpal v tom chlívě, co mu říkali město.“ Trhl hlavou směrem po proudu.

„Al-Qahira,“ řekl Ragnar, který se rozpomněl na jméno toho zaneřáděného místa. Neušla mu ironie jeho významu – znamenalo to „vítězný.“

„Jo, to je ono,“ řekl Hurlu. „Používat mrtvoly svých předků k rozdělání ohně, fuj!“

„Tak co, Hurlu, dokážou to naše vadnoucí květinky?“

Prošedivělý starý muž si znovu odplivl. „Jestli to dokážou?“ Otočil se a zavolal dolů na hlavního veslaře, usazeného na lavici pod ním. „Aki! Válečnou píseň pro našeho pána a mistra! Plnou rychlostí vpřed!“ Kraka poskočila dopředu.

Za méně než polovinu doby, kterou al-Rahman předpověděl, se dostali na dohled ke svému cíli; temná řeka se pod zádí Kraky bíle pěnila a vesla se plynule nořila do vody. Waha,]ak tomu místu říkal al-Rahman, byla osada z několika nahrubo omítnutých hliněných chatrčí, krčících se pod ochranou skupinky datlových palem, jejichž široké roztřepené listy zářily v oslepujícím slunci jasnou zelení. Temná okna chatrčí jim vracela prázdný, nevidomý pohled, typický pro dávno opuštěná místa.

Ragnar si zaclonil oči a podíval se k pobřeží. Možná tu kdysi žilo pár rybářů, ale i ti byli dávnou minulostí, stejně jako všechno ostatní v této bohem zapomenuté zemi. V chýších teď žijí určitě jen škorpioni a pavouci, kteří hledají stín, stejně jako posádka Kraky. Ragnar spatřil malý potůček, vyvěrající z jakéhosi pramene, skrytého v houštině palem, a poskakující dolů po mírném břehu do řeky. Doma, na březích flensburského fjordu, by si tohohle potůčku, vlastně spíš jen pramínku, nikdo z nich ani nevšiml; tady to však byl životodárný proud.

Muži nepotřebovali rozkaz, aby zabočili s lodí ke břehu. Hurlu, mírně supící námahou, obrátil dlouhé kormidelní veslo proti proudu. Podle al-Rahmana byl právě v tomto období v řece nejvyšší stav vody. Zanedlouho Kraka hladce vjela na blátivý břeh. Dva přední veslaři vytáhli nesmírně těžkou dřevěnou kotvu a přehodili ji přes bok lodi, aby Kraku nestrhl proud. Přistání bylo tiché a hladké; muži byli zkušení a už s lodí nesčetněkrát přistávali na tisíci jiných pobřežích. Všechno proto prováděli s téměř mechanickou plynulostí, přesto však zůstali ukázněně sedět, dokud Hurlu nevydal příkaz. Jejich hrdla byla vyprahlá žízní a rty měli popraskané, ale ze všeho nejdřív bylo třeba zaopatřit loď, jako vždycky.

„Vesla do lodi!“ přikázal Hurlu. Vesla zaskřípala v závěsech potažených kůží, když je muži zdvihli, a vzápětí se všech dvaatřicet vesel tyčilo kolmo jako les nad boky lodi.

„Vesla uložit!“ Muži postupně, od přídě k zádi, skládali vesla dovnitř a zaklesli je do předních a zadních vidlic na krakorcích, které již podpíraly stupňovitý stěžeň, složené plachty a vratiráhno a celou sadu náhradních vesel. Za špatného počasí sloužily krakorce s vesly jako podpůrná konstrukce pro stan, který se vztyčil nad zásobami, aby je udržel v suchu.

„Vystoupit z lodi, hoši!“

S mdlým, ochraptělým výkřikem souhlasu se muži zdvihli, přešli na příď a vyskočili z lodi na blátivý břeh, pokrytý drobnými oblázky. Obvykle, když bylo u břehu dost mělko, muži jednoduše vyskočili ze svých míst u vesel rovnou do vody, ale tady se neodvažovali.

Viděli gigantické šupinaté tvory s dlouhými hrozivými čelistmi, kteří žili ve stinných vodách Velkého Hada, a s hrůzou pozorovali, jak dva z nich stáhli pod vodu mladého býčka, který poklidně pil u břehu nedaleko osady, al-Rahmanem nazývané Al-Qahira. Ty nestvůry lovily v navzájem sehraném týmu a nebohé zvíře téměř překously v půli, než ho zatáhly do hlubší vody; býček pořád žalostně bučel, dokud jeho nářek nepohltila voda.

Kraka byla prázdná a muži odklopýtali do houštin palem najít skrytý pramen. Hurlu se obrátil k Ragnarovi.

„Je to dobré místo?“

„Docela dobré „ přikývl Ragnar.

Hurlu seskočil z vyvýšené plošiny, předusal po dlouhé lávce a přehoupl se přes bort. Nakonec na břeh sešli i Ragnar a al-Rahman, následováni Barakou, mlčenlivým eunuchem.

Ukázalo se, že zdrojem nepatrného potůčku je jezírko téměř neuvěřitelně chladné a čisté vody, třpytící se pod malým palmovým hájem. Někteří muži si lehli na břicho a strčili hlavu do vody, jiní si prostě přetáhli přes hlavu tuniky, zuli si boty a pak se nazí vrhli do jezera.

Ragnar a al-Rahman utišili žízeň s trochu větší důstojností a pak pozorovali muže své posádky.

„Člověk potřebuje, Odin poskytuje,“ zasmál se Ragnar. Bylo to staré pořekadlo, které se naučil od své matky, když ho houpala na kolenou.

Al-Rahman se usmál. „Kdepak Ódin, ani jiný bůh,“ namítl. „Tohle jezírko je darem času.“

„Já myslel, že ty věříš ve svého vlastního boha, v Alláha,“ podivil se Ragnar.

„Já věřím v učení jeho velkého proroka Mohameda, nechť je požehnán, ale Alláh není bůh, o kterém by člověk mohl říct, že ho zná nebo mu rozumí. Hebrejci jméno svého boha dokonce ani nevyslovuj!, a to ze stejného důvodu.“

„A co kuffär‘) dko my? Nevěřící?“ usmál se Ragnar, když si vzpomněl na slovo, které ho al-Rahman naučil.

Al-Rahman se na ramenatého Dána také usmál. „Mohamed nám přikazuje, abychom vás litovali a naučili vás pravým způsobům.“

Oba muži opustili jezírko a procházeli se palmovým hájem. Rostla tu vysoká tráva a na místech, kam dopadly shnilé datlové plody, vyrůstaly další výhonky zeleně. Ragnar si uvědomil, že to je poprvé po mnoha dnech, co si může trochu oddechnout. Na okraji malého hájku, kde se před nimi otevřela rozlehlá písečná poušť, objevili velký balvan vyčnívající z půdy. Byl černý a hladký jako sklo, až na místa, kde v něm byly vyryté hluboké čáry, tvořící obrysy. Některé tvary zcela jasně znázorňovaly lidi, ale byly tu i obrazy podivných fantastických zvířat; obrovští rohatí býci, tvorové připomínající gazely, ale s tak dlouhým krkem, že jejich hlavy vyčnívaly vysoko nad ostatní kresby, a jiní, menší živočichové – kočka s obrovskými tesáky a jakási obluda s obrovskýma ušima a nohama jako kmen stromu, s dvěma rohy vyčnívajícími z jejích pysků. Drobnější a slabší čárky naznačovaly pole trávy a pod tím vším se vinul tlustý černý had, který mohl znamenat jedině velkou řeku za jejich zády.

„To vypadá jako blouznivý sen někoho z dávno minulé doby,“ zauvažoval Ragnar a přejížděl prstem po liniích.

„Nebo vzpomínka,“ podotkl al-Rahman. „Možná tohle místo bylo kdysi rájem plným zelené trávy a stromů a lovné zvěře. Třeba to jezírko, co se v něm tvoji muži koupou, je jenom nahromaděná dešťová voda, která sem napadala před deseti tisíci lety a teď tu a tam vyráží pramenem, aby nám připomněla minulost.“

„Jak by se ráj mohl proměnit v takovouhle poušť?“ nechápal Ragnar.

„Jak mohla zaniknout civilizace, která vybudovala veliké pyramidy a starobylé chrámy, co jsme míjeli cestou?“ opáčil al-Rahman. „Nic není nemožné; všechno jednou zmizí.“

Ragnar se obrátil na druhou stranu a zadíval se listovím stromů na řeku.

„Má naše výprava naději na úspěch? Opravdu najdeme Šalomounovy doly?“

„Římané věřili, že existují.“ Al-Rahman pokrčil rameny. „Povídají se i jiné historky.“ Černoch se odmlčel. „Kdysi žil mocný král jménem Sogolon Djata, kterého si možná lidé pletli s Haraldovým Šalomounem. Jeho děti byly velmi bohaté a říká se, že samotné jejich domy byly postaveny ze zlata. Také se vypráví o jejich velikém městě v poušti, zvaném Timbuktu, zdroji obrovského bohatství a pokladnici ještě většího vědění.“

„Myslíš, že takové místo skutečně existuje?“ otázal se Ragnar pochybovačně.

Al-Rahman se hlasitě zasmál a pak plácl Ragnara po rameni. „Myslím, že my dva to zjistíme, Ragnare. A třeba se i vrátíme, abychom o tom vyprávěli.“

Kapitola jedna

„Až na ten jeden nešťastný výlet do Libye, který jsme podnikli, abychom zachránili Peggy, jsem v Africe nebyl a nijak po ní netoužím,“ poznamenal podplukovník John Holliday, přezdívaný „Doktor“. „Mně jsou sympatičtější rytíři v zářícím brnění nebo Římani.“

„Tohle je něco jiného,“ namítl Rafi Wanounou. Seděli v obývacím pokoji archeologova prosluněného prostorného bytu na Rambanově ulici v jeruzalémské čtvrti Rehavia. Z kuchyně sem vanula vůně kuřete na houbách s mandlemi, hovězího kung pao a sójové kachny, jak Peggy nakládala na talíře jejich večeři z čínského košer bistra. Podle Peggy bylo umění objednat si jídlo z té správné restaurace dokonce ještě důležitější než umění vařit; to byla filozofie, kterou zastávala už od ukončení střední školy.

„No dobrá,“ řekl Holliday. „Tak mě zkus přesvědčit. Proč bych měl obětovat šest měsíců svého života na to, abych s tebou a Peggy objížděl Etiopii, súdánskou poušť a džungli v Kongu, když mám nabídku na skvělou práci na vojenské akademii v Alabamě a šanci napsat knihu o americké občanské válce?“

„Protože ten tvůj barák je v létě hotová sauna,“ zavolala Peggy z kuchyně.

„A protože to poslední, o co by svět stál, je další kniha o občanské válce,“ zazubil se Rafi.

„Dobře, tak co mi nabídnete kromě malárie, padesáti druhů jedovatých hadů a krvelačných hord rebelů?“

„Jednoho chlápka jménem Julian de la Roche-Guillaume,“ řekl Rafi. „Byl to cisterciácký mnich a také templář.“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ řekl Holliday.

„To mě nepřekvapuje, on není moc známý,“ podotkl Rafi a vhodil si do úst knedlíček. Chvilku zamyšleně žvýkal. „Obvykle se o něm mluví jako o Ztraceném templáři, pokud se o něm ovšem vůbec mluví. Dějiny na něho v podstatě zapomněly, a jestli je o něm někde zmínka, tak v nějaké zapadlé poznámce pod čarou, kde je uveden jako zbabělec, co opustil své svaté bratry.“

„Mně to připadá tak trochu jako námět na film s Indianou Jonesem,“ poznamenala Peggy.

„Co to pořád máš s tím Indianou Jonesem?“ zavrčel Rafi. „Vždyť se vůbec nechová jako pořádný archeolog. Dokonce ani nepoužívá v terénu správnou techniku.“

„Ty to nechápeš,“ zašklebila se Peggy. „Nejde o Indiánu Jonese, jde o to, že ho hraje Harrison Ford.“

„Řekni mi o tom tvém ztraceném templáři něco víc,“ vybídl Rafiho Holliday.

„Byl to spíš učenec než opravdový templářský rytíř,“ řekl Rafi. „Když po pádu Jeruzaléma svěřil Saladín svitky z Alexandrie a ostatních knihoven do rukou templářského řádu, Roche-Guillaume byl jedním z těch, koho povolali, aby je ohodnotil. Byl prý mimořádně bystrý a dokázal mluvit a psát více než dvanácti jazyky.“ , „Zdá se, že to byl zajímavý člověk,“ podotkl Holliday. „Ale jak to souvisí s Etiopií?“

„Tam jsem ho našel,“ vysvětlil Rafi. „Když jsem minulý rok prováděl vykopávky u jezera Tana, zatímco ty ses s mou drahou ženou potuloval po Washingtonu a dostával se do všech možných průšvihů, tak jsem objevil jeho hrobku.“

„My jsme se nepotulovali,“ řekla Peggy, která právě přinášela talíře. Postavila je na stůl na druhém konci místnosti. „My utíkali, abychom si zachránili zadky, a to je něco úplně jiného.“ Podívala se na hodinky a pak se otočila a dřevěnou sirkou zapálila dvojici rituálních svíček na starém viktoriánském příborníku. Když se rozhořely, mírně mávla rukou nad plameny, přikryla si oči a pronesla požehnání:

„Barukh ata Adonai Eloheinu Melekh haolam, as her kiďshanu b ‚mitzvotav v ‚tzivanu l ‚hadlik ner shel Shabbat.“

„Jen si to poslechni,“ řekl pyšně Rafi, když spolu s Hollidayem vstali a přešli ke stolu. „Je lepší žid než já. Umí licht tsinden a požehnání jako profík.“

„A to byl děda baptistický kněz,“ řekla Peggy a posadila se. „Kdo by si to byl pomyslel?“

„Třináct set dvacet čtyři, to je víc než desetiletí poté, co byl templářský řád zničen na příkaz krále Filipa,“ řekl Holliday. „Jak se tomu chlapovi podařilo uniknout?“

„On už se do Francie nevrátil,“ vysvětlil Rafi. „Roche-Guillaume nebyl žádný hlupák. Byl právě na Kypru, když Jeruzalém znovu padl, a pochopil, co znamenají výstražná znamení. Templáři měli příliš velký majetek a příliš velkou moc, kterou se navíc okázale pyšnili před králem Francie a papežem. To nebylo moc chytré. Z politického hlediska byli odsouzeni k záhubě. Než by ale Roche-Guillaume takříkajíc šel ke dnu zároveň s lodí, raději uprchl přes moře do Egypta. Přesně řečeno do Alexandrie. Stal se učitelem synů mameluckých sultánů.“

„Alexandrie je ale pořádný kus od Etiopie,“ namítl Holliday.

„Ty v sobě nemáš kousek romantické duše, Doktore,“ napomenula ho Peggy a nabodla na vidličku kousek kachního masa. „Jde přece příběh“

„Tak promiň,“ řekl Holliday.

„Roche-Guillaume byl historik stejně jako ty, Johne, a měl v sobě kousek archeologa – dalo by se dokonce říct, že byl tak trochu jako Peggy, protože všechno, co našel, dokumentoval s pomocí kreseb. Nakreslil jich stovky, většinou na pergamen. Mimoto byl skutečný romantik. Časem došel k přesvědčení, že královna ze Sáby měla opravdu poměr s Šalomounem, a že to byla právě ona, kdo mu ukázal, kde leží ony slavné doly. Zastával také poněkud nepopulární mínění, že královna ze Sáby byla tmavé pleti. Černá jako uhel, abych byl přesný.“

„To si snad děláš srandu,“ rozesmál se Holliday. „Doly krále Šalomouna jsou pouhá fikce. Historka, kterou v devatenáctém století vyprávěl sir Rider Haggard. Je to mýtus.“

„Ale Šalomoun není mýtus; je to historicky doložená osobnost a právě tak existovalo i království Sába. Někteří lidé se domnívají, že se částečně nacházelo v Arábii, možná v dnešním Jemenu. Vzhledem k tomu, co jsem objevil, tak bych se vsadil, že to byla Etiopie. Nebo tam aspoň vzniklo.“

„Jak jsi na to přišel?“ zajímal se Holliday a vybíral si z talíře nejchutnější kousky.

„Kvůli Marku Antoniovi.“

„Myslíš toho Marka Antonia, co prohlásil, že nepřišel Caesara chválit, ale pohřbít? Toho, co se dal dohromady s Kleopatrou?“

„Přesně toho,“ přikývl Rafi. „Co ten s tím má společného?“

„Napomohl tomu. Představ si, že je rok třicet sedm před Kristem a Markovi došly peníze. Kleopatra doteď platila všechny jeho válečné výdaje, ale teď zdroje vyschly a nepřátelé se přibližují.“

„Markus Vipsanius Agrippa a jeho kámoši. Já dějiny znám, Rafi. Vyučoval jsem je celá léta na West Pointu.“

„No prostě, Markus Antonius je švorc. Musí živit armádu, ale, jak jsem říkal, zdroje vyschly a jeho milenka do něho pořád rýpá. Takže co udělá?“

„Tak už mě nenapínej,“ řekl Holliday.

„Pošle nahoru po Nilu legii, aby hledala poklady země Sába a doly krále Šalomouna.“

„Kterou legii máš na mysli?“

„Legio nona Hispana“ řekl Rafi. Omotal si kolem vidličky list spařeného mangoldu a vstrčil si ho do úst. „Devátá legie.“

„Ta ztracená?“ Holliday se rozesmál. Tohle začínalo být čím dál tím zamotanější. „Ta přece zmizela za Hadriánovým valem. Nejspíš ji nepřátelé rozprášili.“

„To je jedna možná teorie,“ nedal se Rafi. „Ale ta druhá je, že legie sice utrpěla vážné ztráty, nicméně přežila a Markus Antonius ji pak pod jiným jménem poslal do Afriky. Stala se z ní osmnáctá legie, Legio Lybica, pod velením Marka Antonia a pochybného generála jménem Lucius Gellius Publicola, který byl ochoten zradit kohokoli podle toho, odkud zrovna foukal vítr.“

„A to máš z jakého historického zdroje?“

„To tvrdí Julian de la Roche-Guillaume, bývalý templář a pozdější učitel dětí bohatých rodičů,“ odpověděl Rafi. „Za svého pobytu v Alexandrii našel záznamy o této legii, kde byly zapsány udělené příkazy, vybavení, zásoby, prostě všechno. Pokud šlo o záznamy, byli Římané stejně pečliví jako Germáni. O návratu této legie však nikde žádný záznam nebyl. Prostě zmizela někde po cestě nahoru po Nilu.“

„Když hledala doly krále Šalomouna.“

„Pravděpodobně.“

Paul Christopher

„To je teda pořádně hluboká králičí nora, Alenko,“ zašklebil se Holliday. Namočil jarní rolku do misky se sójovou omáčkou a ukousl si. „Co přijde dál, Kloboučník?“

„Něco lepšího,“ vložila se do toho Peggy s úsměvem. Venku zlehka zavál vítr a rozčechral listy olivovníku na dvorku. V dálce bylo slyšet artritické skřípání starého kamenného mlýna, který kdysi zajišťoval elektřinu pro celou čtvrť.

„Lepšího?“ otázal se Holliday.

„Jo. Harald Sígurdsson,“ řekl Rafi.

„Cože, viking? Pozdější Harald Hardrada neboli Harald Krutý? To už vážně začíná být k smíchu, vážení.“

„Harald Sígurdsson byl mimo jiné vůdcem varjažské gardy císaře v Konstantinopoli. Vedl také Varjagy do bitev v severní Africe, Sýrii, Palestině a na Sicílii a nahromadil bohatou válečnou kořist. Když loupil a raboval v Alexandrii, doslechl se o ztracené legii a poslal jednoho ze svých nejlepších mužů, Ragnara zvaného Drtič lebek, s posádkou nahoru po Nilu, aby se ji pokusil najít.“

„A to bylo kdy?“

„V roce tisíc třicet devět. Asi tak tři sta let před Roche-Guillau-mem.“

„A co se stalo s tím Drtičem lebek, jestli se smím zeptat?“

„Zmizel, právě tak jako ta ztracená legie.“

„Hm. Kam tím přesně míříš?“

„Ragnar Drtič lebek s sebou vezl podobného badatele, jakým byl později Roche-Guillaume, aby zaznamenával údaje o plavbě. Ten se jmenoval Abdul al-Rahman a byl to vysoce postavený otrok z Konstantinopole, s duší dobrodruha a cestovatele. Sloužil Ragnarovi také jako tlumočník. Měl svého vlastního pomocníka, který zapisoval a zakresloval všechno, co viděl, dvorního eunucha jménem Baraka. Tak trochu verze tady Peg z jedenáctého století.“

Peggy svého manžela pořádně dloubla do ramene. „Já nejsem žádný eunuch, zlato.“

„A ti se tedy vydali hledat doly krále Šalomouna?“ otázal se Holliday.

„Nejenom že se je vydali hledat, oni je dokonce našli. Ragnar na zpáteční cestě zemřel na následky malárie, konkrétně na malarickou hemoglobinurii, ale Abdul al-Rahman cestu přežil a dostal se až do Etiopie. Když byl Roche-Guillaume u jezera Tana, našel tam al-Rahmanovu kroniku se zápisem o cestě na jakýsi tajemný ostrov uprostřed jezera. Okopíroval ji na pergameny, které pak pohřbili spolu s ním.“

Holliday pokrčil rameny. „A co když si to Roche-Guillaume všechno vymyslel, aby měl zajímavý příběh k vyprávění? Něco jako homérsky epos. Kde je nějaký důkaz?“

Ran* vstal od stolu a přešel ke starému viktoriánskému příborníku, kde hořely sváteční svíčky. Vytáhl ze zásuvky starou, bohatě vyřezávanou dřevěnou truhličku a něžně ji postavil doprostřed stolu. Řezby ve dřevě vypadaly jako vikingské runy.

„Otevři to,“ vyzval Hollidaye.

Holliday zdvihl prosté víko tmavé dřevěné schránky. Uvnitř ležel * kousek křemene velikosti golfového míčku a přibližně srdcovitého tvaru. Kolem jednoho konce kamene se vinula silná světlá žíla čehosi, co vypadalo jako zlato, g „Tohle bylo v jeho hrobce,“ řekl Raíi. „Kdyby ti hrdlořezové z Centrálního revolučního výzkumného oddělení, nebo jak se to jmenuje, v Addis Abebě, věděli, že něco takového pašujú, nejspíš by mě zavřeli.“

„Za kousek zlata v křemení?“ zapochyboval Holliday. „To není křemen,“ opáčil Rafi. „To je naprosto čirý diamant, šest set šedesát čtyři karátů. Myslím, že se tomu říká VVSI, nejvyšší stupeň čistoty. Zeptal jsem se na to jednoho známého, který se v tom vyzná. Podle něho je to desátý největší diamant na světě. Slušná tržní cena je asi dvacet milionů dolarů. Historická hodnota je ovšem nevyčíslitelná.“

„A tohle údajně pochází z dolů krále Šalomouna?“ zeptal se Holliday a upřeně hleděl na veliký kámen.

„Podle al-Rahmanovy kroniky, kterou Roche-Guillaume okopíroval, tam je hora právě takových kamenů, jako je tenhle. Celé tuny.“

„Kde přesně?“

„To je právě ten problém,“ řekl Rafi. „Pokud jsem byl schopen zjistit, tak doly se nacházejí na místě, co je teď území Kukuanalandu v Středoafrické republice.“

„No potěš pánbu,“ komentoval to Holliday. „Generál Solomon Kolingba.“

„Jo, kanibal Kolingba,“ dodala Peggy a vstrčila si do úst poslední kousek citrónového kuřete. „Jediný africký diktátor, který měl soukromou sadu nožů Ginsu na čtvrcení nepřátel.“

Kapitola dvě

Dr. Oliver Gash řídil černožlutě pruhovaný landrover po prašné polní silnici z Bangui rychlostí sto dvacet kilometrů za hodinu; klimatizace běžela na plné obrátky a z reproduktorů vyřvával Little Richard „Rip it up“. Od chvíle, co přejel hranice a octl se na místě kdysi známém jako území Kukuanaland ve Středoafrické republice a nyní nazývaném Nezávislá demokratická republika Kukuanaland, neviděl na cestě žádné jiné vozidlo. Každá vesnice, kterou projížděl, se zdála opuštěná, všechny stánky podél cesty byly temné a měly stažené rolety.

Mladého černocha za volantem to nepřekvapovalo. Spíš ho ta očividná prázdnota přiměla k úsměvu. Byla to demonstrace strachu a strach, jak dobře věděl, znamená moc. Landrover v barvách čmeláka měl na dveřích královský znak Kolingby a zvěsti o všem, co nějak souviselo s generálem Solomonem Bokassou Sesesse Kolingbou, v novém Kukuanalandu putovaly rychle.

Dr. Gash byl ministrem vnitra v Nezávislé demokratické republice Kukuanaland a zároveň ministrem pro národní příjmy, státním tajemníkem a ředitelem úřadu zahraničních věcí. Oliver Gash nebylo jméno, které muž za volantem dostal při narození; nebyl ani doktor. Kdysi se jmenoval Olivier Hakizimana Gashabi a žil ve Rwandě; tuto zemi však se svou starší sestrou Eliane opustil během genocidy v roce 1994, a přes demokratickou republiku Kongo se nakonec dostal do Bangui, hlavního města Středoafrické republiky.

Tři roky po jejich příjezdu do Bangui si jeden Američan jménem Arthur Andrew Hartman, který žil v Baltimore, vybral Olivierovu sestru z online katalogu jako potenciální nevěstu. Devatenáctiletá

Eliane však souhlasila se sňatkem pouze pod podmínkou, že Hartman formálně adoptuje i jejího jedenáctiletého bratra.

Hartman nebyl v takové pozici, aby mohl odmítnout Elianinu žádost. Jako introvertní bývalý voják s jizvami po akné a problémy v sexuální oblasti, propuštěný ze sekce 8 americké armády kvůli nespecifikovaným „zdravotním potížím“ a z práce v poštovním úřadu pro mentální nezpůsobilost, neměl v podstatě žádnou příležitost ke smysluplnému kontaktu s opačným pohlavím a na to, aby si od své osamělosti pomohl placeným sexem, byl zas příliš paranoidní; měl hrůzu z nákazy pohlavní chorobou.

O tři roky později byl Arthur Andrew Hartman nalezen s kalhoty u kotníků, useknutými pohlavními orgány a proříznutým hrdlem v uličce za nákupním centrem v baltimorské čtvrti Gardenville. Po určitou dobu byl z vraždy podezřelý Hartmanův patnáctiletý adoptovaný syn, ale chyběly důkazy a baltimorský státní prokurátor odmítl pokračovat ve vyšetřování. Úspěšné zavraždění nenáviděného adoptivního otce bylo prvním krokem Oliviera Gashabiho do světa zločinu. Nemělo však být jeho posledním.

Eliane použila svůj podíl z Hartmanovy životní pojistky a peníze z rychlého prodeje jeho domu na Asbury Avenue k tomu, aby zakoupila poloviční podíl v kosmetickém salonu. Olivier Gashabi si změnil jméno na Oliver Gash a odměnu, kterou mu sestra vyplatila za Hartmanovu vraždu, investoval do dvou kilogramů kokainu. To bylo v roce 2001. O deset let později Eliane Gashabi vlastnila čtyři kosmetické salony a její bratr stonásobně navýšil svou původní investici. Vyrobil si také celou řadu vážných nepřátel, jak v kanceláři státního prokurátora, tak na policejním oddělení Baltimore a v rozsáhlé kriminální síti sahající od Washingtonu, D.C., přes Baltimore až do New York City. Pětadvacetiletý kriminálník a podnikatel byl najednou zachvácen náhlou posedlostí po hledání svých kořenů, a tak se vrátil do Středoafrické republiky, přičemž použil svůj platný americký pas.

Zločinecké podnikání v Bangui už mělo pod kontrolou několik kmenově organizovaných gangů, které se domáhaly svého práva pomocí mačet, a tak se Gashabi alias Gash rozhodl putovat raději ještě dál a vydal se parníkem po řece Kotto do kukuanalandského města Fourandao.

Fourandao bylo kdysi francouzské koloniální městečko, proslavené svými kokosovými a tabákovými plantážemi, které vlastnila stará portugalská rodina, jež dala městečku své jméno. Město bylo kolekcí přízemních a jednopatrových budov z nepálených cihel se střechami z vlnitého plechu, rozházených bez ladu a skladu po březích řeky Kotto v rozsahu asi jednoho kilometru a zabíhajících do okolní džungle, která se prostírala k vzdálenému pohoří Bakouma, označujícímu hranici se Súdánem a Čadem.

Oliver Gash dorazil do přístavu Fourandao ráno a nalezl malé město uprostřed revoluce. Rychle se zorientoval a brzy odpoledne se připojil k silám KNRA, národní revoluční aliance Kukuanalandu, vedené plukovníkem z FACA, Forces Armées Centraafricaines, jménem Solomon Kolingba. Vlastní guvernér území, doktor jménem Amobe Limbani a člen menšiny Yakoma, uprchl do džungle a víckrát o něm nikdo neslyšel.

Navečer Olivera Gashe nově dosazený generál Kolingba jmenoval plukovníkem a o půlnoci už spolu Gash a Kolingba oslavovali zrození státu Kukuanaland lahví šampaňského Veuve Clicquot, zrekvírovaného v baru hotelu Trianon na hlavním náměstí, nyní velkolepě pojmenovaném Náměstí revoluce generála Kolingby.

Následující den se Gash a Kolingba pustili do práce. V důsledku různých válek, politických nepokojů a restrukturalizaci zločinu po celém světě už nebylo možné používat běžné obchodní cesty pro heroin v různých stádiích rafinace. Oliver Gash použil své kontakty ve Spojených státech a navrhl Kolingbovi, že by se Kukuanaland mohl stát druhou Marseilles a fungovat jako rafinační a distribuční centrum pro prvotřídní drogy; odtud by se dále obchod rozvětvoval na menší okruhy, jako je smluvní terorismus, trh s diamanty, praní špinavých peněz ve velkém měřítku a celá řada dalších nelegálních, leč výnosných činností, které z města Fourandao učiní nový domov společnosti Gangster Incorporated. Chicago třicátých let v jednadvacátém století. Americký sen uprostřed džungle rovníkové Afriky.

Výsledky předčily Olivierovy nejdivočejší představy. Fourandao a jeho okolní oblasti nebývale prosperovaly. Letiště bylo zrekonstruováno a vybaveno prodlouženými ranvejemi pro soukromé tryskáče a otrhaná armáda dostala zbrusu nové uniformy a nové zbraně, všechno dary oddělení pro výzbroj a výstroj čínské vlády. Číňané se také postarali o vybudování řádného filtračního závodu ve Fourandau a vyasfaltovali okolní cesty. Oliver Gash v sobě objevil překvapivé nadání pro politiku a diplomacii; jak se ukázalo, obojí mělo hodně společného se zločinem. V Africe byla stejně jako kdekoliv jinde korupce a hrabivost v politické sféře způsobem života; lišila se jedině tím, že v Africe se to očekávalo a akceptovalo.

Rover konečně dospěl ke zchátralým budovám přístaviště ve městě. Dělníci tu právě nakládali na čluny ovoce a balíky kaučuku pro dlouhou plavbu po proudu, ve skutečnosti to ale nebylo nic jiného než zástěrka pro náklad drog, zbraní a jiného podloudného zboží distribuovaného z drsné pralesní země. Za vlečnými pramicemi kotvila jediná loď kukuanalandského námořnictva – říční hlídkový člun dlouhý deset a půl metru, darovaný námořnictvem Džibuti, vybavený přívěsnými motory Evinrude o síle padesáti koní a kabinou, do které zatékalo. Jedinou jeho výzbrojí byl těžký ruský kulomet Kord, zanechaný ruskou delegací, které se podařilo jej vyložit u Kolingby v počátečních dnech jeho režimu. Když byl generál v obzvlášť hravé náladě, vyjel si s Gashem a čtveřicí bodyguardů rybařit a kulomet používal na lovení krokodýlů.

Jediné, co Gashovi dělalo starosti, když jel po nábřeží, byla nedávná schůzka, kterou měl v Bangui s jedním ze zkorumpovaných bankéřů. Ten člověk se Gashe zeptal, jak si představuje svou budoucnost, až už Kolingba nebude u moci. Jeho řeč byla jasná – kdyby byl Kolingba odstraněn, byl by Gash ochoten nastoupit na jeho místo? Gash se na schůzce tvářil neutrálně a přímé odpovědi se vyhnul – ten bankéř mohl být také docela dobře past, kterou na něj nastražil sám Kolingba –, ale jinak mu ta otázka pořád vrtala v hlavě. Gash nebyl hloupý, jinak by se nedostal tak daleko; moc dobře věděl, že afričtí diktátoři obvykle mívají jepicí život. Možná je na čase začít uvažovat o nějaké únikové cestě, kdyby došlo k nejhoršímu. Podplatil všechny, kdo mu za to stáli, a podplácel je dál, takže měl zajištěnou poměrně spletitou síť uší v Kolingbově užším okruhu, ale možná by měl udělat ještě něco víc.

Gash otočil vůz směrem do centra města a projížděl kolem chatrčí a krámků. Ty tu prodávaly úplně všechno, od bicyklů přes imitace drahých kabelek po dlouhá trika s logem Chicago Bulls.

Nakonec dojel na náměstí a zabočil směrem k objektu, který byl kdysi domovem rodiny Fourandao a nyní byl sídlem prezidenta. Kolingba ho chtěl nazývat královskou rezidencí, ale Gash mu to vymluvil; přesvědčil ho, že i když je králem, je pořád i prezidentem, a svět ho bude brát vážněji, když se tak bude na veřejnosti nazývat.

Areál byl v podstatě pevnost obehnaná vysokou zdí; cement a sláma pod vrstvou žlutavé omítky, s dřevěnými parapety a těžkými dubovými dveřmi. Na jedné straně vnitřního prostranství stálo prezidentské sídlo, na druhé kasárna a u zadní zdi jídelna, zbrojnice a vězeňské kobky. U brány stáli dva strážní s malými samopaly Chang Feng. Gash věděl, že zásobníky zbraní jsou prázdné, stejně jako ve všech zbraních v celém areálu – s výjimkou těch, které patřily Kolingbovi a jeho dvěma osobním strážcům. To byli jeho mladší bratři.

Při pohledu na přijíždějící rover strážní zpozorněli a brány se jakoby kouzlem otevřely. Rychlý telefonát z některého z přístavních skladišť obvykle stráže upozornil na jeho příjezd, takže byli připravení a čekali ho. Strážný, který by nestačil otevřít bránu dostatečně rychle, byl potrestán – umístěn do škrtící dřevěné klece uprostřed náměstí, jež nahradila bronzovou sochu Ambrosia Fourandaa, aby na něho všichni obyvatelé města dobře viděli. Skrze otvory v kleci, umístěné v úrovni krku odsouzeného, bylo protaženo lano, které se obtáčelo kolem železného kůlu za ní a tak pomalu a velice bolestivě vymačkávalo z nešťastníka život.

Kolingba z předního ochozu pevnosti sledoval, jak popravčí protahuje tento proces na více než hodinu; odsouzence škrtil a pak zase lano povoloval, dokud mu Kolingba nedal kývnutím znamení, aby mužovo utrpení ukončil. Takovéhle věci naháněly Gashovi husí kůži, ale platili mu příliš dobře, než aby si stěžoval. Ještě jeden rok a bude mít dost na to, aby mohl uniknout ze spárů tohoto šílence a zmizet navždycky. Král Kukuanalandu byl nejen blázen, ale navíc nevypočitatelný jako divoká šelma; kdykoliv mohl své šílenství obrátit proti němu. Komunikovat s takovým mužem bylo jako chodit po laně nataženém nad Niagarskými vodopády. Ale ty peníze byly zatraceně dobré.

Gash zaparkoval landrover před prezidentskou rezidencí a vyšel po třech širokých schodech na krytou verandu. Ta byla zařízená ve zřetelně koloniálním stylu, i s proutěnými křesílky, na která kdysi usedali plantážníci ve večerním chládku, popíjeli drinky namíchané s ginem a stěžovali si na horko a nedostatek civilizovaných zábav.

Oba strážci u předních dveří se bleskem postavili do pozoru, když Gash prošel kolem nich, a jejich oči se rozšířily hrůzou. Gash vyšel po schodech do druhého patra budovy a vydal se do Kolingbovy studovny, z níž byl výhled na celý pozemek.

Kolingba jako obvykle seděl u svého obrovského psacího stolu a přemítal nad jakýmsi dokumentem. Měl na sobě kompletní uniformu; tmavomodré vojenské kalhoty s červeným pruhem na vnější straně, světle modrou košili s černozlatými ramenními výložkami, a na prsou řadu medailí. V čele stolu stál mezi dvěma tepanými zarážkami na knihy ve tvaru lvích hlav obrovský svazek Starého zákona v ocelové vazbě. Na jednom rohu stolu spočívala tankistická helma z druhé světové války, označená chromovým štítkem, a u pravé Kolingbovy ruky ležela automatická pistole Colt 45 s ozdobnou stříbrnou pažbou. Gash věděl, že její kolegyně je připravená v pouzdře u Kolingbova boku. U jedné stěny stála úzká knihovna, většinou zaplněná knihami o generálovi Georgeovi S. Pattonovi. Dokonce tu i visela fotografie herce George C. Scotta v roli slavného generála. Kolingbova velká hlava se zvedla, když Gash vstoupil do místnosti. Oči se mu zúžily.

„A nyní váha zlata, která dospěla v jednom roce k Šalomounovi, byla šest set a šedesát a šest talentů, kromě toho, co již přinesli obchodníci a kupci. A všichni králové Arábie a guvernéři země přinášeli zlato a stříbro Šalomounovi.“

„Nikdy nebylo pravdivějších slov, Veličenstvo,“ zamumlal Gash. Neměl nejmenší tušení, o čem to mohutný muž mluví, ale předpokládal, že Kolingba zřejmě cituje z bible.

„Bible mluví o mém předkovi s velkou úctou,“ zavrčel Kolingba a zvuk jeho hlasu zazněl jako hrdelní bručení nějaké obrovské šelmy, stěží držené na uzdě.

„To zajisté, Vaše Veličenstvo,“ přikývl Gash. „Musíme jednat rychle, Gashi, než bude pozdě.“

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo.“

Nebylo pochyb; Solomon Kolingba byl skutečně naprosto šílený.

Kapitola tři

„Herodotos říká, že Egypt byl získanou zemí; byl to dar Nilu,“ řekl Holliday, který vyhlížel do pusté krajiny etiópske plošiny ze zadního sedadla otřískané terénní toyoty.

„Herodo – cože?“ zeptala se Peggy, sedící vedle Rafiho, který řídil.

„Jak si mohl slušný židovský archeolog vzít takovou nevědomou materialistku?“ prohodil Holliday a třepí svou sestřenici lehce rukou po hlavě.

„Je to tvoje příbuzná,“ zasmál se Raíi.

„Je to tvoje žena,“ opáčil Holliday.

„Co kdybyste některý z vás odpověděl na mou otázku?“ dožadovala se Peggy.

„Herodotos byl řecký dějepisec. Někdy se mu také říká otec historie,“ odpověděl Holliday. „Cestoval po tehdejším starověkém světě a sbíral příběhy o každé zemi, kterou projel.“

„Taky se mu říkalo otec lží,“ podotkl Rafi. „Sbíral mýty a legendy stejně jako prostá fakta.“

„Jako třeba o dolech krále Šalomouna?“ otázala se Peggy.

„Herodotos žil před Šalomounem,“ opravil ji Holliday.

„Ale zasel semínko,“ řekl Rafi. „Měl všechny možné historky o záhadné zemi Punt.“

„Punt?“

„To máš jako s fotbalem,“ ušklíbl se Holliday. „Nikdo nikdy doopravdy nezjistil, kde byla.“

„A co ty ruské obrněné transportéry?“ zeptala se Peggy a trhla hlavou směrem k dalšímu spálenému vozidlu BTR-60, které rezavělo u cesty. Silnice jimi byla posetá už od Addis Abeby.

„To jsou pozůstatky etiópske občanské války,“

„vysvětlil Holliday. „Skoro dvacet let vraždění a mrzačení, které nevedlo naprosto k ničemu. Dvě marxistické skupiny bojující o moc, zatímco obchodníci se zbraněmi na tom vydělávali. Jediné, co zbylo, když to skončilo, byla masová korupce a chudoba. To bylo v roce 1991. Od té doby se moc nezměnilo.“ Projeli kolem silničního ukazatele, na kterém stálo BAHIR DAR 20km. Skoro už byli na místě; u jezera Tana, pramene Nilu.

Archibald „Archie“ Ives si otřel pot z obličeje tričkem, které používal namísto ručníku, a připravil jednu tyčinku výbušniny; opatrně zasunul dráty rozbušky do měkkého, tmelového konce sedmnácticentimetrové trubičky. O třicet metrů níž pod strmým svahem bublal v pralesním podrostu zurčivý pramínek, který se později stane řekou Kotto.

Ives se dostal do Kukuanalandu takříkajíc zadními vrátky; přiletěl helikoptérou z Čadu. Byl už v téhle mrňavé pekelné díře skoro týden a hledal slibné lokality, vybrané ze složky s leteckými snímky, které společnost pořídila víc než před rokem. Dnes byl jeho poslední den; zítra už bude zpátky na těžařské základně a za dalších dvanáct hodin bude popíjet vychlazené pivo v kavárně Chartúm v hotelu Burdž AI Fatah.

Přejel si rukou po sluncem ošlehané tváři a ucítil pod prsty drsné, zaprášené strniště světlých prošedivělých vousů. Bylo mu třiašedesát a začínal být trochu starý na to, aby tady takhle běhal po džungli. Na druhé straně ale důchod v této době nebyl zrovna levný; to také byl důvod, proč Ives přiměl společnost, aby do jeho smlouvy začlenila i klauzuli o podílu na zisku. Už ho nebavilo vydělávat peníze boháčům, jako byl sir James Matheson, a dřít se za směšnou mzdu.

Ives upustil výbušninu do ručně vyvrtané díry, upěchoval jílovitou hmotu nad ní a pak táhl dráty rozbušky zpátky ke svému stanovišti na vrcholku kopce. Posadil se na zem se zkříženýma nohama a připevnil dráty k malé jednotce USB, kterou zapojil do svého laptopu. Nastavil kontrolky, zapnul záznam a naposledy se podíval z kopce. Na zemi široko daleko nebylo nic vidět a na obloze nebyla žádná letadla. Ne že by Kukuanaland měl nějaké letectvo, které by stálo za řeč; měl jen jednu stárnoucí sovětskou bitevní helikoptéru Mil Mi-24 ze sedmdesátých let, s kterou neměl kdo létat. Kolingba, šílený vládce země, měl ještě starší jednomotorovou cessnu 170, kterou někdy létal sám, ale do vzduchu se odvažoval jen zřídka, protože měl hrůzu z toho, že by ho mohla sestřelit nějaká střela země-vzduch ze sousedních zemí.

Ives si posadil laptop na klín a stiskl „enter“. Nastala vteřinová pauza, pak se ozvalo vzdálené tlumené zapraskání a země pod ním se mírně otřásla. Po další pauze se na obrazovce začala objevovat data.

„Prokristapána,“ zamumlal geolog. Přehrál data ještě jednou, aby se ujistil, že nikde nedošlo k chybě, pak rekordér odložil stranou a vstal. Sešel dolů z kopce k potoku, dřepl si na bobek a zamyslel se. Pak si chrstl do obličeje vodu, dával ale pozor, aby žádnou nespolkl; byl si moc dobře vědom nebezpečí parazitů, kteří v ní mohou žít –všechno možné od schistosomiázy přes choleru, břišní tyfus a plno dalších hrůzných onemocnění. Otřel si ruce a obličej tričkem, sloužícím jako ručník, pak vytáhl cigaretu a zapálil ji. Jednou zakašlal, odplivl si a pak zhluboka a s uspokojením vdechl kouř.

V nejlepším případě očekával, že na své obrazovce uvidí pár drobných kruhových skvrn, označujících známé aluviálni „komínky“, důkaz výskytu nějakého ložiska. Uviděl ale něco, co nečekal; těch kruhových skvrn tu bylo tolik, že splývaly do jednoho gigantického komínu, což znamenalo, že kopec, na kterém sedí, vlastně vůbec není kopec – je to jediné obrovské ložisko kimberlitu, větší než cokoliv, co kdy viděl. Bylo určitě stejně velké jako diamantové naleziště Venetia, otevřené v roce 1992, možná dokonce větší. Navíc to vypadalo, že kimberlit je obklopený ložiskem vzácného kovu s dostatečnou hustotou na to, aby to mohlo být zlato nebo snad dokonce platina. Když se na obrazovce objevil další proud dat, jeho obočí vylétlo do výše. Tohle bylo lepší než všechno ostatní dohromady, anebo taky horší, podle toho, jak se na to člověk díval.

Ives chvíli stál bez hnutí a v duchu vedl konverzaci sám se sebou. Mohl by říct svým šéfům, co našel, mohl by si to nechat pro sebe, nebo by to, Bůh pomáhej, mohl říct Kolingbovi – koneckonců byl na jeho území. Vnitřní dialog byl krátký. Pokud to řekne svým šéfům, tak z toho nálezu bude také něco mít. Když si to nechá pro sebe, bude muset vynaložit obrovské investice na zpracování naleziště. A když to řekne Kolingbovi, ten šílenec je schopen mu naslibovat hory doly a jakmile se dozví, kde ložisko leží, podřízne mu krk. Ives si v duchu zapsal do paměti místo naleziště, i když tu práci za něho ještě lépe udělají satelity. Tři kopce, ten, na kterém stál, byl nejvyšší, za zády má řeku a k jeho sluchu doléhá vzdálený hřmot vodopádů Kazaba, rozdělených na tři proudy, které leží asi o kilometr a půl výš na řece. Před tisíci lety tohle musel být ráj pro domorodý kmen Yakoma, zdroj potravy a vody, jaký neměl obdoby. Ale bez potřebných prostředků k dalšímu rozvoji tento ráj postupně chátral, a co lidé pamatovali, byl to prázdný a neprozkoumaný kus země, místo prastarých legend a tabu. V kreolském jazyce Sango to byla Guda Kwa Zo, země mrtvých.

Ives si povzdychl a pak si z pásku odepjal satelitní telefon. Jakékoli zbytky toho dávného ráje budou po tomto telefonátu zničeny. Vyťukal soukromé londýnské číslo a pak naslouchal šumu a praskání v éteru, než dostal spojení. Na druhé zazvonění telefon kdosi zvedl.

„Kvadrant gardénie. Petrklíč sedm krát magnólie čtyři.“ Tentýž kód používalo královské námořnictvo v druhé světové válce při vyhledávání ponorek. Ivesovi to připadalo jako nesmysl z Jamese Bonda.

„Ano?“

„Westminster,“ řekl Ives. Nastala dlouhá pauza. „Jakého druhu?“

„Přinejmenším Sněmovna lordů,“ odpověděl Ives. „Ale Dolní sněmovna taky.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Dobrý bože.“

„To máte úplnou pravdu,“ podotkl Ives. „Budu informovat Jeho Veličenstvo.“ Linka oněměla.

„To ti tak akorát věřím, že budeš,“ řekl si Ives pro sebe. Vrátil se zpátky na kopec, aby posbíral svoje nádobíčko a mohl z Kukuanalandu co nejrychleji vypadnout. Už skoro cítil na jazyku chuť toho prvního piva.

Michael Pierce Harris – bývalý zástupce ředitele operací CIA do doby, než byl přinucen rezignovat, jinak by ho čekalo dlouhé vězení – seděl v jednom z pohodlných kožených křesel v kanceláři ředitele speciálních projektů společnosti Matheson Resource Industries. Usrkával skotskou z těžké křišťálové sklenice a kouřil kubánský doutník El Rey del Mundo Gran Corona. Z vysokých oken po jeho pravé ruce byl výhled přes Park Pláce na cihlovou budovu klubu St. Jamese, tyčící se přímo naproti přes úzkou ulici.

Major Allen Faulkener, vysloužilý důstojník britské armády, zavěsil telefon stojící na desce jeho stolu ze sedmnáctého století, pokryté kůží. Jeho postavení ředitele speciálních projektů pro MRI vyžadovalo zajistit, aby některé „společensky nepříhodné“ vedlejší aspekty činnosti obrovské důlní korporace byly urovnány ještě předtím, než se z naleziště vytěží první tuna rudy.

MRI byla druhou největší těžební společností na světě, hned za obrovským koncernem Barrick Gold. Měla své oficiální sídlo také v jedné z holých, neosobních věží na Bay Street v Torontu, ale v podstatě zde neprovozovala žádnou činnost, jenom využívala výhody velice liberálních a shovívavých kanadských zákonů, pokud šlo o těžbu.

Skutečné obchody MRI se odehrávaly v Londýně a společnost byla v současnosti činná na nalezištích na Papui Nové Guinei, ve Spojených státech, Kanadě, Dominikánské republice, Austrálii, Peru, Chile, Rusku, Jihoafrické republice, Pákistánu, Kolumbii, Argentině a Tanzánii. Nějakou dobu se už zabývala studiem geologických charakteristik, umožňujících případné zahájení těžby v divočině Kukuanalandu.

„Tak co se děje?“ zeptal se Harris a postavil sklenici na stříbrný podnos, který byl položený na lakovaném povrchu čínského stolku.

„Zdá se, že nám Jeho Veličenstvo dalo zelenou,“ odpověděl Faulkener a zamyšleně se podíval na poměrně ošklivý akvarel visící na zdi jeho kanceláře. Obraz nesl název Poslední boj v Isandhule a ukazoval jízdní pluk britských vojáků v červených kabátech, který byl nemilosrdně likvidován rozzuřenou tlupou zuluských válečníků.

Afrika nebyla nikdy oblíbeným Faulkenerovým bojištěm, ale v současnosti nesla nejvíce ovoce.

„Je na čase, abyste nám ukázal, co ve vás je, Harrisi. Tohle je přece něco, v čem jste vy a vaši bratříčci v CIA dobří.“

„Tak povídejte.“

„Obávám se, že tentokrát půjde o Afriku. O zapadlou mizernou díru zvanou Kukuanaland.“

„Solomon Kolingba.“ Harris přikývl. „Nefalšovaný cvok.“

„Má něco, co my chceme,“ řekl Faulkener. „Potřebujeme zjistit, jak to dostat.“

„Tak na to se napijú,“ řekl Harris a zdvihl svou těžkou sklenici.

„Vy se napijete na cokoliv,“ ušklíbl se Faulkener. Vstal, přešel k příborníku a nalil si sklenici stejné whisky, jakou pil Harris. Na chvíli tam zůstal stát a pohled opět obrátil k akvarelu zobrazujícímu masakr u Isandhuly. „Ještě je tu jedna věc,“ zamumlal. „Ale vlastně jde jen o takovou drobnou potíž.“

„A to je?“ otázal se Harris.

„Byl jste někdy v Chartúmu, pane Harrisi?“

Kapitola čtyři

Rybářská loďka velikosti veslice klouzala po širé hladině jezera Tana, hladké jako sklo. Poháněl ji ten nejstarší a nejmenší přívěsný motor, jaký kdy Holliday viděl. Podle Rafiho to byl model Evinrude Mate z roku 1939 o výkonu jednoho a půl koně. Nějak se tento motorek dostal do Etiopie a do rukou rodiny Halebo, která se o něj od té doby pečlivě starala. Halebo Iskinder, současný majitel motoru a hlava rodiny, pronajal loď i s motorem Rafimu pouze po absolvování přísného testu, který měl prokázat, že Rari ví, jak s tak delikátním a úžasným strojem zacházet. Hluk, který motor vydával, zněl, jako kdyby někdo usilovně rachotil s kuličkami v plechovce, ale pravda je, že loďka byla pozoruhodně rychlá.

„Překvapuje mě, že ti tu dovolili kopat,“ poznamenal Holliday, který musel zvýšit hlas, aby přehlušil rámus motoru. Za lodí se táhla oblaka modrobílého kouře z výfuku. „Vždycky jsem měl dojem, že Etiopie, kromě toho, že je komunistická, ortodoxně křesťanská a muslimská, je taky dost antisemitská.“

„Izrael byl vždycky jak francouzák v převodech,“ řekl Rafi, který seděl u kormidla. „V osmdesátých letech se USA postaraly o to, že Etiopie buď přešla ke komunistům, nebo se přiklonila k radikálnímu islámu. Na jedné straně Rudého moře byly Somálsko, Eritrea a Súdán, a na druhé straně Jemen. Všude byli „kubánští pozorovatelé“. Bylo to horké místo, které bylo potřeba chladit, proto jsme demokratické křesťany vždycky vybavovali zbraněmi a vším, co potřebovali. Pak jsme při operaci Šalomoun přijali patnáct tisíc židů společenství Beta Izrael. Je to jako výhodný sňatek – nejde o žádnou pravou lásku, ale všem zúčastněným to přinese nějaký zisk. A mimochodem, oni mě tu kopat nenechali.“

„Ty ses do toho pustil bez povolení vlády?“ podivil se Holliday. „To přece nemíváš ve zvyku.“

„No, já vlastně doopravdy nekopal,“ opáčil archeolog. „Spíš jsem se jen tak… ehm, pohraboval v zemi.“

„To je mi teda vědecký termín,“ vyprskla Peggy.

Když se blížili k ostrovu, Peggy vytáhla svůj digitální Nikon a začala fotografovat z přídě lodi.

„Ten velký ostrov napravo od nás je Tana Kirkos, ten malý nalevo, ke kterému jedeme, je Daset T’quit, což v amharštině doslova znamená malý ostrov.“ Rafi ukázal k většímu ostrovu. „Tana Kirkos je údajně místem, kde nějakou dobu spočívala Archa úmluvy,“ dodal.

„Už žádné další archy, prosím,“ zasténal Holliday. Užil si jich víc než dost díky sestře Meg a její zákeřné matce.

„Jsou tam nějací jedovatí hadi nebo hmyz?“ zeptala se Peggy.

„Spousty,“ řekl Rafi vesele, „proto taky budeš nosit dlouhé kalhoty zastrčené do vysokých bot. Je tam všechno – plivající kobry, zelené mamby, škorpioni, stonožky a občas i nilští krokodýli. Taky tam roste několik druhů jedovatých rostlin, takže prosím tě nejez žádné bobule nebo něco takového.“

„Pro boha živého, Rafi, proč mi musíš tyhle věci vždycky říkat, když už je pozdě z toho vycouvat?“ postěžovala si Peggy.

„No právě proto, abys nevycouvala,“ vysvětlil Rafi a široce se zašklebil.

Přiblížili se k malému ostrovu a Rafi zatáhl za páku kormidla. Loď zpomalila a pomalu klouzala po tmavé a tiché hladině. Ostrov byl zcela zarostlý a pokrytý hustým porostem, který se zvedal hned od břehu. Rostly tu zakrslé keře, popínavá houští, stromy, prostě nefalšovaná džungle. Jedinou známkou civilizace byly kamenné rozvaliny čehosi, co kdysi mohlo být přístavištěm a strážní věží.

„Tady to vypadá jako na scéně z filmu s Indiána Jonesem,“ poznamenala Peggy. „Každou chvíli se tu vynoří Harrison Ford a bude mávat kloboukem a práskat bičem.“

„Na Daset T’qit hodně dlouho nikdo nežil, jestli vůbec,“ řekl Rafi, když vypnul mrňavý motor a potichu doplouval k přístavišti.

„Proč sis vybral právě tohle místo?“ zeptal se Holliday.

„Já si ho nevybral,“ opáčil Rafi a s pomocí kormidla navigoval starou loď mezi kamennými rameny přístavu. Holliday zahlédl ohlazené kamenné schody vedoucí přímo do vody. „Dělal jsem průzkum etiópskych židů Beta Izrael a jejich původních osad na Tana Kirkosu, tom větším ostrově. Jen tak mimochodem jsem se zeptal, co vlastně je na Daset T’qit, když jsem jel kolem, a překvapila mě reakce jednoho z mých tlumočníků. Vyděsil se a doslova zbledl jako křída. Řekl mi, že to místo je tabu a že se mu říká Maqabr Aswad Muslim – hrobka černého muslima.“

„To jsme zase zpátky u Ragnara alias Drtiče lebek a jeho arabského kámoše, ne?“ zeptal se Holliday.

„Přesně tak,“ řekl Rafi. „U Abdula al-Rahmana.“

„Ale já měl dojem, žes říkal, že to byla hrobka toho Roche-Guillauma,“ namítl Holliday.

„To taky byla.“ Rafi se zašklebil. Peggy omotala konec lana na přídi kolem kamenného kůlu, který vypadal, že tu je už tisíc let. Vystoupila z lodi na schody a vyšla po nich nahoru. Holliday a Rafi ji následovali na úzké kamenné molo.

„Je to nádhera!“ jásala Peggy. „Je to jako na obrazech toho francouzského malíře… toho celního úředníka.“

„Myslíš Rousseaua,“ řekl Holliday. Peggy měla pravdu; hustá masa listoví před nimi byla podobně exotická a detailní, jako leckterá z umělcových úžasných pralesních scén. Byly tu všechny odstíny zelené, od temných stínů lesa přes jasnou limetkovou zeleň po šedozelené a smaragdové listy a také jasné růžové, červené a ostře žluté barvy. Listy hladké i s vroubkovanými okraji, velké a malé, popínavé šlahouny, které se vinuly nahoru a kolem velkých stromů a obrovité sukovité kořeny deroucí se z úrodné černé půdy jako tápající prsty pohřbených obrů. Jediné, co tu chybělo, byli odpočívající lvi a nahé ženy. Vysoko nad jejich hlavami vřeštěly opičky a ptáci nazlobeně skřehotali.

Zároveň tu ale něco zlověstného viselo ve vzduchu a ten pocit byl tak skutečný, že si Holliday najednou přál, aby u sebe měl nějakou zbraň. V životě se už octl na mnoha nebezpečných místech, od příjezdu do Vietnamu sotva šest měsíců po svých osmnáctých narozeninách až po mise v Afghánistánu a Somálsku, ale tohle bylo něco jiného. Nějak měl dojem, že když vejde do toho pralesa, bude to, jako kdyby sestoupil z okraje světa, a jakmile bude jednou uvnitř, už možná nikdy nenajde cestu ven. Najednou si vzpomněl na citaci z Conradova románu Srdce temnoty, kterou musel na střední škole umět zpaměti, ale nerozuměl jí – až doteď: „A tohle bylo také jedno z temných míst na zemi.“

Už několikrát se octl na místech, kde vnímal a vlastně skoro hmatatelně cítil, jak se střetává minulost s přítomností; na rue de Rivoli v Paříži, kde téměř slyšel ozvěnu dupajících holínek jednotek SS, které tu v době okupace každé poledne pochodovaly. Nebo na vražedných polích v Antietamu v Marylandu, kde byl vzduch doposud naplněn výkřiky těch dvaadvaceti tisíc mužů, kteří tu padli, a čpavým pachem střelného prachu. Nebo v poklidném lese v Picardy na severu Francie, zvaném Belleau Wood, jehož tmavá těžká půda byla zúrodněna krví deseti tisíců amerických vojáků a nespočetného množství jejich německých protivníků.

Tady to Holliday cítil silněji než kdekoliv jinde. Byl si naprosto jist, že to je místo, které je může zavést do světa šílenství, do hlubokého pravdivého nitra temnoty, temného srdce bušícího jako nějaký obludný buben. Otřásl se, i když bylo úmorné vedro. Pokusil se ten pocit potlačit, ale tak úplně se mu to nepodařilo. Každičká buňka v jeho těle jako kdyby mu nakazovala – uteč\

„Pozor na opice,“ varoval je Raíi. „Mají ve zvyku házet po lidech výkaly.“

„Bezva,“ podotkla Peggy. „Jedovatí hadi a opice vrhající novinka.“ Vkročili do pralesa.

Po několika krocích bylo zřejmé, že se octli na jakési dobře prošlapané stezce. Šlahouny a větvičky byly usekané, podle všeho docela nedávno. Pěšina byla také pokrytá zpola sežvýkanými kusy kůry a hnijícími, částečně snědenými plody.

„Koukám, že ty opice nejsou moc vybíravé,“ poznamenala Peggy.

„Jak jsi na to proboha přišla?“ utrhl se Holliday. „Tuhle stezku udělal člověk.“ Před vnitřním zrakem se mu začaly vynořovat nepříjemné vzpomínky na stezky Vietkongu v džungli kolem Bu Prang.

„Možná to byl duch Ztraceného templáře,“ zasmála se Peggy.

„Kdepak duch,“ zavolal vesele Rafi, který šel vpředu. „Halebo Iskinder sem jezdí každých pár týdnů a udržuje ji.“

„Já měla dojem, žes říkal, že ten ostrov je strašidelný,“ řekla Peggy.

„Ale peníze, co Iskinderovi platím, strašidelné nejsou,“ opáčil Rafi. „Kromě toho, Iskinderovi se líbí, že může mít tajemství před ostatními převozníky na jezeře.“

„Jaké tajemství?“ otázala se Peggy.

„Tohle,“ pravil Rafi, když vyšli na malou přírodní mýtinu.

Pod ochrannou zástenou převislých větví osamělého baobabu se krčila kamenná stavba bez oken, velice připomínající malou kapli nebo mauzoleum. Byla vystavěna ze stejného hnědého čediče jako koptské kláštery a modlitebny rozmístěné po březích jezera Tana. Klenuté obloukové vstupní dveře byly vyrobené z tmavého dřeva a měly široké petlice. Nad dveřmi se skvěl heraldický znak, už omšelý stářím, ale stále jasně viditelný: lev na poli se sedmi pruhy stojící na zadních nohou a otočený doprava.

Peggy ihned zvedla k oku fotoaparát a udělala asi šest snímků. „Indiána Jones a Hrobka Ztraceného templáře.“

„Tobě to vážně nejde na nervy?“ zeptal se Holliday a nadzdvihl obočí. „Ty ustavičné narážky na Indiána Jonese?“

„Já už jsem na to zvyklý,“ pokrčil rameny Rafi. „Teď už to po mně steče jak kachně po peří. Můžu být rád, že po mně nechce, abych nosil plstěný klobouk a mával bičem. To je prostě Peggy.“

Přiblížili se ke kapli.

„Když jsem sem přišel poprvé, tak byly dveře zapečetěné smůlou,“ vysvětlil Rafi a ukázal na hustou dehtovitou hmotu, stále viditelnou kolem rohů klenutého vstupu.

„Vchod byl zapečetěný?“ zeptal se Holliday a přejel rukama po dřevěném povrchu. Bylo to takzvané železné dřevo z nějakého afrického stromu, extrémně tvrdé a velice staré.

„Hermeticky,“ přisvědčil Rafi.

„Jak je to možné?“ zeptal se Holliday. „Ty dveře jsou pevné, ale tou kamennou podlahou se tam přece musel dostat vzduch.“

„Já ti to ukážu,“ řekl Rafi. Opřel se vší vahou o dveře a zatlačil do nich. Ani se nehnuly. Holliday se opřel ramenem vedle něho a dveře nakonec neochotně povolily a pootevřely se. Dovnitř pronikl dlouhý paprsek světla a ozářil objekt uprostřed podlahy.

Byl to kamenný sarkofág, dva a půl metru dlouhý a něco přes metr široký, zhotovený z obrovských plátů leštěného černého čediče. Do jeho boků byly vytesané zvláštní obrazy, ukazující nevídané scény: loď, zcela určitě vikingskou, napadenou krokodýly, pochodující muže v římských tunikách se zdviženými standartami, a pracující otroky, shrbené pod tíhou těžkých košů, kteří měli na nohou okovy, vzájemně propojené řetězy. Horní deska sarkofágu byla o něco konvenčnější, ukazovala jen kamennou podobiznu rytíře v brnění, svírajícího oběma rukama meč. Kolem čepele meče se ovíjel had a u rytířových nohou ležel spící pavián, stočený do klubíčka. Rytíř měl na paži štít, v němž byl vsazen dobře známý templářský kříž z tmavšího čediče. Celý sarkofág spočíval na hřbetech šesti krčících se lvů, zhotovených ze stejného černého kamene jako kříž.

„Předpokládám, že to je hrobka Juliana de la Roche-Guillaume,“ pronesl Holliday se zatajeným dechem. Přistoupil k sarkofágu a prsty přejel po celé délce rytířova kamenného meče; vzhledem se příliš nelišil od meče z damašské oceli, který byl uschovaný v domě jeho strýčka ve Fredonii v New Yorku a který znamenal začátek jeho dlouhého templářského dobrodružství. Svět ukrytý v jiném světě, intriky, úklady a důmyslné plány, navzájem propletené a sahající skrze staletí až do dneška.

„Víc než to,“ řekl Rafi. Obrátil se od obrovské kamenné rakve a přešel k zadní stěně. Teprve teď si Holliday povšiml, že stěny jsou zakryté celtovinou, visící na šňůrách a kroužcích jako závěsy ve sprše. Aniž by udělal pauzu pro dramatický efekt, Rafi odtáhl zelené plachty stranou.

Peggy překvapením vykulila oči.

„Ježkovy oči,“ zašeptala s úžasem.

Kapitola pět

Byla to vize ráje.

„Zahrada Edenu,“ zašeptala Peggy, která úplně zapomněla na fotoaparát.

Když Rafi odtáhl závěsy ze všech čtyř stěn, odhalil enormní panoramatický obraz se sarkofágem uprostřed. Umělec ho musel malovat z nějakého vyvýšeného bodu a zachytil na něm do všech dokonalých detailů džungli, obrovské kaskády vodopádů a okolní kopce. Každý strom, každá větev, každý list a každý skalní výběžek a útes, vše bylo s přesností fotografie zachyceno v odstínech jasných barev, zelené, žluté, modré, bílé a zářivé žluté, dokonce i velkolepý oblouk duhy, který se zdvihal z místa, kde voda dopadala do pěnící rokle.

Při bližším pohledu Holliday zjistil, že džungle je plná života, obydlená ptáky, šelmami a plazy; ze stromů viseli hadi, v mihotavém polostínu se krčil jaguár, a v dokonalých proporcích tu byla i řada drobných černých lidských postaviček s koši na hlavách, vinoucí se po svahu prostředního kopce a nesoucí svůj náklad na podivně utvářená plavidla čekající na řece. Bylo to mistrovské dílo a dokonalý snový obraz rytíře spícího uprostřed hrobky; dost krásný na to, aby ho zachoval na věčnost.

„To je nádhera,“ řekl Holliday. „Kdo to jen mohl namalovat?“

Téměř s určitostí to byl Roche-Guillaume sám,“ řekl Raíi. „Ten obraz je namalován ve stejném stylu jako kresby, které dělal na jiných svých cestách.“

„On si vymaloval svou vlastní hrobku?“ zamračila se Peggy. „To je trochu morbidní, nemyslíš?“

„Já bych řekl, že tu pravděpodobně i žil,“ řekl Rafi. „Hrobka je ve stejném stylu jako koptské kláštery kolem jezera, takže se dá předpokládat, že zaplatil místním dělníkům a lamačům kamene, aby ji vybudovali podle jeho návrhu. To samé platí i o sarkofágu; je to evropská tradice, která byla vyhrazena panovníkům. Tady se většina pohřbů odehrává mnohem jednodušeji – mumifikované tělo se spolu s desítkami či stovkami jiných uloží v kostelní kryptě nebo jeskyni. Roche-Guillaume si zcela jistě navrhl vlastní sarkofág a možná dokonce dohlížel na jeho zhotovení.“

„A samotný pohřeb?“ zeptal se Holliday.

„Ten si koupil a zaplatil. S velkou pravděpodobností si najal kněze z kláštera na Tana Kirkos, tom velkém ostrově, který jsem vám ukazoval cestou sem.“

„Stejně je to morbidní,“ otřásla se Peggy. „Věnovat takovou pozornost své vlastní smrti, to je skoro jak obsese nebo nutkavé chování.“

„Ta nástěnná malba není žádná fantazie,“ podotkl Rafi. „Je to skutečná existující krajina. Deset stupňů, dvacet osm minut, třicet šest vteřin severní šířky a dvacet tři stupně, sedmnáct minut a čtyřicet osm vteřin východní délky, abych byl přesný. Přesná poloha dolů krále Šalomouna.“

„Tys tam snad byl?“ otázal se Holliday skepticky. „Roche-Guillaume se je možná vydal hledat, ale tohle není ze života. Je to sen, Rafi. Kouřil trochu moc místní trávy, tou je ostatně Etiopie proslulá. Je to jako Coleridge a jeho Píseň o starém námořníkovi – fantazie vyvolaná drogami.“

„A jak vysvětlíš ten diamant?“

„Ten koupil od někoho, kdo si myslel, že nemá žádnou cenu. Byl to suvenýr, stejně jako přívěsky s nápisem ‚Navštivte Cleveland‘.“

„Tak se podívej na tohle,“ řekl Rafi, kývl na Hollidaye a přistoupil ke zdi. Zalovil v kapse, vytáhl svůj švýcarský armádní nůž a otevřel jeho největší čepel. Začal šťourat do omítky v místě, kde se stýkala postranní a přední stěna malé hrobky. Omítka byla několik centimetrů tlustá, takže mu to chvíli trvalo, ale nakonec se mu podařilo odloupat čtverec pět krát pět centimetrů. Ustoupil stranou a nechal na obnažený povrch dopadat slabé denní světlo. Třpytil se a leskl.

„Co to ksakru je?“ podivil se Holliday a přistoupil blíž. Očekával pod omítkou hnědý čedičový kámen, ale stěna pod ní byla namísto toho sytě a jasně žlutá. Natáhl ruku a dotkl se jí špičkou ukazováku.

„To není možné,“ zašeptal.

„Aleje,“ opáčil Rafi. „Je to zlato. Skoro devadesát devět procent. Nechal jsem na pár kouscích provést v Jeruzalémě zkoušku ryzosti. Všechny čtyři stěny, strop i podlaha jsou ze zlata. Celé tohle mauzoleum je pokryté solidní zlatou vrstvou tlustou téměř dva a půl centimetru.“

„Kde to proboha mohl roztavit?“ nechápal Holliday. „Přece nevynášel z džungle kusy zlata.“

„Je to zhotovené z panelů dvacet krát dvacet centimetrů, které byly svařené dohromady. Našel jsem čedičovou desku zahrabanou v džungli hned za mýtinou, která sloužila jako odlévací forma.“

„A on to všechno držel v tajnosti?“

„Vypadá to tak.“

„To je neuvěřitelný nález, Rafi. Proč jsi o tom nikomu nic neřekl nebo to nepublikoval?“

„Země je už léta na pokraji další občanské války. Nestabilní je slabé slovo. Etiópska vláda se dvakrát nehrne do ochrany svého kulturního dědictví a je zkorumpovaná jako většina byrokracií. Kdyby se o tom někdo dozvěděl, tak celý tenhle ostrov během dní, ne-li hodin, zaplaví chamtivci a vyrabují ho. V nejlepším případě by ho změnili na lákadlo pro turisty. Jako místo důležitých archeologických vykopávek by ale přišel vniveč. Nemůžu nikomu nic říct, alespoň zatím ne.“ Odmlčel se. „A to ještě není všechno.“

„To snad ne,“ hlesl Holliday ohromeně.

„Jak jsi na tom s latinou?“

„Ještě si ji docela pamatuju,“ odvětil Holliday.

„Tak si přečti nápis na tom sarkofágu.“

„Jaký nápis?“

„Hned pod tím víkem,“ ukázal mu Rafi. Holliday si teprve teď všiml lišty s vytesanými písmeny, vinoucí se kolem obrovské kamenné rakve. Začal ji pomalu obcházet a přitom překládal.

„‚Moje minulost je můj štít, moje…‘ ehm, cruces, ‚kříž je moje budoucnost. Tady spočívají, u svých bohů, pozůstatky rytíře Guillaume a – ‚… servus, co je sakra servus?“

„Myslím, že otrok,“ řekl Rafi.

„…otroka a velkého objevitele, Abdula al-Rahmana. Requiescant in pace in aeterno. Nechť odpočívají v klidu na věčnosti.“

„Al-Rahmanovy kosti jsou uložené v té samé rakvi?“

„Buď to, anebo byla hrobka vystavěná na předchozím místě al-Rahmanova hrobu.“

„‚Moje minulost je můj štít, kříž je moje budoucnost…‘ Co to může znamenat?“ zauvažoval Holliday.

„Já to taky napoprvé nepochopil,“ řekl Rafi.

„Nepochopil co?“ otázal se Holliday.

„Pořádně zatlač na ten kříž na jeho štítě,“ vybídl ho Rafi.

Holliday se naklonil nad kamenný portrét rytíře a stiskl střed kříže uprostřed štítu, zhotoveného z vloženého plátu černého čediče. Nic se nestalo.

„Trochu víc,“ pobídl ho Rafi.

Holliday poslechl. Ozval se skřípavý zvuk a pak Rafi vytáhl kus kamene, který povyskočil ze stěny sarkofágu. Byla to kamenná zásuvka, uvolněná jakýmsi mechanismem uvnitř masivní rakve. Uvnitř byl předmět, který vypadal jako kniha vázaná v kůži. Rafi jej zkušenými a opatrnými pohyby archeologa vyzvedl a položil na kamenný portrét. Pomalu a s nesmírnou pečlivostí protáhl kožený řemen obalem knihy, který, jak se ukázalo, držel svazek pevně zavřený.

Opatrně rozevřel několik silných stránek z papyru jako vějíř a rozložil je po víku rakve. Holliday se nad ně naklonil. Stránky byly pokryté řádkami textu, jednou za druhou, psanými tak drobnými písmeny, že byly stěží čitelné. Tu a tam se mezi textem objevovaly jednoduché inkoustové kresbičky.

„Je to latinsky a francouzsky,“ řekl Holliday. „Co to je?“

„Říkám tomu templářský kodex,“ opáčil Rafi. „Podle toho, co jsem se zatím dozvěděl, Roche-Guillaume přeložil všechno al-Rahmanovo vyprávění o nalezení dolů a o zpáteční cestě do civilizace.“ Archeolog ukázal na drobnou ilustraci. I když byla malá, byla okamžitě k poznání – vikingská loď v plamenech, prázdná až na pohřební hranici s tělem. „Kdybych měl hádat, řekl bych, že se to vztahuje k smrti našeho přítele Ragnara Drtiče lebek.“ Rafi se odmlčel a s očividným pohnutím se zahleděl na sedm set let starý rukopis. „Jak jsem říkal, Roche-Guillaume byl historik. Chtěl, aby se jeho a al-Rahmanovy příběhy zachovaly do budoucnosti. A také se mu to podařilo.“

„Za tohle by lidi byli ochotní zaplatit miliony, co?“ poznamenala Peggy.

„Určitě,“ přikývl Rafi. „Ten rukopis sám o sobě má nevyčíslitelnou cenu, natož pak to, co odhaluje.“

Holliday vzhlédl od stránek a zavrtěl hlavou. „Ne, ještě mnohem víc. Za tuhle knihu by lidi byli ochotní vraždit.“

„Patří to do muzea. Otázka ovšem je, jak to tam dostat?“ zamyslel se Rafi.

„Jak to vypadá na hranicích?“

„Všelijak. Na hranici s Keňou jsou všichni strážní zkouření khatem, takže se to dá těžko odhadnout; Eritrea, to jsou chlapi se samopaly, Súdán znamená někdy stádo koz, jindy vojenský přechod se vším všudy. A Somálsko – o tom vůbec ani neuvažuj.“

„Takže by bylo příliš riskantní snažit se to odtud provézt.“

„Tak co tedy uděláme?“ zajímala se Peggy.

„Já bych aspoň chtěl mít fotografický záznam,“ řekl Rafi.

„To je to nejjednodušší,“ řekla Peggy a zvedla svůj velký Nikon. „Ale co uděláme potom?“

„Prozatím to vrátíme tam, kde jsme to našli,“ řekl Rafi. „Ukážeme obrázky několika muzeím a uvidíme, jestli některé dokážeme přimět k zorganizování řádné expedice.“

„Kde je nejbližší hraniční přechod do Súdánu?“

„V Metemmě,“ řekl Rafi. „Pak taky Al Qadarif a Chartúm.“

„Tak to provedeme takhle,“ řekl Holliday. „Vyfoť ten kodex a všechno ostatní, stáhni to všechno na paměťovou kartu a vyměň čip ve foťáku. Když bude nějaký zvědavec chtít vidět tvoje fotky z dovolené, ukážeme mu stáda koz a usmívající se děti. Já u sebe budu mít paměťovou kartu a ten čip, Peggy si bude hrát na fotografku a Rafi bude nevinný jako jehňátko.“

„To by se mu tak hodilo,“ odfrkla Peggy opovržlivě. „Když vezmu v úvahu, kdo nás do té šlamastyky dostal…“

„Mě to fakt mrzí,“ ozval se Rafi. „Nedomyslel jsem to; jen jsem chtěl, abyste oba viděli to místo a ten kodex.“

„Nemá cenu plakat nad rozlitým mlíkem,“ uťal to Holliday. „Pojďme udělat ty fotky a vypadnout odtud.“

Koutkem oka Holliday zaznamenal jakýsi pohyb; nebo měl alespoň dojem, že se v džungli na okraji mýtiny cosi pohnulo. Rychle se otočil a zahleděl se otevřenými dveřmi hrobky ven. Oči měl upřené na okraj mýtiny a čekal. Nic se ale nepohnulo.

„Co zas máš?“ zeptala se Peggy a pozorně se podívala na svého bratrance. Ten pohled znala; Holliday byl ve střehu a všechny smysly měl napjaté.

„Nic,“ pronesl Holliday pomalu. „Jen mi to tu trochu nahání husí kůži.“

Kapitola šest

Archibald „Archie“ Ives pracoval v Africe po většinu svého dospělého života. Byl synem velšského horníka s druhořadým diplomem z geologie na druhořadé univerzitě a vypracoval se na prospektora v Britské Kolumbii a Nevadě, ale když mu nabídla práci společnost pochybné pověsti, která se zabývala průzkumem diamantových nalezišť v Sierra Leoně, bylo to, jako kdyby mu ji ušila na tělo. Sice žádné diamanty nenašel, ale měl pocit, jako kdyby se vrátil domů.

Po dalších třicet pět let se potuloval po Africe, někdy sledoval své vlastní zájmy, někdy zájmy společnosti. Z poměrné chudoby se několikrát vypracoval k relativně slušnému bohatství a pak jej zase pozbyl, ale práce mu vyhovovala, protože ho bavilo potulovat se po poušti nebo v džungli, hledat další slibná místa a nemuset se příliš starat, jestli je najde nebo ne. Žil pro hledání samotné. Do Anglie se už nepodíval víc než deset let a ani tam neměl v úmyslu jet. Poslední nabídka práce mu přišla od Mathesona prostřednictvím jeho kanceláře v Bamaku v Mali.

Ives předtím pro Mathesona nikdy nepracoval, ale o pochybných praktikách jeho společnosti už slyšel. To ovšem byly jenom drby, zatímco nabízené peníze byly reálné. Ve skutečnosti byly reálné až příliš a bylo jich tolik, že to v Ivesovi vyvolalo všechny možné obavy. Zatím je ale ignoroval. Žebráci si nemohou moc vybírat a v době, kdy dostal tuto nabídku, nebylo pochyb, že jeho status už opět klesl na úroveň bídy; v kapse měl necelých sto maličkých franků a účet z hotelu Kempinski El Farouk, který byl už dávno splatný. Peníze tedy přijal a odvedl práci, a podle toho, co říkal major Allen Faulkener, bývalý člen britské armády, si také vysloužil provizi, která mu usnadní existenci po zbytek života. Měl se s Faulkenerem setkat v Chartúmu, podepsat prohlášení o mlčenlivosti, předat papíry a převzít provizi. Jednoduché jako facka.

Až na to, že Archie Ives z toho nevěřil ani slovu.

Ujížděl se svým landroverem po ploché jednotvárné dálnici z AI Qadarif do Chartúmu a klimatizaci měl puštěnou naplno. Po obou stranách nebylo nic než poušť a před ním jen černý pruh silnice. Dvě hodiny už nepotkal žádné vozidlo. Slunce nemilosrdně bušilo do krajiny jako obrovské žhavé kladivo. Nic se nehýbalo, kromě jeho auta. Cokoliv, co by se v tomhle horku vyskytlo na poušti, bylo na nejlepší cestě umřít.

Ives si zapálil cigaretu. Lokalita, kterou objevil v džungli Kukuanalandu, měla hodnotu miliard. Už jen informace o její existenci měla nesmírnou cenu, samozřejmě, a zároveň byla pěkně nebezpečná. Bylo víc než sporné, že by mu Faulkener prostě předal jeho provizi a pak ho nechal jen tak odejít. Podle toho, co se Archie doslechl, byl Faulkener asi stejný voják britské pěchoty jako on. Spíš ho odhadoval na SAS, nebo možná dokonce na MI6. Ve specifické atmosféře, v níž tito lidé provozovali své obchody, byl Archie Ives pouhý nedořešený problém, poznámka ve složce s fotografií označenou razítkem „ukončeno“. Byl někdo, koho bylo třeba vymazat z existence, jako skvrnu od omáčky na klubové kravatě.

Podle instrukcí měl objet Chartúm a pokračovat po panafrické dálnici až do Káhiry. Ale moc se mu do toho nechtělo. Byl prospektor a to bylo jediné, co uměl. Neznal nic jiného než zatracenou Afriku. Mohl by se na chvíli někde schovat, ale nakonec mu stejně dojdou peníze a bude se muset poohlédnout po nějaké práci. Jenže když se na tomhle kontinentu objeví v kanceláři nějaké důlní společnosti, někdo si na něho vzpomene a Faulkener a jeho lidi se na něho nalepí jako zbytky hnoje na velbloudí zadek.

Ives potáhl z cigarety. Byl v pasti a věděl to. Potřeboval Faulkenerovu provizi, ale ta bude pravděpodobně znamenat rozsudek smrti. Zamáčkl cigaretu v popelníku a vyfoukl oblak kouře na čelní sklo. Kolem se mihl ukazatel. Do Chartúmu je to ještě dvě stě kilometrů. Pořád má čas, aby něco vymyslel. Něco, co by mu zachránilo život.

Hraniční přechod v Gallabatu patřil do kategorie „stáda koz“. Holliday sledoval znuděného súdánského celníka v kulaté chýši s doskovou střechou, který zkontroloval jejich papíry a pak natáhl ruku pro úplatek, jako kdyby to byla ta nejnormálnější věc pod sluncem. Navíc se toužebně zadíval na Rafiho rolexky. Rafi tvrdošíjně odvrátil pohled a dal muži namísto toho sto etiópskych birrů – něco málo přes deset dolarů –, které, jak se zdálo, měly kýžený účinek. Celník byl ozbrojený puškou typu 56, čínskou kopií ruské AK-47. Hollidayovi připadalo, že taková zbraň je trochu nepřiměřená na hraniční přechod, kde je víc koz než lidí; pak si ale uvědomil, že nošení zbraní je v Súdánu druhou přirozeností, protože země byla ve válce v podstatě od chvíle, co Muhammad Ahmad ibn Abdulláh přišel v roce 1881 z pouště a tvrdil, že je al-Mahdí, nový prorok.

Celník je vyprovodil z malé chýše, zbraň zavěšenou napříč přes prsa, a pořád hleděl na Rafiho hodinky. Holliday nespustil oči z jeho prstu, položeného na spoušti, dokud nebyli opět na cestě.

„To byla švanda,“ řekl Rafi.

„To máš za to, že ty hodinky nosíš na veřejnosti,“ plísnila ho Peggy– „Na mou duši jsem nevěděla, jestli ti navrhne sňatek, nebo tě zastřelí.“

Další hodinu jeli na západ a nakonec po vyjetých prašných cestách dorazili k dvouproudové černé vozovce panafrické dálnice. Kolem nebylo vidět nic než poušť, spálenou oslepujícím sluncem.

Vyhoupli se na dálnici a zabočili na sever.

„Začínám přemýšlet, jestli to celé byl dobrý nápad,“ zauvažoval Holliday nahlas.

„Jak to myslíš?“ otázal se Rafi.

„Už teď tajíme informace před etiópskou vládou, což není zrovna ta nejstabilnější formace na světě, a abychom se Kolingbovými zadními vrátky dostali tam, kam chceme, budeme muset projet Súdánem nebo Čadem. Ty taky nejsou právě vzorem stability.“

„Vždyť se přece nesnažím nic ukrást,“ namítl Rafi. „Jde mi jen o vědomosti; není to žádná honba za pokladem.“

„To vyprávěj Kolingbovi,“ opáčil Holliday a zašklebil se. „Jestli si dobře vzpomínám, tak jeho vášnivá tiráda měla něco společného s bílými kolonisty a židy, co przní celý africký kontinent, a v první řadě jeho dvorek. Je to stejný stranický tah, jaký použil Amin v Ugandě, a všichni víme, jak to dopadlo.“

„Tak co chceš dělat, vzdát to? Největší archeologický nález od krále Tutanchamona, a my to prostě necháme plavat?“ zeptal se Rafi trpce.

„Jen bychom o tom měli přemýšlet,“ řekl Holliday. „O tom, co všechno je v sázce.“

Pokračovali dál v tichu, každý ponořený do vlastních myšlenek.

„Někdy si říkám, proč vlastně existují takovéhle země,“ řekla nakonec Peggy, zahleděná z okna. Holliday se díval před sebe. V dálce se začínal objevovat provoz, jasná známka toho, že se blíží k Chartúmu.

„Vždycky to nebylo takové,“ řekl Rafi. „Celá tahle oblast byla kdysi jako Kansas nebo rozlehlé stepi v Keni. Dost srážek, aby byla bohatá úroda a pastviny pro velká zvířata, jako jsou sloni; byla tu dokonce zalesněná území.“

„Tomu se dá stěží věřit,“ řekl Holliday. Dojížděli otlučený starý landrover, který vypadal, jako kdyby vypadl z filmu o druhé světové válce.

„Někteří geologové si Saharu představují jako živou bytost, která se zvolna pohybuje od západu na východ a od severu k jihu. Existuje skupina lidí, kteří sdílejí názor, že Sahara podléhá periodickým výkyvům a už po miliony let se střídavě rozpíná a zase smršťuje.“

Landrover, který jel asi sto metrů před nimi, sebou najednou trhl a pak prudce uhnul stranou a najel do nízkého zábradlí mostu, klenoucího se nad hlubokým vyschlým řečištěm.

„Proboha!“ vykřikla Peggy.

Vůz se přehoupl přes zábradlí, stočil se stranou a pak se zřítil z mostu. Raíi vrhl rychlý pohled do zpětného zrcátka a pak zabrzdil. Byli několik metrů od mostu.

„Že by píchla pneumatika?“ zauvažoval Raíí.

„Možná,“ odtušil Holliday. Rozhlédl se kolem. Jediný výraznější bod na beztvaré jednotvárné poušti tvořil nízký skalnatý hřeben po jejich pravici.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Peggy.

„Podíváme se, jestli to někdo přežil,“ řekl Holliday. Otevřel dveře a vystoupil na silnici. Horko ho udeřilo do tváře. „Vyndej lano,“ řekl přes rameno Rafimu. Přibouchl dveře a rozběhl se přes opuštěnou dálnici k pilíři mostu.

Zadíval se dolů do strže. Starý landrover ležel na střeše jako obrácená želva a unikala z něj pára. Holliday rychle odhadl vzdálenost od mostu ke kamenitému dni prastarého řečiště; landrover spadl do hloubky nejméně deseti či dvanácti metrů. Šance, že byl vybaven bezpečnostními pásy, byla v téhle části světa téměř nulová, což znamenalo, že s řidičem a případnými spolujezdci to uvnitř muselo házet jak hracími kostkami v pohárku. Naděje, že někdo pád přežil, byla mizivá.

Rafi se objevil s klubkem lana.

„Kolik metrů hoje?“ zeptal se Holliday.

„Pětadvacet.“

„To by mělo stačit.“

Holliday obtočil lano kolem sloupku mostního zábradlí a rychle na něm uvázal dvojitý osmičkový uzel. Pořádně ho utáhl, až se lano napjalo, a pak se na něm spustil přes okraj. Stěnu strže tvořila částečně skála a částečně horkem spečené bahno a drolící se písek. Bez lana by se k převrácenému roveru nedostali. Dospěl na dno rokle, poodstoupil a zadíval se nahoru.

Rafi už visel na laně a na rameni měl zavěšenou lékárničku z jejich vozu. Holliday nečekal. Přešel přes popraskané bláto na dně rokle a přiblížil se k převrácenému vozu. Dveře na straně řidiče byly otevřené, zkroucené a ohnuté. Ze zmuchlaného motorového prostoru se dral kouř a pára.

Došel ke dveřím a skrčil se, aby nahlédl dovnitř. Celní sklo bylo roztříštěné a třpytící se úlomky přikrývaly řidiče. Mužovy oči byly zavřené a z úst a nosu mu prýštila krev. Velkou krvavou skvrnu měl také vpředu na košili; sahala od levé strany jeho hrudníku a táhla se až k pásku jeho šortek.

Zraněný stále dýchal, ale jen velmi povrchně. Holliday ho opatrně vytáhl z vozu a položil na písek. Teprve teď si všiml rozeklané díry v opěradle sedadla a rány na mužových zádech, která byla ve stejné úrovni.

„Máme problém,“ pravil, když se k němu připojil Rafi. „Někdo po něm vystřelil nějakou velkorážní zbraní. Kulka prošla opěradlem sedadla a vnikla mu do plic.“

„Banditi?“ zeptal se Rafi. Zbledl a ohlédl se nahoru k okraji mostu. „Peggy!“

„Banditi to nebyli,“ řekl Holliday. „Ti nemají takhle přesnou mušku. Tohle byla vražda. Někde se tu potuluje profesionální zabiják.“

„Musíme ho dostat do nemocnice.“

„Pohni s ním a je po něm,“ pravil Holliday. V jeho hlase se ozval chladný odstup. Tohle už viděl příliš často, než aby to mohl zamluvit otřepanými frázemi. Kulka nešťastníkovi pravděpodobně roztrhala vnitřnosti jako strunová sekačka.

„Proč ho zabili?“ zeptal se Rafi ohromeně. Hleděl upřeně na muže a poslouchal jeho bublavý trhavý dech.

„Podívej se mu do náprsní tašky a zjisti, kdo to je.“

Holliday se znovu shýbl a nakoukl do převráceného vozidla; když prve vytahoval řidiče ven, všiml si dvou zajímavých věcí. Jednak staré, odřené kožené aktovky, a jednak známého obrysu plátěného pouzdra na pušku. Aktovku vyhodil otevřenými dveřmi a pak vlezl dál do nitra landroveru a popadl pouzdro s puškou. Pozpátku se vysoukal ven. Rafi se nakláněl nad zraněným mužem a pozorně naslouchal. Když Holliday otevřel zadní klopu pouzdra s puškou, zaslechl shora volání.

„Co se tam dole děje?“

Holliday vzhlédl a uviděl Peggy, jak se s fotoaparátem přes rameno naklání přes zábradlí mostu. „Skrč se!“ zaječel Holliday.

„Peggy!“ zařval Rafi, pořád skloněný nad umírajícím mužem.

Ozvalo se třesknutí a zahvízdnutí kulky, která se odrazila od jednoho z nosníků mostu necelého půl metru od místa, kde Peggy stála. O zlomek vteřiny později zazněla ozvěna výstřelu. Peggy vykřikla a trhla sebou.

„Zalez za auto!“ zařval Holliday. Nemusel to říkat dvakrát; Peggy mu vzápětí zmizela z očí. Holliday vytáhl z pouzdra pušku. Byla to staromódni winchestrovka 76, vybavená moderním teleskopickým zaměřovačem Swift 687M a plátěným popruhem. Holliday zalovil v pouzdře a vytáhl hrst nábojů. Původní ráže byla 45.40, ale tyhle náboje vypadaly jako magnum 357. Dlouhou, napjatou minutu mu trvalo, než náboje nasázel do zásobníku.

„Je mrtvý,“ pronesl Rafi a hleděl na tělo muže z landroveru.

Holliday si přehodil nabitou pušku přes rameno. „Ale my ne.“ Zamířil k lanu a začal šplhat nahoru.

„Ten parchant!“ Mike Harris se zadíval velkým dalekohledem Steiner na silnici pod sebou. Byl rozpláclý na břiše na vrcholku hřebenu nad mostem a když uviděl Hollidaye vystupujícího z vozu, nevěřil svým očím. Jako kdyby se před ním zhmotnila jeho noční můra.

„Co je?“ zeptal se muž s puškou, ležící vedle něho. Jmenoval se Pieter Jonker a byl to nájemný zabiják, kterého Harrisovi dohodil Faulkener z bývalého tajného projektu Barnacle. „Dostal jsem toho krimpie, ne?“

„Ale tu ženskou jste netrefil, vy idiote!“

„Nenajali mě, abych střílel nějakou ženskou, kámo,“ pravil Jonker. „Nemůžu za to, že zrovna šel kolem Dobrej Samaritán.“

Harris měl oči stále přilepené k dalekohledu. Uviděl, jak se Holliday škrábe přes vrchol strže a všiml si, že má něco přehozeného přes záda.

„Toho chcete mrtvýho taky?“ zeptal se Jonker s pohledem upřeným na pušku. „Střílejte!“ zařval Harris.

Jonker stiskl spoušť odstřelovací pušky Truvelo CMS. Obláček písku se rozprskl těsně vedle Hollidayovy hlavy. „Mutterficker\“ zavrčel Jonker.

Zvuk výstřelu se Harrisovi bolestně zařízl do uší. Trhl sebou a zavřel oči. Když je znovu otevřel, Holliday byl pryč.

„Zatraceně! Vy jste se zas netrefil!“ zařval.

„Loop naai, pommie“ pravil Jonker a opovržlivě ohrnul ret.

Najednou vršek hřebene, pokrytý pískem, explodoval pár centimetrů od Harrise a jeho společníka. Odštěpek kamene sekl Harrise do tváře. O zlomek vteřiny později k nim dolehl zvuk čtyř nebo pěti rychle za sebou vypálených střel. Jonker se okamžitě začal pozpátku plazit dolů z hřebene.

„Vraťte se zpátky!“

„Podepsal jsem dohodu, že budu střílet, ne že se nechám zastřelit,“ pravil Jonker a rychle se sunul pryč. Těžkou zbraň nechal na místě. „Udělal jsem svou práci. Ten krimpieje mrtvej.“

„Potrebujú jeho aktovku!“

„To už není můj problém.“

Další výstřel zezdola zasáhl dalekohled, který se roztříštil na úlomky skla a tvrdého plastu. Jeden skleněný střep, ostrý jako břitva, málem vyrazil Harrisovi oko. Raději následoval Jonkera dolů ze svahu.

Holliday řídil a Rafi seděl vedle něho s aktovkou mrtvého muže na klíně. Peggy měla oči upřené na silnici za nimi. Čekali skoro hodinu, než si byl Holliday jist, že odstřelovač zmizel. Deset minut po prvních výstřelech uslyšeli v dálce zvuk motoru a pak nastalo ticho. Než opustili most, Holliday sesbíral náboje a otřel pušku. Pak zbraň hodil zpátky do rokle. To poslední, co potřeboval, bylo potkat súdánskou vojenskou hlídku a mít přitom u sebe nepovolenou zbraň.

„Podle řidičáku se jmenoval Archibald Arthur Ives,“ řekl Rafi, když si prohlédl doklady mrtvého muže. „Z těch papírů v aktovce vyplývá, že byl geolog na volné noze a pracoval pro společnost Matheson Resource Industries. Jsou tam taky nějaké mapy, ale na ty se budu muset podívat pořádně, až dojedeme do Chartúmu.“

„Ještě něco jiného?“

„Taky satelitní telefon.“

„Mohli bychom zkontrolovat výpis hovorů,“ řekl Holliday.

„Neříkáš to moc nadšeně, Johne. Copak to nenahlásíme?“ zeptala se Peggy, která stále ostražitě sledovala silnici za nimi.

„Myslím, že bychom neměli,“ opáčil Holliday. „Aspoň pokud se nechceme dostat do vážných problémů.“ Pokrčil rameny. „K čemu by to bylo? Prostě jsme byli ve špatnou dobu na špatném místě. Někdo chtěl toho Ivese zabít a já výjimečně nemám nejmenší tušení proč.“

„Než zemřel, něco řekl,“ ozval se Rari. „Ale netuším, co to znamená.“

„Co řekl?“ zeptal se Holliday.

„Limbani,“ pronesl Raíi. „Najděte Amobe Limbaniho.“

Kapitola sedm

„Tak kdo je ten Limbani?“ otázal se Holliday.

Peggy vzhlédla od svého laptopu. Po většinu odpoledne surfovala po internetu s použitím připojení wi-fi v jejich apartmá v hotelu Grand Holiday Villa v Chartúmu. Na to, že byl postavený v roce 1880, byl hotel pozoruhodně moderní. Také ne právě levný.

„Dr. Amobe Barthélemy Limbani. Bylo mu třiašedesát, když došlo k převratu. Lékařský diplom z univerzity v Paříži, specializace na tropické a infekční choroby. Jeho otec byl také doktor a guvernér prefektúry Vakaga, která byla původně součástí Francouzské rovníkové Afriky. Limbani patřil k etnické skupině Yakoma. Když jeho otec za záhadných okolností zemřel, ucházel se o místo guvernéra a získal ho.“

„Jaké jsou hlavní etnické skupiny?“ zeptal se Rafi.

„Baya a Banda. To je šedesát pět procent populace. V prefektúre Vakaga je to víc než osmdesát pět procent. Yakoma tvoří míň než deset procent.“

„Jestliže jsou ve většině, tak jak to, že Limbani získal dost hlasů, aby se stal guvernérem?“ podivil se Rafi.

„Banda a Baya jsou vesnické kmenové klany, které se o okolní svět moc nezajímají a moc toho o něm nevědí. Úroveň gramotnosti je mnohem vyšší u skupiny Yakoma, to jsou většinou prodavači a obchodníci. Nebo alespoň byli.“

„Předpokládám, že Kolingba je Banda nebo Baya,“ řekl Holliday.

„Banda. Jeden z těch šťastlivců, co se dostali do misionářské školy. Odtamtud utekl, přidal se k armádě a zbytek už jsou dějiny. Šušká se, že jedna z prvních věcí, co po převratu udělal, byla, že se vrátil do misionářské školy a rozsekal řádové sestry na kousíčky.“

„A co s tím Limbanim?“

„Buď zemřel ve vězení u Fourandaa, nebo utekl a odešel do džungle. Povídá se o něm spousta věcí, například, že v džungli organizuje armádu rebelů á la Castro, ale neexistuje žádný reálný důkaz, že by se chystalo povstání. Jestli se v zemi vůbec něco změnilo, tak spíš k horšímu. Za uplynulé dva roky se Kolingbova moc rozšířila do oblasti Bamingui-Bangoran a Haute-Kotto, dvou prefektúr sousedících s Vakagou. To je skoro třetina celé Středoafrické republiky. Hranice se Súdánem a Čadem jsou otevřené dokořán. Je to hotový Divoký Západ pro všechny možné darebáky a podvodníky, obchodníky se zbraněmi, pašeráky drog, teroristy, otrokáře, nelegální těžaře, na co si jen vzpomenete.“

„A co mapy?“ zeptal se Holliday a obrátil se k Rafimu. Archeolog si obsah Ivesovy aktovky rozprostřel na kávovém stolku v obýváku jejich apartmá. Venku za oknem se ve slunci třpytila hladina Bílého Nilu, pomalu plynoucího k soutoku se svým menším bratrem, Modrým Nilem.

„Řeka Kotto vytéká ze súdánského masivu. Ives ty mapy kreslil sám. V těch souřadnicích se sice nevyznám, ale shoduje se to s obrázky z Google Earth, které zachycují geografii toho obrázku v hrobce. Tři kopce a trojitý katarakt. Podle těch map Ives našel to, co hledal, na tom největším kopci.“

„Nechceš doufám tvrdit,“ řekla Peggy pochmurně, „že to byly zlato a diamanty. Doly krále Šalomouna.“

„Zlato a diamanty opravdu našel, to je fakt,“ řekl Rafi, „ale podle těch záznamů hledal něco jiného.“

„Tak to vysyp,“ vybídla ho Peggy.

„Hledal – a taky našel – gigantické ložisko prvku, co se jmenuje neodym, v koncentracích téměř sedm tisíc částic na milion, a to samé platí pro další prvek, tantal.“

„Co to proboha znamená?“ zeptala se Peggy užasle.

„Znamená to, že Kolingba sedí na něčem mnohem cennějším než zlatý nebo dokonce diamantový důl,“ odpověděl Holliday.

„Asi jsem už moc dlouho ze školy,“ pokrčila rameny Peggy. „Nechápu.“

„Jájo,“ ozval se Rafi. „Většina tantalu se těží v Austrálii, ale je mnohem levnější kupovat ho od válečných magnátů v Kongu. Neodym se těží pouze v Číně a ta v posledních letech neustále uzavírá trhy.“

„No a?“ nechápala Peggy.

„Bez těchhle kovů nevyrobíš mobilní telefon, pevný disk počítače, nukleární reaktor ani většinu elektronických přístrojů. Tantal se používá v leteckých turbomotorech. Kdyby Kolingba zjistil, že sedí na hromadě těchhle vzácných kovů, z Kukuanalandu by se stala strategicky nejvýznamnější země na světě.“

„Pohádkový poklad jednadvacátého století,“ řekla Peggy.

„Steve Jobs si to pravděpodobně myslí. Bill Gates taky,“ dodal Holliday.

„Co když na to Limbani přišel jako první?“ pronesl pomalu Rafi.

„Pak je velká pravděpodobnost, že ho Kolingba nechal zabít už před lety,“ řekla Peggy a kývla hlavou k laptopu. „Většina lidí si to totiž myslí.“

„Ale Ives ne,“ řekl Rafi.

„Rafi má pravdu,“ řekl Holliday. „Když někdo před smrtí pronese poslední slova, tak si obvykle nevymýšlí. Ives zřejmě byl tam někde v džungli. Možná věděl, že Limbani je naživu. Třeba se s ním setkal, nebo potkal někoho, kdo ho viděl.“

„A my bychom měli toho Limbaniho varovat?“ zeptala se Peggy.

„Tak nějak,“ kývl Rafi. „Jestli se Kolingba dozví o těch ložiscích, tak to bude pořádný poprask. Ale kdyby to místo něho měl pod kontrolou Limbani…“

„Zajímalo by mě, kdo Ivese zabil,“ ozval se Holliday po chvíli. „To nebyli žádní súdánští banditi s křesadlovými puškami. Ten, kdo ho zabil, po nás střílel velice výkonnou odstřelovací puškou se zaměřovačem. Máme štěstí, že z nás není žrádlo pro supy.“

„Za tím musí být ta společnost Matheson Resource Industries,“ zauvažovala Peggy. „Ives pro ni pracoval, a podle toho, co jsem našla na Googlu, není taková věc moc v rozporu s Mathesonovou společenskou minulostí. V sedmdesátých letech objevil v Brazílii ropné pole a protože z něho nemohl dostat místní indiány Yavaro, koupil dva bombardéry z druhé světové války a postříkal indiány napalmem, údajně ve jménu pokroku. Taky se párkrát dostal do křížku s Rusy.“

Holliday se zadíval z okna na majestátní řeku. Že by se Vikingové před tisíci lety opravdu dostali až sem? Opravdu se po jejich stopách vydal templářský rytíř, právě tak, jako se oni vydali po jeho? Na okamžik měl zvláštní pocit, jako kdyby se minulost a budoucnost slévala dohromady v jediný okamžik, úplně stejně, jako se asi o dva kilometry dál po proudu stékají Bílý a Modrý Nil. Stejný pocit měl prve na tom malém ostrově na jezeře Tana. Jako kdyby byl na lodi na rozbouřeném moři a najednou mu po zádech přeběhl mráz. Opět se pokusil ten nepříjemný a zlověstný pocit setřást.

„Je to příliš moc náhod najednou,“ řekl nakonec. Poprvé po dlouhé době měl opět chuť na cigaretu. „Na tom, že jsme my i Ives byli na té samé dálnici v Súdánu, není nic divného – koneckonců jsme všichni hledali stejnou věc. Ale co vůbec Ives v tom zapadlém kousku džungle pohledával? Kukuanaland není zrovna turistická destinace. Nemůže přece být náhoda, že Rafi našel v hrobce obraz stejného místa, na které Matheson poslal geologa. Musí tu být nějaká spojitost.“

„Já jsem archeolog; Matheson hledá ložiska minerálů a ropu. Žádná spojitost v tom není,“ namítl Rafi a zavrtěl hlavou. „Řekl jsi někomu o té hrobce?“

„Neřekl to dokonce ani mně, své milované ženušce a družce,“ pravila Peggy.

„Neřekl jsem to nikomu, přísahám,“ dušoval se Rafi. „Vůbec jsem nečekal, že v Etiopii něco najdu, snad s výjimkou nějakých legračnich historek o etiópskych židech. Nebo přinejlepším nějaké staré církevní záznamy. Tohle přišlo jako blesk z čistého nebe. Když jsem našel tu hrobku, tak mě to docela vyděsilo. Nevěděl jsem, co mám dělat. Vlastně to pořád nevím.“

„Jak jsi přišel na to, že ta nástěnná malba v hrobce je to místo na řece Kotto?“

„Poznamenal jsem si charakteristické orientační body, džungli, ty tři vystupující kopce a trojitý vodopád, a pak jsme to porovnali s regionálním počítačovým modelem Afriky založeným na programu Google Earth. Byl jsem stejně skeptický jako ty, Johne. Vůbec jsme nečekali, že najdeme nějakou shodu.“

„Kdo je to my?“

„Já a jeden můj kamarád z geologického oddělení. Geomorfolog jménem Yadin Isaacs. Ten pracuje s těmi počítači.“

„Řekl jsi mu, proč chceš spustit ten model?“

„Vtipkoval jsem o dolech krále Šalomouna a o královně ze Sáby. Docela ho to pobavilo.“

„Je nějaká spojitost mezi Mathesonem a tímhle chlápkem?“

„O žádné nevím,“ pokrčil Rafi rameny.

Peggy chvilku ťukala do klávesnice a pak se opřela v židli a potřásla hlavou. „Má to napsané přímo tady v životopise,“ řekla. „Získal grant sira Jamese Mathesona za vynikající výkony na poli geologie, a to po tři roky za sebou.“

„Bingo,“ pravil Holliday. „Lidé jako je Matheson mají dlouhé prsty a mají je všude. Tvůj kámoš nechtěl kousat do ruky, která ho živí, a tak prostě předal potenciálně zajímavou informaci a dál se o to nezajímal.“ Holliday se zamyslel. „Jak je to dlouho?“

„Sedm měsíců.“

„Matheson měl spoustu času na to, aby poslal Ivese do terénu,“ řekl Holliday. „Žádná náhoda to nebyla.“ Zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že máme konkurenci. A to zatraceně vražednou.“

Sir James Matheson, devátý hrabě z Emsworthu, ve výroční zprávě společnosti Matheson Resource Industries uváděný jako lord Emsworth z Huntingtonu, stál ve své soukromé kanceláři a hleděl na podrobné topografické mapy rozložené na konferenčním stolku.

Bylo mu něco přes šedesát, měl široké čelo, dozadu sčesané řídnoucí šedé vlasy, a hrubou pleť s popraskanými vlásečnicemi v důsledku dlouholetého kouření a pití. Když promluvil, bylo v jeho hlase slyšet slabý přízvuk člověka ze západu, ale to byl jediný pozůstatek jeho nepříliš šlechtických začátků. Vedle něho stál major Allen Faulkener, Mathesonův ředitel pro speciální projekty.

„Jaké jsou možnosti přepravy?“ zeptal se Matheson. „Uprostřed džungle je nám ten materiál k ničemu.“

„V tomhle místě jedině po řece,“ řekl Faulkener a poklepal prstem na bod na mapě. „Po řece Kotto by bylo možné splavit rudu na vlečných člunech až dolů do Ubangi a odtamtud do Mbandaky a na Kongo.“

„A tam je bude muset někdo hlídat celou cestu až do Brazzaville a pak po železnici, kterou budeme muset pravděpodobně pro ty blbouny dát znovu do pucu.“

„Ano, pane.“

„A co kdybychom měli vlastní rafinerii a tavírnu?“ C „Tak bychom mohli snadno vybudovat přistávací dráhu pro letaf dla a hotové zboží lifrovat odtamtud.“

„Jenže to by se o tom dozvěděl ten šílenec Kolingba.“

„Ano, pane, a jeho 2IC taky.“

„Já jsem v armádě nikdy nebyl, Faulkenere, takže s termíny jako 2IC na mě nechoďte.“

„Ano, pane.“

„Máte na mysli jeho pobočníka, Gashe? Toho Američana?“

„Původem je Rwanďan, pane. Ale strávil nějakou dobu ve Státech.“

„Můžeme s ním vést obchodní jednání?“

„Možná v pozdější fázi,“ zaváhal Faulkener. „Právě teď je naprosto loajální vůči Kolingbovi. Je to jeho dojná kráva, abych tak řekl.“

„Oslovil ho už někdo?“

„Jen nepřímo. Setkal se s jedním ze svých bankéřů před pár dny v Bangui, hlavním městě Středoafrické republiky. Ten bankéř občas pracuje pro nás. Zeptal se Gashe, co si myslí o možnosti změny vlády, a jestli by to bylo prospěšnější, tedy výnosnější.“

„A co on?“

„Gash citoval pořekadlo o vrabcích v hrsti a holubech na střeše. Náš člověk už to dál nerozváděl.“

„Můžeme na nějaké úrovni jednat s Kolingbou?“

„O tom pochybuji, pane. Praktikuje Bwiti.“

„Bwiti?“

„To je náboženství, pane. Prohlašuje o sobě, že je velekněz. Bere velké dávky rostlinné drogy tabernanthe iboga; to je psychotropní látka, která vyvolává halucinace. On podle nich potom řídí domácí politiku. Jednou měl po iboze vidění, že vaří zaživa muže, který ho zradil, vlastně to byl jeho bratranec.“

„A on se podle toho zařídil?“

„Hned další den, pane. Uvařil ho i s jeho ženou v padesátigalonovém kotli.“

„Pak je to naprostý šílenec,“ řekl Matheson. „Přesně tak, pane,“ přikývl Faulkener.

„No dobrá,“ pravil Matheson. „Myslím, že se ho opravdu budeme muset zbavit; nevidím jinou možnost.“ Zadíval se znovu na mapy. „Mimochodem, co je s Harrisem?“

„Ten zařídil tu věc s Ivesem, ale udělal přitom pořádnou botu, jak říkají Američané. Utekli mu svědci, které budeme muset zlikvidovat. Mimo jiné ten izraelský archeolog, který nás na celou tu věc přivedl.“

„Takže je ze hry?“

„Obávám se, že ano, pane, leda by měl najednou velké štěstí.“

„Tak mi najděte někoho jiného, kdo bude jednat s Kolingbou,“ řekl Matheson klidně. „A najděte ho rychle. Už o tom ví trochu moc lidí.“

„Ano, pane.“

Kapitola osm

Oliver Gash – bývalý rwandský uprchlík, ze kterého se stal velký drogový boss, státní tajemník a ministr zahraničí šíleného afrického krále – by se na toto vysoké místo nevyšvihl, kdyby byl hloupý. Už když pracoval jako poslíček pro gangy v McElderryho parku, dobře znal hodnotu kvalitní špionáže. Policisté využívali placené informátory, takže to dělal také, až na to, že své lidi platil lépe. V době, kdy přepravoval skutečné zásilky po mezistátní 1-95, používal zakódované satelitní telefony, GPS, sociální sítě se soukromými detektivy a na jeho výplatní listině figurovali špehové, kteří odposlouchávali všechno od kanceláře státního návladního po garáže policejní stanice. Pokud se někde schylovalo k nějakému průšvihu, chtěl o něm vědět dřív, než skutečně nastane. Jestliže někdo vůbec uvažoval, že by něco udělal, pobočník Solomona Kolingby chtěl o jeho úmyslech vědět jako první.

Hned od začátku měl však potíže s celou tou záležitostí týkající se Limbaniho. Kolingba na veřejnosti prohlašoval, že Limbani zemřel před třemi lety v cele vězení v Ouanda Djallé. Nikdo se neodvažoval nazvat Kolingbu lhářem, ale od samého začátku se vynořovaly zvěsti o tom, že Limbani žije. Gash to zprvu přičítal zbožnému přání a vytváření mýtů, ale teď už si nebyl tak jistý. Zrovna před chvílí mu jedno z jeho „odposlouchávacích stanovišť“ – muž jménem Aristide Lundi, který provozoval stánek s banánovým pivem a palmovým vínem ve vesnici Bangara – oznámilo, že se z džungle vynořilo šest mužů v maskáčových oblecích. Dva z nich se opili a řekli Lundimu, že jsou členy CALA, Osvobozenecké armády Středoafrické republiky, vedené Amobem Limbanim. Chtěli samozřejmě Lundiho vystrašit a přimět ho, aby jim nalil pivo, ale Lundi mu také sám řekl, že těch šest mužů s určitostí patřilo k etnické skupině Yakoma a mluvilo dialektem Dendi.

Bangara byla téměř sto dvacet kilometrů od Fourandaa, ale také ležela na řece Kotto – to bylo pro Gashe trochu moc blízko, než aby ho to nechalo chladným. Bylo to už popáté během deseti měsíců, co slyšel o údajné Osvobozenecké armádě, ale tentokrát s ní poprvé někdo spojil Limbaniho jméno.

Naslouchal oddechování, vycházejícímu z Kolingbovy kanceláře ve vedlejší místnosti. Jeho boss si právě si dopřával svého „šlofíka“, delší odpolední zdřímnutí, které mu umožnilo zůstat vzhůru dlouho do noci a povídat, to jest vykládat své názory na všechno od fundamentálních matematických omylů Galilea po správný způsob vaření hyeního masa. Večer s králem Kolingbou byl obvykle nesmírně vyčerpávající a nudný, ale bylo nutno ho přetrpět. Gash vstal, připjal si opasek s pouzdrem s automatickou pětačtyřicítkou, která patřila k jeho plukovnické uniformě, a vydal se přes náměstí do hotelu. Hodlal si dát pořádný drink a pak přemýšlet o dr. Limbanim a jeho Osvobozenecké armádě.

Konrád Lanz vystoupil z taxíku na udané adrese, zaplatil taxikáři a díval se, jak odjíždí. Stál před pětipatrovým domem na Cheyne Walk, osvětleným bodovými světly skrytými v keřích. Jeho potenciální klient měl očividně dost peněz – to bylo vždycky dobré znamení. Lanz strčil do ozdobně tepané brány, otevřel ji a vyšel po třech schodech nahoru. Zazvonil na zvonek. Zevnitř k němu slabě doléhala hudba. Brahms, piano trio v C moll, opus 101. Dobrá volba pro německého žoldáka. Dveře mu otevřel sluha v kompletní livreji a hudba byla rázem hlasitější. Lanz měl dojem, že není reprodukovaná. Kdosi v domě hrál na klavír, housle a cello. Jako dítě tuto skladbu slýchal od svého dědečka, který hrával první housle v berlínské filharmonii pod taktovkou Wilhelma Furtwänglera. Byl naneštěstí zabit při bombovém náletu v březnu 1944.

„Přejete si?“ zeptal se sluha.

„Major Faulkener mě požádal, abych přišel,“ řekl Lanz bezvadnou angličtinou. „Jmenuji se Lanz.“

„Zajisté, pane. Plukovník je ve studovně. Následujte mě, prosím.“

Lanz vkročil do chodby s mramorovou podlahou. Kromě Brahmse slyšel také útržky konverzace a cinkot sklenic, který naznačoval, že v salonu nalevo od chodby probíhá nějaký koktejlový večírek. Sluha ho však vedl kolem centrálního schodiště doprava a zastavil se před zavřenými dveřmi. Zaklepal, otevřel dveře a ustoupil, aby Lanz mohl vejít do studovny.

Místnost byla rozlehlá a její zařízení neslo známky čistě mužské ruky. Strop byl obložen tmavým dubem a kolem stěn se do výše pasu táhly vestavěné knihovny, přerušené jen dvěma vysokými okny na jedné straně a ozdobným krbem na druhé. Nalevo od krbu stál robustní georgiánský psací stůl s malým sekretářem, který sloužil jako bar. Téměř celou podlahu pokrýval gigantický orientální koberec. Ostatní nábytek byl potažený tmavozelenou kůží a nad knihovnami visely olejomalby v pozlacených rámech. Lanz poznal několik obrazů s vojenskou tématikou, včetně portrétu Lawrence z Arábie od Augusta Johna. Peníze a dobrý vkus – v jednadvacátém století poměrně vzácná kombinace. V jedné kožené klubovce seděl muž v tmavém obleku s hřívou stříbrných vlasů a dobře zastřiženým knírem a kouřil doutníky, které, jak Lanz soudil, byly zřejmě pěkně drahé. Na lakovaném stolku stála křišťálová sklenice s nějakou jantarově zbarvenou tekutinou. Podle všeho to byl onen záhadný major Faulkener, muž, který mu poslal deset tisíc euro jako návnadu, aby ho dostal z jeho toskánské farmy.

„Vy budete zřejmě Lanz,“ pronesl muž.

„Ano, jsem.“

„Faulkener. Dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuji.“

„Posaďte se.“

Lanz se posadil naproti stříbrovlasému muži. C Major Allen Faulkener si prohlédl člověka, který se proti němu usadil, a v duchu si ho rychle zařadil. Konrád Lanz byl oblečený jako toskánský farmář, za kterého se vydával. Měl na sobě poněkud obnošenou, ale dost drahou lněnou košili, úzkou kravatu a pomačkanou čokoládově hnědou koženou bundu, která vypadala, jako kdyby ji nosil už celá léta. Boty byly drahé, ale měly silnou podrážku a byly praktické.

Zdálo se, že Lanzovi je něco přes padesát. Měl hrubou ošlehanou pleť člověka, který tráví hodně času venku – opět image toskánského farmáře. Až na to, že vrásky, ošlehaný obličej a trvalé opálení nebyly důsledkem života pod laskavým italským sluncem. Tvář tohoto muže zdrsnělo podnebí kolem rovníku a pergamenové vějířky kolem jeho chladných, ledově modrých očí pocházely od toho, jak je stále mhouřil při střelbě. I po padesátce bylo jeho břicho pevné a ploché a na jeho šíji se vlnily provazce svalů. Zjizvené šlachovité ruce vypadaly, že dokážou snadno rozdrtit ořech nebo roztříštit zuby. Podle rodové historie, kterou Faulkener shromáždil, bojoval Konrád Lanz jako žoldák ve všech afrických válkách, Už od povstání v konžském Kisangani v šedesátých letech, kde začínal jako osmnáctiletý zelenáč toužící po dobrodružství. Toho se mu bohatě dostalo.

„Jak je v Toskánsku?“ zeptal se Faulkener přívětivě. „Horko,“ opáčil krátce Lanz. „Žil jste tam dlouho?“

„Ano.“

Ve dveřích místnosti se objevila energická postava sira Jamese Mathesona. Jeho tvář byla nezdravě zardělá v důsledku vysokého tlaku a pod očima měl tmavé kruhy. Matheson za sebou zavřel dveře a otočil západkou. Lanz vstal a Faulkener také.

„Pane Lanzi, tohle je, ehm, pan Smith.“

Lanz se obrátil k Faulkenerovi a na jeho obličeji se objevil výraz unaveného podráždění. „Ve skutečnosti je to podplukovník, majore Faulkenere. Nestrávil jsem posledních osm hodin na cestě do Milána a letadlem sem, abyste ze mě dělali idiota.“ Obrátil se zpátky k Mathesonovi. „Vy jste sir James Matheson, devátý hrabě z Emsworthu, většinový akcionář společnosti Matheson Resource Industries. To mi prozradily vaše adresa a vyhledávač na počítači. Těch deset tisíc euro mi zase prozradilo, že máte vážný problém, který potřebujete vyřešit vojenskou cestou.“ Lanz se odmlčel. „Strefil jsem se, lorde Emsworthe?“

„Bravo, pane!“ řekl Matheson. Přešel k baru, nalil si sklenici čisté skotské Talisker a posadil se za stůl. Lanz a Faulkener se také znovu usadili. Lanz pořád slabě slyšel komorní hudbu. Tříčlenný orchestr přešel na Beethovenův koncert v C dur, opus 56. Další Němec. Lanz zauvažoval, jestli snad Matheson vybral tu hudbu úmyslně.

Když se tak na něj díval, tak o tom spíš pochyboval; průmyslník nevypadal, že by měl takový jemnocit.

„O Salomonovi Kolingbovi zajisté víte,“ začal Matheson.

„Myslíte toho odpadlického diktátora ve Středoafrické republice. Jistě.“ Lanz přikývl.

„Výborně,“ řekl Matheson. „Co si myslíte o stabilitě jeho režimu?“

„Z politického nebo vojenského hlediska?“

„Obojí.“

„Nic o tom nevím.“ Lanz pokrčil rameny. „Kdybych měl hádat, řekl bych, že to bude jako s většinou ostatních kariéristických diktátorů v Africe. Bude se nějakou dobu hřát na výsluní, ale protože nemá ani špetku zdravého rozumu, nakonec bude sesazen. To je nevyhnutelné.“

„Sesazen zevnitř?“ otázal se Matheson a usrkával Talisker.

„Je nějaká jiná možnost?“ otázal se Lanz, i když moc dobře věděl, kam tím Matheson míří.

„Jinou možností je převrat zorganizovaný zvenčí,“ řekl Faulkener prostě.

„Vojenskou silou?“ zeptal se Lanz.

„Proto jste tady, plukovníku Lanzi,“ řekl Faulkener rázně. Lanz měl dojem, že ten stříbrovlasý muž by nejraději použil titul Oberstleutnant, nebo ještě lépe Obersturmbannführer.

„Nemám ponětí, jak velkou vojenskou silou Kolingba disponuje,“ namítl.

„To vám všechno můžeme říct,“ řekl Faulkener. „Ale kdyby byl Kolingba zabit a pevnost obsazena, převrat bude hračkou. Jeho řádná armáda je k smíchu, v nejlepším případě jsou to amatérští byrokraté.“

„Máte někoho, kdo Kolingbu nahradí?“

„Několik kandidátů. Nejpravděpodobnější je jeho pobočník,“ opáčil Faulkener.

„Ten není vůči Kolingbovi loajální?“ otázal se Lanz.

„Je velice chamtivý,“ řekl Matheson. „Je loajální tak leda vůči sobě.“

„Podle mého názoru, jakmile bude Kolingba svržen, všechno ostatní už samo od sebe zapadne na své místo,“ řekl Faulkener.

„Pokud mám něco takového provést, tak není důležité, co si myslíte, majore Faulkenere. Důležitý je můj názor.“

Faulkenerův obličej znachověl, major ale nic neřekl.

„Jaký je první krok?“ otázal se Matheson.

„Obhlídka terénu,“ pravil Lanz.

„Myslíte jet do Fourandaa, hlavního města?“ zeptal se Faulkener. „To v první řadě,“ kývl Lanz. „S tím počítáme,“ řekl Matheson.

„Máme pro vás připravené krytí,“ řekl Faulkener. „V Kukuanalandu se turistický ruch moc nepěstuje, tak jsme z vás udělali úředníka se specializací NGO na zahraniční pomoc. Máme pas, kontaktní čísla a kompletní historii, kterou můžete použít, kdyby došlo k nějakému vyšetřování.“

„O zahraniční pomoci nic nevím,“ řekl Lanz. „A nehodlám se nic učit. Jsem voják. Zajistím si své vlastní krytí.“

„Jako co, jestli se smím zeptat?“ otázal se příkře Faulkener a znovu znachověl. Lanz byl jen nájemný zabiják, ale zdálo se, že při schůzce zcela převzal iniciativu.

„Jako obchodník se zbraněmi,“ řekl Lanz s úsměvem. „To je něco, co máme s generálem Kolingbou společné.“

„Kdy?“ zeptal se Matheson.

„Co nejdřív.“

„Výborně!“ zvolal Matheson. Rázně vypil zbytek své skleničky. „Kolik chcete?“

„Za předběžný průzkum a zprávu?“

„Ano.“

„Sto tisíc euro. Padesát tisíc hned na moje konto v Lichtenštejnsku, a zbytek, až dostanete mou zprávu.“

„Trochu přemrštěné, nezdá se vám, Lanzi?“ namítl Faulkener.

„Chcete po mně, abych vlezl do jámy lvové, majore Faulkenere. Myslím, že ta cena je přiměřená. Jestli si to nemyslíte, já se klidně zase vrátím zpátky do Toskánska.“

„Cena je v pořádku,“ vložil se do toho Matheson. „Jeďte do Fourandaa. A pošlete mi zprávu co možná nejdřív.“

Kapitola devět

Navzdory vší legendární krvavé historii je Chartúm poměrně mladé město. V roce 1821 ho založil Ibrahim Paša jako předsunuté stanoviště pro egyptskou armádu. V průběhu let se Chartúm rozrostl a stal se hlavní základnou obchodu s otroky. Město mělo dobrou strategickou polohu na poloostrově u soutoku Modrého a Bílého Nilu. V roce 1884 samozvaný Mahdí neboli Mesiáš arabského lidu, jak si říkal, oblehl anglicko-egyptskou posádku pod velením britského generála Charlese George Gordona a nakonec ji zmasakroval. Britové se ale za tu porážku pomstili o třináct let později, kdy generál Herbert Kitchener rozprášil Mahdího vojsko ve městě Omdurman na druhém břehu řeky. Lord Kitchener pak nechal vystavět nové město Chartúm, s plánem ulic navrženým po vzoru britské vlajky.

Chartúm má dvě tváře, jako mnoho afrických měst; na jedné straně je to město zbohatlé z ropy, plné luxusních hotelových resortů, exotické architektury a okázalých výškových staveb, a na straně druhé město nesmírné chudoby, s masivní inflací a nezaměstnaností, nedostatkem pitné vody a kanalizace, s kvetoucím ilegálním obchodem s ženami a dětmi; město, kde kvete rozsáhlý černý trh v podstatě s čímkoliv a kde děti na sucích neboli tržištích prodávají prošlé potraviny.

„Tady jsme určitě špatně,“ pravila Peggy, když vyhlédla ze zaprášeného okénka land cruiseru. Byli na prašné, neasfaltované cestě v jižním Chartúmu. Většinu okolní zástavby tvořily nízké, laciné průmyslové stavby z betonových panelů, s plochými a rezavými plechovými střechami. Vypadaly, že jsou prázdné a jejich okna byla špinavá a rozbitá. Kdysi v minulosti to byla zcela určitě záplavová oblast, na budovách byly jasně vidět stopy, kam až dosahovala voda.

„To je to, co měl Ives napsané na tom kousku papíru v aktovce,“ řekl Rafi. ,“Trans,‘ což zřejmě znamená transport; ‚Mutwakil Osman, konec ulice Al-Hamdab, přes železniční koleje. Hledat starou opuštěnou pumpu Petronas nalevo.‘“ Rafi ukázal. „Támhle je ta pumpa, tady končí ulice a před chvilkou jsme přejeli přes koleje.“

„Nic tu ale není, akorát Nil a pár člunů,“ řekl Holliday a zastavil auto. Přímo před vozem cesta končila v houštině plevele, jenž přecházel do příkře se svažujícího břehu Nilu. Dolů na úzký betonový chodník vedly rozvrzané dřevěné schůdky, a několik dřevěných můstků vybíhalo do pomalu plynoucí, větrem zčeřené vody. U můstků bylo přivázáno několik velkých říčních člunů, většina z nich zřejmě sloužila k bagrování nilského bahna. Jiné dva čluny byly vybavené velkými rezavými boudami, které vypadaly, že pocházejí z druhé světové války. Holliday vylezl z auta. Rafi a Peggy ho následovali. Bylo horko, ale lehký větřík od řeky, který s sebou nesl aromatické vůně, byl osvěžující a chladivý.

„Určitě nejel lodí,“ řekl Rafi a zamračil se.

„Řeka Kotto je přítok Nilu?“ zeptala se Peggy.

„Ne, ale mají stejné povodí. V Súdánu se mu říká Bahr al-Arab,“ vysvětlil Rafi. „Myslím, že by se nějakou lodí jet dalo, ale nebylo by to jednoduché.“

„Jsou tam krokodýli?“ zeptala se Peggy.

„A pěkně hladoví,“ ujistil ji Rafi, zašklebil se a láskyplněji přehodil ruku kolem ramen.

„Tak to pojďme zjistit,“ navrhl Holliday. Zamířil po vratkých schodech na hrubé betonové molo. Vítr tu foukal silněji a ve vzduchu bylo cítit ještě něco jiného; známý pach benzínu.

Rafi a Peggy sestoupili po schodech za ním. Po molu zamířili k prvnímu člunu s rezavou budkou. Do její stěny byly vsazené dveře, na nichž byla lepicí páskou přilepena deska s nápisem OSMANOVA LETECKÁ SPOLEČNOST.

„Nikde tu nevidím žádnou ranvej,“ podivila se Peggy.

V řadě za sebou došli po úzkém chodníčku k budce. Holliday zaklepal na dveře.

Dveře zarachotily v pantech. Nad nimi se zatřepotal pestrý, duhově zbarvený ledňáček a odlétl k říčnímu břehu.

„Dakhaltuml“ ozval se zevnitř tlumený hlas. Holliday uslyšel cosi jako soustruh a tlumené cvakání generátoru.

„To je buď ‚pojďte dál‘ nebo ‚vypadněte‘, usoudila Peggy.

„Znamená to vstupte,“ poučil je Rafi. „Je to súdánsky. Otevři dveře.“ Holliday nadzdvihl závoru a vkročil dovnitř.

Přední polovina pochmurné budovy byla zařízena jako kombinace obýváku a dílny. Bylo tu vyhrazené místo na svařování, soustruh, sloupová vrtačka, regály na svařovací a pájecí nářadí a na kozách cosi, co podezřele připomínalo podlouhlý plechový banán, natřený základním nátěrem, místy zkorodovaným. Na druhé straně se nacházelo úzké skládací lůžko, kuchyňský stůl, pár skříněk, kamínka a velké umyvadlo. Zadní část boudy byla přehrazená nenatřenou překližkovou přepážkou. V jejím středu byla garážová roleta se spouštěcím mechanismem, s kolejničkami nad jejich hlavami.

U kamínek stál muž v bílé zástěře a míchal cosi v malém hliníkovém kastrolku, z něhož stoupala pára. „Aasalaamu aleikum,“ pravil Rafi.

„Waaleikum aaassalaam, efendi,“ odpověděl muž v zástěře. Přívětivě se usmál. „Pěkné kuřátko,“ řekl a ukázal dřevěnou vařečkou na kastrol. „Nedáte si se mnou? Je od Campbelľs.“ Muž byl malý, drobný, měl snědou pleť a na hlavě mu seděla ozdobně vyšívaná čepička kúfí. Mohlo mu být něco přes čtyřicet. Jeho přízvuk zněl, jako kdyby byl z amerického Jihu.

„Pan Mutwakil Osman?“ zeptal se Rafi.

„Chodil jsem na vojenskou školu, Riverside Military Academy v Gainesville v Georgii,“ pravil muž v zástěře pyšně. „Víte vůbec, co to znamená, jmenovat se Mutwakil v Gainesville v Georgii? Moji přátelé mi říkají Donny.“

„Donny Osman?“ Peggy se zasmála. * „Pořád je to lepší než Mutwakil, to mi věřte.“

„Vy jste Američan?“ zeptal se Rafi. ^ „Narodil jsem se v Americe a vyrostl jsem tam. Moji rodiče jsou

Súdánci. Tady žiju od roku 2002.“ Pokrčil rameny. „Po jedenáctém září už to pro muslimy nebylo tak jednoduché.“ Ušklíbl se. „Zejména pokud se živíte pilotováním letadel. Měl jsem malou leteckou přepravní společnost. Za šest měsíců zkrachovala.“ Znovu pokrčil rameny. „No jo, tak už to chodí.“ Nalil polévku do mísy, přenesl mísu k malému stolu a začal jíst. „Co pro vás můžu udělat?“ Obezřetně si je prohlížel a zejména se zaměřil na Hollidaye. „Sem nikdo nepřijde jen tak náhodou.“

„Co takhle Archibald Ives,“ pronesl Holliday zkusmo.

„Archie? No jistě, a co je s ním?“

„Jakou má s vámi spojitost?“

„Proč se o to zajímáte?“

„Protože jsme v jeho osobních věcech našli vaše jméno,“ řekl Holliday bez obalu a čekal na nějakou reakci. „Osobních věcech?“

„Jo. Je mrtvý. Zavraždili ho.“

Obličej drobného muže se zachmuřil. „Já to věděl,“ řekl tiše. „Co jste věděl?“ zeptal se Holliday.

„Věděl jsem, že je v průšvihu, hned od začátku.“

„V jakém průšvihu?“

Osman odložil polévkovou lžíci a vzdychl. „Celá léta vozím lidi na nebezpečná místa,“ řekl. „Ale tentokrát to bylo příliš nebezpečné. Celá ta věc pěkně smrděla, víte?“

„O jakou celou věc šlo?“

„Jednak o Mathesona, a jednak o Kukuanaland.“

„Kvůli Kolingbovi?“

„A taky Limbanimu.“ Osman přikývl.

„Co je s Limbanim?“ zeptal se Rafi.

„Limbani je jako Kolingbova Bílá velryba, nebo duch Marleyho z Vánoční koledy.“

„To mi vysvětlete,“ vybídl ho Holliday.

„Limbani Kolingbu straší. Během převratu se mu podařilo utéct a od té doby se Kolingba bojí, že Limbani organizuje v džungli něco na způsob povstalecké armády po vzoru Fidela a Che Guevary. Kouří ten sajrajt, ibogu, nebo ji šňupe nebojí, co já vím, a má po ní pořád nějaké vize. Například o tom, jak se Limbani a jeho hordy vynořují z pralesa jak švábi.“

„Takže Limbani je opravdu jen mýtus?“ zeptala se Peggy.

„Kdo ví?“ Osman pokrčil rameny. „Vtip je v tom, že Kolingba rozmístil po džungli hlídky těch svých hrdlořezů a řekl jim, aby stříleli na všechno, co chodí po dvou. Na Limbaniho hlavu naraženou na kuluje vypsaná odměna sto tisíc dolarů.“

„A vy jste tam Ivese vzal?“ otázal se Rafi.

„Archie mi připadal jako celkem rozumný chlápek. Myslel jsem, že ví, co dělá a že se o sebe dokáže postarat. Říkal, že je to jeho velká šance. Něco, co by mu pomohlo klidně odejít na odpočinek.“

„No, na odpočinek už každopádně odešel,“ podotkla Peggy.

„Kam přesně jste ho dovezl?“ chtěl vědět Holliday.

„Dalo by se říct, že na konec světa,“ pravil Osman. „Víc než tisíc kilometrů odtud na jihozápad. Do malé osady zvané Umm Rawq, těsně před místem, kde se řeka Bahr al-Arab promění v Kotto. Neřekl mi, kam má namířeno, jen to, že na pár dní odjede po řece Kotto.“

„Co je v té osadě, tom Umm Rawq?“ zeptal se Holliday.

„Je tam rybí trh, přístav, obchod; je to vesnice, nebo spíš to, co z ní zbylo.“

„A proč jel zrovna tam?“

„Je to hned na hranici a dá se tam pronajmout loď. Tam jsem ho taky viděl naposled; mířil na místním parníčku proti proudu řeky.“

„Jel ještě někdo s ním?“

„Průvodce. Jeden místní chlapík. Myslím, že se jmenuje Mahmúd.“

Nastala pauza. Nakonec promluvila Peggy. „Čím jste ho do té vesnice Umm Rawq vlastně dopravil?“

Osman se usmál. Vstal od stolu, přešel k velkým dveřím, které vypadaly jako od garáže, a vysunul je nahoru. Dveře zarachotily ve svých kolejničkách a odhalily to, co bylo na druhé straně překližkové přepážky.

„No to mě podrž,“ zašeptal Holliday. „Ten musí být nejmíň padesát let starý.“

„Šedesát šest,“ pravil Osman pyšně. V doku v zadní části člunu spočíval na vodě bílý hydroplán Catalina PBY. Jeho trup se zlehka pohupoval na hladině a jeho jediné vysoko posazené křídlo propůjčovalo letadlu vzhled nějakého gigantického elegantního ptáka, který se chystá vzlétnout. Černě nalakované trojlisté vrtule obou motorů se leskly. „Koupil jsem ho před devíti lety od vojenského letectva Jižní Afriky v Johannesburgu a doletěl s ním sem.“ Osman vyšel na molo a láskyplně se na letadlo zadíval. Ostatní ho otevřeným vchodem následovali. „Celý rok jsem ho opravoval, sháněl součástky a dával ho znovu dohromady. Od té doby jsme kamarádi.“

„Je překrásný,“ řekl Holliday a myslel to upřímně. Hydroplán byl nádhernou ukázkou zachovalé historické elegance.

Nastalo delší ticho; všichni stáli a mlčky obdivovali letadlo. Daleko odtud po Nilu přejela výletní loď a dolehl k nim elektronický hlas průvodce, který se nesl přes vodu.

„Tomuhle se říká uvíznout v momentu, jak o tom zpívá Bono,“ řekla Peggy.

„Cože?“ nechápal Rafi.

Holliday si povzdychl. „Myslím, že chtěla říct, že to je moment svědomí.“

„To mi musíš vysvětlit,“ žádal Raíi. „Popové hvězdy nejsou moje silná stránka.“

„Znamená to, že máme tak trochu morální dilema,“ poučil ho Holliday. „Kolingba a jeho malý zločinecký plácek v džungli jsou momentálně spíš pro smích. Dejte mu ale do rukou nález v hodnotě bilionu dolarů a už tolik pro smích nebude.“

„A co s tím máme dělat?“ pokrčil rameny Raíi. „Já jsem tady kvůli archeologii, ne abych vedl bitvu.“

„Co teda uděláme, Johne?“ zeptala se Peggy.

„Buď neuděláme nic, anebo zkusíme najít Limbaniho a postaráme se, aby byly síly na obou stranách vyrovnané.“ Obrátil se k Osmanovi. „Vezmete nás do Umm Rawq?“

„Jistě.“ Donny Osman přikývl. „Jedu v tom s vámi.“

„Já taky,“ přidala se Peggy.

„Ach jo,“ povzdychl si Raíi. „Já chtěl jenom najít doly krále Šalomouna. A teď místo toho jedu do válečné zóny.“

Kapitola deset

Konrád Lanz se shýbl, aby prošel oválnými dveřmi prastarého letounu Iljušin Il-18 společnosti Air Mali, a na chviličku se zastavil na schodech, aby se rozhlédl po letišti Fourandao. Oficiálně bylo známé pod názvem Kolingbovo mezinárodní letiště, i když jediná popraskaná ranvej byla dlouhá stěží 800 metrů a ošuntěle vypadající terminál nebyl ani vybaven radarem.

Terminál tvořila jediná nízká budova z betonových panelů, s prostou věží trčící uprostřed. Nalevo byla skládka paliva a na pravé straně malé parkoviště. U dveří terminálu Lanz zahlédl vozidlo, které velice připomínalo sovětský obrněný transportér BTR-40, usoudil však, že to bude spíš čínská kopie, typ 55.

Sešel dolů ze schůdků za asi dvanácti dalšími pasažéry, kteří s ním letěli z Bamaka, a zamířil k terminálu. Lanz už navštívil spoustu podobných letišť, jako bylo tohle, a znal jejich silné a slabé stránky. Když míjel obrněné vozidlo, uviděl, že to je skutečně čínská verze

BTR-40. Před strojem se povalovali dva muži, oba v maskáčích do džungle, vysokých botách, jaké nosí výsadkáři, a zrcadlových leteckých brýlích. Oba drželi samopal Tokarev, pocházející z druhé světové války.

Obrněné vozidlo, stejně jako zbraně, bylo starší než oba muži dohromady. Jeho přední část zdobila rez, chybělo mu jedno přední světlo a čelní sklo bylo tak špinavé, že přes něj nebylo vidět. Vůz byl také nápadně nakloněný na jednu stranu, což Lanzovi prozradilo, že má buď prázdné pneumatiky, nebo poškozené tlumiče. Právě tak dobře mohlo stát na podstavci v muzeu, opatřené mosaznou plaketou, protože bylo zřejmé, že se už velmi dlouho nepohnulo z místa. To bylo pochopitelné, Číňané byli celkem štědří, pokud šlo o výzbroj a vozidla, ale údržba už byla něco úplně jiného. Provoz vozidla typu 55 vyžaduje skladiště náhradních dílů, mechaniky a automobilový park, prostě nudnou každodenní činnost řádné armády, což bylo něco, o co se diktátoři jako Kolingba moc nezajímali. Na druhé straně ovšem u hlavního terminálu stála dvojice útočných helikoptér Kamov Ka-52 „Aligátor“, které vypadaly, že jsou ve skvělém stavu.

Lanz vkročil do terminálu. Nebylo pochyb, jak vypadá protokol ohledně přistěhovalectví a cla. Otevřený prostor pod pomalu se otáčejícími větráky u stropu s dvěma pulty a dvěma stoly byl očividně určen místním, kteří se vracejí domů, zatímco zavřené dveře byly opatřené nápisem POUZE NÁVŠTĚVNÍCI ZE ZAHRANIČÍ. Lanz otevřel dveře a vešel dovnitř.

V malé místnosti bez oken s šedými dlaždicemi byli tři uniformovaní muži. Jejich uniforma byla stejná jako uniforma těch dvou vojáků, poflakujících se před obrněným vozidlem venku. Jeden z nich seděl za poškrábaným kancelářským stolem, zatímco druhý stál za ním a ten třetí o něco dál, u dveří vedoucích z místnosti. Na pravé straně od stolu byl dřevěný pult. Oba stojící muži měli na očích letecké sluneční brýle, ten u stolu ne. Oba měli v pouzdrech u opasku zavěšené automatické pistole Tokarev TT-30 – nebo to tak alespoň vypadalo. Na stěně za mužem sedícím u stolu visela zarámovaná fotografie Solomona Kolingby. U protější stěny stála dlouhá dřevěná lavice.

Lanz přikročil k pultu a tiše čekal. Muž u stolu k němu vzhlédl. Bylo mu něco přes čtyřicet, na spáncích se mu začínaly objevovat první šediny. Měl na očích brýle s kulatými kovovými obroučkami. Jmenovka na jeho uniformě zněla SAINT-SYLVESTRE. To nebylo nic překvapivého, Středoafrická republika byla kdysi součástí Francouzské rovníkové Afriky.

„Váš pas, prosím.“

Lanz sáhl do vnitřní kapsy své béžové plátěné bundy a vytáhl pas. Byl tmavě modrý a nad kanadským státním znakem byl zlatě vyražený nápis KANADA. Podal ho muži.

Saint-Sylvestre za stolem listoval prázdnými stránkami. „Vy jste Kanaďan?“

„Ano.“

„Jmenujete se Konrád Lanz?“

„Ano.“

„To není kanadské jméno.“

„Moji rodiče byli Rakušané. Přistěhovali jsme se do Kanady, když jsem byl ještě dítě.“

„Vidím, že toho moc nenacestujete.“

„Právě naopak,“ řekl Lanz. „Cestujú docela hodně. Však vidíte, že datum vydání je před pouhými dvěma měsíci.“

„Takže máte zbrusu nový pas.“

„Ten předchozí už byl plný.“ Lanz měl ve skutečnosti celou řadu pasů, ale kanadské se daly sehnat nejsnadněji, a když cestoval do země, kterou nikdy předtím nenavštívil, dával přednost úplně novým dokumentům. Pánbůh ví, které země ten šílenec Kolingba nemá rád, nebo které ho podle jeho chorého mínění urazily.

Lanz strávil celý týden průzkumem Kukuanalandu a jeho vůdce a z toho, co se dozvěděl, nebylo pochyb, že Freud by si na psychoanalytičkám rozboru tohoto samozvaného generála pořádně smlsl. Podle různých zpráv byla jeho matka prostitutka, zřejmě i poněkud mentálně zaostalá. Jeho otec byl zřejmě jedním z jejích klientů. Kolingba měl dvě sestry a tři bratry, všichni zemřeli násilnou smrtí a za záhadných okolností.

Kolingba byl nechvalně proslulý svými náladami a vrtochy, které byly naprosto nepředvídatelné a náhlé, takže obyvatelé Kukuanalandu žili v ustavičném strachu. Na druhé straně generálův pobočník Oliver Gash byl hádanka; objevil se v předvečer takzvané „revoluce“, aby nabídl svou podporu. Různé zdroje naznačovaly, že Gash má ve Spojených státech poměrně pestrou kriminální minulost. Lanz si nebyl jistý, který z těch dvou mužů představuje větší nebezpečí.

„Proč jste sem přijel?“ zeptal se ho Saint-Sylvestre.

„Kvůli obchodu.“

„Jakému obchodu?“

„To vás nemusí zajímat,“ odpověděl Lanz a zauvažoval, co všechno si asi může k tomuhle člověku dovolit.

„Oddělení vnitřních záležitostí se zajímá o obchody každého, pane Lanzi.“ Saint-Sylvestre se usmál.

„Myslel jsem, že jste imigrační oddělení, ne tajná policie.“

„V Kukuanalandu je to jedno a totéž,“ řekl Saint-Sylvestre. „A na naší policii není vůbec nic tajného.“ Mužův úsměv ztvrdl a změnil se v něco jiného. „Jsme velice otevřená země, víte.“

„To je chvályhodné,“ pravil Lanz.

„Takže se ptám znovu, jaké obchody tu hodláte vést?“

„Zbraně,“ řekl Lanz.

Saint-Sylvestre za ocelovými obroučkami brýlí zamrkal. „Co prosím?“

„Jsem obchodník se zbraněmi… pane Saint-Sylvestre. Specializuji se na ruční zbraně všech typů, včetně systémů protitankových střel, jako jsou americké LAW nebo ruské RPG-7.“

„Kapitán Saint-Sylvestre, pane Lanzi,“ opravil ho Saint-Sylvestre. Pak dodal: „Proč myslíte, že bychom měli zájem o vaše služby?“

„Protože pistole, které mají vaši dva strážní u pasu, byly vyrobené v třicátých letech minulého století. Stejně tak samopaly, co mají stráže venku.“

Saint-Sylvestre se zadíval na pas ve svých rukou a změnil téma. „Vy jste byl v Mali,“ konstatoval. „Ano, byl.“

„Udělal jste tam nějaké obchody?“

„Nic, co by stálo za řeč. Jen jsem navázal pár kontaktů.“

„A jeden z nich vám navrhl, abyste navštívil naši zemi? Někdo konkrétní?“

„Jeden chlápek jménem Ives,“ nahodil udičku Lanz. „Archibald Ives.“

Saint-Sylvestre na to nijak nereagoval, jen si krátce cosi poznamenal do bloku, který měl u ruky. Pero, které používal, bylo Montblanc – buď bylo jeho vlastní, nebo ho ukořistil od neopatrného cizince, který prošel tou neutěšenou malou místností, Saint-Sylvestrovým královstvím.

„A přivezl jste do země nějaké zbraně?“ zeptal se Saint-Sylvestre a kývl hlavou směrem ke kufru, který Lanz nesl v ruce.

„Jenom katalogy,“ odpověděl Lanz.

„Ukažte ten kufr, prosím,“ řekl Saint-Sylvestre a ukázal na stůl. Lanz zdvihl kufr a otočil ho. Strážný stojící za Saint-Sylvestrem otevřel zipy po obou stranách a otevřel zavazadlo. Saint-Sylvestre nahlédl dovnitř. Toaletní potřeby, úhledně srovnané letní oblečení a asi šest tlustých katalogů: Armament Technology Incorporated z Kanady, Browning, Bushmaster, Česká Zbrojovka Uherský Brod, čínský Norinco, ruský Rosvooruženie.

Kapitán Saint-Sylvestre zdvihl namátkou jeden katalog a prolistoval jej, pak jej položil na stůl. Pomocí svého zavřeného pera nadzdvihl oblečení v kufru. Našel pouze knížku – nejnovější román Carla Hiaasena. Zvedl ji. „Co je to?“

„Velmi vtipná kniha o kultu celebrit ve Spojených státech.“

„Vy v Kanadě takový kult nemáte?“

„Těžko říct.“ Lanz pokrčil rameny. „V Kanadě žádné celebrity nejsou. Všechny jezdí do USA.“

„Ta kníhaje vtipná?“

„Velice.“

„Autor je celebrita?“

„Asi jo,“ odtušil Lanz.

„Takže si dělá legraci sám ze sebe?“

„Nevím a je mi to vlastně jedno.“ Lanz si povzdychl. To spletité vyptávání ho začínalo nudit. „Koupil jsem si to, jen abych měl v letadle co číst.“

Saint-Sylvestre upustil knihu zpátky do kufru a znovu změnil téma. „Vyprázdněte kapsy, prosím.“

Lanz poslechl. Saint-Sylvestre zdvihl jeho peněženku. Prozkoumal všechny kreditní karty a spočítal hotovost. Bylo to celkem čtyři tisíce dolarů v amerických stodolarových bankovkách.

„To je docela hodně peněz.“

„Já dávám přednost hotovosti.“

„To já taky,“ řekl Saint-Sylvestre. Odpočítal deset stodolarových bankovek, složil je a zastrčil si je do náprsní kapsy své uniformy. Podíval se na Lanze a usmál se.

„Daň,“ vysvětlil.

„To jsem pochopil,“ přikývl Lanz. „Mobilní telefon nemáte?“

Lanz pokrčil rameny. „Copak bych tu měl signál?“

„Ani fotoaparát?“

„Nepřijel jsem sem fotit obrázky.“

„Naše země je velice krásná,“ pravil Saint-Sylvestre. „Pro návštěvníky má spoustu lákadel. Plno pestrých ptáků a exotických zvířat.“

„O tom nepochybuji.“

„Ovšem džungle dokáže být velice nebezpečná. Někdy dokonce smrtící,“ řekl Saint-Sylvestre. „Proto bych vám velmi doporučoval, abyste zůstal ve Fourandau. Pro vaše vlastní bezpečí.“

„Zajisté,“ kývl Lanz. Ale ale, copak má tohle znamenat?

„Můžete jít,“ pokynul mu Saint-Sylvestre. Lanz přikývl, znovu zabalil svůj kufr a vložil všechny věci zpátky do kapes, včetně peněženky.

„Možná byste mi mohl doporučit nějaký hotel,“ napadlo ho. „Je tu jenom jeden. Trianon.“

Lanz opět přikývl. Strážný u dveří ustoupil stranou, aby mohl projít. Lanz zdvihl svůj kufr a vyšel ven. Saint-Sylvestre se za ním díval. Nakonec promluvil ke strážnému, který stál vedle něho, v rychlé řeči Sango.

„Tondo ni wande“ instruoval ho. Hlídej toho cizince.

„En, Kapita“ řekl strážný. Vyšel za Lanzem ze dveří.

Kapitola jedenáct

Michael Pierce Harris seděl ve svém pokoji hotelu Hilton v Chartúmu a poslouchal hlas svého šéfa, který k němu přes satelit doléhal z velké dálky a s mírnou ozvěnou.

„Jaká je současná situace?“ zeptal se major Allen Faulkner ze své londýnské kanceláře.

„Připravují se na nějakou expedici, to je jisté,“ odpověděl Harris. „Nakupovali všechno možné, od spreje proti moskytům a houpacích sítí po mačety a prášky proti malárii.“

„A co ten pilot, Osman?“

„Rozebírá motory na Catalině.“

„Máte nějaké tušení, kdy se chystají odjet?“

„Zítra, možná pozítří. Osman vyplnil letový plán do Umm Rawq.“

Nastalo krátké ticho. Nakonec Faulkener promluvil. „Na civilním letišti v Chartúmu sedí Mathesonův dvoumotorový Twin Otter. Odvezte ho ráno na hranici do Wau. Budu mít šest mužů v záloze. To by mělo stačit.“

„Stačit na co?“ zeptal se Harris.

„Jdou po Ivesových stopách,“ řekl Faulkener a jeho hlas stoupal a klesal podle přenosových vln; znělo to skoro strašidelně. „Zařiďte, aby někde zakopli a spadli. Ať je to smrtelná nehoda.“

Konrád Lanz, který se vrátil ze své pravidelné odpolední procházky, vkročil do baru Marie Antoinetty v hotelu Trianon Paláce, a čekal, až se jeho oči přizpůsobí šeru. Dlouhá úzká místnost byla prázdná, až na barmana Marcela Bogandu. Pootevřenými žaluziemi okna vedoucího na verandu v koloniálním stylu sem slabě dopadalo pozdní odpolední slunce.

Místnost vypadala, jako kdyby vypadla z románu Rudyarda Kiplinga, i s pomalu se otáčejícím skřípajícím větrákem nad hlavou, několika starými lavicemi, potaženými popraskanou hnědou kůží, a namátkou rozestavenými klubovkami. Střed místnosti tvořil několik metrů dlouhý bar, zhotovený z tmavě červeného tvrdého dřeva ve stylu art deco. Povrch baru pokrývala deska z umělého mramoru.

Bar byl Marcelovou pýchou a radostí; každý drink servíroval na podnose, a jakmile se sklenice maličko orosila, Marcel ji otřel snad ještě dřív, než se na ní stačil utvořit zkondenzovaný proužek.

Marcelovi bylo něco přes padesát, měl kulatý obličej a krátké vlasy. Nosil brýle s želvovinovými obroučkami a od chvíle, co bar v poledne otevíral, až do půlnoční zavírací doby, nosil večerní oblek. Byl to puntičkársky, uzavřený člověk, který zřídka promluvil, pokud ho někdo neoslovil. Lanz se vlastně jen náhodou od jednoho číšníka v jídelně na opačném konci haly dozvěděl, že Marcelovi Trianon patří.

Lanz přešel místnost a usadil se poblíž východu na verandu na jedné z vysokých kožených barových stoliček s opěradlem. Položil na bar svou knihu od Carla Hiaasena a čekal. Pár minut to trvalo, ale Marcel k němu nakonec přišel a vzal si od něho objednávku; vychlazenou zelenožlutou láhev konžského piva Ngok s křiklavou značkou krokodýla. Marcel nalil bledý žlutavý ležák do vysoké sklenice a nechal trochu vyběhnout pěnu, právě tak akorát. Lanz trochu upil a blaženě si povzdychl.

„Venku je pěkné vedro,“ podotkl.

„To obvykle bývá, pane,“ řekl Marcel. „Tohle je horká země.“

„Vy tu žijete celý život?“ zeptal se Lanz.

„Odešel jsem odtud do školy, pane. Do Francie. Na Sorbonnu.“

„A pak jste se sem vrátil?“ zeptal se Lanz, kterého to překvapilo.

„Je to můj domov,“ řekl barman prostě a pokrčil rameny.

„Myslíte Kukuanaland?“

„Fourandao, pane.“

„Co si myslíte o Kolingbovi?“

„Snažím se nic si nemyslet,“ odpověděl Marcel. Lanz si nebyl úplně jistý, ale měl dojem, že v mužově hlase zachytil špetku ironie. „Přijíždí sem někdy?“

„Ne, pane. Náš prezident nepije.“

„A co ten jeho pobočník, ten Gash?“

„Občas si dá čokoládový bourbon s ledem,“ řekl Marcel. „Proč mi kladete tolik otázek, pane?“

„Budu k vám upřímný, Marceli. Potrebujú se nějak dostat k prezidentovi.“

„Ze svých zkušeností vím, že lidé, kteří začínají konverzaci větou ‚budu upřímný‘, dvakrát upřímní nejsou. A co přesně myslíte tím ‚nějak se dostať?“

„Jsem obchodník se zbraněmi, Marceli. Prodávám zbraně a munici, většinou malým africkým zemím, jako je tahle, obvykle jejich povstaleckým frakcím, někdy znepřáteleným náboženským a etnickým skupinám.“

„Tady nemáme žádné povstalecké frakce, pane, a znepřátelené náboženské a etnické skupiny taky ne.“

„A co Limbani?“ zeptal se Lanz přímo.

„Doktor Limbani je už dost dlouho po smrti,“ řekl Marcel. Zároveň se však v jeho očích objevil slabý zákmit obav a v obličeji mu maličko škublo. Lanz se rozhodl to prozatím nechat být.

„Odkud získává Kolingba své zbraně?“

„To vám nemohu říct,“ řekl Marcel.

Barman se začínal tvářit velice znepokojeně a Lanz usoudil, že bude lepší raději vycouvat. „No dobrá, dejte mi vědět, kdybyste se doslechl o nějakém způsobu, jak bych se k němu mohl dostat,“ prohodil nakonec.

„Samozřejmě, pane.“ Nastala pauza. „Je to všechno?“

„Ještě jedno pivo, Marceli.“

Když Lanz dopil druhé pivo, zdvihl svou knihu a opustil bar. V hale hotelu zahlédl osamoceného muže sedícího v jednom z proutěných křesílek. Muž kouřil cigaretu a četl výtisk Centrafriquepresse. Byl to stejný muž, který ho sledoval i na jeho odpolední procházce. Lanz se usmál. Saint-Sylvestrovo očko nebylo moc nenápadné.

Lanz vyšel po širokém mohutném schodišti do mezaninu, a pak další tři patra ke svému malému pokoji v podkroví. Byl zařízený prostě, s železnou postelí, matrací, která pamatovala lepší časy, a jednoduchým stolem na tenkých nohou, na němž stála staromódni mosazná lampa s labutím krkem. Lanz odhodil knihu na stůl a přistoupil k oknu, které skýtalo výhled přes ulici a na pozemek přímo naproti hotelu.

Pozemek protějšího objektu byl obehnaný zdmi z lomového kamene, které se táhly nejméně padesát metrů po jedné straně. Velká vstupní brána měla dřevěné závory pobité železem. V každém rohu areálu stála strážní věž z překližky s plechovou stříškou. Takzvaná „prezidentská rezidence“ se tiskla k východní zdi a napříč proti ní stála jednoduchá budova kasáren. Menší cihlová stavba přímo naproti rezidenci byla téměř s jistotou strážní domek. Kasárna vypadala, že by se do nich mohlo vejít sto až sto padesát mužů.

U strážního domku byla další bouda s plechovou střechou, přitisknutá ke zdi – očividně přístřešek pro vozový park. Lanz napočítal dva landrovery, pruhované jako čmeláci a se zatónovanými okny, tři obrněné transportéry a rovný tucet čínských kopií humvee „Mengshi“, natřených pralesní kamufláží, s kulomety ráže 50 namontovanými hned před poklopem. Vzhledem k ostatní čínské výzbroji, kterou zatím viděl, byly kulomety pravděpodobně W-85. Fourandao mělo necelých pět tisíc obyvatel; arzenál v tomhle areálu by dokázal město snadno ubránit před přímým útokem. Pokud by ovšem nebyl veden ze vzduchu.

Lanz se vrátil ke stolu a posadil se. Zdvihl knihu a opatrně z ní sundal obal z knihovny a původní obálku. Odložil ji stranou a obálku položil na stůl obrázkem dolů.

Lanz byl vojákem už od konce sedmdesátých let, kdy skončil základní povinnou službu. Byl obeznámený se všemi možnými druhy špionážních nástrojů, od satelitního zobrazování a telefonního odposlechu po fotošpionáž a „přesvědčování“ nepřítele pomocí drog. Žádnou z těchto technik však nikdy nepovažoval za tak užitečnou a přesnou jako důkaz získaný vlastníma očima.

Na vnitřní straně obálky knihy byla přesná mapa centrálního Fourandaa, informace získané za posledních pár dní během jeho odpoledních procházek. Mapa byla zlehka načrtnutá tužkou, kreslil ji po paměti vždy hned po návratu z denní vycházky.

Fourandao bylo uspořádané jako protáhlá mřížka, se středem na náměstí Revoluce generála Kolingby, které se prostíralo přímo před Lanzovým hotelem. Hlavní třída probíhala od severu k jihu a protínala ji silnice z Bangui, která sledovala tok řeky Kotto od západu k východu. Na předměstí města se ze silnice z Bangui stala Rue de Santo Antonio a ulice vedoucí od severu k jihu byla Rue de Liberdad. Na této ulici stály dvě banky – Banque Internationale pour le Centrafrique a Banque Populaire Maroco-Centrafricaine, a další,

Bank of Central Afričan States, byla přímo na náměstí. První dvě banky byly nechvalně proslulé tím, že se hromadně zapojovaly do praní špinavých peněz a financovaly krvavé komodity. Banka Středoafrických států sídlila v jediné budově ve Fourandau, která byla vyšší než čtyři patra. Na jejích horních podlažích měly své sídlo kancelář konzulátu Čínské lidové republiky, ministerstvo cla a daní Kukuanalandu a ministerstvo vnitra.

Ty dvě hlavní ulice byly jako jediné vyasfaltované, zbývající síť městských ulic nebyla nic jiného než prašné cesty. Lanz nikde neviděl nic, co by připomínalo kanalizační systém, což znamenalo, že vzájemně propojené silnice musí být v období dešťů zaplavené. Kromě budov na náměstí ve Fourandau převažovaly hlavně stavby z betonových bloků s plechovou střechou. Kvalita betonových panelů byla ve většině případů mizerná a zdi budov se naspodu drolily, protože postrádaly jakékoli základy a odvodnění. Jedinou výjimku tvořila skupina tří moderních bytových bloků, postavená z betonu, obehnaná zdmi a hlídaná. Z toho, co Lanz dokázal odposlouchat v hotelovém baru, v těch bytech bydleli vládní byrokraté, kteří se těšili Kolingbově přízni.

Na svých procházkách Lanz zaznamenal hodně případů podvýživy a křivice mezi obyvatelstvem a párkrát také zahlédl obrovské krysy sídlící v příkopech, zanesených odpadky. Z okolní džungle se přes okraje města dral hustý porost a Lanz viděl několik domorodých žen nesoucích z pralesa svazky dříví na otop. Fourandao bylo tak blízko konci civilizovaného světa, jak to jen bylo možné. Nebyla tu žádná policie, neboť tuto funkci převzal Saint-Sylvestrův úřad, eufemisticky pojmenovaný ministerstvo vnitra, nebyli tu ani hasiči, žádná radnice ani jiný veřejný úřad. Kukuanaland byl státem pouze podle názvu; ve skutečnosti to nebylo nic jiného než zločinecká diktatura, jejíž panství pravděpodobně nesahalo o moc dále než za hranice města.

Lanz začal úhledně zakreslovat názvy ulic, které toho dne viděl, a usmíval se sám pro sebe. Každé bojiště má své slabé stránky a on si byl docela jist, že objevil slabé místo Fourandaa.

Oliver Gash seděl v kanceláři kapitána Jean-Luc Saint-Sylvestra, z níž byl výhled na náměstí Revoluce generála Kolingby, a studoval obrovskou leteckou fotografii Fourandaa, která zabírala celou stěnu za policistovým mohutným mahagonovým psacím stolem – říkalo se o něm, že kdysi patřil dávno mrtvému diktátorovi Zaire jménem Mobutu Sese Seko, který jej zase odkoupil z pozůstalosti zemřelého generála Gnassingbé Eyadéma, dlouhodobého „prezidenta“ Toga. Gash i kapitán Saint-Sylvestre kouřili marlborky, výběrové cigarety pro ty, kteří si je v Kukuanalandu mohli dovolit. Gash kdysi prohodil žertem ke generálovi Kolingbovi, že by měli inzerovat v turistických magazínech v zahraničí a propagovat Kukuanaland jako prázdninový ráj pro kuřáky. Kolingba to vzal vážně a Gashovi trvalo celé týdny, než mu to vymluvil.

„Co tedy přesně dělá při těch svých každodenních vycházkách?“ zeptal se Gash.

„Chodí.“ Saint-Sylvestre pokrčil rameny.

„Nemá žádný foťák?“

„Nic takového jsme neviděli.“

„Je něco zajímavého v jeho pokoji?“ zeptal se Gash.

„Nic inkriminujícího. Má spoustu katalogů zbraní.“

„Prověřili jste si jeho profil?“

„Samozřejmě. Může být to, co říká, že je – na první pohled vypadá jako zkušený žoldák, který dobře zná Afriku.“

„Ale vy o tom pochybujete,“ řekl Gash. Bylo to konstatování, ne otázka.

„Já pochybujú vždycky, doktore Gashi. Je mou povinností pochybovat. Náš přítel Lanz na mě nepůsobí zcela věrohodně. Proč by se námezdný voják najednou rozhodl, že se stane obchodníkem se zbraněmi? Proč by sem údajný obchodník se zbraněmi jezdil, když dobře ví, že nás zásobují Číňani a že nás zásobovali odjakživa? V obchodě se zbraněmi nejsou žádní hlupáci, ale jestli opravdu obchoduje se zbraněmi, tak hlupák je. Takže tomu prostě nevěřím.“

„Dobrá,“ pronesl Gash a zamáčkl cigaretu v obrovském keramickém popelníku na stole před sebou. „Tak co tady dělá?“

Saint-Sylvestre se usmál. „Kdybych měl hádat, řekl bych, že je na průzkumné misi.“

„Aby zkoumal co?“

„Aby napomohl státnímu převratu,“ řekl policista mírně.

„To jsou nebezpečná slova, kapitáne,“ opáčil Gash. „Takové řeči by vás mohly dostat do vážných potíží.“

„Já nepropaguji tu myšlenku, doktore Gashi; pouze vyjadřuji svůj názor.“ Saint-Sylvestre si byl dobře vědom toho, že kolem Gashe musí chodit velikým obloukem. Byl to nevzdělaný primitiv, ale měl to, čemu Američané říkají „street sense“ a jistou živočišnou bystrost, která byla někdy zaměňována za inteligenci. Ze všeho nejhorší ale bylo, že Gash měl zabijáčky instinkt sociopata – tak by ho Saint-Sylvestre diagnostikoval, kdyby byl lékař. V určitém směru byl Gash dokonce ještě šílenější než Kolingba.

Gash si zapálil další cigaretu a přitom se ušklíbl. „No tak dobrá, kapitáne, pro koho tedy podle vašeho názoru pracuje?“ V Baltimoru by bylo snadné zjistit, který z rivalů je dost silný na to, aby se pokusil o výpad na vaše území; tady ale neplatila stejná pravidla.

„Nejsem si jistý. Nejdřív jsem si myslel, že by to mohl být některý z našich sousedů – Čad, Kongo, Kamerun… Ale teď už si to nemyslím.“

„Proč ne?“

„Za prvé je to běloch a já velice pochybuji, že by čadská vláda najala bílého žoldáka, nemluvě o tom, že na mezinárodním poli mají příliš mnoho co ztratit. To samé platí o Kongu – kdyby se teď projevilo jako agresor, byl by to perfektní důvod pro OSN, aby tam poslala vojáky. Kamerun nemá peníze, aby mohl zahájit vážnou invazi a navíc by se k nám museli dostat přes celou zemi. To nedává smysl.“

„A co tedy dává smysl?“

„Přišel sem z Mali, ale tam ho nenajali. Zmínil se taky o člověku jménem Archibald Ives. Položil jsem mu pár otázek. Ives byl geolog.“

„Cože?“

„Je mrtvý. Zavraždili ho v Súdánu.“

„V Středoafrické republice není žádná ropa, že ne?“ zeptal se Gash.

Saint-Sylvestre zavrtěl hlavou. „Ani kapka. Přestali ji hledat už před léty.“

„A co tedy?“

„Byl to v první řadě geolog, který se zabývá rudami, tedy prospektor. Jestliže byl předtím v Kukuanalandu, tak o tom nemáme záznam, což znamená, že se sem dostal nelegálně. Pravděpodobně přes Súdán.“

„A co tu mohl hledat?“

„Chvíli jsem nad tím uvažoval,“ řekl Saint-Sylvestre a zaklonil se ve svém křesle. „Žádný geolog, který to má v hlavě v pořádku, by nepřijel do Kukuanalandu jen tak z náhlého rozmaru. Musel vědět, co hledá. A to mohl zjistit jedině pomocí dálkového senzoru, nejspíš ze satelitu.“

„Takže Američani? CIA?“

„Ne, ti by neriskovali politický protiúder, kdyby se na to přišlo, a my stejně nemáme nic, co by je mohlo zajímat. Kukuanaland nemá žádný strategický význam.“

„Pokud já vím, tak by nás rádi vymazali z mapy,“ namítl Gash. „Ten podlézavý ministr zahraničí si pořád na generála stěžuje kvůli těm jeho válečným zločinům.“

„Na to ale nepotřebujete geologa,“ řekl Saint-Sylvestre. Potřásl hlavou. „Ne. Něco hledali a našli a toho Ivese poslali, aby potvrdil, co jim hlásí jejich dálkový snímač. Lanz je tady, protože pro tyhle lidi existuje jen jediná možnost, jak dostat to, co chtějí – zbavit se generála Kolingby.“

„Myslíte důlní společnost?“ zeptal se Gash.

„A velkou.“ Saint-Sylvestre přikývl. „Dost velkou na to, aby měla přístup k dálkově řízeným senzorům na satelitu a aby mohla zahájit menší válku.“

„Tak my vám Lanze přivedeme a vy ho vyslechnete.“

„A k čemu by to bylo?“ opáčil Saint-Sylvestre. „Zjistili bychom akorát, kdo za tou společností stojí, ale nedozvěděli bychom se, co hledá, protože se vsadím, že Lanz to neví. Jestli svou misi nesplní, tak prostě pošlou někoho jiného.“

„Co tedy navrhujete?“

„Budeme pokračovat ve sledování; necháme ho, aby si myslel, že mu to prochází.“

„A pak?“

„Nakonec si sbalí saky paky a odjede. A já mu budu v patách.“ Kapitán Jean-Luc Saint-Sylvestre se opřel dozadu v křesle a spokojeně se usmál.

Kapitola dvanáct

Peggy seděla v sedadle kopilota v kokpitu Cataliny a hleděla dolů na krajinu ve všech odstínech zelené prostírající se devadesát metrů pod ní. Holliday a Rafi spali na hromadách výstroje v zadní části velkého hydroplánu. „Nikdy by mě nenapadlo uvažovat o Súdánu jako o zelené zemi,“ řekla. „Většinou si člověk vybaví Dárfúr a katastrofální sucha.“ Uvolnila závěrku na svém Nikonu a udělala asi šest snímků.

„Jižní Súdán je úplně něco jiného,“ řekl Mutwakil Osman, pilot Cataliny. „Je dvakrát tak velký jako Texas a má asi třetinu jeho populace – míň než sedm milionů lidí.“

„Je to krásný pohled,“ řekla Peggy.

„Už moc dlouho nebude,“ řekl Osman. „Jestli velké korporace prosadí svou, tak za deset let se země promění v ropné pole a bude z ní zplanýrovaná pustina plná povrchových dolů.“ Pohlédl stranou dolů. „Támhle je řeka.“ Přímo před nimi slunce začínalo klesat za obzor a proměňovalo linii horizontu v planoucí čáru zlaté a červené, která se na obou stranách ztrácela v šeru. „Světla už je jen tak akorát na přistání.“

Osman jemně posunul obrovské kormidlo dopředu a pak šlápl na levý nožní pedál. Letadlo přešlo do dlouhého klouzavého obratu a klesalo k široké stříbřité řece, která se vinula pod jeho křídly.

Trupem letadla proběhlo jemné zavibrování, když dosedlo na hladinu řeky; prořízlo temnou vodu, která se mohutným obloukem rozstříkla po obou stranách kokpitu a opadla teprve až když Osman ubral plyn. Peggy si povšimla, že na vodě je kromě nich asi šest kánoí. Seděli v nich muži a pleskali pádly o hladinu řeky.

„Co to je? Uvítací výbor?“ otázala se Peggy.

„Odháněči krokodýlů,“ zašklebil se Osman. „Kdybych některému přistál na zádech, tak by nám Catalinu mohl obrátit vzhůru nohama.“

Zamířil s letadlem k úzkému dřevěnému můstku. U něho byl přivázaný starý říční parníček, vedle kterého by Africká královna vypadala jako závodní loď; byl asi osmnáct metrů dlouhý, sedm metrů široký a měl lopatková kolesa na obou stranách. Nad podehtovaný trup vyčnívala strojovna a nad ní se zdvihala chatrně vypadající budka kormidelný. Kdysi dávno se někdo zřejmě pokusil natřít loď na bílo, ale slunce a déšť vykonaly své a tam, kde ještě nátěr zbýval, měl pochmurnou sedavou barvu. Celé plavidlo působilo dojmem, že se uprostřed prohýbá jako unavený starý kůň.

„Co to proboha je?“ pravil Raíi s despektem a vystrčil hlavu z dvířek.

„To je Pevensey,“ řekl Osman. „Vozí zásoby nahoru a dolů po řece. Svezete se s ní k prvnímu kataraktu.“

„Divím se, že se vůbec drží na vodě,“ poznamenal Raíi.

Osman vypnul motory a posledních několik metrů doklouzali po vodě až k mírně se zdvihajícímu bahnitému břehu vedle můstku. „Vítejte v Umm Rawq,“ pronesl. Natáhl se, vytáhl z držáku vedle palivoměru identifikační kartu RFID a podal ji Peggy. „Schovejte si to. Když budete někdy potřebovat svézt, tak mi zavolejte.“ Přátelsky se na ni zašklebil a pak vyšel ven, aby si promluvil s kapitánem Pevensey, zatímco Peggy, Raíi a Holliday se vydali na prohlídku vesnice.

Umm Rawq byla odporná špinavá díra, jejíž jedinou ulici tvořily chatrče z nepálených cihel a plechová bouda prodávající banánové pivo a sklenice s logem Batman navždy od McDonald’s. Všude to smrdělo rybinou. Odněkud hřmělo neviditelné rádio vyhrávající plechový africký pop a na blátivé ulici pokryté odpadky si hrály děti. Žádné z nich nebylo starší než tři nebo čtyři roky, a jediným mužem ve vesnici byl šedovlasý starý barman. Od svého přistání neviděli kromě odháněčů krokodýlů jiné dospělé muže.

„Není to zrovna nejpřívětivější místo na světě,“ podotkl Holliday.

„Vypadá to, jako kdyby tudy prošla Armáda Božího odporu,“ řekla Peggy. „Odvlečou všechny děti, kterým je víc než osm nebo devět let, a všechny tělesně schopné muže. A pak znásilňují, vraždí a mrzačí, a to všechno ve jménu Boha.“

„Já myslel, že jsou v Ugandě?“ podivil se Rafi.

„Teď se šíří po celé centrální Africe. Tady a v Kongu jsou taky.“

„Myslím, že už jsem z Umm Rawq viděl dost,“ pravil Holliday.

Vrátili se k přístavu, právě včas, aby se ještě sešli s Osmanem, než zamíří zpátky do Chartúmu. Odháněči krokodýlů přistáli se svými dlouhými úzkými kanoemi a právě přendávali zásoby z Cataliny na palubu parníčku Pevensey.

„Promluvil jsem si s Eddiem,“ řekl jim Osman. „Původně chtěl jet jenom do Am Dafoku, ale je ochotný vzít vás až k prvnímu kataraktu.“

„Eddie je kapitán?“

„Jo. Edimburgo Vladimír Cabrera Alfonso, abych byl přesný,“ zazubil se Osman.

„Edimburgo Vladimír?“ zeptala se Peggy nevěřícně.

„Je Kubánec. Jeho mámě se líbilo jméno Edinburgh, jako toho města ve Skotsku, tak ho pokřtila Edimburgo, ale když ho chtěla nechat zapsat do matriky, úředník jí řekl, že Edimburgo je nepřátelské‘ jméno, takže musela připojit něco revolučního, aby to vykompenzovala – proto ten Vladimír. Cabrera je jméno po otci, Alfonso po matce. To je tak na Kubě zvykem. Jeho kamarádi mu říkají Eddie. Byl tady jako ‚poradce‘ v sedmdesátých letech, v době angolské krize, a zběhl. Od té doby tu žije.“

Eddie, jak se ukázalo, měřil skoro dva metry, byl černý jako uhel, naprosto plešatý a svalnatý jako přístavní dělník. Vycenil zuby v úsměvu za milion dolarů a v očích mu šibalsky zajiskřilo. Hollidayovi byl okamžitě sympatický. Pohyboval se s grácií tanečníka, což, jak se ukázalo, vlastně byl – deset let byl členem souboru kubánského národního baletu, než odletěl do Angoly. V pouzdru u opasku měl černý lovecký nůž K A-BA R velikosti menšího meče.

Vnitřek Pevensey byl právě tak zchátralý jako její zevnějšek. Za strojovnou byly natěsnané dvě kabiny pro pasažéry, veliké asi jako zpovědnice, a za kormidelní budkou se skrýval „salonek“ se špinavými kulatými okénky na obou stranách. Koberec hnědavé barvy zakrýval ošlapanou podlahu a doplňovala ho pohovka potažená červeným sametem, která za uplynulá léta vybledla do jemně růžová a zřejmě kapitánovi občas sloužila jako postel.

Zatímco odháněči krokodýlů nakládali všechny zásoby na palubu, kapitán Eddie je odvedl do salonku a nabídl jim drink – ukázalo se, že na výběr je buď sladová whisky Mamba, nebo čínská vodka 112 Proof Red Star. Holliday, Rafi i Peggy si vybrali tu whisky jako menší zlo. Eddie si otlučeným zapalovačem zapálil dlouhý kubánský doutník a nalil si do sklenice štědrou dávku vodky. Pak se usadil do staré dřevěné kancelářské židle. Ta byla spolu s podomácku vyrobeným mapovým stolkem a pohovkou jediným nábytkem v místnosti. Za hlavou vysokého Kubánce visela stará a nepochybně často používaná AK-47, zavěšená na třech kolících na zdi. Místnost osvětlovalo velké okno, zakryté špinavými okenicemi z kartonu.

„Vzpomínky na staré lepší časy?“ zeptal se Holliday.

„Staré časy jo, ale ne nutně lepší, seňore.“ Eddie se odvrátil a oslovil zbylé hosty v těsné malé místnosti. „Tak, mis comandantes, Donny mi říkal, že chcete jet až do Srdce temnoty seňora Conrada.“

„Něco takového,“ přikývl Rafi.

„Takže já budu něco jako Helmsman.“ Eddie se usmál.

„Vzdělaný Kubánec,“ pronesla Peggy s poněkud nedůtklivým tónem v hlase. Holliday věděl, že Celia Cruz, jedna z Peggyiných nejlepších kamarádek na střední škole, se do Států dostala přes moře při hromadném exodu z kubánského přístavu Mariel a při tom přišla o otce i matku.

Eddie si pomalu vytáhl doutník z úst a přejel Peggy podmračeným pohledem. „Je hodně věcí, které Fidel zpackal, seňorita, ale výchova obyvatel mezi ně nepatří. Země, kde jsem se narodil, má míru gramotnosti devadesát devět celých osm procenta, což, jak se obávám, se o vaší zemi říct nedá. Nemáte ani studentské půjčky –zatímco univerzita na Kubě je zdarma.“

Peggy se zamračila a zhluboka se napila ze své lahve Mamby.

„Moje sestřenice má někdy dost pevné zásady,“ prohodil Holliday.

„Možná by vaše sestřenice měla posuzovat člověka, kterého má před sebou, a ne politiku celého národa. Já nejsem Fidel.“ Kapitán Eddie si strčil doutník opět do úst a Holliday znovu zahlédl tu šibalskou jiskřičku v jeho očích. „Taky mám mnohem lepší opálení, ne?“

Ani Peggy se nedokázala zdržet smíchu.

„Nesmíte brát život tak vážně, amorcita“ řekl Eddie. „Po půl století Fidelovy vlády by si všichni Kubánci už dávno podřezali žíly, kdyby byl život tak vážná věc. V Havaně je na příděl i voda na splachování záchoda a všechno je to kvůli ‚embargu\ Za všechno může embargo‘. Dokonce i za šváby.“ Eddie se zeširoka zašklebil.

„Ale všechny naše prostitutky na pláži ve Varadero mají univerzitní vzdělání.“ Holliday se rozesmál spolu s ostatními, ale začínal mít trochu obavy, že se večer zvrtne ve vyprávění přiopilých historek o nešvarech Castrova režimu.

„Jak dlouho bude trvat, než dojedeme k prvnímu kataraktu?“ zeptal se, aby se vrátil k věci.

„Noc, den a ještě jednu noc,“ pravil kapitán Eddie a zhluboka se napil čínské vodky. „Pevensey už není tak rychlá, jako bývala.“

„A kam dál?“ zeptal se Rafi.

„Dál už já nepojedu,“ řekl kapitán Eddie. „Za prvním kataraktem začíná území, na kterém působí Armáda Božího odporu a ten její šílený vůdce Joseph Kony.“ Usmál se a zatáhl z doutníku a pak vyfoukl obrovský oblak kouře do vzduchu. „Taky se říká, že se tam potuluje duch doktora Amobe Barthelémyho Limbaniho.“

„Mně nepřipadáte jako člověk, který věří na duchy,“ řekl Holliday.

„Když budete jezdit nahoru a dolů po téhle řece dost dlouho, seňore, tak zjistíte, že věříte úplně všemu.“

„Jak brzo můžeme vyjet?“ otázal se Rafi.

Kapitán Eddie zamyšleně zabafal a pak dopil sklenici vodky.

„Dejte mi čas, abych se trochu rozehřál. Tak hodinku.“

„Vy pojedete po řece v noci?“ zeptal se Holliday překvapeně.

Eddie se usmál. „Tó je nejlepší doba,“ řekl. „Někdy i nejbezpečnější. Co vy nevidíte, to vás taky neuvidí. Aspoň většinou.“

Eddie dodržel slovo a Pevensey téměř přesně o hodinu později s plným nákladem a roztopeným kotlem vyplouvala po proudu řeky. Dva členové posádky se starali o přikládání pod kotel a třetí stál na přídi s dlouhým bidlem a dával pozor na případné překážky. Peggy a Rafi se uchýlili do jedné ze dvou kabin, zatímco Holliday stál vedle kapitána Eddieho u kormidla. Napravo od kormidelního kola byl umístěn jednoduchý lodní telegraf s pokyny ‚plnou parou vpřeď, ‚velmi pomalu‘ a ‚stop‘, a ze stropu visel řetěz spojený s parní píšťalou na střeše kormidelný. Setmělo se a jediné světlo vycházelo z rudě žhnoucího konce věčného doutníku kapitána Eddieho.

„Vy jste s tím doutníkem jako Churchill,“ poznamenal Holliday a zadíval se dopředu na temnou řeku.

„To byl opravdový znalec,“ řekl Eddie. „Člověk s velmi dobrým vkusem. Kouřil La Aroma de Cuba a když je přestali vyrábět, přešel na Romeo y Julietta.“

„Zdá se, že toho o Churchillovi hodně víte.“

„Spíš toho vím hodně o doutnících. Můj táta provozoval jednu z největších továren na doutníky Habana, až do své smrti. Znal Churchilla osobně.“ Eddie sáhl do náprsní kapsy své košile a podal Hollidayovi doutník. „Prosím, seňore, vemte si. Je to Montecristo č. 3.“

„Já jsem bohužel přestal kouřit už před lety,“ povzdechl si Holliday. „Ale ne že bych nebyl v pokušení.“

„Kdybyste čas od času nepodlehl pokušení, jak byste pak dokázal ocenit sílu vůle, která je zapotřebí k tomu, abyste odolal?“

„Vy mluvíte jako jezuitský profesor, kterého jsem znal na univerzitě v Georgetownu.“

„Tak vidíte, je to Boží vůle, abyste vykouřil tenhle fajnový doutníček,“ řekl Eddie. Holliday si váhavě doutník vzal a válel ho v ústech. V Eddieho prstech zableskl zapalovač. Chvilku počkal, až odezní pach petroleje, a pak přiložil zapalovač ke špičce doutníku. Holliday zlehka zatáhl. Tabák měl mírně medovou chuť, která se mísila s vůní čerstvé půdy. Skoro byl ochoten věřit historkám, že se tyto doutníky balí na stehnech mladých panen.

„To nebyly jen panny,“ podotkl Eddie, jako kdyby mu četl myšlenky. „Ale byly pěkné.“ Oba muži se rozesmáli a motor jim k tomu přizvukoval pravidelným kašlavým bafáním. Džungle po obou stranách byla hustá a temná, šlahouny mangrovníků přesahovaly do vody. Holliday měl pocit neustále sílícího napětí, vycházejícího jakoby odnikud. Pak si uvědomil, že si vybavuje, jak mu bylo devatenáct let a choulil se na dně člunu PBR, jedoucího proti proudu Song Varn Co Dong ve Vietnamu; naslouchal zvukům džungle a věděl, že ten, který mu přinese smrt, neuslyší. Otřásl se.

„Zlé vzpomínky?“ zeptal se Eddie.

„Staré vzpomínky,“ opáčil Holliday. „Na džungli?“

„Jo.“

„V džungli se vždycky bojuje nejhůř. Kolikrát jsem se sám sebe ptal, proč tomu tak je, a nikdy jsem nenašel odpověď.“

„Možná je to proto, že džungle nemá historii,“ zauvažoval Holliday. „Všechno v džungli žije, rodí se a umírá během jednoho dne a nikdo si na to nevzpomene. Byl jsem jednou na hlídce a našel jsem pozůstatky starého francouzského bojového letounu, myslím, že se mu říkalo Dewoitine. Džungle už ho skoro úplně pohltila; z očních důlků dávno mrtvého pilota vyrůstaly šlahouny popínavých rostlin.“

„Jakou jste měl hodnost?“ zeptal se Eddie. „Tenkrát? Byl jsem vojín první třídy. Vyšel jsem z toho jako nadporučík.“

„A teď?“

„Podplukovník,“ řekl Holliday.

„Na člověka vašeho věku jste se zas moc daleko po žebříčku nedostal.“

„Otevřel jsem pusu ve chvíli, kdy jsem ji měl sklapnout,“ zasmál se Holliday. „Když máte vlastní názory, tak se generálem nestanete; jedině, když posloucháte rozkazy. Alespoň v mé armádě.“

„V mojí taky, obávám se. Nikdy jsem to nedotáhl výš než na přiměř teniente“

„Tak to jste byl zřejmě umíněnější než já,“ řekl Holliday.

„Víte, co se říká – že nejhorší je srážka s blbcem? Já hlupáky těžko snášel a mezi Kubánci v Angole a Guinei-Bissau jich bylo zatraceně hodně, to mi můžete věřit.“

Na dveře kormidelný zaklepal jeden z členů posádky, šedovlasý muž jménem Samir. Zabrblal cosi arabsky, Eddie pokýval hlavou a muž znovu zmizel v temnotě.

„Co chtěl?“ zajímal se Holliday.

„Samir je náš kuchař. Ptal se na snídani a prosil o dovolení, jestli si může vzít kus kuřete jako návnadu.“

„Návnadu na co?“

„Měsíční rybu, možná i želvu, když budeme mít štěstí.“ Eddie zabáral z doutníku a jeho tmavé oči se rozzářily jiskřičkami smíchu. „Ty ovšem berou pouze na bílé maso.“

„To se rozumí,“ přitakal Holliday vážně. Pokračovali dál po tmavé řece vinoucí se pralesem.

Kapitola třináct

„… To byla v mém případě zajisté pravda, a z těch let intervence si už pamatuji jen velice málo; jen to, že jsem se posléze probral jako Reinhart Stengl Hartmann v tomto domově pro přestárlé, z nichž je výhled na svahy Oberammergau. Kéž odtud nikdy neodejdu. Ani netoužím znovu uvidět Afriku, snad leda ve svých snech.“

Sir James Matheson, devátý hrabě z Emsworthu, který seděl ve své londýnské kanceláři, zavřel starý pořadač a odstrčil ho na kraj stolu. Zaklonil se ve svém křesle a zaposlouchal se do vzdálených zvuků dopravy ze Strandu. Právě v těchto zápiscích, psaných třaslavým tenkým písmem starého muže, prvně našel zmínku o tom úžasném nálezu, který mu nedávno zesnulý Archibald Ives potvrdil. Sešity byly ztracené v archivních záznamech od převzetí podniku, ke kterému došlo téměř před třiceti lety; tehdy ještě vedl společnost jeho otec, osmý hrabě. Kdyby se Matheson Resources nerozhodla převést svá data do digitální podoby a kdyby si bystrý mladý ředitel nepovšiml záznamu o menší koncesi v rámci území, které bylo kdysi oblastí Ubangi-Shari Francouzské rovníkové Afriky, siru Jamesovi by možná utekla životní příležitost.

Reinhart Stengl Hartmann, mrtvý už celá desetiletí a zapomenutý ještě před svou smrtí, započal svou kariéru jako mladík na zlatonosných polích Witwatersrandu, horského hřbetu v Transvaalu v Jižní Africe. Moc velkého úspěchu nedosáhl, a tak se rozhodl zkusit svoje štěstí jinde. Nakonec se rozhodl pro provozování kaučukové piantáže v tehdejším svobodném státě Kongo. Když Kongo v roce 1908 anektoval belgický král Leopold, Hartmann byl přinucen opět změnit působiště. Tentokrát se přestěhoval do Ubangi-Shari na druhém břehu řeky Kongo. Působil tam jako obchodník se slonovinou až do dvacátých let minulého století a pak, na radu jednoho domorodého průvodce, který mu dal tip, se vydal do nitra džungle a začal znovu hledat zlato. Podle oficiálních zpráv, které tenkrát zaznamenal francouzský guvernér provincie, Hartmann skutečně zlato našel, ale v celkem bezvýznamném množství. Guvernér a vlastně všichni ostatní na něho záhy zapomněli. Vypadalo to, že Reinhart Stengl Hartmann byl muž s cejchem ztroskotance.

Matheson měl ovšem dlouholeté zkušenosti s pročítáním účetních knih, tabulek a dalších obchodních dokumentů, a Hartmannova taktika mu byla okamžitě jasná jak facka. Hartmannův africký koncern působil pod jménem Kotto Fluss Bergau – Těžební společnost na řece Kotto. Na papíře to vypadalo, že Hartmann vlastní všechny akcie společnosti, ale bližší pohled odhalil, že většinu akcií má v držení jako záruku na velké osobní půjčky Hartmannovi jiná společnost se sídlem ve Švýcarsku, a to pod jménem Edelstein Malder Genf SA. Tedy společnost obchodující s drahokamy.

Edelstein Malder Genf uzavírala obchody pouze s jedinou další společností – Makelaar Steen Amsterdam, s překupníky drahokamů, a tyto obchody čile kvetly. Matheson se rozesmál nahlas, když mu došla závěrečná spojitost. Hartmann na řece Kotto nenašel zlato; našel tam diamanty, a našel jich spoustu. I když ne zas tolik, aby to vzbudilo podezření slídilů z De Beers.

Během patnácti let se Hartmannovi podařilo nahromadit obrovské jmění, ale jedinou očividnou známkou nějakého využití peněz byla stavba bizarní nemovitosti uprostřed džungle, která nápadně připomínala domov movitého bavorského farmáře. Jmenovala se Lowenshohle – Lví doupě – a shlížela z výšky na řeku Kotto a na tři mlhou zahalené prameny vodopádu asi o kilometr a půl výš proti proudu.

Hartmannovo tajné obchodování s diamanty přerušila pouze druhá světová válka, ale v roce 1950 mu série vážných srdečních záchvatů další pobyt ve Lvím doupěti znemožnila. Během několika měsíců všechno opustil a při svém návratu do Evropy propašoval poslední zásilku diamantů ve falešném dnu kyslíkové lahve. Několik jeho domorodých služebníků se ze Lvího doupěte vrátilo zpět do svých vesnic. Ze statku zmizely všechny očividné cennosti a džungle začala rychle a neúprosně polykat všechno, co Hartmann vybudoval.

Když se Hartmann octl zpátky v Evropě, zkonsolidoval své vlastnictví do jediného omezeného trustu a pak se usadil v domově pro přestárlé v bavorském Garmisch-Partenkirchenu. Zde strávil poslední léta svého života zapisováním příběhů a tajemství do notesů, z nichž nakonec vzniklo téměř sto pořadačů, takových, jako byl ten na Mathesonově stole. Po jeho smrti sešity přešly do vlastnictví Hartmannova trustu, protože Hartmann nezanechal žádné dědice, a když Matheson Resources o několik desetiletí později koupila Kotto Fluss Bergbau od švýcarské banky, která spravovala Hartmannovy podíly, stal se tento trust majetkem Mathesonovy společnosti. V žádném ze sešitů nebyla jediná zmínka o nějaké těžební činnosti na statku Lví doupě nebo kdekoli poblíž, a nikdy se o tom nikde nemluvilo. Stejně jako mnoho jiných příběhů, skrytých v trezorech a bezpečnostních schránkách mnoha bank na světě, by pravděpodobně i tento zapadl do zapomnění, kdyby nebylo několika prostých obratů osudu.

„Skoro dost na to, aby to jednoho přimělo věřit v Boha,“ zamručel Matheson potichu sám pro sebe. Ozvalo se tiché dvojité zaklepání na dveře. „Vstupte,“ řekl. Dveře se otevřely a do místnosti vešel major Allen Faulkener.

„Ano?“ zeptal se Matheson.

„Myslel jsem, že byste to rád věděl,“ řekl důstojník bezpečnostní služby. „Harris je ve hře.“

„Tak doufejme, že to tentokrát nezvoře,“ řekl Matheson. „Kdyby na té dálnici v Chartúmu udělal svou práci pořádně, nebyli bychom teď v téhle situaci.“

„Má s sebou šest,specialistů‘ od Sinclairové a ti mají své rozkazy. Jestli to zpacká, tak ví, co ho čeká,“ řekl Faulkener.

„Výborně.“ Matheson spokojeně přikývl. „Až se vypořádáme s Hollidayem a jeho kamarádíčky, co se nám pořád pletou do cesty, tak bychom se možná měli zamyslet nad nástupcem prezidenta Kolingby.“

Vůně pečených ryb byla lákavá a všem se sbíhaly sliny v ústech. Samir se ujal své role šéfkuchaře; obalil tlusté vykostěné steaky ze sumce v kukuřičné moučce a opékal je v tenké vrstvě tmavého palmového oleje. Olej syčel na dně velké litinové pánve na hořáku vařiče, který stál na podstavci z ohnivzdorných cihel na přední palubě Pevensey. Na druhém hořáku se dohněda opékala silná kolečka sladkých brambor. Postarší Súdánec obratně obracel plátky ryby a brambor obracečkou podomácku vyrobenou z plechu. Vedle sebe měl připravený pletený košík s hromádkou dříví na podpal a také sekerku, pro případ, že by potřeboval přiložit.

Zatímco Samir vařil, jeho parťák ze strojovny, Bakri, převzal jeho místo v kormidelné, a Jean Paul, třetí člen posádky, pravidelně zarážel bidlo do řeky a oznamoval hloubku pod plochým dnem člunu. Bylo hodně brzy ráno a nad řekou se dosud povalovaly cáry mlhy jako strašidelné přízraky. Na východě se z nich pozvolna vynořoval bronzový kotouč slunce a stoupal nad bujný stromový porost džungle.

„Za pár hodin najdeme nějaký stín a počkáme tam přes poledne,“ navrhl Eddie. Samir překlopil dohněda opečený sumčí steak na cínový talíř, přidal k němu sběračku sladkých brambor a podal porci svému šéfovi, ale Eddie ji galantně předal dál Peggy. Peggy opatrně ochutnala kousek ryby a oči se jí rozšířily překvapením.

„Je to vynikající,“ řekla. Nabodla na vidličku opečené kolečko sladké brambory a vložila si je do úst. „Výborné!“ Samir se šťastně rozzářil a začal nakládat na talíře ostatním.

„Jo, místní sumec není jako ty blátivé ryby, co se krmí u dna řek v Americe,“ řekl Eddie. „Dává přednost rostlinné stravě, takže má lepší chuť.“ Zasmál se. „Na Kubě si myslí, že sumec je nějaký agent ďábelského boha, Babalu Aye, protože umí chodit po souši po ploutvích, ale stejně ho jedí.“

Holliday cosi vycítil dřív, než to uslyšel, a zaslechl dřív, než uviděl. Když si od Samira bral talíř, instinkt a možná i letmý zákmit čehosi, co zachytil koutkem oka, najednou způsobily, že napjal svaly a otočil se na plastové bedně od mléka, na které seděl. Přimhouřil oči a snažil se zahlédnout něco, o čem si nebyl úplně jistý, že tam je; ale pak to uviděl – fantom, prízračný stín v mlze nad stromy, záblesk slunečního světla, které se odrazilo od čelního skla nízko letícího letadla.

Bylo to malé letadlo, možná Cessna Caravan, vybavené plováky a natřené tmavozeleně, aby splynulo s vrcholky stromů pralesa. O zlomek vteřiny později Holliday zahlédl jasný dvojitý záblesk, který vyletěl zpod křídel, následovaný podivně uťatým dutým zasvištěním, jako když kulka ve vysoké rychlosti narazí do vody. Ten zvuk mu byl strašlivě povědomý; dvojice střel vzduch-země Hellfire, vypálených zpod křídel letadla. Rychlostí zhruba tisíc a půl kilometrů za hodinu se na ně řítilo osmnáct kilogramů vysoce výbušné směsi.

„K zemi!“ zařval Holliday. Téměř ve stejném okamžiku, co to slovo vyšlo z jeho úst, střely udeřily. AGM-114 Hellfire je řízená střela, kterou dokáže zkušený střelec vypálit otevřeným oknem pohybujícího se vozidla. Střely, které byly vypálené na Pevensey, zasáhly cíl; jedna trefila zadní stěnu salonku za kormidelnou a ta druhá explodovala ve strojovně a prorazila do dna člunu rozeklanou díru velikosti dvířek od auta.

Bakriho, který stál v kormidelné, to na místě rozmetalo na kusy. Pevensey se pod nárazem obou střel prudce zakymácela a Jean-Paula, stojícího na přídi s bidlem, to shodilo do řeky. Na Samira, skrčeného nad pánvemi, se převrátila kamna, rozdrtila mu žebra, a vzápětí ho proměnila v živou pochodeň, protože se mu na hlavu, krk a hruď vylil vařící a syčící olej. Jeho tenká bavlněná košile a vlasy se vzňaly, zčernalé praskající dřevo na podpal se vysypalo z převrácených kamen a Samirův poslední bublavý výkřik zanikl, když se jeho ústa a hrdlo zalily žhavým olejem.

Holliday, který seděl na pravoboku, se s roztaženými pažemi instinktivně vrhl k Peggy a Rafimu a oba je srazil přes palubu; vzápětí se přes ně přeneslo krupobití litinových, skleněných a dřevěných trosek. Pevensey, která přišla o kormidlo, se ostře stočila do proudu a málem se převrátila, když se zející dírou ve dnu začala hrnout voda.

Holliday letmo zahlédl letadlo, které nad nimi přeletělo. Než dopadl do vody, poznal je: byla to Cessna Caravan 208. Do té se vejde devět pasažérů, ale kvůli nákladu střel Hellfire jich spíš bylo jen šest nebo sedm. Voda se mu zavřela nad hlavou, když ho proud táhl ke kamenitému dnu, a viditelnost se snížila na polovinu, protože říční voda byla kalná. Pak se rozpomněl.

Krokodýli.

Krokodýl nilský, až šest metrů dlouhý a někdy vážící skoro tunu –bronzová, žlutozelená a špinavě nachová prehistorická příšera – se dokáže pohybovat rychlostí až šedesáti kilometrů v hodině, když je dostatečně hladový. Má šedesát osm kuželovitých zubů a skus o síle víc než 350 kilogramů na čtvereční centimetr. Někdy loví ve skupinách v počtu pěti a více kusů, a je o něm známo, že dokáže složit černého nosorožce, který váží skoro dva metráky. Průměrně velký člověk by pro něj stěží byl něco víc než předkrm.

Holliday zoufale mával pažemi a snažil se dostat se co nejrychleji opět nad hladinu. Prudký proud ho unášel zároveň s troskami Pevensey. Když se opět vynořil, vytřásl si vodu z očí a uviděl Rafiho, s námahou vlekoucího ke břehu Peggy, která byla v bezvědomí. Kapitán Eddie už doplaval k blátivému břehu a vyšvihl se na něj. Kolem Hollidaye vířivě proplul napůl ponořený proutěný košík s dřívím na podpal a Holliday se natáhl a vypáčil z polena, které leželo navrchu, sekyrku. Z břehu se ozval Eddieho varovný výkřik.

„jDetrás de usted! Za vámi!“

Obrovské monstrum se k němu hrnulo vířící vodou, švihalo masivním opancéřovaným ocasem a jeho studené dinosauří oči stěží vykukovaly nad hladinu rychle proudící řeky. Holliday si téměř vzápětí uvědomil, že groteskní kreatúra nejde po něm – její zájem se upínal jinam; řítila se směrem k Peggy, kterou se Rafi a kapitán Eddie pokoušeli vytáhnout z vody.

Holliday prudce uhnul stranou jako matador před býkem a zasekl ostří sekyrky krokodýlovi do oka. Krokodýl se vzepjal a vyrazil hrozivé bučivé zařvání. Hollidayovi se podařilo vytrhnout sekerku z jeho hlavy a vrhnout se ke břehu. Poraněné zvíře se od něho odvrátilo. Holliday dospěl na mělčinu a klopýtavě se postavil, zatímco kapitán Eddie slezl zpátky po strmém břehu a napřáhl ruku.

„Příště byste měl být trochu rychlejší, seňore,“ řekl. Mocně zatáhl a pomohl Hollidayovi nahoru na blátivý břeh, a pak vytáhl z opasku svůj lovecký nůž. Holliday se vyškrábal kousek nahoru po břehu, otočil se a uviděl, jak se Eddie vrhl dopředu a vrazil těžkou čepel až po rukojeť mezi oči už beztak poloslepého plaza.

Krokodýl se svíjel a jeho tělo se chvělo, když mu nůž pronikl do mozku, a pak najednou nehybně ztuhlo. Eddie vytáhl čepel, sáhl do vody, popadl krokodýla za jednu mohutnou šupinatou nohu a napůl ho ve vodě otočil, až se ukázalo jeho bledé žlutavé břicho. Zaryl nůž krokodýlovi do hrdla a řezal směrem dolů, až se do mělké vody vyhrnuly jícen, srdce, plíce, játra, střeva a ostatní vnitřnosti jako nějaký ohyzdně páchnoucí guláš. Botou pak postrčil vykuchanou mrtvolu do proudu.

„Tohle by mělo na chvíli zaměstnat jeho kamarády,“ poznamenal, popadl Hollidaye za loket a pomohl mu zbývající kousek nahoru na břeh. Na kraji husté džungle se Rafi skláněl nad Peggy, která se zády opírala o tlustý kmen stromu, nakloněného nad řeku, a vykašlávala vodu z plic.

„Je v pořádku,“ řekl Rafi. „Napůl utopená, ale jinak OK.“

Eddie sledoval, jak řeka přináší ke břehu trosky Pevensey jako naplavené dříví. Obrátil se zpátky k Hollidayovi. „Máte velice nebezpečné nepřátele, seňore. Bylo by mi milejší, kdybyste mě byl varoval.“

„Za to se omlouvám,“ odpověděl Holliday s rukama na kolenou, jak se snažil popadnout dech. „Netušil jsem, že po mně tak strašně touží.“

„To jste se zřejmě mýlil, comandante“ opáčil kapitán Eddie. „Myslím, že po vás jdou skutečně velice zarputile.“

Holliday se vyškrábal na nohy, šaty potřísněné bahnem, páchnoucí, ale živý. „Kde je tu nejblíž místo, kde je řeka nejširší? Potrebujú aspoň půl kilometru.“

„Právě na nás někdo střílel raketami ze vzduchu a málem nás sežrali krokodýli,“ ozvala se Peggy a její hlas zněl unaveně. „Na co to proboha potřebuješ vědět?“

„Protože to je vzdálenost, jakou dobrý pilot hydroplánu Caravan potřebuje k přistání na vodě,“ vysvětlil Holliday.

„Takové místo je buď dvacet kilometrů za námi, nebo třicet před námi,“ řekl kapitán Eddie a otíral si čepel nože o džíny. Pak nůž zastrčil zpátky do pochvy.

„Jak dlouho by jim trvalo, než by se k nám dostali?“

„Lodí tak čtyři hodiny, touhle dobou spíš pět. Dvakrát tak dlouho po souši. V džungli je jen málo stezek, takže by se museli držet blízko u řeky a sledovat její tok.“

„Mají šanci najít nějaké lodě?“ zeptal se Holliday.

„Možná tak jednu nebo dvě kánoe, ale ty jsou malé, takže by jim nebyly moc platné. V téhle oblasti nejsou kolem řeky žádné vesnice,“ odpověděl Eddie.

„Takže máme tak možná osm hodin, až do setmění.“

„Na co?“ zeptal se Rafi, schoulený vedle Peggy.

„Abychom se připravili,“ opáčil Holliday.

Kapitola čtrnáct

„Ukažte mi nějaké dobré tvrdé dřevo,“ požádal Holliday, stojící na úzké mýtině mezi říčním břehem a džunglí.

„Myslíte strom, seňore?“ zeptal se Eddie poněkud skepticky. Kolem nich byly tisíce stromů.

„Ano, strom,“ přikývl Holliday. „S obzvlášť tvrdým dřevem.“

„O takový se opírá paní Blackstocková,“ řekl Eddie a ukázal. Dotyčný strom byl vysoký osmnáct nebo dvacet metrů a jeho vrcholek se ztrácel v baldachýnu džungle nad jejich hlavami. Jeho kořeny byly doširoka roztažené a tlusté a nesly kmen jako nohy masivního pavouka. Listy stromu byly široké, zaoblené a sytě tmavozelené. Jeho větve visely dolů jako těžká záclona.

„To je strom iroko. Napsala se o něm spousta poezie. Taky mu hrozí vyhubení.“

„Mně připadá, že se mu naopak daří,“ pokrčil Holliday rameny.

„Opylují ho jenom kaloňové, to je druh netopýra s ušima jako liška. Farmáři je vybíjejí, protože jim ničí úrodu.“

Holliday se přiblížil ke stromu a pohlédl nahoru skrze spleť větví. Rafi a Peggy sledovali jeho pohled. „Hledáš něco konkrétního?“ otázal se Rafi. „Uschlou větev.“

„Já myslela, že se snažíme dostat pryč od těch chlapů z hydroplánu,“ ozvala se Peggy.

„Ti mají zbraně, kdežto my ne,“ řekl Holliday věcně. „Dřív nebo později se k nám dostanou, aby nás zabili, takže je budeme muset zabít jako první.“

„Uschlou větví?“ zeptal se Rafi nevěřícně.

„Jo. Támhletou uschlou větví,“ pravil Holliday. Natáhl se se sekyrkou v ruce a usekl větev bez listí, silnou asi na tři prsty. Stáhl ji dolů, sesekl jeden konec a přidržel si ji u těla, aby ji poměřil. Větev byla o něco kratší než on, přibližně metr osmdesát pět.

„To je umlátíme klacky, až půjdou spát?“ zeptala se Peggy.

„Hele, co kdybyste ty a Rafi šli za kapitánem Eddie a pomohli mu zjistit, co by se dalo zachránit z Pevenseyl Já vám to pak ukážu,“ navrhl Holliday a ukázal na Kubánce, který vytahoval trosky z vody.

Holliday si půjčil od Eddieho nůž a o půl hodiny později měl dlouhou větev otesanou. Vyrobil z ní hůl a oba její konce mírně sesekl, takže byly silné jen něco málo přes centimetr a uprostřed byla hůl silnější. „Celo“ hole tvořilo bělové dřevo, zatímco dřeň byla z těžkého tvrdého dřeva a vytvářela tak přírodní laminát. Když s tím byl Holliday hotov, sešel dolů ke břehu, aby se podíval, co dělají jeho společníci.

Eddie a ostatní zatím posbírali většinu materiálu, který řeka vyplavila na břeh a ke kterému se mohli dostat, aniž by vzbudili přílišnou pozornost hejna krokodýlů, kroužících na okraji hlavního proudu. Eddie a Rafi společnými silami odnosili těžší věci nahoru na břeh a Peggy vylovené předměty třídila. Byla to rozmanitá sbírka.

Holliday pohledem přelétl výstavku trosek rozprostřených na mýtině a rychle v duchu provedl inventuru. Bylo tu pár fošen o rozměrech pět krát deset centimetrů s kousky překližkové desky a hřebíky, které v ní dosud trčely – Holliday usoudil, že to je kus stěny z přepážky ve strojovně. Pak tu ležely okenní rámy a překližkové okenice, dvě neotevřené krabice se sadou nerezových nožů Ginsu, dohromady jich bylo čtyřiadvacet, velká sekera zaseknutá do polena, cívka univerzální technické lepicí pásky, poněkud nasáklé vodou, a starý bambusový rybářský prut s navinutou černou nylonovou šňůrou.

„To je přesně to, co potrebujú,“ řekl Holliday. „Možná opravdu budeme moci vyrovnat skóre.“ Otočil se a zjistil, že kapitán Eddie stojí vedle něho.

„Co pro to můžu udělat, compadre?“

„Rozdělat oheň,“ řekl Holliday po krátkém zamyšlení. „Stačí malý, ale ať pořádně hoří.“

„Když tak procházím ty složky, tak vidím v podstatě jenom čtyři kandidáty, kteří by skutečně mohli přicházet v úvahu,“ řekl Allen Faulkener a upustil na psací stůl sira Jamese Mathesona štos modročervené pruhovaných šanonů s přísně tajnými dokumenty. „Volba, která se očividně nabízí, je dr. Oliver Gash, dřív činný v Baltimoru, Maryland, známý také jako Oliver Gashabi, který utekl z Rwandy v začátcích genocidy. Má potřebné konexe, chytrou hlavu a dost přirozené dravosti na to, aby mohl řídit Kukuanaland, když dostane ty správné podněty. Číslo dvě je dr. Amobe Barthélémy Limbani, guvernér prefektúry Vakaga předtím, než byla náhle přejmenovaná na Kukuanaland. Tato volba má ovšem několik závažných nedostatků, a to, že je dost možná mrtvý; pokud není, tak jsme ho zatím nedokázali najít; a jestliže je naživu a my ho najdeme, tak se možná nenechá podplatit.“

„Každý se dá podplatit,“ mávl rukou Matheson. „A i kdyby ne, tak má určitě nějaký vroubek v minulosti, který by umožnil ho vydírat.“

„V Limbaniho případě ne. Vypadá to, že je čistý jako lilie, a kromě toho, jsou tu ještě jiné, možná nepřekonatelné problémy.“

„A co ta třetí možnost?“ zeptal se Matheson.

„A, ten černý kůň.“ Faulkener přikývl. „Francois Nagoupandé. Bývalý zástupce guvernéra Vakagy a člověk, který zradil Limbaniho. Žije ze svých nelegálně nabytých příjmů na usedlosti v Mali, v Bamaku. Má hrůzu z toho, že ho Kolingba nechá zavraždit, tak je obklopený ochrankou. Nejlepší na tom ale je, že je z etnické skupiny Banda, ne Yakoma jako Limbani. Vlastně jeho etnická příslušnost byla důvodem, proč byl jmenován viceguvernérem.“

„Je možné ho kontaktovat?“ zeptal se Matheson.

„Ano,“ kývl Faulkener. „Už jsme to udělali.“

„A jeho odpověď?“

„Nabídněte mu cokoliv, co ho zbaví strašáka v podobě Kolingby, slibte mu uniformu se spoustou medailí, a je váš. Je zhruba něco jako Idi Amin.“

„Taky chce peníze, předpokládám.“

„Podle svých měřítek docela hodně, ovšem pro MRI to bude jako kapesné. Také mu musíme slíbit možnou únikovou cestu a bankovní konto ve Švýcarsku, až vypukne nevyhnutelná revoluce. Je to idiot, ale není blázen, jestli chápete, jak to myslím.“

„Budeme muset najít nějakou šikovnou společnost. Takovou, co měla velmi rozsáhlou počáteční emisi akcií, ale dávno upadla do recese. Třeba některý z těch starých měděných dolů na Filipínách. Pokud možno něco výhodně koloniálního. Z holandské nebo belgické kolonie. Chci, abychom měli absolutní kontrolu a aby to nebylo moc transparentní.“

„Uvidím, co se dá najít,“ řekl Faulkener. „A co s Nagoupandém?“

„Rád bych se s ním setkal co nejdřív,“ řekl Matheson.

„To by nemělo být těžké,“ kývl Faulkener.

„Pošlete pro něj soukromý tryskáč,“ řekl Matheson. „To na něho udělá dojem.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Možná bychom ho mohli nechat obléct u Gieves a Hawkes a pak ho přivést na schůzku, až bude Lanz připravený.“

„A co ty medaile?“

„Navěste na něj všechno, co najdete. Ať vypadá jak zatracený král.“

Organizace bezpečnostní služby Blackhawk Security měla dobrý důvod, proč její logo zobrazovalo hrdě vztyčenou vyřezávanou galionovou figuru na vikingské lodi; její zakladatel Lars Thorvaldsson se totiž považoval za cosi jako moderního Vikinga. Lars za léta nahromadil miliardy a říkával, že nacházel inspiraci u svých vikingských předků. Byl přesvědčen, že je přímo spřízněný s Leifem Eriksonem, přes jeho otce, Erika Thorvaldssona, jinak známého pod přízviskem Erik Rudý.

Lars také vymyslel heslo organizace – „My Ameriku založili, teď ji chráníme“ – a jak se společnost rozrůstala, rostla zároveň s ní i vikingská tradice. První televizní reklama organizace, vysílaná o přestávce v poločase Super Bowl IV. v roce 1972, ukazovala dřevěnou loď s galionovou figurou Blackhawk, přistávající u nábřeží v Duluthu, a také Vikinga v přílbě s rohy, troubícího na tradiční gjallarhorn, roh starobylých severských ság.

Po smrti Larse Thorvaldssona v roce 1989 a následném odkoupení společnosti nadnárodní korporací, kterou vlastnila Kate Sinclairová, v kombinaci s počátkem Bushovy války v Iráku, se Blackhawk Security rozrostla ještě víc a spolu s ní posílila i tradice Vikingů. Pořádaly se semináře pro starší výkonné důstojníky na téma vikingských hodnot – síly, cti a hrdosti, vikingské workshopy s různou tématikou pro střední vrstvu zaměstnanců, vikingské hry pro celé rodiny a vikingský letní tábor pro děti. Kate Sinclairová dokonce vybudovala zábavní park Svět Vikingů poblíž amerického Mailu, nedaleko od původní kanceláře Larse Thorvaldssona v Bloomingtonu, v Minnesotě.

Nebylo proto nijak překvapivé, že oněch sedm mužů útočného komanda Blackhawk se pod vlivem důkladného výcviku dle vikingských tradic a pod velením Michaela Pierce Harrise rozhodlo přiblížit ke svému cíli po „způsobu starých Vikingů“. Možná dokonce viděli sami sebe jako mýtické „šedé duchy,“ prízračné troly, kteří se vynořují z houstnoucího šera se svými galdrastafir, runovými symboly, které je činily neviditelnými. Ať už si ale mysleli co chtěli, nefungovalo to.

Přijeli ve dvou kánoích, tři v jedné a čtyři v druhé, přičemž Harris seděl jako poslední v té druhé kánoi. Denní světlo se pomalu vytrácelo, přesně jak Holliday doufal. Na první pohled vypadala mýtina prázdná, i když ze stop na blátivém břehu a nahromaděných trosek bylo zřejmé, že právě tohle je místo, kde se trosečníci po útoku raket Hellfire dostali z vody.

Všech sedm mužů včetně Harrise na sobě mělo kompletní maskáčové uniformy do džungle, těžké vojenské boty a tropické klobouky s ohnutou krempou. Byli vyzbrojeni samopaly MP5 Heckler & Koch, poloautomatickými pistolemi Browning a dvaceticentimetrovými noži KABAR. Někteří měli také přes rameno přehozené pásy Sam Browne s ručními granáty M67. Harris nesl namísto Browningu devítku Glock.

Všech sedm mužů se s hlasitým pokřikem rozběhlo nahoru po blátivém břehu řeky. Ten nejrychlejší, který byl vpředu, zemřel jako první; přes půl metru dlouhý šíp, vystřelený z Hollidayova jednoduchého anglického luku, ho zasáhl nalevo od srdce a pronikl až k páteři. Šíp byl opatřený peříčky zhotovenými z lepicí pásky a měl jen dřevěný hrot, opálený v ohni. Se silou průniku 3,3 kg na cm2 byl však úplně stejně smrtící jako mužova MP5, z které navíc dotyčný neměl vůbec šanci vystřelit.

Dva další muži šlápli na zablácený kartónový obal, povalující se na břehu, a propadli se do mělké jámy, v níž bylo nastraženo čtyřiadvacet kuchyňských nožů Ginsu.

Čtvrtému se podařilo dostat až na vrchol břehu, kde ho Hollidayův druhý podomácku vyrobený šíp zasáhl do slabin a pronikl mu do močového měchýře a střev. Přesto nezemřel hned; kapitán Eddie, natažený na břiše v pralesním podrostu o několik metrů dál hned za mýtinou viděl, že muž je stále naživu a mohl by být nebezpečný. Vyrazil proto prudce z houští a vrhl se po něm. Zespodu mu vrazil lovecký tesák do břicha a trhl jím vzhůru, takže nůž pronikl pod žebra a prorazil muži pravou plíci a nakonec i srdce.

Když Harris uviděl, jak se jejich přesila za necelou minutu drasticky zredukovala, rychle zahnul do džungle ve snaze dostat se od mýtiny pokud možno co nejdál. Zbývající členové týmu ho následovali; na vikingský kodex úplně zapomněli. Holliday měl však už šíp připravený a natažený a vzápětí ho pustil. Zpevněný hrot šípu zasáhl Harrise mezi první a druhý krční obratel; neměl však ostří, jaké je obvyklé u ocelové hlavice, a proto sjel stranou. Prorazil Harrisovi zevnitř krční tepnu, pokračoval směrem vzhůru a probodl jazyk. Harris byl okamžitě paralyzován; bezmocně klesl na kolena a němě sledoval, jak mu z úst proudem uniká životodárná tekutina a zalévá bohatou pralesní půdu.

Holliday odhodil luk stranou a vytáhl z ochablého sevření jednoho z mrtvých mužů MP5. Vypálil za prchajícími muži rychlou salvu výstřelů, zasáhl však už jen listí nad jejich hlavami.

Rozhostilo se náhlé ochromené ticho. Ran* a Peggy nevěřícně a zděšeně zírali na mrtvá těla a hrůzné výsledky svého vlastního díla. Kapitán Eddie přecházel od jednoho mrtvého muže k druhému, obíral je o zbraně, sundával jim klobouky a stahoval jim vojenské boty.

„Cože, boty?“ zeptal se Raíi pochybovačně, ohromený metodickým soustředěním, s jakým Kubánec postupoval.

„Půda v džungli může být velice nebezpečná,“ poučil ho Eddie.

„To má pravdu,“ ozval se Holliday, který tahal mrtvoly z jámy s noži. Nože při vytahování z těl vydávaly slabé, téměř obscénní mlaskavé zvuky. Holliday začal oba muže svlékat. „Pojďte mi pomoct,“ vyzval je. „Čím rychleji tohle uděláme, tím dřív se odtud dostaneme.“

Sesbírali všechno, co jim připadalo užitečné, nechali těla, kde byla, a zamířili dolů po břehu ke dvěma kánoím. Když nasedali do hrubě vydlabaných lodí, začalo pršet.

„Skvělé,“ pochvaloval si Holliday a se supěním odstrčil kánoi od břehu. „Přesně to jsme potřebovali.“

Kapitola patnáct

Kapitán Jean-Luc Saint-Sylvestre seděl ve své ložnici a hleděl skrze hledáček fotoaparátu Canon EOS 5D na hotel Ali Paša. Ten stál na Clapham Street, hned za Brixton Road v jižním Londýně.

Policista si dokázal představit, jak interiér hotelu vypadá; šest pater s mrňavými pokoji a toaletami velikosti skříní. Uzoučká schodiště, odlupující se tapety a sténající vodovodní trubky. Štěnice, švábi a myši. V Londýně bylo deset tisíc takových hotýlků. Anonymita zaručena.

Celá oblast byla neoficiálně známa jako hlavní centrum afrokaribské Anglie a pro Saint-Sylvestra bylo snadné do ní zapadnout, pokud si dokázal ohlídat svůj přízvuk, jenž prozrazoval univerzitní vzdělání.

Brixton byl nejen nejhustěji osídlenou čtvrtí „černého“ Londýna, nýbrž zároveň i centrem nejvyšší kriminality. Za pestrou fasádou stánků s čerstvým ovocem a zeleninou a tržišť s africkými a karibskými oděvy se dalo obchodovat v podstatě se vším, na co si jen člověk vzpomněl, od heroinu a prostitutek přes pašované cigarety a ženy, krvavé diamanty a orgány až po samopaly, ukradené zboží, padělané kabelky, hodinky a exkluzivní módu.

V Brixtonu bylo ke koupi všechno – od nejtajnějších přání srdce po nejčernější touhy duše. To všechno z Brixtonu dělalo celkem logický cíl Saint-Sylvestrova pátrání po záhadném Konrádu Lanzovi.

Za šest dní svého pobytu v Kukuanalandu učinil Lanz čtyři oficiální pokusy dostat se ke Kolingbovi a podnikl pět odpoledních vycházek. Po večerech zůstával ve svém hotelu Trianon, někdy jedl ve svém pokoji a někdy sešel do baru Marie Antoinetty.

Během těchto večerů mluvil pouze s barmanem Marcelem Bogandou, dlouhodobým placeným informátorem Saint-Sylvestra. Podle Bogandy se však jejich konverzace nikdy nestočila k zajímavějším tématům, než bylo počasí. Saint-Sylvestre sice neslyšel ani neviděl nic, co by odporovalo předpokladu Olivera Gashe, že Lanz přijel do Fourandaa připravit státní převrat, ale také neviděl a neslyšel nic, co by tuto domněnku potvrzovalo.

Saint-Sylvestre byl policistou ve Středoafrické republice o hodné déle, než tu byl Gash rezidentem a v tom rwandsko-americkém uprchlíkovi bylo něco, co v něm vzbuzovalo nedůvěru.

Jestli vůbec kdy existoval větší oportunista než prezident Kolingba, tak to byl jeho nově jmenovaný pobočník Oliver Gash. Jestliže se Gash zajímá o možný nadcházející převrat, tak mu evidentně jde jen o rozhodnutí, na kterou stranu se má přiklonit, nebo zda by raději neměl uprchnout ke svým tajným účtům v bankách ve Švýcarsku, Panamě a Lichtenštejnsku. O všech Saint-Sylvestre věděl.

Saint-Sylvestre zároveň také věděl o tajných účtech Kolingby a byl si velmi dobře vědom toho, že jeden z jeho vlastních lidí na ministerstvu vnitřních záležitostí má podobnou dokumentaci. Více než jednou už ho během jeho dlouhé kariéry napadlo, že vláda Středoafrické republiky, zejména provincie Kukuanaland, není o nic víc ani míň zkorumpovaná a zkorumpovatelná než jakýkoli jiný stát; korupce tu byla jen o něco menší a více očividná. Stejně jako se v Kukuanalandu nedalo očekávat nějaké osobní soukromí, tak se nedala čekat ani vláda, která by byla neúplatná.

Korupce na africkém kontinentu bujela už od chvíle, kdy sem s první zásilkou cizí pomoci dorazilo sušené mléko a penicilin. Existovalo tu na tři tisíce kmenů, které mluvily dvěma tisíci jazyky a bojovaly mezi sebou o existenci, a žádný morální kodex, ať už katolický, luteránský, baptistický či jiný, nedokázal toto zapomenuté, chudé a hrozné místo výrazněji ovlivnit. Joseph Conrad věděl, o čem mluví, když dospěl na konec řeky v Kongu a nenašel nic, než podle svých slov jen „děs a hrůzu“.

A teď to vypadalo, že se něco chystá. Za čtyři dny od příletu na Heathrow se Konrád Lanz ve svém poněkud špinavém hlavním stanu v hotelu Ali Paša setkal s pěti lidmi. Z těch pěti byli čtyři ze stejného těsta jako on; tvrdí, drsně vypadající chlapíci, v nichž bylo cosi zvířeckého, dokonce i v útrobách megapole, jako byl Londýn.

Jednoho z nich Saint-Sylvestre dokonce poznal podle fotografie ze složek, které zabavil na letišti. Jeho jméno bylo Stefan Whartski, byl to Polák, který začal svou žoldáckou kariéru jako přepravní pilot během občanské války v Eritrei v letech 1980 a 1981. Když se Lanz baví s takovými lidmi, jako je Whartski, opravdu to začíná vypadat, že jeho intuice byla správná – dívá se na přípravu státního převratu.

Toho pátého si Saint-Sylvestre sám pro sebe nazval pan X. Tenhle člověk už se s Lanzem setkal podruhé, a vůbec byl úplně jiný než ostatní. Vysoký, elegantní, jeho uniformou byl oblek z Bond Street a jeho vojenské držení těla by se lépe vyjímalo na přehlídce, než při plazení v pralesních bažinách kolem Fourandaa. Tohle byl člověk zajišťující peníze na základní úrovni, možná ne ten nejhlavnější, ale rozhodně měl přístup k vyšším sférám.

Lanz a ten záhadný muž najednou vyšli z hotelu, zastavili se a chvíli spolu hovořili, v kaluži světla bezpečnostních reflektorů nad hlavním vchodem ponuré šestipatrové budovy. Saint-Sylvestre pootočil velkým teleobjektivem. Po tisíci pozorování, jako bylo tohle, pro něho bylo odezírání ze rtů druhou přirozeností.

Pan X.: „Zkontroloval jste ty peníze?“

Lanz: „Jistě. Jsou zcela v pořádku.“

Pan X.: „Budete tam zítra?“

Lanz: „Říkal jste v sedm třicet.“

Pan X.: „Ano. Vezměte si kravatu, prosím.“

Lanz: „Jak si přejete.“

Pan X.: „Tak dobrá.“

Lanz.: „Určitě se mnou nezajdete na něco k jídlu? Mají tam moc dobré kuře na másle.“

Pan X.: „Děkuji, ale tohle jídlo mi nikdy moc nesedne. Myslím indické.“ Odmlčel se. „Musím domů, za ženou a dětmi.“

Lanz: „Ovšem, jistě.“

Oba muži se od sebe odloučili, aniž si potřásli rukama. Pan X. nasedl do černého jaguára XJ a Lanz zamířil směrem k High Street. Saint-Sylvestre vytáhl svůj mobilní telefon a stiskl tlačítko rychlé volby. Na druhé zazvonění se ozval váhavý hlas.

„Selam, haló?“ řekl Tahib Akurgal.

„To jsem já,“ řekl policista, aniž se představil. Bůhví na kolika seznamech a bůhvíjakého druhu ten noční hlídač v hotelu Ali Paša figuruje. „Ano?“

„Co jsi slyšel?“ zeptal se Saint-Sylvestre. Tahib byl student medicíny, který si po nocích vydělával na studium v hotelu svého strýce, a první otázka, kterou mu Saint-Sylvestre položil, zněla: „Kolik ti zaplatil ten šedovlasý člověk s německým přízvukem, abys mu nahlásil každého, kdo se na něho bude vyptávat?“ Tahib se vyplašil. Saint-Sylvestre prohlásil, že částku zdvojnásobí a jestli zjistí, že to Tahib hraje na obě strany, tak podřízne krk každému jednotlivému členovi Tahibovy rodiny, mladému i starému, a Tahiba si nechá na konec. Od té chvíle byl Tahib na Saint-Sylvestrově výplatní listině a dostával sto liber denně.

„Zítra večer v půl osmé se mají setkat s Jeho Lordstvem.“

„Jeho Lordstvem?“ Dělá si pan X. legraci ze svého šéfa nebo jde ještě o něco jiného?

„Tak to ten druhý muž řekl, efendi.“

„Řekl ten druhý, kde se ta schůzka má konat?“

„Ano, dokonce přiměl beje Lanze, aby si adresu zapsal.“

„A jak zní?“

„Grantham Place devět, byt číslo šest. Londýn Wl.“

Westminster. Pan Lanz a pan X. hrají vysokou hru. Grantham Place mělo k hotelu Ali Paša asi tak daleko jako peklo k nebi.

„Jdu k tobě, Tahibe. Potrebujú klíče.“

„Ne, pane, prosím, ne. Bej Lanz mě zabije, jestli to zjistí!“

„Bej Lanz se právě krmí kuřetem na másle v indické restauraci o kus dál, pravděpodobně stejné, v jaké si dával večeři i uplynulé tři dny.“

„Prosím, pane,“ žadonil Tahib. „To nemůžu.“

Saint-Sylvestre se usmál. „Ale ano,“ řekl. „Můžeš, a taky chceš. Dalších sto liber.“

„To jako navíc k té stovce, co dostanu obvykle?“ Žadonění ustalo. Saint-Sylvestre se trochu pošťoural v profilu nočního hlídače a zjistil, že Tahibův otec je hlavním dealerem na istanbulském zlatém trhu na Kapali carsi, takzvaném Velkém bazaru, což de facto znamenalo, že je kriminálník. Jaký otec, takový syn. Možná z něj bude doktor, ale doktor se zločineckou myslí.

„Ano, navíc k té obvyklé stovce.“

„A nechcete taky klíč k tomu sousednímu pokoji pro případ nouze, efendi?“

„Zdržuješ mě, Tahibe. To raději nedělej.“

„Ne, pane, samozřejmě že ne. Budu na vás čekat, efendi.“

Saint-Sylvestre vytáhl ze svého batohu miniaturní fotoaparát o velikosti pár centimetrů a vsunul si přístroj do kapsy od košile. O tři minuty později už otevíral dveře hotelového pokoje Konráda Lanze klíči, které mu Tahib Akurgal opatřil.

Pokoj byl v horním patře hotelu a z okna byl výhled do uličky lemované odpadkovými kontejnery a zadními stěnami budov. Podél zdi vedlo klikaté zrezivělé a prastaré požární schodiště s podestou hned u Lanzova okna, které vypadalo, že je zavřené.

V pokoji byla úzká postel, psací stůl, který kdosi odsunul od stěny tak, aby stál pod jedinou lampou visící ze stropu, dvě viktoriánské židle s ozdobnýma nohama a baculatá klubovka s žinylkovým přehozem přikrývajícím omšelé a vybledlé sametové čalounění.

Jediným dalším nábytkem v místnosti byl malý stolek u rozvrzané postele a komoda úzká jako žehlící prkno. Na komodě ležel Lanzův kufr, otevřený, takže poskytoval pohled na luxusně vypadající holicí potřeby od Mulholland Brother, které ležely navrchu.

Saint-Sylvestre přešel ke stolu. Ležel na něm žlutý arch poznámkového papíru, popsaný úhledným rukopisem, tenká fixa a obálka knihy od Carla Hiaasena, kterou si Lanz přivezl i do Fourandaa.

Na Saint-Sylvestra udělala Lanzova vynalézavost dojem; sestavil mimořádně podrobnou mapu centra města, na které pracoval každý den popaměti. Bylo na ní všechno, včetně umístění elektrických transformátorů a telefonních linek spolu s jejich rozvodnami. Obzvláštní pozornost věnoval prezidentskému sídlu, poznamenal počet strážních věží a počet směn stráží na každé z nich. Kanceláře ministerstva vnitřních záležitostí byly správně umístěné na náměstí, stejně jako tři bytové bloky hned za ním, které byly z větší části obydlené oblíbenými Kolingbovými přáteli, zastávajícími většinu vládních byrokratických funkcí v Kukuanalandu. Mapa zaznamenávala také trasy armádních hlídek a časy a počet mužů v každé z nich.

Poznámky na žlutém papíře se vztahovaly k mapám a Lanzovy jednoduché zkratky pro různé termíny se daly snadno rozluštit. Žoldnéř správně odhadoval, že v areálu je asi dvě stě mužů, z nichž sto je vždy najednou ve službě.

Občasné příchody a odchody prezidenta a Gashe byly také zaznamenány. Byla tu stránka poznámek věnovaných pouze arzenálu, zbraním a leteckým silám, a všechny byly přesné. Lanz opravdu nevynechal nic.

Na jiné stránce byl seznam jmen a hodností a také čísel, které nejspíš vyjadřovaly výši platu. A také seznam vybavení. Každá ze stránek byla zakončená odhadovaným součtem v eurech. Na poslední straně byl jednoduchý vzorec, který Saint-Sylvestre bez potíží rozluštil:

2 pos x 200 (2 maj.) SBS

8 č x 20 (8 por.)

40 kom. x 10 (20 serž.)

Dva majorové na dvě posádky o dvou stech mužích, poskytnutých nejmenovanou soukromou bezpečnostní službou, rozdělených do osmi čet po dvaceti, kterým bude velet osm poručíků, dále rozdělených do čtyřiceti samostatných komand v počtu deseti, každé s velícím četařem. Lanzův recept na obsazení Fourandaa se čtyřmi sty dobře vytrénovanými a dobře ozbrojenými vojáky. Celkový součet za všechny muže, vybavení a vozidla mírně přesahoval jeden milion eur. Země obsazená zajeden milion, tři sta tisíc amerických dolarů.

Saint-Sylvestre začal dokumenty pečlivě fotografovat svým miniaturním fotoaparátem Chobi.

Kdo by byl ochotný zaplatit takovou sumu za zaostalý, zkorumpovaný a nevlídný kousek pralesního území uprostřed Afriky, navíc obklopený oblastmi, v nichž je na denním pořádku mor, genocida, masové znásilňování a vraždy? A ještě důležitější otázka – proč?

Kapitola šestnáct

Cítil bohatou vůni bouillabaisse, která sem vanula z restaurace dole, a slyšel jemné pleskání letního deště o střechu hotýlku na Chartres Street ve francouzské čtvrti New Orleans. Nechal oči zavřené, protože se bál, že by to všechno odplynulo, kdyby je otevřel, a cítil, jak teplý větřík vanoucí žaluziovými okny vysušuje pot na jeho kůži. Poslouchal pomalý tlukot srdce a slyšel, jak kdesi v dálce slabounce zazněla trubka. Věděl, kde je a věděl, kdo leží na posteli vedle něho, i když to nebylo možné. Byl na stanovišti ve Fort Polk a ona učila na škole ve městě, ale to už bylo strašně dávno.

„Zůstaň,“ zašeptal, natáhl ruku a nic nenahmatal. „Zůstaň ještě chviličku,“ zaprosil. „Prosím, Amy.“

Ale Amy byla pryč, po mnoho let jen prach a vzpomínka. Živá už pouze ve snech, zato v nich byla až bolestně naživu. Probudil se v malém stanu a otřel si slzy z očí. Byl rád, že to Kubánec, s kterým stan sdílel, neviděl.

Stan byl malý Marmot Limelight, s kamuflážovým vzorem do džungle, pozornost vražedného komanda, které je přijelo zabít. Holliday se zahleděl na zaoblenou stěnu stanu. Zvuk deště byl skutečný. Zvláštní, skutečná byla i vůně vařícího se pokrmu. Pomalu se zvedl, posadil a promnul si oči, aby zahnal poslední zbytky toho divného spánku. Někdy ty vzpomínky na svou ženu, které ho neúnavně pronásledovaly a způsobovaly hlubokou, úpornou bolest, skoro nesnášel, a jindy si zase neuměl představit, že by žil bez nich. Bál se, že kdyby vymizely, tak by zmizel zároveň s nimi, jako ta stará píseň, kterou McArthur citoval ve svém slavném projevu. Možná to je právě to, co by měl udělat.

Vylezl ze stanu a postavil se. Na řece i v podrostu se držela mlha. Déšť šuměl a šeptal v baldachýnu listoví. Ptáci hlasitě pokřikovali jeden na druhého. Eddie dřepěl na bobku nad ohněm, který rozdělal pod ochranou spletených větví stromu kousek od břehu. Velká zelenobíle skvrnitá ryba s obrovskýma očima už byla rozříznutá a vykuchaná a visela nad rozžhavenými uhlíky, nabodnutá na větvi. Kubánec vzhlédl, když se Holliday shýbl pod převislé větve stromu a připojil se k němu. Od řeky je dělil hustý porost vysokého rákosí, takže byli v podstatě neviditelní pro každého, kdo by šel okolo.

„Další vzpomínky, mi coronelT1, zeptal se Eddie.

„Vidíte toho nějak moc, příteli,“ řekl Holliday. „Ta ryba voní báječně.“

„Fugu,“ pravil Eddie. „Es muy sabroso, moc dobrá.“

„Umírám hlady,“ prohlásil Holliday a uvědomil si, že to je pravda. Eddie vzal dlouhou větev a jemně jí přejel podél opálených šupin velké ryby. Kůže se snadno sloupla a pod ní se objevilo pevné bílé maso.

„Už je skoro hotová,“ řekl Eddie.

Jako na povel Peggy, rozcuchaná a pořád napůl spící, vystrčila hlavu ze stanu a mátožné se rozhlédla. Zachvěla se ve vlhkém vzduchu, i když už pomalu začínalo být zase horko. Vstala, přešla malé otevřené prostranství za rákosím a usadila se na zem vedle Hollidaye. O chviličku později se objevil i Raíi a připojil se k nim. Eddie sundal rybu z improvizovaného rožně a rozkrájel ji na velké porce. Každou položil na velký plochý list a pak je rozdal kolem dokola.

„Jezte rukama. Moje restaurace je jako v Havaně, tam přidělávají lžíce na řetízky.“

Peggy si nabrala hrst bílého masa, které se plátkovitě odlupovalo, a strčila si ji do úst. Chvíli kousala a pak sousto spolkla. „Na to, že jsme uprostřed africké džungle, to není špatné,“ pravila uznale. „Škoda, že nemáme žádné koření.“

„Ale máme,“ řekl Eddie. „Tohle jsem našel pro vás!“ Naklonil se a podal Peggy jeden z velkých listů, zabalených do balíčku. Peggy jej otevřela a našla v něm hromádku drobných drevnatých zrníček.

„Co to je?“

„Ochutnejte. Ale jenom maličko. Opravdu maličko,“ řekl Eddie. Peggy nabrala na špičku prstu pár zrnek a ochutnala je. Zašklebila se, rozkašlala, pevně zavřela oči a zasténala. „Jajajaj! Ostrýýýý!“ Zamávala rukama. „Vodu!“

Eddie jí hodil jednu z lahví vody, které našli v zásobách týmu Blackhawk. Peggy odšroubovala rychle uzávěr a vodu vypila, pak se opřela dozadu, lapala po dechu a po tvářích se jí řinuly slzy.

„Co to ksakru bylo?“ vydechla.

„Capsicum annuum, papričky jalapeno.“ Eddie se zašklebil. Ukázal nožem na rostlinu s hustými větvemi a velkými fialovými květy, která rostla v houští na druhé straně ohně. „Roste tady všude kolem.“

„Ona je zvyklá na to, co nosí v malých flaštičkách na stoly v restauraci,“ zasmál se Holliday.

„Pfuj,“ ulevila si Peggy. Odtrhla další kus rybího masa z porce na svém listu a snědla jej. Všichni jedli dál v tichu, vychutnávali si pečenou rybu a dívali se na řeku napůl zahalenou v mlze.

„Musíme se rozhodnout,“ řekl nakonec Holliday, když dojedl a olízl si prsty jeden po druhém.

„O čem?“ zeptala se Peggy.

„O tom, jestli budeme pokračovat,“ odpověděl Holliday. „Nechápu,“ ozval se Rafi.

„Tohle už není jen dobrodružná honba za nějakou chimérou,“ řekl Holliday. „Je to doopravdy.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že by to nebylo doopravdy,“ odsekl Rafi.

„Hledali jsme doly krále Šalomouna, Rafi. To je stejné jako hledat Noemovu archu na Araratu nebo Svatý Grál za růžovými stěnami Petry. Všechny archeologické výpravy jsou vlastně honba za chimérou, když se to tak vezme, jenže tahle chiméra začala být trochu moc nebezpečná. Někdo se nás snaží zabít.“

„Kvůli dolům krále Šalomouna snad ne,“ namítl Rafi.

„Nejdou po něčem jiném a my jim stojíme v cestě. A jsou nebezpeční. Zeptej se našeho nebožtíka Archibalda Ivese.“

„Takže to prostě vzdáme?“ zeptal se Rafi.

„Nejde o to to vzdát, Rafi, jde o to, dostat se z palebné linie,“ odpověděl Holliday. „Ti lidi po nás pálí řízenými střelami vzduch-země. Dostali jsme pořádné varování a myslím, že bychom si ho měli vzít k srdci.“

„jSilencio!“ vyštěkl Eddie, který najednou zpozorněl a naklonil hlavu směrem k řece, oči zavřené.

„Co je?“ zeptala se Peggy.

„Poslouchejte!“ sykl Eddie. „A držte hlavy dole.“ Sebral ze země hrst hlíny a upustil ji na oheň, aby jej zakryl. Pak na něj plácl další hrst a udusal ji rukama.

„Támhle,“ zašeptal Holliday. „Už to taky slyším. Proti proudu sem něco jede.“

Eddie přeběhl přes malou mýtinu dolů k rákosí. Holliday ho následoval.

„Zůstaňte tu, neukazujte se,“ nařídil. Rafi přikývl.

„Blíží se to,“ řekl Eddie, který vyhlížel skrze stvoly rákosu, když se k němu Holliday připojil.

V mlze se ozvaly slabé hlasy, zvláštní, vysoké, jako nějaký dětský pěvecký sbor. A pak bylo slyšet těžký zvuk, který se rozléhal ozvěnou, jako tlumené bubnování na obrovský dřevěný buben.

„To je Guenmilere, myslím,“ řekl Eddie, který napjatě poslouchal.

„Co že to je?“

„Guenmilere, to je ze Santerie, canto.“

„Zpěv?“

„Ano, zpěv.“

Nastalo několik vteřin ticha.

„jCoňo!“ zašeptal Eddie.

Objevil se zdroj podivných hlasů, dvě masivní pirogy neboli říční kánoe, každá vydlabaná z mohutného rovného kmene, každá dlouhá osmnáct až dvacet metrů a vybavená velkým vahadlem ve tvaru banánu. V každé dlouhé úzké lodi usilovně pádlovala čtyřicetičlenná posádka. Všechno to byli hoši mezi osmi a dvanácti lety, a každý z nich měl přes záda popruh s velmi dospěle vypadajícím kalašnikovem AK-47. Uprostřed každé lodi byla hromada zásob, přikrytá plachtou a převázaná.

A všichni zpívali, známá píseň se změnila v temnou kadenci a každou sloku zakončil dospělý muž na přídi lodi, který dlouho těžkou holí udeřil do trupu lodi. Vždycky když hůl dopadla, ozvalo se protáhlé dunivé zahučení:

Kupředu, křesťanští vojáci

HUH!

Do války jděte směle HUH!

Pod zástavou Ježíšova kříže HUH!

Za svého velitele HUH!

Kristus, náš pán, nás vede HUH!

Do bitvy s nepřítelem

HUH!

Jen kupředu, mí vojáci HUH!

Postavme se mu čelem.

Obě lodě se probíjely proti proudu, s každým záběrem pádel s trhnutím popojely o něco dál, chlapci ohnutí, jako kdyby je AK-47 na jejich zádech tlačily dolů, stmeleni navzájem dunivým rytmem bušící hole.

„Dětští vojáci,“ řekl Holliday. Děti násilím odtržené od rodin a přinucené přihlížet zvěrstvům a později je provádět, naverbované do pekelné armády, proměněné z dětí v divochy a obludné zabijáky. Viděl je v Somálsku a po jednom či po dvou v Afghánistánu, kde to byli spíš sirotci než vojáci. Nikdy jich ale neviděl tolik pohromadě jako tady, uniformované a dobře vyzbrojené. „Co jsou zač?“

„Armáda Božího odporu,“ odpověděl Eddie. „Původně vznikla v Ugandě, vedl je jeden demente jménem Joseph Kony.“ Dívali se, jak obrovské pirogy plují dál po řece a zvolna opět mizí v mlze.

„Co tu dělají?“ zeptal se Holliday.

„Kdoví,“ opáčil Eddie. „Bojují pro každého, kdo jim nabídne slušnou cenu. Ale jednu věc vím jistě, mi coronel. Tyhle dvě pirogy jsou jen predvoj. Bude jich následovat mnohem víc, na řece i v džungli. Už nemáte na vybranou.“

„Na vybranou?“

„Cesta zpátky už není možná, seňore Hollidayi. Jestli chceme přežít, musíme pokračovat dál.“

Kapitola sedmnáct

Obývací pokoj byl vymalovaný bíle a velice moderně zařízený. Bílý kožený gauč, několik křesel a nízký stolek z kovu a skla před krbem, obloženým bílými cihlami. Nad krbem se skvěl veliký triptych obrazů Francise Bacona, připomínající smrt Baconova milence George Dyera. Baconovo jímavé zpodobení muže svíjejícího se a kroutícího se na pláži bylo zakoupeno v síni Sotheby’s za šedesát sedm milionů dolarů.

Sir James Matheson sice obraz vlastnil prostřednictvím trustu Bambridge už tři roky, dosud ho však ještě neviděl. Usoudil, že se mu docela líbí, pravděpodobně proto, že tak prostě zobrazoval násilné, vášnivé emoce, které milionársky průmyslový magnát dle svého přesvědčení zcela zjevně postrádal. O to se postaral jeho otec a také třináct let strávených v anglickém systému veřejného školství.

S Mathesonem v místnosti byli Konrád Lanz, kapitán Allen Faulkener a čestný host Francois Nagoupandé v kompletní uniformě generála královské armády. Levá strana jeho hrudi byla zatěžkána tolika stužkami a medailemi, kolik jen Faulkener dokázal najít, včetně francouzského válečného kříže, indického řádu za vojenské služby, medaile královského námořnictva, Viktóriina kříže a Jiřího kříže, řádu svatého Michala a svatého Jiří, medaile za vynikající služby, jihoafrické královské medaile za zásluhy a velice pěkného velkokříže komandéra řádu Římského orla, jehož hrdým členem byl až do své smrti v roce 1945 Benito Mussolini. Nagoupandé, který nyní trval na tom, aby byl titulován brigádní generál Francois Nagoupandé, neměl nejmenší ponětí, co které vyznamenání znamená a bylo mu to také srdečně jedno. Dokud měl víc medailí než Kolingba, byl spokojený.

Za tu dobu, co byl v Londýně, se Faulkener postaral o to, aby pro něho v kantonální bance v Aarau ve Švýcarsku zřídili účet s vkladem milionu dolarů – měla to být odměna za Nagoupandého služby poradce. Nagoupandé dostal několik bodyguardů a satelitní televizi, aby se měl přes den čím zabavit, a také pár pozorných mladých žen, které se staraly o blaho potenciálního despoty ve večerních hodinách. Kromě návštěvy u Gieves and Hawkes, kde ho náležitě oblekli, neopustil hranice svého bezpečného domu pronajatého v Belgravii. Jídlo mu přinášeli bodyguardi z různých hospod a restaurací v okolí.

Faulkener pečlivě prošel základní plán, který Lanz nastínil ve své zprávě, napsané na stroji na čtyřiačtyřiceti stránkách.

„Ve 00:00:00 hodin v den invaze, tedy o půlnoci,“ začal Faulkener, „přistane polovina ze čtyř set vojáků na letišti ve Fourandau v letounu Vickers Vanguard, pronajatém od libanonské letecké přepravní společnosti na letišti Mopti v severním Mali. Letiště Mopti je zároveň shromažďovací stanoviště pro celé vojsko. Dvě posádky na letišti ponesou jména Vanguard Jedna a Vanguard Dvě, v každé bude sto mužů.

Vanguard Jedna bude mít za úkol obsadit letiště ve Fourandau a zneškodnit veškeré provozní vybavení, jaké najde, včetně bitevních helikoptér Kamov Ka-50 Werewolf, o kterých víme, že tam jsou. Vanguard Dvě bude mít na starosti vyřazení ultrakrátkých vln zaměřovači stanice na letišti a satelitních přijímačů. Kromě krátkovlnného signálu z prezidentského areálu ve městě nebude fungovat vůbec nic a to účinně odřízne Kukuanaland od zbytku světa, včetně Bangui, hlavního města Středoafrické republiky.

Po dokončení tohoto úkolu zůstanou na místě dvě čety po dvaceti mužích, jedna z Vanguardu Jedna a druhá z Vanguardu Dvě, aby zajistily letiště a možnou trasu ústupu, i když to pravděpodobně nebude zapotřebí. Tyto dvě čety dostanou kódová jména Van A a Van B. Ostatní muži v Vanguardu Jedna a a Vanguardu Dvě poté vstoupí do Fourandaa ze severu po Avenue Forno da Cal, jak ukazuje mapa. Každý voják dostane jednu kopii mapy.

Cílem Vanguardu Jedna a Vanguardu Dvě jsou náměstí Revoluce generála Kolingby, kanceláře kukuanalandského ministerstva vnitřních záležitostí (umístěného na severní straně náměstí nad bankou Středoafrických států) a zdí obehnané bytové bloky hned za hotelem Trianon Paláce. V těchto bytech pravděpodobně sídlí byrokratická smetánka Kukuanalandu a budou proto dobře střežené. Stráže je třeba zabít, jakmile se objeví, ale obyvatelé budov budou drženi ve svých bytech. Pokud se některý z nich pokusí utéct, je třeba mu v tom zabránit všemi dostupnými prostředky.

Hodinu před příletem Vanguardu Jedna a Vanguardu Dvě na letiště ve Fourandau druhá polovina vojska dorazí na řeku Kotto jedenáct kilometrů po proudu od přístaviště ve Fourandau na jižním konci města. Na řeku Kotto dorazí ve dvou upravených obojživelných hydroplánech Short Shetland WW2II, v každém bude sto mužů. Týmy budou mít kódová jména River Jedna a River Dvě a budou vyjíždět také ze shromaždiště v Mopti, pět kilometrů na sever od města po řece Niger.

Z místa přistání, označeného souřadnicemi GPS na jejich příkazech, pojedou River Jedna a River Dva proti proudu v nafukovacích člunech Zodiac Minuteman, které budou pro účely rádiového spojení označené Zodiac A až V. V každém bude deset mužů. Zodiac A a Zodiac B zůstanou s oběma letadly na řece, protože v nich budou piloti, kopiloti a letečtí inženýři.

Po příjezdu k molu ve Fourandau se komanda Zodiac C až Zodiac V znovu seřadí do čet, potvrdí rádiem příjezd Vanguardu Jedna a Vanguardu Dvě, a až to udělají, pojedou na sever po Rue de Liberdad k náměstí Revoluce generála Kolingby, a tam obsadí a budou držet jižní stranu náměstí a okolní ulice.

Vzhledem k tomu, že začátek invaze proběhne až po osmnácté hodině, odkdy je zákaz vycházení, dá se očekávat, že pokud venku někoho potkáte, bude patřit k nepřátelským složkám a invazní vojsko se podle toho bude chovat. V průběhu akce bude stejně nakládáno i se všemi civilisty.

Jakmile se sloučí všechny jednotky a velitelé všech čtyř rot si seřídí jednotný čas, začne hlavní útok na prezidentské sídlo, zahájený minometnou palbou od nula minut do nula patnáct minut. Zároveň budou vypáleny rakety LAW na strážní věže v rozích prezidentského areálu a společně se pokusíme raketami zničit krátkovlnnou anténní věž na vrcholku hlavní budovy.

Současně budou ostrostřelecké týmy ze všech čtyř rot pálit na všechny členy posádky generálova sídla, kteří se budou pokoušet z areálu uniknout. Je známo, že uvnitř je několik pancéřovaných transportérů. Pokud některý z nich nebude při počátečním minometném útoku zničen, nesmí se mu podařit opustit areál, jakýkoli takový pokus je nutno zastavit s nasazením potřebné síly, včetně použití RPG, raketometů LAW a rozmístění protitankových min M-2l na křižovatkách všech ulic vedoucích z areálu.

Byly zaznamenány zvěsti, že existuje únikový tunel vedoucí z prezidentské rezidence do budovy mimo areál. Poručík Lanz při svém průzkumu zahlédl tři budovy, které vypadaly ve srovnání se sousedními ve velmi dobrém stavu, a jedna z nich, budova lékárny, se zdála být buď pod neustálým dohledem, nebo hlídána dvěma muži v autech, oblečených v civilních šatech.

Studie metod pobočníka generála Kolingby, Oliviera Gashabi neboli Olivera Gashe, naznačuje, že únikový tunel je velice reálnou možností. Návrh tedy zní, aby byla lékárna hned na začátku minometného útoku na areál zničena s použitím zápalných bomb a RPG. Ale i potom je třeba trosky hlídat.

Předpokládá se, že během první hodiny po zahájení útoku budou zabity nebo zraněny až dvě třetiny posádky v prezidentském areálu. Jakýkoli pokus o kapitulaci musí být násilně zmařen, i kdyby tu kapitulaci nabízel sám Kolingba.

Dále se předpokládá, že v malých posádkách na okolním území je roztroušeno na tři tisíce členů kukuanalandských ozbrojených sil, zatímco veškeré kontrolní funkce, včetně obnovení zásobování těchto posádek, jsou řízeny z Fourandaa.

Invazní vojsko v počtu čtyř set mužů není tak silné ani veliké a dostatečně zásobované na to, aby dokázalo delší dobu tyto spojené posádky odrážet, takže je nezbytné, aby tato takříkajíc „dračí hlava“ byla useknuta okamžitě a úplně. Invazní vojsko není vybavené na to, aby bralo zajatce nebo je hlídalo. Likvidace ozbrojených sil v areálu musí být stoprocentní.“

„A co civilní obyvatelstvo?“ zeptal se Matheson.

„Civilní obyvatelé se před Kolingbou třesou strachy. Ten člověk je despota. Jestli bude zabit, prvotní reakcí místních lidí bude úleva.“

„A co ti byrokraté v bytových blocích?“

„Tyje nutno držet v domácím vězení,“ odpověděl Faulkener. „Brigádní generál Nagoupandé mě ujistil, že v jeho loajální exilové vládě je dostatek členů, aby obsadili všechny funkce, jež jsou v současnosti v rukou obyvatel těch tří budov.“

„A co s nimi bude, až brigádní generál formálně převezme otěže moci?“ otázal se Matheson.

„To bude záležet výhradně na brigádním generálovi Nagoupandé,“ odpověděl Faulkener a jeho hlas byl prázdný a bez emocí. Věděl velice dobře, co se s nimi stane, protože Nagoupandé mu v živých detailech vylíčil, co hodlá udělat každému z nich, mužům, ženám a dětem. Nebylo potřeba zatěžovat Mathesona stejně ohyzdnými a obscénními informacemi.

„Zajisté,“ kývl Matheson. „Jak dlouho se předpokládá, že budou muset naše síly vydržet, než je někdo vystřídá?“

„Šest dní,“ opáčil Faulkener živějším tónem. „To je doba, která, jak předpokládáme, bude zapotřebí k tomu, aby se zvěsti o návratu brigádního generála ústně rozšířily po Kukuanalandu.“

„Myslíte pralesní bubny?“ usmál se Matheson a zapálil si doutník.

„Společnost InterMedia dělala před několika lety studii, která ukázala, že v zemích, kde je obtížné spojení mezi obyvateli, například v afrických zemích, a zejména v Kukuanalandu, je ústní předávání zpráv stále nejoptimálnější m způsobem komunikace. Podle studie můžeme čekat, že do čtyř dnů se zpráva dostane k sedmdesáti pěti procentům obyvatel a do šesti dnů k osmdesáti.“

„A jaké budou mít ty šťastné zprávy následky?“

„Já jsem Banda; věděli jste to?“ ozval se Nagoupandé, který promluvil poprvé za ten večer.

„Jistě,“ kývl Matheson.

„To je poměr přesně pěti ku jedné,“ řekl Nagoupandé. „S těmito vyhlídkami a vědomím, že Kolingba je mrtvý a že já jsem u moci, vypukne une révolution de machetes, jak tomu říkali naši francouzští koloniální páni, revoluce mačet. Bude prolito hodně krve Bayů a Yakomů, a malé posádky budou přemoženy. Za pár týdnů tu bude Lidová armáda Bandu a já budu v jejím čele. Všichni Yakomové, kteří to přežijí, zcela určitě uprchnou.“

„A Limbani taky?“ zeptal se Matheson.

„Limbani je mrtvý,“ opáčil Nagoupandé prostě a jeho černé oči zchladly. Matheson se zprudka nadechl a soustředil se na špičku svého doutníku, aby skryl náhlý nával strachu, který pocítil. Faulkener ho přesvědčil, že Nagoupandé je jen další žádostivý potenciální diktátor, připravený na svých patnáct minut slávy, než zase zapadne do zapomnění, ale když zaslechl ten sebevědomý tón, nebyl si tím už tak jistý.

„Víte to určitě?“ zeptal se Lanz. „Nerad bych, abychom se museli vypořádávat ještě s nějakou další armádou, která se v poslední minutě vynoří odněkud z džungle.“

„Když jste byl v mé zemi na průzkumné misi, viděl jste snad nějaké známky jeho přítomnosti?“

„Ne. Vůbec nic. Jen výraz na tváři barmana, když jsem vyslovil jeho jméno.“

Nagoupandé se rozesmál. „Aha, Marcel Boganda.“ Přikývl. „To je informátor Jean-Luc Saint-Sylvestra, velitele ministerstva vnitřních záležitostí. V době, kdy jsem byl Limbaniho zástupce, byl hlavou tajné policie. Boganda byl jedním z araignées v Saint-Sylvestrově síti.“

„Saint-Sylvestre,“ přikývl Lanz a chabě se usmál. „Tak se jmenoval jeden z celníků na letišti, když jsem přiletěl.“

„Dostane seznam pasažérů dávno předtím, než letadlo přistane. Když na něm vidí jméno, které nezná, tak ho někdy přešetří,“ pravil Nagoupandé. „Náš Jean-Luc je opatrný muž.“

„To jsou všechno prázdné řeči,“ řekl Matheson netrpělivě. „Jediná opravdová hrozba pochází od Limbaniho. On je jediný, kdo má zdroje a vzdělání na to, aby v Kukuanalandu vyvolal opravdovou revoluci.“

Nagoupandé se na Mathesona lhostejně zadíval. „Vaše předsudky jsou zjevné, pane. Vy mě považujete za dalšího divocha z černého kontinentu, který má v úmyslu zmocnit se své země a pak se v tichosti a luxusu stáhnout do nějakého bezpečného přístavu, jako je Dubaj nebo Švýcarsko. Ale já nejsem žádný váš průměrný africký despota. Mám vysokoškolský diplom z antropologie na pařížské univerzitě a titul magistra politických věd a ekonomiky na univerzitě Ruprechta Karla v Heidelbergu. Vrátil jsem se do země, protože jsem si myslel, že bych mohl udělat něco pro to, abych ji změnil, udělal z ní lepší místo pro svůj lid. Domníval jsem se, že Francouzi ten ráj zkorumpovali a že to bude chtít trochu času, trpělivosti a úsilí, aby to znovu mohl být ráj. Mýlil jsem se. Korupce je nemoc, kterou nelze vyléčit, jakmile ji jednou dostanete. Kolingba je jenom symptom.

Takže si vezměte, co chcete, ale mně dobře zaplatíte, sire Jamesi. Já vám budu dělat loutku, jak dlouho budete chtít, ale jestli mě podvedete nebo zradíte, tak toho budete litovat. Jediný kodicil je, že mi přinesete hlavu Solomona Bokassy Sesesse Kolingby na konci oštěpu.“ Nagoupandé se přátelsky usmál. „Je to pro vás dost divošské, sire Jamesi?“

Matheson byl dlouho zticha, kouřil svůj doutník a hleděl na obraz na zdi, který ho stál dvakrát tolik, co bude nakonec stát „destabilizace“ Kukuanalandu. Z té země, která byla jak červ v jablku, a s krycí společností, s kterou Faulkener jednal přes banku v Aarau, se dalo vytřískat možná deset miliard liber. Dostatečná tržba, aby to stálo za to riziko a za všechnu tu prolitou krev.

Odvrátil pohled od obrazu a podíval se na Nagoupandého. Vypadal ve své uniformě brigádního generála směšně, ale Matheson věděl, že ta uniforma nemá sloužit jeho marnivosti, nýbrž že je to symbol jeho moci vůči jeho lidu. Nebylo to zas tak moc vzdálené od jizev domorodých kmenů, kterými si afričtí náčelníci dosud zdobili obličeje. Čím víc jizev, tím větší moc.

Matheson věděl dobře, jaký má Nagoupandé profil, a jeho uhlazený proslov koneckonců nehrál roli. Nagoupandé byl dost chytrý na to, aby udělal, co se mu řekne, protože věděl, že je snadno nahraditelný –jedna loutka tancující na šňůrkách byla jako každá jiná.

„Ano, brigádní generále Nagoupandé. Divošské ažaž.“ Matheson se odmlčel. „Naprosto dokonalé.“

Grantham Pláce byla dost draze vypadající ulice za Old Park Lane a číslo devět byl velký blok viktoriánských cihlových apartmánů kolem krytého ozdobného vjezdu vedoucího do vnitřního dvora. Vypadalo to velmi podobně jako cihlová verze Dakoty v New Yorku, budovy, která byla kapitánovi Jean-Luc Saint-Sylvestrovi z kukuanalandské tajné policie dobře známá, protože byl fanoušek jak Romana Polanskiho, tak Johna Lennona. V Kukuanalandu by samozřejmě s atentátníkem Markem Davidem Chapmanem udělali krátký proces, na místě by ho popravili a ještě by mu odtŕhali končetiny jednu po druhé.

Byt číslo šest byl na druhém podlaží; to se dalo snadno zjistit návštěvou úřadu anglického kulturního dědictví v Holbornu, kde byl původní půdorys bytu, obrovské prostory s šesti ložnicemi, dvěma pokoji pro služebnictvo a čtyřmi koupelnami.

Byt měla dlouhodobě pronajatý jakási organizace s názvem Bambridge Trust, zastoupená právní kanceláří v Edinburghu ve Skotsku, která platila nájem prvního ledna každého roku. Platili také za pravidelný úklid a údržbu a každoročně přispívali deseti tisíci librami do anglického kulturního fondu. Kromě toho partneři z úřadu pro kulturní dědictví o Bambridge Trust nic nevěděli, a ani vědět nechtěli.

Saint-Sylvestre, oblečený v dobře padnoucím obleku ze Savile Row, přijel v půl sedmé večer metrem na stanici Hyde Park Corner a šel dolů po Piccadilly k Old Park Lane, odkud se vrátil k hlavnímu vchodu do Grantham Place. Od jeho první návštěvy se nic nezměnilo. Shýbl se a předstíral, že si zavazuje tkaničku, a pak se otočil zpátky na Old Park Lane a vešel do hospody s nevynalézavým jménem U růže a koruny. Usadil se u stolu, kde měl výhled širokým oknem na ulici. Objednal si pivo Heineken a tradiční anglický masový koláč s hranolky a pak čekal.

Ve tři čtvrtě na sedm začala promenáda; jako první se objevil pan X a za ním nešel nikdo jiný než Francois Nagoupandé, oblečený v uniformě brigádního generála. S panem X a bývalým guvernérem jeli také dva bodyguardi. O dvacet minut později přijel úzkou ulicí černý Rolls Royce a Saint-Sylvestre zvědavě natáhl krk. Sledoval, jak se z auta vynořila postava, dobře známá z londýnských Timesů, Country Life a Wall Street Journal. Sir James Matheson, generální ředitel společnosti Matheson Resource Industries a jeden z nejbohatších mužů na světě.

O dalších dvacet minut později u Grantham Place zastavil taxík a z něho vystoupil Konrád Lanz. Zajímavá skupinka šamanů kolem kukuanalandského kotlíku, pomyslel si Saint-Sylvestre. Nejzajímavější z nich byl Nagoupandé. Kolingba ho velice podcenil; Saint-Sylvestre vynakládal velké úsilí na jeho vystopování od chvíle, co se Kolingba zmocnil moci, a nakonec se mu to nepodařilo. Na muže, kterého Kolingba nazýval trapným byrokratem a šaškem, byl Nagoupandé překvapivě chytrý a uměl se schovávat.

Nagoupandého účast na tomto večerním setkání potvrdila vše, co se Saint-Sylvestre domníval. Matheson v provincii něco našel a aby to získal, byl ochoten zaplatit cokoliv za svržení Kolingby a dosazení Nagoupandého. Na okamžik tajný policista zauvažoval, jestli není příliš sebedestruktivní nosit v hlavě tolik tajemství, jako nosí on. Nebylo to poprvé, co ho ta myšlenka napadla.

Saint-Sylvestre věděl, že jestli Nagoupandému umožní převzít moc, diktátorovo nové koště zamete zemi do čistá a prohledá každý kout a škvíru. Možná je lepší sloužit ďáblovi, kterého znáte, než tomu, o kterém si jen myslíte, že ho možná znáte. Saint-Sylvestre byl, alespoň prozatím, stále mužem Solomona Kolingby.

Saint-Sylvestre vypil několik pint piva a pak opustil hlučnou hospodu a zaujal postavení o něco dál po ulici, ve venkovní kavárně u kasina Rendezvous Mayfair. Ulička Grantham Place byla blokovaná zadní stěnou bytovek na Brick Lane, takže až dotyční vyjdou z budovy, Saint-Sylvestre je uvidí.

V půl dvanácté opustili Grantham Place Nagoupandé a jeho bodyguardi, pan X se neobjevil. O půl hodiny později odjel Lanz a za dalších patnáct minut se objevil znovu rolls-royce a pan X a pan James Matheson odjeli. Podle všeho by teď měl být byt prázdný, ale Saint-Sylvestre čekal další půl hodinu, než si byl absolutně jistý. Ve tři čtvrtě na jednu nakonec opustil kavárnu a vrátil se ke Grantham Place.

Věděl, že na straně Old Park Lane je uvnitř krytého vjezdu vrátnice, ale z druhé strany, u vchodu z Grantham Place, byla namísto toho tři metry vysoká ozdobně tepaná železná brána. Originální železné zámky byly však nahrazeny moderními. Saint-Sylvestre vytáhl z kapsy svůj elektrický paklíč a torzní tyč, rozhlédl se a pak nasadil torzní tyč do zámku a stlačil dolů západky.

Poté nasadil paklíč na konci elektrického přístroje, třikrát nebo čtyřikrát stiskl tlačítko, aby dostal všechna stavítka zámku do jedné roviny, a pak otočil torzní tyčí doleva. Brána se otevřela. Saint-Syl-vestre vrátil paklíč a torzní tyč zpátky do kapsy, otevřel bránu dokořán a vkročil do prázdného dvora. Přešel ke vchodovým dveřím a tady zopakoval celý proces s pomocí manuální pistole na otevírání zámků, když si byl jistý, že je vzduch čistý.

Pak malý nástroj uložil opět do kapsy, vyšel po třech schodech a zabočil do krátké chodby vedoucí do haly s výtahem. Za stolem, elegantní reprodukcí z doby Ludvíka XV., seděl strážný, četl Daily Mirror a vypadal ospale. Když se Saint-Sylvestre přiblížil, muž zvedl hlavu od novin a zadíval se na něho.

„Jeho Lordstvo si zapomnělo brýle na čtení,“ vysvětlil Saint-Sylvestre s úsměvem. Strážný jen přikývl a vrátil se zpět k novinám. Saint-Sylvestre vešel do prázdného výtahu a vyjel do druhého patra. O chvilku později se mu podařilo úspěšně překonat i zámek bytu číslo šest a vešel dovnitř.

Byt byl prostorný, přesně jak napovídal jeho půdorysný plán, zařízený v anonymním ultramoderním stylu, který nevypovídal o jeho obyvatelích vůbec nic. Jediné, co naznačovalo, že tu nedávno někdo byl, byl čerstvý doutníkový nedopalek v obrovském křišťálovém popelníku v obýváku a skupinka špinavých skleniček ve dřezu v kuchyni.

Uklízečky sem patrně přijdou uklidit a dát byt do pořádku, než bude znovu používán. Vypadalo to, že jeho námaha byla marná. Prohledal každou místnost a nic nenašel. Pak ale otevřel mřížková dvířka skříně ve vstupní hale a našel jediný předmět, který sem nepatřil, obklopený vůní drahé vody po holení.

Pokud mu paměť slouží, tuto vodu po holení uvedl na trh sultán Oman v roce 1960 – byla to Amouage Die Pour Homme. Zřejmě ji koupili ve snaze udělat dojem na Nagoupandého, protože jedna unce stála asi dva nebo tři sta dolarů. Ale jeho zájem upoutal jiný předmět – vizitka, na níž stálo Leonhard Euhler, Gesler Bank, 11 Rathausgasse, Aarau, Švýcarsko.

Kapitola osmnáct

Pádlovali směrem na západ a využívali proudu, který je unášel. Kánoe byly svázané přídí k zádi s použitím vodorovných štěrbin, jinak používaných k přenášení po souši ve svažitém terénu. Jak proud nabíral na síle, Hollidayovi připadalo, že se řeka zužuje a nízké bahnité břehy, které je doposud obklopovaly, vystřídaly příkré kamenité svahy. Bylo tu méně vírů a tišin a už vůbec žádní krokodýli; voda tu byla příliš prudká a nebylo tu pro ně nic k jídlu.

I zvuk řeky se změnil, byl hlubší a hlasitější a hukot se odrážel od okolních kopců, které se zdvihaly z džungle. Když ráno poté, co uviděli na řece dětské válečníky, za jejich zády vyšlo slunce, Holliday spatřil v dálce před nimi chvějivé kouzelné světlo duhy.

„Před námi je vodopád,“ zvolal a obrátil se, aby upozoril Rafiho a Peggy ve vlečené kánoi. „Jakmile uvidím příhodné místo, vylezeme na břeh a rozhlédneme se kolem.“ Nedalo se říct, na které straně bude vhodnější přistát, tak se Holliday a kapitán Eddie drželi uprostřed řeky a cítili, jak proud s každým záběrem pádla sílí.

O patnáct minut později Eddie ukázal k pravému břehu pádlem a zvolal:

„jAhí!“ Támhle.

Dvě stě metrů před nimi po pravé straně Holliday zahlédl místo, na které Eddie ukazoval, malou skvrnu světlezeleného světla, o něco světlejší než okolní listoví pralesa. Holliday zabral pořádně pádlem na levé straně od sebe a příď vedoucí kánoe se stočila doprava a mírně vybočila z hlavního proudu. Spolu s Eddiem horečně pádlovali a Rafi a Peggy je následovali. Když se blížili k malé plážičce, Holliday se natáhl dozadu a zatáhl za provaz, aby uvolnil spojení obou lodí. Kánoe dopluly do stěží patrného víru klidnější vody a najely na hrubý písek břehu.

Holliday a Eddie vyskočili a vytáhli obě lodě ještě o něco výš z vody. Pak se oba svalili na písek, aby si odpočinuli. Z místa, kde seděli, slyšeli stálý vzdálený hřmot vodopádu.

„Nejsme první, kdo se tu zastavil,“ poznamenal Eddie a sáhl do vysoké trávy na kraji úzkého pruhu písku. Rafi s Peggy zatím vytáhli svou kánoi úplně z vody. Kubánec zdvihl zmačkanou zelenou plechovku sodovky.

„Myslíte ty dětské vojáčky?“ zeptala se Peggy.

„iLos niňos? Si.“ Eddie přikývl.

„To by mě zajímalo, s kým budou bojovat,“ řekl Holliday. „Nejspíš s Kolingbou, nebo s někým proti němu,“ pokrčil rameny Rafi.

„Je možné, že to byl jen loupežný nájezd,“ řekl Eddie. „Hranice pro ně nic neznamenají. Mohli jet, jak vy to říkáte, reclutamiento, verbovat. Jezdí do vesnic a berou děti. Když proti tomu rodiče protestují, tak je zabijí. Někdy je zabijí tak či tak.“

„Je mi fuk, co dělají,“ řekl Holliday. „Otázka je, jak se dostaneme z jejich dosahu. Momentálně jsme v pasti. Máme je za zadkem i před sebou.“

„Mohli bychom ukrýt lodě a počkat, až ti za námi přejedou, a pak jet zpátky proti proudu,“ navrhl Rafi.

„Budou mít zvědy, nejen na lodích, ale i na suchu. V džungli jsou jako doma. Téměř s určitostí by nás našli,“ řekl Eddie.

„Nedá se říct, jak daleko jsou před námi,“ řekl Holliday. „Nebo jestli třeba už nedojeli tam, kam měli namířeno.“

„Jak to zjistíme?“ zeptala se Peggy.

„Nejdřív musíme přenést lodě pod vodopád. Třeba tam po sobě nechali nějaké stopy.“ Kubánec zvedl plechovku. „Stopy jako tohle. Stejně jako ty dvě děti v pohádce o la bruja a jejím casa de pan de miel“

„Jo, Jeníček a Mařenka,“ zasmála se Peggy.

„57.“ Eddie přikývl. „Upekli ji v její vlastní peci, že?“

„Ano,“ přisvědčil Holliday pochmurně. „A to s námi udělají ti kluci s AK-47 taky, jestli nás chytí. Rafi a já se půjdeme podívat, jak je to daleko k palebné linii. Peggy, ty tu zůstaň s Eddiem a kryjte nám záda. Možná byste mohli vyložit nějaké vybavení z lodí, aby byly lehčí.“

„Provedu,“ kývla Peggy.

Holliday a Rafi se vydali po úzké stezce do džungle. Zcela očividně byla už dlouho používaná k přenášení lodí; byly tu klády, některé staré a shnilé, napůl ponořené v tmavé bohaté půdě, ve vzdálenostech tak dva až tři metry od sebe, aby usnadnily přesun lodí po souši. Když si razili cestu po pěšině, stromy kolem nich ožily rozčileným štěbetáním a skřeky zvířat, která si navzájem sdělovala, že se blíží možní predátoři. Kromě těchto varování se ozývala jen běžná chaotická změť zvuků džungle; třaslavé šumění korun stromů, jimiž povíval vítr, monotónní bzukot hmyzu a stěží slyšitelné zvuky pohybu jiných živočichů, lezoucích, plazících se a zavrtávajících se do země a dřeva stromů.

„Nikdy tu není ticho, co?“ podotkl Holliday.

„Je to strašidelný,“ odpověděl Ran* napjatě. „Zvlášť když se zastavíš a představíš si všechna ta stvoření, co se kolem tebe pohybují, a jak by pro ně bylo snadné tě slupnout, kdyby dostala šanci. Dnes ráno jsem se vzbudil a po stanové tyči lezla stonožka dlouhá nejmíň patnáct centimetrů. Jsou to ohavné potvory a ještě ke všemu koušou.“ Potřásl hlavou. „Myslím, že poušť je mi rozhodně milejší.“

„Jasně.“ Holliday se zasmál. „A taky je ti milejší karamelové venti macchiato v tom tvém baru Aroma Espresso v areálu vykopávek, zamíchané, s extra karamelovou omáčkou a karamelovou sušenkou namísto vanilkové.“

„Jak to víš?“ zeptal se Rafi a zatvářil se poněkud dotčeně.

„Peg předvedla asi pětiminutovou parodii, jak si objednáváš v baru. Bylo to jako epizoda z Frasiera, až na to, že to bylo v hebrejštině.“

„No ale já aspoň nefňukám, že mi zavřeli všechny Starbucks v Izraeli.“

„To jsem nikdy nedokázal pochopit,“ řekl Holliday. „Starbucks je jako epidemie. Je všude, kromě Izraele.“

„Tajná moc vídeňského kávového kartelu,“ řekl Rafi.

Stezka náhle končila a oba se octli na obrovské kamenné plošině. Přímo před sebou uviděli příkré a zrádné peřeje, které by se nikdo se zdravým rozumem nepokoušel sjet.

„To není zrovna vize ráje toho tvého Ztraceného Templáře,“ podotkl Holliday.

„To je ještě příliš brzy, než aby to byly vodopády Kazaba,“ řekl Rafi. „Ještě před sebou máme dlouhou cestu.“

Zpěněná tůň pod peřejemi posléze přešla do zamlženého jezera, širokého asi tři sta metrů a obklopeného rákosím, z kterého o něco

>

dál hluboko dole byla opět řeka s nízkými břehy. Džungle byla jako nepřerušený zvlněný koberec žluté a zelené, táhnoucí se až k horizontu. Holliday vytáhl vojenský triedr, který sebral nešťastníkům z útočného komanda, a podíval se dolů po proudu. Poblíž zákrutů řeky v dálce rozeznával několik tenkých proužků šedobílého kouře, stoupajícího nad stromy. Buď tam byla na břehu vesnice, anebo to byl tábor těch dětských vojáků. Řeka v tom místě vypadala, že není širší než šedesát metrů. Nebyla sebemenší šance, že by se jim podařilo proklouznout, kdyby se drželi u protějšího břehu. Holliday podal triedr Rafimu. „Třeba je to jen vesnice po proudu řeky,“ usoudil archeolog. „Pochybujú. Ten kouř je asi osm kilometrů odtud. Ti kluci jsou tak den a půl před námi. Kdyby byli pořád ještě na vodě, tak by tu vesnici vyplenili a to bys viděl toho kouře mnohem víc. Jestliže tu vesnici nezničili, tak to znamená, že jsou v džungli někde mezi námi a tím místem, odkud stoupá kouř.“

„Tak co uděláme?“ zeptala se Peggy, když se Holliday s Rafim i vrátili.

„Zbavíme se kánoí a všeho, co nemůžeme nést,“ řekl Holliday. „Vezmeme stany, sušené potraviny a zbraně. To je asi tak všechno.“

Peggy a Rafi začali probírat zavazadla a Eddie zatím vzal Holliday e stranou.

„Ti muži, co nás napadli na řece, měli granadas, že?“

„Přesně tak,“ řekl Holliday. „Dva z nich jich měli každý šest.“

„Potrebujú čtyři,“ řekl Eddie. „A nějaké ty plastové kalíšky na pití.“

„Na co?“

„Dárek na přivítanou pro naše kamarády tam vzadu, ať jsou kdo jsou,“ řekl Eddie a škubl palcem směrem proti proudu řeky, odkud přijeli. „Dárek na přivítanou?“

„A taky na rozloučenou,“ zašklebil se Eddie. „Hola a adios.“ Rozesmál se. „Ahoj bude explosivo a sbohem bude los ángeles cantando.

„Lo capíaste, amigo?“

„Lo entiendo, amigo“ opáčil Holliday a usmál se. „Naprosto chápu.“

Jean-Luc Saint-Sylvestre neměl moc rád hory. Když nemohl vidět slunce vycházet nad obzorem, byl z toho nervózní. Švýcarsko se mu nelíbilo vůbec, východy slunce tu byly velmi krátké, pokud vůbec, a všude kolem byly hory.

Odletěl z Heathrow brzy ráno, chytil vlak v jedenáct třicet z Ženevy do Curychu a dorazil tam přesně v půl třetí odpoledne. Pronajal si od Europcar volkswagen passât a jel čtyřicet kilometrů do Aarau, městečka se sedmnácti tisíci obyvateli, choulícího se na březích řeky Aary na úpatí Jurských Alp. Vypadalo přesně tak, jak od klasického švýcarského městečka očekával.

Saint-Sylvestre si dal oběd v restauraci Laterne na Rathausgasse –jehněčí maso s těstovinami – a pak šel dva bloky k číslu jedenáct, což byla adresa na vizitce, kterou našel.

Gesler Bank sídlila v malé, nenápadné šedé budově se zavřenými okenicemi a klenutým vchodem s mosaznými dveřmi. Nebyl tu žádný štít ani označení, k čemu budova slouží, jen destička s vyrytým číslem jedenáct nad dveřmi. Zato v dveřním rámu byla namontovaná supermoderní kamera CCTV na konzole, naklopené tak, aby zabírala každého, kdo stiskne bílé porcelánové tlačítko po straně dveří.

Saint-Sylvestre stiskl tlačítko a ignoroval kameru. Chvíli se nic nedělo a pak se ozvalo cvaknutí a dveře se maličko pootevřely. Saint-Sylvestre vešel dovnitř a dveře se za ním samy zavřely. Octl se v prosklené chodbičce, dveře měl za zády a před sebou skleněné panely od podlahy až ke stropu. Skrze sklo viděl do malé, dřevem obložené haly, na jejíchž stěnách visely obrazy, všechno portréty. Za stolem seděl strážný v pruhovaném obleku. Naklonil se dopředu a promluvil do mikrofonu.

„Ihr Unternehmen, bitte“ řekl hlas přicházející z reproduktoru nad Saint-Sylvestrovou hlavou.

„Jdu za panem Leonhardem Euhlerem,“ řekl Saint-Sylvestre a mluvil francouzsky.

Muž za stolem nezaváhal ani vteřinu a odpověděl čistou francouzštinou s pařížským pří zvukem. „Co panu Euhlerovi chcete?“

„To je soukromá záležitost. Jsem tu z pověření marocké vlády.“

„Okamžik,“ řekl strážný, stále francouzsky. Aniž spustil ze Saint-Sylvestra oči, sáhl k pasu a vytáhl malou vysílačku. Promluvil do ní a pak přepnul na odpověď, kterou Saint-Sylvestre nedokázal zachytit. „Hned přijde dolů,“ řekl strážný.

Ve skleněném boxu se ozval bzučivý zvuk, který, jak Saint-Syl-vestre usoudil, vycházel zřejmě z nějakého zabudovaného detektoru kovů. Za chvilku se otevřely úzké výtahové dveře ve stěně za strážným a z nich vystoupil štíhlý muž kolem padesátky.

Byl prostřední výšky a měl na sobě tmavý oblek, světle modrou košili a jasně červenou vázanku. Jeho boty vypadaly luxusně a draze. Když přecházel halu, Saint-Sylvestre zaznamenal jeho kulatý obličej s vysokým čelem, řídnoucími vlasy a hustým kartáčovitým knírem, který zakrýval jeho horní ret nad širokým úsměvem. Na očích měl módní brýle s kulatými černými obroučkami. Vypadal spíš jako stárnoucí homosexuální byrokrat než jako bankéř. Diamantem posázené manžetové knoflíčky, hedvábná kravata a naleštěné nehty byly prostě trochu moc afektované.

Bezpečnostní portál se bezhlučně otevřel a Saint-Sylvestre vyšel ven. „Já jsem doktor Euhler,“ představil se usmívající se muž a napřáhl ruku. „Co pro vás mohu udělat?“

Proč jsou všichni němečtí Švýcaři doktoři? zauvažoval Saint-Sylvestre. Stiskl nabízenou ruku. „Moje jméno je Tarik Ben Barka,“ pravil, tentokrát anglicky. Použil jméno z jednoho pasu, který nedávný návštěvník Kukuanalandu „ztratil“ a který nyní nesl Saint-Sylvestrovu fotografii. Vytáhl pas z vnitřní kapsy obleku a podal jej Euhlerovi, ten však jen mávl rukou.

„Vy jste zde z pověření vlády Maroka?“

Saint-Sylvestre cítil, jak si ho mužovy bledě modré oči prohlížejí.

„Ne tak úplně. Jsem tu z pověření několika klientů Banque Populaire du Maroc.“

„A ti klienti jsou Maročané?“ zeptal se Euhler. „Ne,“ řekl Saint-Sylvestre. „Nejsou.“

„Ach tak.“ Euhler pokýval hlavou. „Možná bychom měli raději pokračovat v konverzaci v mé kanceláři.“

Odvedl Saint-Sylvestra kolem stráže u stolu do úzkého výtahu. Navzdory dobře padnoucímu obleku, který měl strážný na sobě, Saint-Sylvestre rozpoznal, že se mu trochu pne přes ramena, což znamenalo, že dotyčný pod ním má ramenní pouzdro se zbraní; pravděpodobně německý automat MP9 nebo něco jiného, podobně výkonného.

Výtah byl obložený dřevem a měl mramorovou podlahu. Několik vteřin svištěl s tichým bzučením vzhůru a pak se otevřel do úzké chodby, v níž stála další stráž. Saint-Sylvestre následoval Euhlera na konec chodby. Bankéř položil dlaň na biometrický panel u dveří a pak zdvořile ustoupil stranou, aby mohl Saint-Sylvestre vejít.

Kancelář vypadala spíš jako viktoriánský obývák než sídlo bankéře. Židle byly ozdobně vyřezávané a se sametovým čalouněním, stůl byl gigantický a také vyřezávaný, a vitrína za ním byla plná starožitného porcelánu. Obrazy na stěnách byly barokní malby, zobrazující švýcarskou krajinu typu, jaký by se líbil Sherlocku Holmesovi – osamělé pláně a v dálce rozeklané pusté vrcholky.

Na první pohled to bylo zavádějící, vzbuzovalo to dojem, že ten muž za stolem je lehkovážný romantik, který zřejmě zdědil své místo po příbuzném, bankovním řediteli, a vzhledem k tomu, že na levé ruce neměl žádný prsten, byl buď přesvědčený starý mládenec, nebo ještě spíš gay, jak se Saint-Sylvestre domníval už předtím.

Nebyl si tím však tak docela jist. Ať už byl gay, nebo ne, Euhler působil dojmem někoho, kdo přehrává dobře naučenou roli, ale zároveň mu kdesi za tou žoviálni usmívající se maskou pracuje opatrná a bystrá mysl, odhadující a kalkulující, promýšlející každý tah jako šachový mistr.

„Vy jste muslim, pane Ben Barka?“ zeptal se Euhler.

„Proč se ptáte?“ Saint-Sylvestra to poněkud zaskočilo.

„Protože si obvykle touto dobou dávám kávu s aperitivem, ale nerad bych vás urazil, kdybych vám nabídl alkohol.“

„To je od vás velmi ohleduplné.“ Saint-Sylvestre uznale kývl. „Ale já jsem z etnika Lemba. Kávu a aperitiv si dám velmi rád, děkuji vám.“

Euhler se rozzářil a požádal o kávu přes svůj interkom. Pak přešel k veliké skříni na druhé straně místnosti. Poprvé si Saint-Sylvestre uvědomil, že přes okno Euhlerovy kanceláře neslyší vůbec žádné zvuky z ulice a došlo mu, že sklo bude zřejmě neprůstřelné.

„Kmínku?“ zeptal se Euhler a zdvihl do výšky láhev likéru.

„Rád.“ Saint-Sylvestre přikývl. Objevila se káva v malých porcelánových šálcích se stříbrnými lžičkami, kterou na stříbrném podnose přinesl sekretář. Vzápětí opět vyšel z místnosti a Euhler se vrátil ke stolu s likérem v malých křišťálových skleničkách. Pak zahájil rituál nalévání kávy a nabídl Saint-Sylvestrovi cukr. Ten přijal, mléko však odmítl.

Saint-Sylvestre usrkával kmínku a Euhler se opřel dozadu ve svém směšně obrovském, sametem potaženém křesle.

„Povězte mi něco o těch vašich klientech,“ vyzval ho a přátelsky se usmál zpod kníru.

„Rádi by si otevřeli konta ve vaší bance. Soukromá konta.“

„Všechna naše konta jsou zcela soukromá.“

„Slyšel jsem zvěsti o transparentnosti švýcarských bank, o takzvané černé listině ze summitu G20,“ řekl Saint-Sylvestre mírně. Sledoval, jak Euhlerův obličej mírně zčervenal.

„Až všechny ty hlasité řeči ustanou a prach se usadí, tak uvidíte, že ve skutečnosti na žádné černé listině nejsme, natožpak té od G dvacítky – ti, řekl bych, mají sami hodně za co zodpovídat.“ Euhler potřásl hlavou. „Svět je ve strašlivém hospodářském propadu, proto hledají, na koho by mohli svalit vinu. Švýcarsko se jim náramně hodí. Nemůžeme za to, že umíme vést finanční záležitosti lépe než oni. Není to nic než žárlivost, pane Ben Barka.“

„Takže mým klientům lze zaručit naprostou diskrétnost?“

„Zajisté,“ řekl Euhler trochu upjatě.

Saint-Sylvestre si dovolil delší pauzu a pak promluvil. „Jste obeznámený se situací na Kubě?“

„Dost nestabilní.“ Euhler přikývl.

„Myslím, že lepší slovo by bylo výbušná,“ opáčil Saint-Sylvestre. „Západní tisk tleská Raulovi Castrovi za to, že otevřel v zemi volné trhy, a považuje to za krok směřující k demokracii, ale nic takového to není. Je to jen akt zoufalství. Země je na mizině a revoluce je mrtvá. Mladší generace sleduje Kriminálku Miami na obří nástěnné obrazovce a žije téměř výhradně z černého trhu. Korupce je naprosto běžná.“

Saint-Sylvestre se na Euhlera usmál a pak se mu v hlavě utvořil nápad. Odkašlal si a pronesl nahlas několik strof z básně „Druhý příchod“ od Williama Butlera Yeatse.

Euhlerova tvář se rozjasnila. „A, Yeats, jeden z mých oblíbených básníků,“ řekl a zavrkal přitom jako hrdlička. Odrecitoval další sloku a pak dramaticky pravil: „Obávám se, že tyto časy opět nastávají.“

Saint-Sylvestre přikývl. „To je samozřejmě důvod, proč jsem tady.“

„Vaši klienti jsou tedy Kubánci?“ otázal se Euhler.

„A byli už od dob Angoly,“ řekl Saint-Sylvestre. „Jsou to prozíraví muži a ženy a většina z nich si zvolila za svou další vlast Španělsko, když situace u nich doma začala být příliš napjatá.“

„Jistě.“ Euhler přikývl.

„Španělské bankovní předpisy splňují všech čtyřicet nařízení G20 ohledně praní špinavých peněz. Marocký bankovní systém ne. Finanční úřady G20 se o něm vyjadřují jako o ‚vážném nedostatku‘.“

„Jsou v něm mezery,“ kývl Euhler chápavě.

„Ano,“ opáčil Saint-Sylvestre.

„A Maroko a Španělsko jsou od sebe vzdáleny pouhých sedm námořních mil,“ usmál se Euhler.

„Přesně tak,“ řekl Saint-Sylvestre. „Dostat peněžní prostředky do Maroka je snadné, ale jakmile tam budou, moji klienti by je rádi investovali a moje země nenabízí tolik příležitostí.“

„Mohl byste mi naznačit, o jakých částkách je zde vlastně řeč?“ otázal se Euhler. Němec už dost čenichal kolem a to, co zavětřil, se mu zamlouvalo.

„Přibližně půl miliardy dolarů, možná víc.“ Cílem bylo ustanovit hrací plochu rovnocennou Mathesonovi a MRI. Euhler ani nemrkl.

„Jsou vaši klienti jednotlivci nebo hodlají investovat jako kartel?“

„Podle toho, co by bylo výhodnější,“ řekl Saint-Sylvestre lhostejně. Snažil se to tomu růžolícímu Euhlerovi co nejvíc usnadnit, aby se chytil na vějičku. Bylo načase přidat třešničku na dort.

„Pokud se vaše banka těmto klientům osvědčí, pak bychom možná mohli mluvit i o dalších obchodech. Máme celou řadu klientů v podobné situaci, kteří by mohli mít prospěch z širšího investičního profilu.“

„To zní nesmírně zajímavě, pane Ben Barka.“ Euhler spokojeně pokýval hlavou. „Možná bychom si o tom mohli znovu popovídat dnes večer.“

„To by bylo skvělé,“ opáčil Saint-Sylvestre. „A říkejte mi Tariku, prosím vás.“

„A já jsem Léonard.“ Bankéř se usmál. „Ale přátelé mi říkají Lénny.“ Otevřel zásuvku ve svém stole, vytáhl vizitku a draze vypadajícím plnicím perem na ni cosi naškrábal.

„Při své práci potkávám jen málo kulturních mužů,“ řekl Saint-Sylvestre a povzdychl si. Zamával návnadou. „Rozhodně ne takové, kteří dokážou zpaměti recitovat Yeatse.“

„Jak jsem říkal, je to můj oblíbenec. Během let na škole jsem o něm napsal několik eseji.“

„Předvídavý člověk,“ podotkl Saint-Sylvestre. „V některých částech Afriky by byl považován za mága, šamana, věštce budoucnosti.“

„Ta role teď zřejmě připadá bankéřům.“ Euhler se zasmál zvláštním přiškrceným smíchem, který zněl skoro jako hihňání. Znovu se usmál. „Líbilo by se vám se mnou dnes povečeřet a popovídat si o tom?“

Saint-Sylvestre se usmál. Ten bankéř po něm evidentně jede. „To zní velmi lákavě.“

„Je tu poblíž příjemná restaurace. Velice moderní. U koruny. Dělají moc dobrý tatarský biftek, jestli máte tyhle věci rád.“

„Velice,“ řekl Saint-Sylvestre, který nesnášel syrové maso.

„Bydlím v Curychu, ale mám malou nemovitost v Aarau na Delfterstrasse.“

„To je tam, odkud je ten porcelán, že?“ řekl Saint-Sylvestre a kývl hlavou k ozdobné prosklené vitríně.

„Ach, ano,“ řekl Euhler a mírně se začervenal. „To je takové mé malé hobby.“ Podal Saint-Sylvestrovi vizitku, na níž stálo: 42 Delfterstrasse, byt 709. „Můžeme se sejít v restauraci, řekněme v sedm. A pak třeba zajít ke mně na skleničku.“

„Výborně.“ souhlasil Saint-Sylvestre. „Uvidíme se tedy v sedm. Můžeme pokračovat v naší diskusi.“

„Přinejmenším,“ řekl Euhler a jeho kulatý usměvavý obličej prozrazoval dychtivost.

Zbaštil to i s navijákem, pomyslel si Saint-Sylvestre. Teď už chybí jen prut.

Kapitola devatenáct

Schovali kánoe hluboko do houští, sešli dolů po pěšince na onu velkou kamennou plošinu a pak se vydali dolů po úzké stezičce vedoucí ke vzdálené stěně pralesního porostu. Po padesáti metrech dospěli k bodu, který zřejmě dlouho sloužil ke spouštění lodí na vodu – tenký špičatý skalní zub, ohlazený tisíci lany, která kolem něho byla uvazována a pomáhala spustit kánoe do pěnícího proudu řeky daleko dole.

O pár metrů dál byl do skalní stěny útesu zapuštěný obrovský železný kruh, odkaz pozdějších cestovatelů, kteří tudy spouštěli lodě. Našli tu několik dalších plechovek od nápojů a vyhozenou tenisku, plátno svršku už bylo shnilé a gumová podrážka úplně hladká a plná děr. Peggy se zastavila, aby prázdnou botu vyfotografovala, a Holliday si všiml, že ten obrázek v duši jeho sestřenice zřejmě vyvolal chmurné představy.

„Nikdy to neskončí,“ řekla smutně a rozhlédla se po rozlehlém údolí, proťatém temnou tepnou řeky. „Celý kontinent se zevnitř trhá na kusy a může za to genocida, korupce a chtivost. Právem se mu říká Temný kontinent, ne proto, že jeho obyvatelé jsou černí, ale protože nikdo, kdo není odtud, nedokáže proniknout do jeho srdce.“

„Je to jako Afghánistán,“ připojil se Holliday a stoupl si vedle ní. „Častokrát mě napadlo, že nejlepší je taková místa nechat na pokoji. Mají své vlastní zákony, vlastní kulturu a vlastní způsob života a my jim to všechno ukradli a namísto toho jsme jim dali trička s logem Chicago Bulls. Dívají se na naši televizi a vidí naše životy, které nemohou mít, a to je žere jako podebraná rána. To je opravdový důvod, proč máme války a revoluce – nic jiného než závist.“

„Na starého vojáka je to dost filozofické zamyšlení,“ řekla Peggy.

Holliday jí s jemným úsměvem odpověděl. „První filozofická myšlenka, která vojákovi přijde na mysl, by taky mohla znamenat jeho rozsudek smrti. Když budeš o válce přemýšlet, tak už nemůžeš bojovat, protože když se nad ní doopravdy zamyslíš, zjistíš, že není žádný důvod ji vést.“

„To je trochu zjednodušené, ne?“ namítla Peggy.

„Války jsou jednoduché, navzdory tomu, co tvrdí politikové. Chceš něco, co chce ten druhý… džíny od Louise Vuittona, kabelku od Gucciho, naftu, prostě co si vzpomeneš, a jsi ochotná někoho zabít, abys to získala. Utajené stíhačky a jaderné ponorky nejsou nástroje diplomacie; není to nic jiného než moderní verze neandrtálského kyje. Výrobci kyjů chtějí, abys šla do války, aby jich mohli prodat co nejvíc, a tak ti pořád šeptají do ucha, že jejich kyje jsou lepší než kyje těch druhých a tak dále.“

„No dobrá, ale děti?“ řekla Peggy. „To je ohavné.“

„A kdo teď zjednodušuje?“ opáčil Holliday. „V desátém století se za optimální věk pro sňatek považovalo dvanáct let. V době Vikingů byl člověk muž v momentě, když byl dost starý na to, aby udržel meč a válečný štít. Vsadím se, že ten Waldo Drtič mozků nebo jak se jmenoval, co se za ním ženeme, nebyl starší než dvacet let. Průměrný věk kluků, kteří bojovali ve Vietnamu, bylo devatenáct nebo dvacet, a kluci, co bojovali v Iráku nebo Afghánistánu, byli v průměru ještě mladší.“

„To takhle mluví pořád?“ otázal se Eddie Rafiho, když scházeli dolů po pěšině.

„Jak to myslíte?“

„Mluvíte jako el Comandante, když pronáší jednu ze svých oraciónes na Plaza de la Revolución v Havaně.“ Kubánec se zasmál. „Lidi někdy dostávají oběd a pivo, aby ho poslouchali pět až šest hodin. Mohl byste klidně uspořádat, jak to říkáte, comida, piknik. Ten chlap dokázal mluvit pořád – embargo sem, embargo tam – embargo bylo jak samotný el diablo. Bylo to vlastně docela legrační.“

„Tím chce říct, že už jsi do toho zase spadl, Doktore,“ řekl Rafi.

„Do čeho?“

„Do přednášení,“ rozesmála se Peggy. „Jsi zpátky na West Pointu ve třídě plné těch tvých prvňáků a vysvětluješ jim předpisy podle podplukovníka Johna Hollidaye, vysloužilého rangera americké armády.“

Holliday se musel také zasmát. „Nejspíš jo,“ přiznal. Byla to pravda. Učení mu chybělo, postrádal své chlapce, které sledoval, jak se připravují, aby mohli odjet na misi a bojovat a vrátit se odtamtud živí a zdraví – možná i díky němu, i kdyby to byla jen troška toho, co je naučil.

Pokračovali dolů po příkré a klikaté stezce, která se vinula dolů po úbočí, hřmot vodopádů se ozýval po jejich levici a napravo nad nimi se klenul baldachýn džungle. Holliday v duchu před očima viděl nástěnnou fresku v templářově hrobce a podivoval se nad tou éterickou, trochu nadpozemskou aurou, kterou umělec tehdy před tisíci lety v krajině viděl, a která byla jasně viditelná i teď.

Když byl malý kluk, četl Ztracený svět od sira Conana Doylea a zvláštní, ne moc známou komiksovou knihu Turok, Son of Stone, o dvou mladých indiánech uvězněných v údolí dinosaurů, a opět se ho zmocnil ten zvláštní pocit, že se minulost a budoucnost přes propast věků nějak dotýkají jedna druhé. Od začátku jejich expedice to nebylo poprvé.

Když scházeli dolů po cestě ke dni údolí, na okamžik zauvažoval, jestli pro něj nebylo lepší zůstat v té minulosti. Kdysi se zdálo, že povinnost a čest jsou součástí života, stejně jako opravdová hrdost na to, co se mu podařilo, ale to všechno bylo pryč, jak se zdá, a nebylo pravděpodobné, že se to někdy vrátí.

A co Lucius Gellius Publicola, zneuznaný generál vyslaný na sebevražednou misi, aby doplnil Antoniovu válečnou pokladnici? Myslel si snad, že bohatství tohoto skrytého údolí v džungli mu přinese jeho čest nazpět? Nebo Ragnar Drtič lebek a jeho muži, kteří tu samou cestu vykonali o devět set let později a hledali poklad zmizelé osmnácté legie a jejího zoufalého neúspěšného velitele?

A co Roche-Guillaume, Ztracený templář, tři sta let po Ragnarovi, spíš historik než voják a rytíř, muž, který byl v mnoha ohledech jako on sám, pokud jde o filozofii a zvědavost? Jaké to asi bylo vidět a cítit všechno tohle, vyšplhat na tu skalnatou plošinu, která byla teď nad nimi, uvidět tu nadčasovou duhu a uvažovat, jestli ho zavede k Šalomounovu pokladu?

A co když to byl jen něčí závan fantazie, co když Roche-Guillau-me jen snil o místě, o kterém věděl, že existuje, ale zároveň to bylo místo neúspěchu, který si odmítal připustit? Co když se všichni vystavili potenciálně smrtícímu riziku pro pouhou fantazii, starou sedm set let?

Eddie dospěl na dno údolí první, s Hollidayem těsně v patách. Byla tu jasně vidět stezka, kudy malí vojáci táhli své kánoe skrze vysokou trávu a hledali bezpečnější místo kousek dál od vodopádů, a vedle ní druhá stezka, úzká a stěží znatelná, pravděpodobně používaná zvířaty.

Listy a větvičky byly polámané ve výši kolen a tu a tam byly vidět hromádky trusu divočáků. Místo, odkud mladí vojáci vyrazili na řeku, se jim nehodilo, a tak se Holliday vydal pár kroků po kančí stezce. Nikdy se s žádným takovým stvořením nesetkal, ale byl velice rád, že s sebou vzali pár těch naostřených oštěpů, které vyrobili, o Eddieho noži ani nemluvě.

„Radši byste se měli podívat na tohle, amigos“ pravil Eddie a ustoupil kousek zpátky od paty vodopádů. Vzal Hollidaye za loket a ukázal.

„Panebože,“ zašeptal Holliday a pocítil, jak mu srdce zaplavil nával adrenalinu a v koutcích očí se mu utvořily slzy. Minulost skutečně přicházela, aby ho pozdravila.

„Co je?“ Rafi a Peggy se k nim připojili.

Do masivního balvanu, který sem shodil vodopád před nesmírně dávnou dobou, byly vyryté symboly téměř do několikacentimetrové hloubky. Ten, kdo je vytesal, chtěl, aby zůstaly zachovány navěky.

rwxr*i>

„To jsou runy, raná forma severského písma. Je to jako vzkaz z doby před tisíci lety. Náš kamarád Ragnar Drtič lebek tu zanechal malé graffiti.“

„Dokážete je přečíst?“ zeptal se Eddie Hollidaye.

Jen pár z nich. Ta runa na konci je Thor, to je hlavní vikingský bůh‘ ta, co vypadá jako R, znamená cesta. Myslím, že to je něco na způsob modlitby a díkůvzdání za to, že se dostali až sem.“

S tím plně souhlasím,“ řekl Eddie.

Arne Saknussemm,“ zašeptal Holliday.

jSí!“ zajásal Eddie a zašklebil se. „Když jsem byl malý kluk, táta mi to četl: Viaje al Centro de la Tierral Ten Saknusemm, to byl alquimistaT „Ano, alchymista.“ Holliday přikývl.

Eddie ukázal na rytiny na černé vlhké skále. „Stejně jako tyhle, myslím – ty jeho vyryté znaky dovedly ostatní do středu Země.“

„Prima táta, ten váš,“ řekl Holliday. Nevzpomínal si, že by mu jeho věčně opilý otec někdy četl knížku.

„To byl, ano,“ řekl Eddie pyšně.

Rafi zářil jako malé dítě. „To je nádhera! Ty runy jsou absolutním důkazem mé teorie!“ Přejel prsty po hlubokých vrypech v tmavém kameni. Obrátil se k Peggy. „Vyfoť to,“ řekl dychtivě. „Nad tímhle určitě pár lidem na univerzitě spadne čelist.“

Peggy vytáhla z batohu Nikon a Rafi se pyšně postavil vedle vytesaného nápisu do pózy často vídané na starých fotografiích ze safari; lovec s nohou postavenou na hlavě skoleného zvířete.

„Pro příští generace,“ zašklebil se Rafi. „A pro stránky článku v Qedem, který uveřejním.“

„Možná by ses měl vyfotit i s Eddiem, on to přece našel,“ zchladil ho trochu Holliday. „Měl bys mu v tom článku dopřát taky nějaké zásluhy.“

„Ehm, jistě, samozřejmě,“ řekl Rafi a jeho úsměv nepatrně ochabl. „Pojďte, Eddie, postavte se sem.“

„Ne, děkuji, mi amigo, tohle je vaše záležitost. Já se do toho nechci vměšovat. To byla jen náhoda, že jsem to zahlédl.“

„Myslíte to vážně?“ řekl Rafi a snažil se, aby v jeho hlase nezněla přílišná dychtivost.

„Absolutamente, naprosto.“ Kubánec se usmál.

^eggy udělala několik záběrů s Rafim u kamene a pak kámen s nápisem několikrát vyfotografovala zblízka a snažila se, aby měly vyryté linie co nejvýraznější stíny. Když skončila, vydali se opět dolů po úzké staré stezce vedoucí hlouběji do džungle. Rafi a Peggy teď šli v čele.

„Měl jste se nechat vyfotografovat,“ řekl Holliday. „Opravdu jste to našel první.“

„To byla jen náhoda, doctoro. Tohle je pro něho, dobrodružství, vědění, znalosti; ať je to jeho. My jsme koneckonců ti, kdo mají štěstí.“

„Jak to myslíte?“

„Pro Rafiho jsou důležitá historická data, králové a radiouhlíkové datování, zatímco pro nás je to příběh, narración. Rafi to popíše ve svých poznámkových blocích; my to cítíme v srdci. Je to naše radost i naše tragédie, tahle představivost, tahle romantika, že?“

„Vy jste měl být básník, Eddie, a ne voják.“

„Všichni Kubánci jsou básníci, amigo“ Velký muž se trochu trpce zasmál. „Nic jiného vám nezbývá, když vám platí jenom pět pesos týdně.“

Pokračovali v cestě a pak uviděli, jak se Rafi a Peggy před něčím zastavili. Půda tu byla rozrytá a do hloubky rozhrabaná, s několika otisky paznehtů a také stopami drobných bosých lidských nohou. Rozpraskaný povrch rozrytého a uschlého bahna prozrazoval, že místo nedávno sloužilo jako bahniště divokým prasatům, která používala stezku jako dálnici skrz džungli. Dětské stopy také mluvily jasnou řečí; nebyli moc daleko za malými vojáky.

„Možná bychom měli někde uhnout stranou,“ navrhl Rafi.

„Na to je džungle příliš hustá. Není to žádný vzdušný deštný prales; tohle je momentálně jediná možná cesta.“

Pokračovali dál celé dopoledne po stezce, která dvakrát odbočovala dolů k řece – pravděpodobně po ní chodila zvířata k napajedlu – a pak se zase stočila nazpět do hlubin pralesa, pořád ale mířila na západ. V poledne už bylo příliš velké vedro a když se stezka zase odchýlila a zamířila opět k vodě, zastavili se, aby si na pár minut odpočinuli.

Zatím ještě neviděli žádné známky, že by se blížili k těm ozbrojeným klukům. Měli s sebou sušené jídlo ze zásob útočného komanda, ale nikdo z nich neměl přílišnou chuť na dehydratovaný Stroganoff nebo sušený cheeseburger s „opravdovým“ sekaným hovězím. Holliday jim dovolil rozdělat malý oheň, ale dřevo muselo být hodně suché, aby nekouřilo, a Eddie sešel k řece se svým oštěpem, aby znovu zkusil štěstí. Rafi usnul, Holliday se staral o oheň a Peggy se vydala do okolí hledat vhodné objekty k fotografování.

„Nechoď moc daleko,“ varoval ji Holliday, „možná budeme muset urychleně zvednout kotvy.“

„Rozkaz, pane,“ ušklíbla se Peggy a žertem mu zasalutovala.

O pár minut později Holliday zaslechl její známý cvrlikavý smích a zanedlouho se Peggy opět objevila, Nikon měla přehozený přes rameno a cosi nesla v obou dlaních. Holliday šťouchl větví do ohně, aby se víc rozhořel, a vstal.

„Co to neseš, zlato?“

„Miminka!“ zasmála se Peggy radostně. Když se k ní Holliday přiblížil, otevřela dlaně a ukázala mu, co našla.

„A sakra!“ sykl Holliday zděšeně.

„Co je?“ zeptala se Peggy, polekaná jeho reakcí.

„Pusť je!“ Malá stvořeníčka v Peggyiných dlaních vypadala jako chlupatí kříženci morčete a zemní veverky.

„Proč?“

„To jsou selata divočáka a to znamená, že jejich máma je někde poblíž.“

„Ale –“

„Polož je na zem! Hned!“ Peggy strnula, Rafi se s trhnutím probudil a kdesi nedaleko na stezce zaslechli zvuk připomínající parní lokomotivu. Rozzuřenou parní lokomotivu.

Rafi vstal a zamrkal, aby zahnal ospalost. „Co se sakra děje?“

Lokomotiva najednou vydávala zvuky jako sto kladiv bušících do kamene a ty zvuky se přibližovaly. Objevil se i Eddie s širokým vítězoslavným úsměvem a třemi prsty levé ruky držel za žábry půl metru dlouhou rybu bez šupin s podivným sloním rypákem. V pravé třímal oštěp, na který ji nabodl.

Za nimi na stezce se vynořila prasnice, vyrážela hlasitý vzteklý rykot a její ostrá kopýtka bušila do hlíny. Její srst byla černá, se stopami pruhů rezavých zježených štětin na ramenou. Z místa, kde Holliday stál, by byl přísahal, že její malá vzteklá očka jsou červená jako oči samotného démona. Peggy zůstala strnule stát a vytřeštěnýma očima zírala na rozzuřenou matku malých prasátek, které stále držela v dlaních. Připadalo jí nemožné, že mrňavá selátka a jejich masivní matka jsou stejného živočišného druhu.

Prasnice se řítila přímo na Peggy, nejméně stodvacetikilové zubaté a rozzuřené monstrum; svaly na zádech napjaté, připravená odrazit jakýkoliv tah, který její kořist udělá.

Na rozdíl od samců tohoto druhu samice většinou útočí svými kly se vztyčenou hlavou a hledají měkká místa na těle kořisti, obvykle břicho a slabiny.

Holliday měl na prasnici výhled ze tříčtvrtečního úhlu. Popadl pistoli, kterou sebral jednomu z mrtvých nepřátel, a vystřelil; trefil svini kamsi do oblasti břicha. Obrovské prase ale ani nezpomalilo. Bylo už v půli cestě přes mýtinu a na další výstřel nezbýval čas. Peggy byla stále přimražená na místě. Prasátka v jejích rukou kvičela, protože cítila blížící se matku.

„Peggy!“ zaječel Rafi a rozběhl se k ní. Holliday po něm skočil robinzonádu a srazil ho z cesty, právě ve chvíli, kdy vzduchem proletěla podivná ryba, kterou Eddie ulovil, a praštila svini ze strany prudce do hlavy. Prasnice se naráz zastavila, na okamžik omráčená, zuřivě zaryčela a rozhlédla se.

„Hej, kaňoure! Tady jsem, ty mizernej tlusťochu!“

Obrovské stvoření zahlédlo Eddieho, obrátilo se k němu na svých tenkých nohou a zahrabalo předním kopýtkem jako býk v aréně. Eddie proti svini namířil oštěp a učinil výpad. Svině zaútočila se vztyčenou hlavou. Eddie čekal do poslední chvíle; klekl si jedním kolenem na zem a zabořil druhý konec oštěpu do země v úhlu asi dvaceti stupňů. Oběma rukama ho pevně popadl a napjal svaly, když se svině vrhla přímo proti němu. Ostrý konec oštěpu jí projel rypákem a pokračoval dál do měkkého masa na hrdle. Eddieho náraz povalil na záda, ale podařilo se mu oštěp nepustit. Prasnice se s ječením snažila na něho dosáhnout a ve snaze zabořit mu zuby do těla se na oštěp nabodla ještě víc. Vzápětí ale s chrčením a chroptěním vypustila duši a její horká krev se vyřinula na Eddieho košili a úplněji prosákla. Její puch byl odporný.

„Jak jste věděl, kam ji bodnout?“ zeptal se Holliday. „Můj výstřel ji ani nezpomalil.“

Eddie se ztěžka vyhrabal na nohy a odstrčil mrtvou svini stranou.

„Chodili jsme je lovit s mým starším bratrem Domingem na farmě našeho strýce v provincii Holguín,“ odpověděl.

„Řekl bych, že jsme měli kliku,“ poznamenal Rafi.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ opáčil Holliday, který zaslechl sérii známých cvakavých zvuků. Všichni pohlédli tím směrem a uviděli, jak z pralesa vyšli čtyři mladí chlapci ve věku mezi devíti a dvanácti lety. Výraz jejich tváří byl prázdný a bez emocí a namířené AK-47 v jejich pažích se ani nezachvěly. Holliday na ně zůstal zírat. Z Verneovy Cesty do středu Země se mžiknutím oka ocitli v Pánovi much.

Kapitola dvacet

Restaurace a bar Koruna byla přesně taková, jak to Euhler popsal; spousta skla a blyštícího se mramoru za klasickou fasádou bílé roubené budovy na bílé ulici, kde i dlažební kostky vypadaly, že je někdo nedávno naleštil.

Lenny Euhler se převlékl ze svého obleku a měl na sobě nyní upnuté modré džíny, mokasíny a bledě modrý rolák. Brýle také zaměnil; z černých obrouček na jasně červené. Seděl u baru, popíjel mojito a snažil se tvářit znuděně. Vedle něho už stála prázdná sklenice a okousaný plátek limetky.

Saint-Sylvestre se usadil vedle bankéře a usmál se na něho, jak nejlépe dovedl. Euhler vypadal, že se mu ulevilo. Zřejmě se prve bál, že své skrývané sexualitě umožnil vmísit se do obchodních záležitostí a tím, že ukázal své pravé barvy, Saint-Sylvestra odradil a následně přišel o půlmiliardový obchod. Saint-Sylvestre ale Euhlera uklidnil tím, že mu položil ruku na rameno a lehce stiskl. Tuk a kost; žádné svaly. Bankéřovy oči měkce zazářily.

„Lenny! Čekáte dlouho?“

„Jen pár minut, milý Tariku,“ řekl Euhler a ukázal na prázdnou sklenici. „Obávám se, že jsem poněkud napřed, ale v tuhle dobu je zatraceně těžké tady sehnat dobrý stůl, takže jsem si říkal, že sem půjdu o něco dřív a něco vrchnímu podstrčím.“

„Nemějte obavy, Lenny; ujišťuju vás, že vás hned dohoním.“

Zastavil se u nich barman a otázal se, co chtějí. Saint-Sylvestre si objednal margaritu. „Abych se udržel ve sváteční náladě.“ Usmál se.

„Výborně.“ Lenny se rozzářil.

Po deseti minutách bankéřova povídání o úrokových mírách a globální produkci těch či oněch cenných papírů se uvolnil jejich stůl a oba se zvedli od baru a vešli do restaurace, kde byly zářivě bílé ubrusy a lesknoucí se stříbro. Euhler si za předkrm zvolil mušle v omáčce se salátem a Saint-Sylvestre onen předepsaný tatarský biftek s jasně žlutým žloutkem na vrcholku. Za předkrmem následovalo kuře tandoori s křenem wasabi pro Euhlera a prostá bílá ryba s mandlovým máslem pro Saint-Sylvestra, který se snažil vzpamatovat z té hromádky krvavého syrového hovězího, ještě navíc s volským okem. To všechno zapili několika lahvemi švýcarského červeného vína Castanar Riserva Barrique 2005, které bylo překvapivě dobré.

Jak večeře pokračovala, Saint-Sylvestre upíjel víno a Euhler ho do sebe lil plnými doušky a konverzace se z obecných témat stočila na specifičtější. Pomalu ale jistě mířila k potenciálu investic do nerostného bohatství Afriky, kam ji Saint-Sylvestre nenápadně směřoval. Euhlerovu vizitku našel v tom samém anonymním bytě, kde se scházeli sir James Matheson a Francois Nagoupandé, a tak se mu zdálo pravděpodobné, že Matheson s Nagoupandém dojednává nějakou licenční smlouvu o těžbě minerálů, výměnou za to, že nově jmenovanému brigádnímu generálovi přinese Kukuanaland a hlavu Kolingby na jednom talíři.

Časová shoda převratu v Kukuanalandu a náhlého objevu nerostného ložiska Mathesonovou společností by byla trochu příliš silná káva, než aby to světový tisk spolkl, nemluvě o královské komisi vyšetřující Mathesonovy obchodní praktiky, která byla zřízena jen o kousek dál ve Westminsteru. Nerostný magnát tedy musel využívat Euhlerových služeb, aby se distancoval jak od převratu, tak od nerostného nálezu. Otázka byla, jak.

Po třetí láhvi vína stoupl Euhlerův hlas nejméně o oktávu a Saint-Sylvestre navrhl, že by se mohli vrátit do bankéřova bytu na slíbenou skleničku na noc. Euhlera to nesmírně potěšilo a trval na tom, že se do bytu vrátí oklikou, procházkou po dlážděných ulicích dolů k řece Aaře, po níž bylo město pojmenované.

Podle Lennyho bylo městečko Aarau umístěné v oblasti, která se nazývala „zlatý trojúhelník“ tvořený městy Curych, Bern a Basilej, což z něho činilo jednu z nejrychleji se rozvíjejících samosprávných obcí v zemi. Nabízelo také velké možnosti lidem, kteří si přáli investovat své peníze. Saint-Sylvestre vysvětlil, že investoři, které zastupuje, se zajímají o přírodní zdroje a zejména o zlato, stříbro a platinu. Podle Saint-Sylvestra to byli nesmírně praktičtí lidé. Lénny na něho melodramaticky mrkl a stiskl jeho paži pevněji. „Možná, že bych měl něco, co je přesně pro vás, drahý Tariku.“

Euhlerův byt byl, jak se ukázalo, ultramoderní bílý betonový zikkurat, z něhož byl výhled na řeku a úpatí pohoří Jura. Byl dost prostorný na byt pro jednoho, byly tu dvě ložnice, dvě kompletně vybavené koupelny, jedna s vchodem přímo z ložnice, obývací pokoj a domácí pracovna. Saint-Sylvestre byl potěšen, když zjistil, že tu nejsou žádné očividné bezpečnostní kamery, což byl bonus; v bance byl zcela určitě zaznamenán, ale pouze jako jeden z řady hostů.

„Hodně pracujete doma?“ zajímal se Saint-Sylvestre a nahlédl do pracovny. Počítač byl špičkový moderní Acer Veriton s doplňkovým nástavcem pro řadu speciálních bankovních zařízení, včetně digitálního displeje akciové burzy ukazující reálný čas. Nábytek byl z kovu a černé kůže a jediná dekorace na zdi byla televize s metr a půl širokou obrazovkou, nastavená na jakýsi digitalizovaný program, který ukazoval vodopád v pralese. Stejný obraz se skvěl i jako ikona na počítači. Saint-Sylvestre si povšiml, že jedna zásuvka stolu je ve skutečnosti malý trezor, dokonce i s digitálním kombinačním zámkem.

„Někdy ano.“ Lenny přikývl a naklonil se do místnosti za Saint-Sylvestrem, přičemž si dal záležet, aby se jejich boky dotkly. „Mám přímé spojení s počítačem v bance, takže se můžu občas k něčemu dostat před svými kolegy, zejména pokud jde o obchodování s měnami a vzácnými kovy.“ Bylo zajímavé, jak z hlasu tohoto muže vymizelo alkoholické mumlání, když mluvil o penězích.

„Předpokládám, že vaše heslo není něco tak jednoduchého jako třeba datum narození,“ usmál se Saint-Sylvestre. „Nerad bych, aby fondy mých klientů byly nedostatečně zabezpečené.“

„Není třeba se obávat.“ Lenny se usmál a vedl Saint-Sylvestra od své pracovny do obýváku. „Moje heslo je jako pohoří Jura,“ řekl a mávl dramaticky rukou směrem k výhledu z okna.

Saint-Sylvestre to nechal bez komentáře a následoval Lennyho do obýváku. Lenny očividně nebyl nijak komplikovaný člověk, když šlo o výzdobu. Obývák byl stejně bílý jako byla pracovna černá, a všechno bylo také z kovu a oceli. Na stěně nad krbem visela velká zarámovaná panoramatická fotografie horských vrcholků.

„Vy jste horolezec?“ zeptal se Saint-Sylvestre zvědavě.

„Byl jsem, jako kluk. Byl jsem po tři roky za sebou předsedou lezeckého klubu a taky klubu fotografů na našem internátě.“ Ukázal na velkou fotografii. „Tomu se říká jurská hřebenovka; dá se po ní projít celé pohoří Jura. Trvá to asi dva a půl týdne. Mám na ty časy pár opravdu skvělých vzpomínek.“ Saint-Sylvestre si všiml, že v očích přiopilého Lennyho se začínají tvořit slzy a zauvažoval, jestli snad bankéř neztratil panictví s nějakým statným spolužákem v těžkých botách a kožených šortkách. Vstal a přešel blíž, aby panorama prostudoval. Na fotografii byly pečlivě inkoustem zaznamenány všechny výšky a zeměpisná šířka a délka vrcholů. Mont Tendre byl jak se zdá nejvyšší. Vrátil se ke svému místu na gauči.

„Která to byla škola?“ zeptal se.

„St. Georges v Montreux,“ odpověděl bankéř. „Táta mě tam poslal, abych se učil anglicky. Velké množství klientů naší banky je z Anglie.“

„Tím se to tedy vysvětluje,“ přikývl Saint-Sylvestre. „Ten můj známý, který navrhl Geslerovu banku, je totiž Angličan.“

„Smím se zeptat, kdo to je?“

„Raději bych nesděloval žádné důvěrné údaje,“ pokrčil rameny Saint-Sylvestre s hranou ostýchavostí. „Řekněme jenom, že momentálně jedná s jiným mým africkým klientem.“

„Ale to je zajímavé,“ řekl Euhler, vstal a přešel k baru na levé straně plynového krbu. „Právě jsem pro jednoho takového člověka otevřel účet.“ Přinesl Saint-Sylvestrovi namíchané mojito. Saint-Sylvestre usrkl a zaznamenal, že je v něm příliš mnoho rumu.

„Možná ví víc, než si myslíte,“ nadhodil Saint-Sylvestre a snažil se, aby jeho řeč byla trochu alkoholicky rozplizlá.

„Ale, a co přesně tím myslíte, můj drahý Tariku?“ Euhlerovy oči potemněly, očividně byl ve střehu, což bylo přesně to, co Saint-Sylvestre chtěl. Už před lety se naučil, že umění výslechu spočívá ve dvou věcech: subjekt nesmí poznat, že je vyslýchán a musí se přimět, aby kladl otázky on, ne vyšetřovatel. Subjekt, který se domnívá, že je v pozici moci, si často začne vylévat srdce, aniž by si to uvědomoval.

„Ale nic, nic,“ zamumlal Saint-Sylvestre a snažil se, aby to znělo rozpačitě a ospale. Sklouzl o kousek dál po gauči, až se jejich stehna dotkly. Euhler přejel kloubem prstu po Saint-Sylvestrově hladce oholené tváři. Saint-Sylvestre měl co dělat, aby se neotřásl odporem, ale ovládl se a zavřel oči.

„Ale no tak, jsme přece přátelé,“ zavrkal Euhler. „Jestli se nemýlím, tak je dokonce možné, že oba máme na mysli zájmy téhož klienta.“

Saint-Sylvestre zamával návnadou na konci vlasce. „Francois Nagoupandé,“ řekl váhavě. „Jmenuje se Francois Nagoupandé.“

„A co si myslí, že ví?“

„Myslí si, že ví, že Matheson Resource Industries se ho snaží obalamutit a připravit o jeho spravedlivý podíl na…“

„Na čem, Tariku?“ zeptal se Euhler naléhavým hlasem. Nebyla to naléhavost, vyvolaná nadějí na sdělení tajemství. Byla to naléhavost vyvolaná chtivostí. Euhler zavětřil, že se něco děje a chtěl si z toho koláče taky ukousnout. První, co Saint-Sylvestra napadlo, bylo, že snad jde o zlato nebo stříbro, nebo dokonce platinu či diamanty – všechny čtyři komodity se v průběhu let ve Středoafrické republice nacházely, ale nikdy nešlo o velké množství a kvalitní také moc nebyly.

Diamanty byly drobné a vyskytovaly se v říčních nánosech z velkých kotlin pramenů Nilu. Žádný ze vzácných kovů se tu nikdy nenašel v takovém množství, aby to stálo za náklady vynaložené na průzkum ložiska či těžbu. A už vůbec to nebylo množství, které by bylo důvodem k vojenskému převratu a dosazení šaška jako Nagoupandé na Kolingbův trůn. Tak o co tady ksakru jde?

„Na čem?“ opakoval Euhler a v jeho hlase se ozval ostrý tón. „Pověz mi to.“

„Je ne sais pas“ zamumlal Saint-Sylvestre ospale a přešel opět na nedbalou francouzštinu. „Začínám být moc unavený, než abych myslel. Možná bych si mohl trochu zdřímnout, a pak ti řeknu, co řekl Nagoupandé. Jen mě nech chvilku odpočinout, prosím, Lenny.“

Euhler se zatvářil téměř zoufale. „Tariku, drahý příteli, tohle je důležité. Na tom můžeme vydělat miliony, navíc kromě toho, co děláme pro naše klienty. Musíš se probrat.“

„Tak mi uveď nějaký důvod, můj milý švýcarský příteli.“

„Já ti to ukážu,“ pravil Euhler. Vyšel z místnosti a o chvilku později se vrátil a nesl něco, co vypadalo jako akciový certifikát. Položil jej na skleněnou a kovovou plochu stolku před velkým bílým gaučem.

Byl to skutečně akciový certifikát, jasně oranžové barvy a ozdobený rytinou andělské postavy v nařaseném rouchu sedící na hrubé žulové desce. Postava se ohlížela přes rameno na vypouklý štít, na němž stálo „Silver Brand Mining, společnost s r. o.“ Podle nápisu pod štítem šlo o kapitalizaci deseti milionů z deseti milionů akcií po jednom dolaru. Certifikát byl prodán nynějšímu majiteli 6. prosince 1919. Registrován byl v Britské Kolumbii v Kanadě a místem registrace byl Vancouver.

„Je ne comprends…“ začal Saint-Sylvestre a snažil se zachovat ono přiopilé a ospalé mumlání. „Nechápu.“

„Tahle společnost existuje,“ řekl Euhler. „Můj klient si přeje, abych se setkal s jejími majoritními vlastníky a koupil jejich současné akcie. Z těch deseti milionů akcií vlastní sedm, zatímco můj klient má nyní v držení prakticky celý zbytek. Akcie společnosti teď nemají žádnou cenu; na vancouverské burze pouhých deset až dvanáct centů na akcii. Můj klient zaplatí majitelům za každou akcii padesát centů, což je polovina jmenovité hodnoty. Nedělá to samozřejmě sám, používá zmocněnce – totiž mě. Majiteli jsou dvě postarší sestry. Za své akcie dostanou každá dva a půl milionu dolarů. Myslí si, že vyhrály v loterii – pro Betty a Margaret Brocklebankovy to je přímo terno. Už mají šek; zbývá jen můj podpis a potvrzení. Jsou to dvojčata, obě už jsou v penzi a žijí ve Vancouveru. Potřebuji je jen přimět, aby podepsaly plné moci. Už s tím souhlasily.“

„Já to pořád nechápu,“ řekl Saint-Sylvestre. „Co to má společného s Nagoupandém?“

„Akcie musí jít na otevřený trh po celém světě. Oznámíme objev nového ložiska zlata někde v Britské Kolumbii. Hodnota akcií vyletí nahoru a lidi je budou rychle skupovat, jak cena poroste. Zpráva o nálezu zlata se však ukáže být falešná a akcie zase spadnou, a v tom momentě je můj klient koupí za nižší cenu, než jakou měly, když šly na trh. V té době už bude Nagoupandé ustaven hlavou státu Kukuanaland a jakýkoli nerost, který se v zemi najde, bude prohlášen za vlastnictví společnosti Silver Brand Mining, kanadské korporace. Veškeré případné dotazy povedou k členům správní rady Silver Brand, což jsou všechno zaměstnanci banky Gesler, ale ne skuteční akcionáři společnosti Silver Brand Mining. Můj klient je bezpečně ukryt, jasné? Jediné, co musíme udělat, je koupit dost akcií za padesáticentový zisk, abychom se mohli svézt s hlavním proudem, jak říkají Američani.“

„Budu potřebovat nějaký čas, abych to mohl projednat s mými kubánskými přáteli,“ řekl Saint-Sylvestre. „Kdy budeš podepisovat tu plnou moc?“

„Nagoupandé má být dosazen do čela státu jednatřicátého tohoto měsíce. Můj klient si přeje mít plnou moc v ruce týden předtím. Takže pozítří musím odjet.“

Saint-Sylvestre se podíval na hodinky. „To znamená od zítřka do týdne.“

„Nejspíš ano.“ Euhler se natáhl a znovu pohladil Saint-Sylvestra po tváři. „Dáš si ještě drink, Tariku? Abychom oslavili naše zdárné setkání?“

„Obávám se, že napřed budu muset do koupelny,“ usmál se Saint-Sylvestre.

„Jsou tu dvě; můžeš klidně použít tu, co je u mé ložnice, jestli chceš.“

„To je dobrý nápad,“ řekl Saint-Sylvestre. „Mohli bychom si dát drink potom tam.“

„Skvělé.“ Euhler zazářil. „Je to hned za dveřmi vlevo. Já to jdu namíchat.“

„A já jdu čůrat,“ pravil Saint-Sylvestre.

Euhler se zahihňal a zamířil k baru. Saint-Sylvestre prošel Euhlerovou ložnicí; zaregistroval ložní prádlo z černého saténu, podstavec audio soupravy BeoSound 9000 a dlouhý nízký prádelník. Záhlaví postele bylo moderní a sloužilo zároveň jako police na knihy. Saint-Sylvestre vrhl pohled na výběr knih – většinou poezie a literární kritika. Hodně knih od Garcíi Lorky, což bylo pochopitelné. Přešel do přilehlé koupelny.

V koupelně byla vana, sprchový kout a jednoduché, ručně malované porcelánové umyvadlo. Nad ním byla namontována televize s plochou obrazovkou, takže Euhler při čištění zubů mohl sledovat ranní zprávy nebo počítadlo na burze. Ve skříňce našel přípravek na ztmavování vlasů, elektrický holicí strojek – Braun, samozřejmě –a celou sbírku různých prášků, většinou proti bolesti, na alergii a na spaní. Byla tu i krabička s dvanácti pilulkami Viagry. Saint-Sylvestre si rychle prohlédl kolekci analgetik a prášků na spaní; deset miligramů Percocetu, Opany, což je obchodní název pro oxymorfin, ještě silnější lék než Percocet; dále Seconal a Fenobarbital na spaní, a dokonce i několik andidepresiv jako Ativan, Diazepam a Zanaflex.

Zdálo se, že nejvíc Euhler užívá Ativan a lék byl už téměř vypotřebován, Saint-Sylvestre tedy použil umělohmotnou lahvičku, která už byla ze tří čtvrtin prázdná, a naplnil ji náhodnou kombinací všech ostatních prášků. Dbal na to, aby směs obsahovala velké dávky Opany a Fenobarbitalu. Pak lahvičku přiklopil uzávěrem a spláchl toaletu.

Na okamžik zavřel oči, aby si promyslel další postup, pak si rozepnul tři horní knoflíčky košile a vyšel zpátky do ložnice. Euhler seděl na posteli ve světle modrých boxerkách a černých podkolenkách. V každé ruce držel jednu sklenici s nápojem a bylo vidět, že má erekci. Místnost naplňovala jakási jemná a nevtíravá hudba, linoucí se z několika reproduktorů. Připomínalo to skladby Vangelise.

„Tady jsi,“ zavrkal bankéř.

„Tady jsem,“ opáčil Saint-Sylvestre. Posadil se vedle bankéře na postel a Euhler mu podal drink. Saint-Sylvestre ho postavil na noční stolek. „Odlož to pití na chvilku a já ti předvedu svou patentovanou masáž ramen,“ navrhl Euhlerovi. „Vypadáš trochu napjatě. Nervózně.“

Euhler se slabě zasmál. „To obvykle jsem v takovéhle… situaci. Masáž by byla bezva.“ Podal Saint-Sylvestrovi svou skleničku, který ji postavil vedle své.

Saint-Sylvestre se posunul na posteli, až byl přímo za bankéřem a svýma silnýma nohama obemkl jeho. „Není třeba být nervózní, Lenny.“

Bankéř pořád voněl přílišným množstvím vody po holení. Saint-Sylvestre se naklonil dopředu, přitlačil se k Euhlerovým zádům, zručně ho popadl za ramena a začal je masírovat. Euhler zahekal blahem. Saint-Sylvestre zesílil stisk svých stehen a posunul se ještě víc dopředu, a bankéř zasténal. Nakonec ovinul jednu paži kolem bankéřova krku, volnou rukou popadl jeho zápěstí a ještě víc zatlačil směrem dopředu.

„To mi připadá jako chvat nějakého osteopata nebo chiropraktika,“ zamručel Euhler. Moc potěšené to neznělo.

„Něco takového,“ přisvědčil Saint-Sylvestre a nadechl se, aby roztáhl plíce a hrudník.

„Moc romantické to ale není,“ řekl Euhler a v jeho hlase zazněl náznak stížnosti.

„Ne, asi ne,“ souhlasil Saint-Sylvestre. Byl rád, že Euhler bere ty léky. Mohl by to udělat holýma rukama, ale tohle bylo o hodně čistší, a kdyby vzniklo nějaké podezření, povede do slepé uličky. Policista neustále postupně zvyšoval tlak svého bicepsu na Euhlerovo levé ucho a současně tlačil předloktím pod jeho pravým uchem. Pak se opřel čelem do zadní části Euhlerovy lebky. Protichůdné a stále sílící tlaky na krkavici a krční žílu postupně přerušily veškerý tok krve do mozku. Přibližně tři vteřiny v tomto úchopu stačily na to, aby Euhler upadl do bezvědomí a pak ještě dalších dvacet vteřin, aby bylo jisté, že zůstane tak minutu či dvě bez sebe. Pět minut v téhle pozici by ho mohlo uvést do komatu, nebo v horším případě zabít.

Pak se Saint-Sylvestre naklonil dozadu a uvedl Euhlerovo tělo do vzpřímené polohy. S pravou rukou stále omotanou kolem jeho krku sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl pár latexových chirurgických rukavic. Během několika vteřin je měl navléknuté a pak se pustil do práce. Z přední kapsy vytáhl lahvičku s léky, odklopil víčko a nechal je upadnout na podlahu.

Pak začal pilulky z lahvičky ládovat Euhlerovi do úst a zaléval je čerstvým mojitem z obou sklenic stojících na nočním stolku; lehce přitom hladil bankéřův krk, aby se ujistil, že jak pilulky, tak likér zůstanou uvnitř. Když lahvičku léků vyprázdnil, otřel ji o košili a pak ji také upustil na podlahu vedle postele. Vysoukal se zpod bankéřova polooblečeného těla a vstal a protáhl se. Euhler začal vydatně chrápat. Saint-Sylvestre se rozhlédl po pokoji a pak se pustil do rutinní práce, kterou si předem pečlivě v duchu rozvážil.

Nejdřív si zapjal košili a pak svlékl Euhlerovi zbylé šaty a nechal ho nahého, nataženého přes černou saténovou pokrývku na posteli. Pak ji nacpal pod Euhlerovo tělo a částečně stáhl dolů, aby splývala v černou hromádku na podlaze u paty postele. V záhlaví naaranžoval několik saténových polštářů a pak Euhlerovo bezvládné tělo vytáhl nahoru, až se v polosedě opíralo o polštáře. Euhlerovo chrápání nyní bylo nepravidelné, ozýval se v něm zvláštní chrčivý tón a v jeho dechu nastávaly přestávky, následované prudkým lapáním po dechu. Drogy ho uvrhly do ještě hlubšího bezvědomí. Saint-Sylvestre se podíval na knihy na polici nad Euhlerovou hlavou a jednu namátkou otevřel. Jmenovala se Spokesmen od kohosi jménem Thomas Whipple. Našel, co hledal, usmál se a vytrhl z knihy poslední sloku na konci jedné stránky. Byla to báseň od Američana Carla Sandburga – „Death Snips Proud Men“ – a zdála se mu dostatečně příhodná.

Zmačkaný kousek papíru vstrčil Euhlerovi do dlaně a sevřel ji kolem něj. Knihu nechal ležet na posteli a pak opustil Euhlera i ložnici a vrátil se do obýváku a do pracovny. Posadil se ke klávesnici počítače a stiskl namátkou jednu klávesu. Animovaný vodopád na pozadí zmizel a na temně modré obrazovce se objevil nápis Heslo: a pod ním vyčkávající blikající kurzor.

Saint-Sylvestre našel v zásuvce stolu tužku a malý blok a přešel s ním do obýváku. Postavil se před Euhlerovu pýchu – fotografii horských vrcholků a poznamenal si výšku Mont Tendre – 1679 metrů – a souřadnice pod ní – 46°35’4ľ’N a 6°18’36“E.

Když odstranil všechny nepodstatné údaje, zbyl mu řetězec čísel – 167946354161836 – které zadal do počítače. Obrazovka se opět vyjasnila a otevřela adresář, který Saint-Sylvestre začal kopírovat na všechna CD, co našel.

Vypnul počítač a pak se zadíval na digitální kombinační zámek na stolním trezoru. Zadal zkusmo číslo 1679 – výšku Mont Tendre, ale nedoufal, že by se mu to povedlo napoprvé. Nic se také nestalo. Zkusil číslo zadat obráceně, 9761, a vida, dvířka se s cvaknutím otevřela. Uvnitř byl pas, několik tuctů krugerrandů, zlatých mincí, a úctyhodný štůsek euro bankovek vysoké hodnoty.

Kromě toho byl v trezoru ještě svazek dopisů a fotografií, svázaný červenou stužkou. Obrázky byly spíš porno a dopisy víceméně také; i když Saint-Sylvestrova němčina byla dost průměrná, dokázal si celkem snadno domyslet, co znamená Ich möchte dich saugen a Lass uns wie Tiere bumsen.

Lénny na obrázcích vypadal spíš submisivně, zatímco jeho mladý, blonďatý a velice svalnatý přítel byl dominantní. Dopisy všechny začínaly Mein süßer liebster Liebling Lenny a byly podepsané Dein liebevolles Baby, Lutzie. Milostné dopisy jednoho muže druhému. Saint-Sylvestre přešel zpátky do obýváku a trochu v něm uklidil; hlavně vyprázdnil sklenice a odložil je do dřezu a odstranil všechny další známky toho, že tu Euhler měl noční návštěvu.

Vrátil se do ložnice a uviděl, že Euhler jednak zvracel a jednak ztratil kontrolu nad svými střevy. Buď se jeho srdce zastavilo následkem kombinace tolika drog, nebo se udusil vlastními zvratky. Ať to bylo jak chtělo, bankéř byl mrtvý. Saint-Sylvestre upustil dopisy i stužku na podlahu vedle postele, aby to vypadalo, že je Euhler naposledy četl, než vytrhl sentimentální epigraf ze své sbírky knih a pak zapil hromadu prášků mojitem – večírek na rozloučenou.

Všechno to vypadalo velice autenticky a nebyl důvod se domnívat, že šlo o násilný čin. Stárnoucí homosexuál si vzal život, protože si uvědomil, že nikdy už to v jeho životě nebude takové, jaké to bylo s jeho liebevolles Baby, Lutzie. Jestli bude mít Lutzie obzvlášť velkou smůlu, tak ho policie vystopuje a položí mu pár otázek, ale to bude s největší pravděpodobností také asi všechno.

Saint-Sylvestre byl spokojen. Zapnul svůj mobil, aby vyhledal nějaké lety z Curychu do Vancouveru. Našel let společnosti Swissair z Curychu do Paříže, který odlétal za hodinu a půl, a pak noční let Air Canada, který ho dopraví do Vancouveru v sedm ráno pacifického času.

Zvedl z nočního stolku štos starých akciových certifikátů, složil jej a vstrčil do vnitřní kapsy své bundy. Naposledy se rozhlédl a pak vypudil Euhlera z mysli. Přemýšlel nyní o těch dvou sestrách – dvojčatech ve starém domě, téměř v polovině cesty kolem světa. Opustil byt a tiše za sebou zavřel dveře.

Kapitola dvacet jedna

Ozbrojení chlapci je nutili pochodovat džunglí v dokonalé vojenské formaci, nejmenší kluk tak devět až deset metrů před nimi, jeden šel po jejich levici, další po jejich pravici a ten čtvrtý průvod uzavíral. Zbraň, která na něho byla příliš velká, držel pevně oběma rukama napříč přes hruď, připraven zastřelit je při sebemenším náznaku odporu.

Tentýž hoch také sundal Peggy fotoaparát a nesl ho sám, popruh napříč přes prsa. Vypadal trochu jako ustrašené dítě nějakého turisty, které čeká, že se před ním na stezce každou chvíli vynoří Mauglí nebo Balú.

Chlapci pochodovali beze slova, veškerou komunikaci obstarávaly pohyby rukou a hvízdání. Pozornost upínali na okolní džungli a své zajatce a jejich obličeje neprozrazovaly žádné emoce. Holliday si pomyslel, že jim možná žádné ani nezbyly.

Když mu bylo deset, jeho strýček mu koupil dokonalou repliku Buntline Speciál, koltu s třiceticentimetrovou hlavní, který podle legendy používal Wyatt Earp. Ohromný revolver musel připadat každému dospělému směšný, ale u jejich čtyř mladých dozorců nepozoroval po ničem takovém ani stopy. AK-47 vypadaly v jejich rukou hrozivě normálně. Čtyři děti, které je hlídaly, by bez váhání spáchaly chladnokrevnou vraždu. Tomu nejstaršímu nemohlo být víc než dvanáct.

Šli pralesem už dvě hodiny. Nejdřív si Holliday myslel, že míří k vzdálené trojici kopců, která jako by se drala ven z podrostu džungle, ale pak se stočili mírně stranou. Když přešli nízký hřeben, uviděl řeku a mezi nimi a vodou zahlédl kouřící trosky vesnice.

O pár minut později dospěli na dno údolí a Holliday uviděl první lidské pozůstatky, mužskou ruku, uťatou hned u ramene. V místě, kde byla kost rozdrcena, byl vidět žlutý morek, a pahýl byl obalený sraženou krví, prachem a pískem. Ruka byla natažená, jako kdyby čekala na almužnu, jež nikdy nepřišla. O kousek níž na cestě ležela hlava, rozpolcená téměř vedví jediným úderem ostré čepele, který hlavu rozťal v rovině obočí a otevřel ji jako naměkko uvařené vejce.

Rafimu se udělalo špatně a Peggy se tiše rozplakala. Eddieho reakce byla zvláštní – začal si zpívat. Nápěv byl známý, bylo to „Auld Lang Syne“, ale slova byla jiná, španělská, broukaná jako ukolébavka, šeptaná tak tiše, že Holliday měl dojem, že to nikdo jiný neslyší.

Por qué perder las esperanzas De volverse a ver, Por qué perder las esperanzas Si hay tanto querer.

Ta slova musela mít pro Kubánce nějaký zvláštní význam, protože jeho čelisti byly pevně sevřené a Holliday viděl, jak mu na čele vystupuje velká žíla. Jak pokračovali po cestě a procházeli mezi kouřícími troskami, objevovalo se stále víc a víc známek ohavného masakru – dítě, které bylo polité benzínem a vhozené do ohně, několik mužských těl nabodnutých na kůly zaražené do země, kterou pokrývaly usekané krvavé kusy masa, několik mužů, žen a dívek visících z větví stromů na drátě, který jim téměř uřízl hlavu. Všude se vznášel pronikavý pach krve a výkalů a nad tím vším se ozývalo kvílení dětí. Holliday je viděl dole u říčního břehu. Byly svázané dohromady v řadě vedle sebe, bylo jich asi patnáct, a lano bylo připevněné k zádi jedné z velkých kanoí. Skupina starších dětí, tak čtrnáctiletých až patnáctiletých, čekala u svých pádel, zřejmě na nějaký signál.

Jejich čtyři únosci je vedli kolem dýmajících trosek velké chýše, nejspíš společného obydlí nebo ložnice pro svobodné muže. Za ní stál ruský džíp UAZ se staromódni kamufláží do džungle. Na kapotě vozidla seděl muž s dračí maskou na hlavě v modrozlatém tílku New York Knicks a staromódních černobílých kotníkových teniskách, do nichž měl zastrčené obnošené maskáčové kalhoty. Holliday si všiml, že má na pravém rameni vytetovanou kobru, dokonale vyvedenou v nádherných barvách.

Vedle něho na kapotě vozidla ležela zkrvavená mačeta. Kolem pasu měl opasek s pouzdrem, z něhož vyčnívala rukojeť automatické pětačtyřicítky. Dračí hlava vypadala, jako kdyby byla vyřezaná z měkkého lehkého dřeva, její šupiny byly natřené střídavě zeleně a zlatě, obličej byl rudý a oči žluté. Dlouhý rozeklaný jazyk, který byl vyplazený přes jasně bílé zvířecí tesáky, byl černý. Holliday něco takového v životě neviděl.

„Můj bože!“ zašeptal Rafi.

„Co je?“ zeptal se Holliday.

„Je to figura; přísámbohu, že to je norská galionová figura.“

„Co to má znamenat? Že je ten chlap potomek našich vikingských kámošů?“

„Znamená to, že je to součást tradice kultu cargo,“ řekl Rafi.

„Už jste skončili s tím tlacháním?“ ozval se hlas zpoza masky. Muž sedící na kapotě ruského džípu odložil masku a položil ji vedle mačety. Krev na ní už usychala do rezavé hnědi. Nad vším poletovala bzučící hejna much.

„Kde jste vzal tu masku?“ zeptal se Rafi.

„Řek bych, že ti po tom nic není, ale budiž – sebral jsem ji z hlavy jejich šamana nebo co to bylo. Přímo z jeho hlavy!“ Muž v modrém tílku se zasmál. Všechny přední zuby nahoře i dole měl zlaté.

„Kdo jste?“ zeptal se Holliday.

„Já jsem člověk, který má v rukou vaše životy, Nduku. Máma mi dala jméno Jeremiah Salamango, ale teď se jmenuju Jeremiah Salamango Kristus, ničitel v Jeho svatém jménu. Ten, který znásilňuje bezbožné ženy v Jeho svatém jménu, zachraňuje duše v Jeho svatém jménu, chvála našemu Bohu! Rozumíš? Zabíjím pro svého Boha a modlím se k Němu na kolenou pětkrát denně. A toto je den, který Bůh stvořil a my bychom se měli radovat, protože pro Něho proléváme krev. Chvalme Boha, halelujá!“

„Proč jste nás sem zavedli?“ otázal se Holliday. Zápach ze zničené vesnice byl všudypřítomný a strašlivý a mouchy, které na něho dosedaly, zanechávaly na jeho kůži lepkavé stopy.

„Nejdřív jsme zahlédli vaši stopu a pak jsme uviděli mrtvoly mužů, které jste zabili. Jeremiah Salamango byl zvědavý na muže, který si troufne postavit se samopalům s oštěpy a šípy. Když mi pak mí zvědové podali zprávu, pomyslel jsem si, že bych z vás mohl udělat své posly, kteří budou příběh Jeremiaha vyprávět po celé zemi, příběh, který vzbudí ve všech strach a dá jim na srozuměnou, že Jeremiah přichází. Nakonec se Jeremiah Salamango rozhodl to udělat. Když mi bylo řečeno, že vaše žena má fotoaparát, bylo to ještě lepší, protože obličej Jeremiaha Salamanga se tak může dostat do večerních zpráv CBS s Katie Couric. Umí ten foťák taky video?“

„Ano,“ přikývla Peggy.

„Máte velké štěstí, že s tím fotoaparátem umíte zacházet, protože jinak by vás Jeremiah Salamango předhodil lvům, těmto mladým lvíčkům.“ Rozpřáhl paže a zahrnul do toho pohybu děti kolem nich.

„Svým hladovým lvíčatům.“

„Jste šílenec,“ pravil Rafi.

„Jestli se Jeremiah rozzlobí, tak jsi mrtvý, než se naděješ.“

„Sklapni, Rafi,“ napomenula ho Peggy.

Salamango sklouzl z kapoty džípu a vydal se po úzké cestě, která vedla k řece a byla kdysi zřejmě hlavní ulicí vesnice. Chlapec, který nesl Peggyin fotoaparát, je pobídl k chůzi a všichni vykročili za mužem v tílku kolem kouřících řad chýší ze slámy a bláta a po zemi poseté mrtvými kusy těl.

„Vtip je v tom, že je nejdřív musíte přimět, aby zabili svoje rodiče. Vymlátit matkám mozek z hlavy, otcům podříznout krk a pak znásilnit a vykuchat svoje sestry. Jakmile pro vás tohle udělají, aby si zachránili život, jsou vaši, jako majetek, jako psi. Udělají pro vás cokoliv a není třeba žádný smysluplný příkaz. Jen to musí vycházet z vaší autority, jako když pán zapíská na svého psa.“

Holliday se začal rozhlížet kolem sebe po něčem, co by se dalo použít jako zbraň; i kus kamene by stačil. Pokoušel se odhadnout, jestli se mu povede vydloubnout tomu chlapovi oči z hlavy nebo mu vytrhnout jazyk dřív, než se na něj vrhnou jeho dětští prisluhovači a roztrhají ho na kusy.

Jenom jednou nebo dvakrát během celé své kariéry – či vlastně celého života, když se to tak vezme – měl pocit, že obětování života je rozumná možnost, která stojí za to; a tohle byl jeden z těch momentů. Zabití toho šílence bylo něco, co by Rafi nazval micva, všeobecně prospěšná věc pro lidskou rasu.

Dospěli k řece. Bylo tu několik rybářských lodí svázaných k sobě, v čele s jednou kanoí s přívěsným motorem. V rybářských člunech se tísnil zbytek vesničanů, většinou starých mužů, žen a velmi malých dětí. Všichni bědovali, křičeli a plakali. Nad řekou se vznášel pach benzínu a Holliday věděl, co asi bude následovat. Kolem lodí kroužily šupinaté hřbety hejna krokodýlů, čekajících na svou kořist. Na břehu řeky stáli zbylí malí vojáci, kteří se shromáždili, aby sledovali show.

„jBastardo sádico, lo vas a pagar caro, servirás de comida a los cocodrílos, desgraciado!“ zamumlal Eddie zuřivě a jeho tmavé oči blýskaly vzteky. Jeho velké pěsti se sevřely a žíla na jeho čele prudce pulzovala.

„Když ho napřed zabijú, tak ne,“ řekl Holliday.

„A čím?“ zasmál se Salamango, který to slyšel. „Víte, co mi ti lidé v těch lodích řekli, když jsme přišli do jejich vesnice a začali pálit jejich domy a znásilňovat jejich dcery? Řekli, že je chrání bohové. Ze je chrání Umu/o omhloshana; víte, co to znamená?“

„Bledí cizinci,“ řekl Eddie.

„Správně, černochu, bledí cizinci.“ Salamango se hlučně a bouřlivě rozchechtal. „No, jak to tak vypadá, přátelé, jste jediní bledí cizinci, které tu vidím, a nezdá se mi, že byste jim byli jako ochrana něco platní.“ Vyštěkl nějaký příkaz a chlapec s Peggyiným fotoaparátem předstoupil. Salamango dal další příkaz a chlapec neochotně podal fotoaparát zpátky Peggy a ustoupil.

„Až ti řeknu, začneš fotografovat, a nepřestaneš, dokud neřeknu, rozumíš? Nezačínej a nepřestávej, pokud ti nedám příkaz, nebo tě na místě roztrhnu vejpůl.“ Zašklebil se. „Chci udělat pohlednice a poslat je do Spojených států.“

Ran* učinil jeden prudký krok dopředu, ale Holliday mu prudce dupl nohou na nárt. Peggy se rozplakala a po tvářích se jí koulely slzy.

„Proč to chceš udělat?“ ptala se zoufale. „Proč?“

Muž v tílku na ni shlížel s pohrdavě ohrnutými rty. „Protože jsem měl bratra a ten se jmenoval Felicianos a bylo mu osm let. Jednou v noci přišli do naší vesnice a skoro všechny pozabíjeli. Felicianose nechali na konec a pak mu usekli jeho órgano a hodili ho do ohně a jeho hodili za ním. Ti lidi byli z FNLA, Národní fronty pro osvobození Angoly, Portugalci s americkými zbraněmi, protože Amerika se bála, že se z Angoly stane marxistická země.“

„To bylo jistě strašné, ale není to přece důvod,“ žadonila Peggy.

„Dělám strašné věci, abych ukázal, jak jsem zlý,“ vysvětlil jí Salamango vážně. „Horší než prasata, co zabili mého bratra. Miliónkrát víc. Dělám to pro milión dalších Felicianosů.“

Eddie si odplivl na zakrvácenou zem. „Děláš to, protože se ti to líbí, cabrón“ řekl opovržlivě. „Takové jako ty znám, už jsem se s nimi setkal. Páchnou na dálku, jak z nich sálá ten jejich vztek, a vybíjejí si ho na okolním světě.“

„S tím jedině souhlasím,“ řekl Holliday.

Salamango se ušklíbl. „Vy s vaší demokracií a vaším komunismem vůbec nechápete, jaká tady platí pravidla. Tady, v mé Africe, je velitelem ten, kdo je nejvíc obávaný ve svém kmeni a všech ostatních kmenech; ten, kdo zabíjí, toho se všichni bojí, a nejvíc se bojí toho, kdo zabíjí nejvíc a má proto největší moc. Bylo to tak po deset tisíc let a bude to tak dalších deset tisíc let nebo dokud lidstvo nevymře. Tohle je Afrika, holčičko, a každý, kdo ti tvrdí něco jiného, je bílý, lhář a pravděpodobně obojí.“

Otočil se a zdvihl ruku zaťatou v pěst. Vykřikl jedno jediné slovo: „Kufwa\“

Chlapec u motoru na kánoi odhodil cosi do nejbližší rybářské lodi plné lidí. Plamen nebyl vidět hned, vzduchem proběhlo jen žhavé zavlnění, které zkreslilo křičící postavy na první lodi. Člun se dal do pohybu a unášel ho proud a lidé, šaty a tělo v jednom ohni, skákali do vody, kde už čekali hladoví krokodýli. Za necelou minutu se voda kolem planoucích lodí změnila v hrůzný zpěněný rudý vír krve, cárů masa a praskajících kostí. A pak to začalo.

První šipka zasáhla Salamanga do pravého oka, ať už náhodou nebo úmyslně, zabořila se do jeho bulvy a ven vyčníval jen úzký bílý kornoutek čehosi, co vypadalo jako obyčejný papír. Druhá šipka ho trefila do tváře, dlouhý kovový hrot jí projel skrz naskrz; na levé straně zůstal papírový kužel a zploštělá špička zaostřená do tvaru kosočtverce vyšla druhou stranou. Zdálo se, že hroty jsou napuštěné jakousi černou dehtovitou látkou.

Holliday se otočil na podpatku a uviděl, že všichni čtyři ozbrojení chlapci, kteří je hlídali, byli také zasaženi, každý několikrát, a jasně bílé kužely vyčnívaly z jejich tváří, zad, hrudi a břicha.

Šipky měly okamžitý účinek; ochromení, dušení, záškuby, křečovité prohnutí zad do oblouku jako po strychninu, pěna u úst a pak naprostá ztráta kontroly nad svěráci, následovaná téměř okamžitě smrtí.

Holliday, Peggy, Rafi a Eddie zůstali jako jediní nezasaženi. Kánoe na řece plula dál; chlapec, který zapálil rybářské čluny s vesničany, napůl visel přes bort lodi a dva krokodýli se pokoušeli stáhnout jeho mrtvolu do vody.

Ze samotných člunů zbývaly už jen kouřící trupy, jejich posádka byla buď upálena, nebo stažena obrovskými plazy k bahnitému dnu řeky. Vše probíhalo v tichu a od první šipky v Salamangově oku do smrti posledního z malých vojáků uplynuly pouhé vteřiny. Nikdo nepronesl ani slovo; nepadl jediný výstřel.

Peggy začala fotografovat bizarní masakr, který kolem nich nastal; pak ale musela přestat, protože se jí ruce třásly příliš silně. Holliday sledoval její vytřeštěný pohled. Z džungle se začali vynořovat lidé, celé skupiny mužů v sandálech s řemínky ovázanými křížem přes lýtko až ke koleni podle starodávného vzoru. V rukou drželi téměř dvoumetrové bambusové trubice a u pasu měli toulce s dlouhými šipkami s kuželovitými konci.

Někteří z nich měli na hlavách dřevěné helmy s koženými klapkami a hřebenem, který byl vyrobený z jakýchsi natužených zvířecích štětin, uspořádaných do chocholu, zatímco jiní měli obyčejné plátěné čapky, které doplňovaly jejich suknice, podobné skotským kiltům. Nejzvláštnější na nich byla barva jejich pleti – světle hnědá, jako káva, do které někdo nalil hodně mléka. Jejich vlasy byly tmavé a rovné a jejich rysy byly rozhodně spíš bělošské než negroidní. Překvapující bylo, že, jak si Holliday s údivem povšiml, někteří ti podivně odění muži měli modré oči.

„Umufo omhloshana“ pronesl Eddie potichu.

Holliday přikývl. „Bledí cizinci.“

Kapitola dvacet dva

Na dveře kanceláře sira Jamese Mathesona kdosi zaťukal. „Dále!“

Do okázalé kanceláře vešel Allen Faulkener a zastavil se před Mathesonovým psacím stolem. „Leonhard Euhler je mrtvý,“ pravil stroze.

„Proboha!“ zvolal Matheson. „Jak to?“

„Zřejmě nějaká milostná záležitost mezi homosexuály, alespoň podle švýcarské policie. Milostná korespondence, dopis na rozloučenou, a tak.“

Matheson seděl strnule za svým stolem, dlaně roztažené na jeho hladkém prázdném povrchu. Chvíli přemýšlel a pak se naklonil dolů, otevřel zásuvku, v níž měl skříňku s doutníky, a vyndal jeden doutník Romeo y Julieta Short Churchill Robusto.

Pečlivě zásuvku opět zavřel a pak vytáhl z kapsy své vesty zlatý ořezávač Dunhill a připravil si doutník. Opřel se dozadu ve svém křesle a zapálil doutník zapalovačem, také značky Dunhill, a usilovně se snažil zachovat před Faulkenerem klid. Nebylo by dobré, aby pomocník viděl, že se jeho mistr něčeho obává, a poprvé za dlouhou dobu to bylo přesně to, co sir James Matheson pocítil – obavy.

Matheson moc nevěřil na štěstí nebo shodu okolností. Ať měla švýcarská policie v rukou jakékoli důkazy, nechtělo se mu věřit, že Euhler by si vybral právě tento okamžik, aby ukončil svůj život kvůli hloupé milostné aféře. Měl pocit, že jeho plán dostává první drobné trhliny, ale jestli je jeho intuice správná, tak kdo za tím vězí? A jak to udělat, aby se ty trhliny nezvětšovaly?

„Žádné známky násilí?“

„Prý ne. Prášky, milostné dopisy, jak jsem říkal. Ten člověk, co ty dopisy psal, zemřel při autonehodě.“

„Nedávno?“

„Před šesti lety.“

Proč by se nějaký teplouš zabíjel kvůli smrti milence, ke které došlo před šesti lety? To vůbec nedávalo smysl. Všechno ukazovalo na to, že v tom má prsty Kolingba.

„Chci vidět pitevní protokol, policejní složku a všechny pásky z bezpečnostních kamer, které mají.“

„Už jsem se na to ptal, sire Jamesi. V jeho domě žádné kamery nejsou, ale v bance ano, uvnitř i venku.“

„Promluvte si s panem Geslerem osobně; řekněte mu, že vzhledem k tomu, že Euhler pro nás projednával delikátní záležitost, tak bych velmi uvítal, kdybych mohl kopie těch pásek dostat co nejdřív. Kdyby se cukal, tak na něho trochu zatlačte; připomeňte mu tu složku s jeho osobními záznamy, kterou máme. Potřebuji pásky natočené jeden den před Euhlerovou smrtí a jeden den po ní.“ Matheson se odmlčel. „Měl získat plné moci na tu těžební společnost, kterou jste našel. Udělal to?“

„O ničem takovém nevím, sire Jamesi.“

Ne, samozřejmě že ne; nebyl by důvod ho zabíjet, kdyby už plné moci změnily vlastníka. Je tu někdo jiný, kdo se je snaží dostat. Ale kdo? Nagoupandé? Ten nemá v hlavě rozumu ani co by se za nehet vešlo, a Matheson vážně pochyboval, že by si dokázal takový komplot vůbec představit, natožpak ho zorganizovat.

Kolingba byl pravděpodobně také neschopný, ale jeho osobní Rasputin, ten Oliver Gash, by něco takového provést mohl. I o tom však Matheson pochyboval. Gashova složka líčila dotyčného jako kriminálníka s úskočností zločince, ale ne zas tak komplikovaného, aby dokázal zorganizovat masivní podvod se spekulativním prodejem akcií. To prostě nebyla jeho parketa. Znovu zabafal ze svého doutníku a několik okamžiků si vychutnával jeho bohatou sladkou vůni. Je na čase přejít k meritu věci. Ty plné moci.

„Zjistěte, kde ty plné moci jsou. Jestli je Euhler nenechal podepsat, tak pojedete do Britské Kolumbie vy a získáte je. Mám tu kopie.“

„Ano, pane.“

„Slyšel jste něco o těch rabiátech Harrise a paní Sinclairové v Africe?“

„Ne, pane. Ani slovo.“

„Takže můžeme předpokládat, že ho někdo vyřadil ze hry a že Holliday a ten jeho kamarád archeolog jsou pořád živí a na svobodě. Jestli přežijí, tak se vystavujeme přílišnému odhalení ze strany médií. Najděte někoho, aby je zastavil. Někoho lepšího, než je Harris.“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho bude ještě čekat náš rakouský přítel Lanz?“

„Příští týden je novoluní.“

„Jeho pečovatelé ho hlídají?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, tak mi sežeňte ty pásky a zjistěte, co je s těmi plnými mocemi. Bez nich bych právě tak dobře mohl investovat do kontejneru s popelem.“

„Ano, pane.“ Faulkener vycouval z místnosti.

Matheson se opřel ve svém křesle. Už porušil polovinu všech předpisů o cenných papírech a devizách v téhle zemi a všech dalších, kde rozjížděl obchodování společnosti Silver Brand Mining, a jestli ho přitom chytnou, tak ho šoupnou za mříže na zbytek života. Vedle jeho finančních deliktů vypadal Bernie Madoff jako amatér. Navíc by mu mohli přišít i napomáhání při přípravě vraždy, nemluvě o chystaném svržení hlavy cizího státu a podplacení jeho nástupce. A ještě ke všemu to začíná vypadat, že existuje nějaký záhadný soupeř, který si také brousí zuby na válečnou kořist Kukuanalandu.

Jeho úsměv se rozšířil. Zhluboka vdechl kouř ze svého churchillovského doutníku. Od chvíle, co přišel o panictví s milenkou svého otce, když mu bylo čtrnáct, nepociťoval takový strach a takové vzrušení. Vyndal si sladce chutnající doutník z úst a vyfoukl oblak aromatického kouře k ozdobnému štukovému stropu své kanceláře. To jsou přesně ty okamžiky, pro které stojí za to žít!

Z pralesa vystoupila jediná mužská postava, obličej zakrytý ozdobnou dřevěnou maskou, jejíž hrany byly olemovaný pozlaceným rákosem jako stylizovaná lví hříva. Na temeni měla maska kohoutí hřeben jako helma římského centuriona, zhotovený z tuhých a načerveno nabarvených štětin.

Červené dřevěné oči masky byly vypoulené a ústa byla čtverhranná, s dřevěnými příčkami v místě, kde by byly zuby; připomínalo to ochrannou pokrývku hlavy gladiátora. Muž měl na sobě stejnou bílou suknici jako ostatní a u pasu také toulec plný šipek, ale jeho pleť byla černá jako uhel. Jeho nohy vězely v sandálech, kožené řemínky křížem ovinuté přes lýtka až téměř ke kolenům.

V levé ruce nesl jednu dlouhou foukací trubici a v pravé cosi, co vypadalo jako důtky a žezlo egyptských faraónů; posvátné insignie moci, božskosti a královského majestátu. Odznaky byly ze solidního zlata, stejně jako žezlo nalezené v rukou krále Tutanchamóna. Mužův zlatý náramek byl posetý obrovskými neopracovanými diamanty a smaragdy.

Když se blížil k Hollidayovi a ostatním, zastrčil zlaté žezlo a důtky za opasek své suknice a zdvihl ruku, aby si sundal masku. Jakmile to udělal, hned k němu přiskočil jeden z mužů se skloněnou hlavou a uctivě od něho masku převzal. Maska byla stejně jako žezlo a důtky zřejmě odznakem nějaké vysoké funkce.

V obličeji muže zářily tmavé a inteligentní oči. Usmál se a když otevřel ústa, Holliday zahlédl, že má v levé stoličce staromódni amalgámovou plombu. Ať byl ten muž kdokoliv, rozhodně to nebyl žádný divoch z džungle.

Zastavil se před Hollidayem a napřáhl ruku. „Dobré odpoledne, plukovníku Hollidayi, já jsem doktor Amobe Barthélémy Limbani. Představíte mě svým přátelům?“

Kapitola dvacet tři

Zkušenosti kapitána Jean-Luc Saint-Sylvestra se Spojenými státy se omezovaly na čtrnáctidenní dovolenou v Miami, na kterou se jednoho léta vypravil z čisté zvědavosti. Kanadu a Vancouver znal ještě méně; jen z několika satelitních televizních interview, která byla natočena na deštivých ulicích města během poslední zimní olympiády.

Když vystoupil z letadla Air Canada 747, byl příjemně překvapen, že nachází moderní, čistý a přiměřeně účelný letištní terminál. Celní úředníci, i když očividně poměrně naivní, pokud šlo o jiné země, byli alespoň zdvořilí, což byl pokrok oproti uniformovaným gorilám, s jakými se setkal na mezinárodním letišti v Miami.

Během krátkého mezipřistání v Paříži si koupil cestovního průvodce po Vancouveru a vybral si příhodně luxusní hotel v centru města, pro případ, že by jeho plán B vyžadoval, aby pozval ty staré dámy na čaj. Rezervoval si apartmá online s použitím jedné z Euhlerových kreditních karet a když nasedal do taxíku před příletovým terminálem, řidiči pouze stroze pokynul: „Hotel Vancouver.“

Jakmile vyjel od letiště, velmi brzy si všiml, že Vancouver je město vody a mostů. Samotné letiště bylo na ostrově říční delty a po levé straně viděl Tichý oceán.

Jeli po Granville Street, širokém bulváru lemovaném růžovými a bílými rozkvetlými třešněmi. V dálce byly vidět hory, porostlé jehličnatými lesy, a vzápětí míjeli další vodní plochu, u jakéhosi obchodního centra zvaného Falše Creek, zřejmě lákadla pro turisty.

Za patnáct minut taxík dorazil k hotelu Vancouver. Byla to stavba ve stylu francouzského zámku s měděnou střechou, která už dávno zezelenala vlivem stáří a povětrnostních podmínek. V recepci se zapsal a použil opět Euhlerovu kartu. Na rozdíl od mnoha evropských hotelů tady po něm nechtěli ani pas, nemusel ho ani ukazovat. Zdálo se, že nikomu nepřipadá divné, že černoch, který mluví anglicky se zřetelným francouzským přízvukem, má tak očividně německé jméno, jako je Euhler. Saint-Sylvestre se pousmál.

V dobách studené války, a vlastně ještě dnes, byly kanadské pasy velmi žádané u špionážních agentur, protože nabízely bezvízový vstup do 157 zemí a víza při příjezdu do většiny ostatních. V šedesátých letech se říkalo, že do Spojených států se kyvadlovou leteckou dopravou z Ottawy a Toronta dostane víc špionů než regulérních pasažérů, a dokonce ještě v roce 1997 použil Mosad kanadské pasy při svém zpackaném pokusu o atentát na Chálida Mašála, nechvalně proslulého velitele Hamásu. Saint-Sylvestre si už podruhé toho dne pomyslel, že tihle Kanaďané jsou vážně naivní.

Postarší zřízenec odnesl jeho kufr k malému apartmá, které si zarezervoval, a Saint-Sylvestre mu podal pět dolarů spropitného z mnohabarevného svazku, za který před odchodem z letiště vyměnil své švýcarské franky.

Apartmá bylo zařízené v béžové barvě, konzervativní a komfortní; bylo tu všechno, včetně televize s velkou obrazovkou, wi-fi, vířivky a koupacích plášťů. Podobně jako reklama v nedělních New York Times na A. P. O. džíny za čtyři tisíce dolarů a kabelky od Marc Jacobse za třicet tisíc byl tohle právě ten druh luxusu, jaký je semeništěm revoluce pro masy, něco, na co jeho velevážený nadřízený generál Solomon Kolingba se svými range rovery, pruhovanými jako čmelák, svými diamanty posázenými hodinkami Rolex President a slunečními brýlemi Dolce a Gabbana za tři tisíce dolarů jaksi zapomněl.

A teď, jak to vypadá, ho jeho zapomnětlivost zřejmě přijde draho. Smutné bylo, že ten tlustý a přihlouplý prezident Kukuanalandu není takový Robin Hood, na jakého si zpočátku hrál. Majetek, který získal nezákonnými podniky, na něž dohlížel spolu s Gashem, se zřídkakdy dostal za hranice pevnosti ve Fourandau či vůbec přes práh dveří banky pod kanceláří Saint-Sylvestra. Ke zbídačelému lidu země z něho nikdy nedospěl ani cent.

Generál Kolingba na rozdíl od Saint-Sylvestra nečetl historii, vlastně nečetl vůbec nic, když se to tak vezme, a neznal obecně známou pravdu, kterou by mu řekla většina středoškolských učitelů dějepisu a každý svržený diktátor na světě; ten, kdo se dostal nahoru díky státnímu převratu, má velkou šanci na to, že díky němu také skončí.

V hotelu bylo několik restaurací a velmi bohatá nabídka pokojové služby, takže Saint-Sylvestre si objednal na pokoj snídani sestávající z čerstvě vymačkaného pomerančového džusu, bagety s krémovým sýrem a uzeným lososem, hranolků s dokonale osmaženým volským okem a termosky vídeňské kávy. Rychle se osprchoval, oblékl si nadýchaný bílý koupací plášť a právě se hodlal usadit s výtiskem kanadských novin Globe and Mail, který byl také pozorností hotelu, když mu pokojová služba objednané jídlo přinesla. S chutí se do něho pustil a přitom si plánoval další postup.

V jedenáct byl připraven začít realizovat svůj plán. Zběžné prohlédnutí místního telefonního seznamu mu prozradilo, že sestry Brocklebankovy bydlí v ulici prostě nazvané Crescent, ve vancouverské čtvrti Shaughnessy. Saint-Sylvestre strávil poté dvacet minut v internetovém kiosku hotelového business centra v přízemí a zjistil, že Brocklebankovi byli vážená starobylá vancouverská rodina, samozřejmě s nezbytnými kostlivci ve skříních, včetně obrovského stříbrného dolu, který zkrachoval ve dvacátých letech poté, co A. G. Brocklebank, dědeček obou sester, přecenil svoje možnosti. Krach ho doslova smetl.

R T. Brocklebank, syn A. G. a otec sester, vyženil obrovské jmění, když si vzal dědičku cukrovarníckeho podniku, ale manželství se octlo na bodu mrazu poté, co jeho žena zjistila, že manžel ji nejen podvádí s její sestrou, nýbrž navíc zpronevěřil miliony z rodinného podniku a promrhal je na burze Standard stock and Mining Exchange v Torontu.

Byl z toho obrovský skandál, ale i když byl Brocklebank sukničkář, defraudant a mizerný podnikatel, nade vše miloval své dcery. Dřív, než „náhodou“ sjel s vozem své ženy, velmi elegantním kabrioletem Packard V12 z roku 1936, z šedesátimetrového útesu v místě, které se nyní nazývá Wreck Beach poblíž univerzitního kampusu Point Grey v Britské Kolumbii, učinil z nich beneficienty nesmírně velké životní pojistky.

Pojišťovací společnost nebyla schopna prokázat ani sebevraždu, ani opilost, a nezbylo jí tedy nic jiného než pojistku vyplatit, včetně klauzule o dvojím zajištění. Sestry, které stále bydlely v původním sídle Brocklebankových na Crescentu, byly najednou opět bohaté.

Moudře se radily s právníky a bankéři a tak se jim podařilo jejich jmění zachovat. Ani jedna z nich se neprovdala, neměly žádné dědice a jmění na nikoho nepřevedly. Po jejich smrti nemovitost Brocklebanků přejde do vlastnictví univerzitního ženského klubu ve Vancouveru, jehož byly aktivními členkami už víc než padesát let, poté, co ukončily studium na vysoké škole McGill ve Viktorii.

Žádná z nich nikdy nepracovala, i když obě se dlouhodobě věnovaly různým ženským aktivitám. Betty se bez nějakého zvláštního důvodu stala členkou hnutí zastávající právo na interrupci a Margie zase naopak členkou hnutí proti potratu; Betty se klonila k teoretickému marxismu, zatímco Margie byla nadšenou podporovatel kou monopolního kapitalismu.

Saint-Sylvestre vytočil telefonní číslo, které našel v adresáři, a po sedmi zazvoněních kdosi telefon zvedl a ozval se vysoký, mírně rozrušený ženský hlas.

„Prosím?“

Hlas byl nejistý, slabý a rozechvělý; postarší žena, které nikdo moc nevolá a když ano, tak to většinou nejsou příjemné zprávy. Dokázal si představit drobnou starou dámu v domácím úboru, sedící v hale plné zaprášených olejomaleb starých rodinných portrétů a osvětlené úspornými žárovkami, aby ušetřila za elektřinu.

„Slečna Brocklebanková?“ zeptal se Saint-Sylvestre a snažil se, aby jeho hlas zněl pokud možno chlácholivě.

„Tady je Betty Brocklebanková, s kým mluvím, prosím?“

Saint-Sylvestre byl na tu otázku připraven. „Jmenuji se Wolfgang Gesler, slečno Brocklebanková. Zastupuji Geslerovu banku v Aarau ve Švýcarsku. Do vašeho krásného města jsem přijel z pověření svého otce, pana… pana Horsta Geslera, prezidenta banky. Jde o dispoziční právo k vašim akciím ve společnosti Silver Brand Mining, v níž jste vy a vaše sestra majoritními akcionáři.“

„Ale to je zvláštní,“ podivila se Betty Brocklebanková. „Právě včera nám volal zástupce vaší banky.“ Její hlas zpevnil. „Dnes odpoledne pro nás přijede v limuzíně a odveze nás k Sylvii na čaj, abychom prodebatovali stav našich akcií.“

Do prdele, pomyslel si Saint-Sylvestre. Vůbec ho nenapadlo, že by se Mathesonovi lidé mohli dostat k sestrám před ním.

„Ale ne ne, to vůbec není zvláštní, slečno Brocklebanková,“ řekl Saint-Sylvestre lehce a snažil se o veselý tón, což ho stálo velké úsilí. „Můj otec mi říkal, že záležitost vašich akcií je natolik důležitá, že vyžaduje dva zástupce banky. Vypadá to, že tu jen došlo k drobnému nedorozumění.“

„Zřejmě,“ podotkla Betty Brocklebanková.

„Mohla byste mi prosím říct, koho z našich lidí otec poslal, aby mi vypomohl?“

„Nějakého pana Euhlera,“ řekla paní Brocklebanková. „Tedy pokud se to takhle vyslovuje.“

„Vaše výslovnost je vynikající, slečno Brocklebanková,“ ujistil ji Saint-Sylvestre. „A Léonard je skvělý člověk, opravdu. Nenechal vám na sebe telefonní číslo? Připadal bych si trochu jako hlupák, kdybych musel volat svému otci a ptát se ho.“

„Je ubytovaný v hotelu Georgia na pokoji jedenáct dvacet čtyři. Myslím, že tomu teď říkají Rosewood Georgia nebo Georgia Rosewood. Margie a já se teď už ven dostaneme jen zřídka, víte. Upřímně řečeno, sestra se začíná chovat trochu pošetile; obávám se, že trávím většinu svého času tím, že po ní uklízím a připomínám jí, že její drahoušek siamský kocour umřel už před lety… chápete, co mám na mysli, že? S Margií je někdy holt trápení.“ Vyslovovala sestřino jméno zvláštně, s tvrdým G namísto Z.

„Ale to je nemilé,“ poznamenal Saint-Sylvestre. „V kolik pan Euhler říkal, že pro vás přijede?“

„Ve tři,“ odpověděla Betty Brocklebanková rychle. Najednou se ozval zvuk, jako kdyby zalapala po dechu. „Panebože, to už je hodin! Budu se muset začít připravovat.“ Nastala krátká odmlka. „Říkal limuzína, že?“ ujistila se ještě paní Brocklebanková pevně.

„Samozřejmě,“ chlácholil ji Saint-Sylvestre. „To není žádný problém, slečno Brocklebanková. Takže ve tři.“

„Ve tři,“ opakovala Betty. „Nashledanou, pane Geslere.“

Saint-Sylvestre zavěsil telefon a na chvíli se zamyslel a pak vytočil číslo recepce v hlavní hale.

„Mám dvě otázky,“ začal, když se recepční ozvala. „Můžete mi prosím říct, kde je hotel Rosewood Georgia? A kde bych mohl v krátké době sehnat limuzínu?“

Ukázalo se, že hotel Rosewood Georgia je kousek odtud, jen pár bloků pěší chůze od hotelu, v kterém byl Saint-Sylvestre ubytovaný. Objednal limuzínu z místní agentury a pak se vydal po Burrard Street a zabočil doprava na Georgia. Slunce svítilo a na severu ostře vystupovala hradba hor na pozadí jasně modré oblohy.

Vancouver byl z větší části velmi mladé město; žádná z budov, které policista cestou viděl, nebyla starší než pár set let, a s výjimkou stavby, která vypadala jako zmenšená verze Britského muzea (ukázalo se, že je to vancouverská galerie umění), tu architektuře panovaly ocel a sklo.

Hotel Rosewood Georgia byl starší dvanáctipatrový dům na rohu ulic Georgia a Howe, jeho cihlové stěny byly čerstvě natřené a pod markýzou u hlavního vchodu seděl vrátný. Vstupní hala byla v červených, zlatých a tmavě hnědých odstínech a působila čerstvě modernizovaným dojmem, což bylo trochu v rozporu s poněkud staromódním exteriérem z dvacátých let. Saint-Sylvestre se o to však nijak nezajímal.

Výtahem, v kterém byl sám, vyjel nahoru do jedenáctého patra a našel pokoj číslo 1124. Sáhl do své kapsy od bundy, vytáhl tytéž chirurgické rukavice, jaké použil v Euhlerově bytě, a natáhl si je. Zaklepal a pak ustoupil doleva. Okamžik bylo ticho a pak se ozval tlumený hlas.

„Prosím?“

„Přišel vám fax, pane Euhlere.“ Pokojovou službu lze odmítnout a uklízečku poslat pryč, ale kvůli faxu lidé většinou dveře otevřou.

Bylo trochu riskantní říkat mu Euhler, ale Saint-Sylvestre s tím rizikem počítal. Betty Brocklebanková mu dala číslo pokoje, ale kdyby z nějakého důvodu volala a žádala pana Euhlera a ten muž by v hotelu byl registrovaný pod jiným jménem, mohlo by to u někoho vzbudit podezření.

Saint-Sylvestre uslyšel, jak dotyčný sundal řetízek ze dveří a pak se ozvalo cvaknutí zámku. Pevně sevřel v pravé dlani steakový nůž od snídaně a když se dveře otevřely, učinil výpad dopředu a soustředil se přitom na mužovu bránici.

Bez zaváhání prudce vrazil muži nůž zubatým ostřím nahoru do těla hned pod mečovitý výběžek, do místa, kde se žebra napojují na hrudní kost. Čepel z nerez oceli se zanořila do pravé srdeční komory, prošla přímo nahoru plieni arterií a aortou a doslova rozřízla orgán vejpůl.

Policista zatlačil muže nazpět do krátké předsíňky a kopnutím za sebou přirazil dveře. Uviděl, že muži se z úst a nosu začíná řinout krev, jak pět a půl litru životodárné tekutiny začalo zaplavovat hrudní dutinu. Znovu na něho zatlačil dopředu a pak udělal krok nazad a současně uvolnil sevření pravé ruky, v níž svíral rukojeť nože.

Muž se skácel dozadu a Saint-Sylvestre rychle uskočil, přičemž se ujistil, že dveře jsou opravdu zavřené. Otočil zámkem a dal na dveře řetěz a pak se obrátil ke své oběti. Neozval se žádný zvuk, jen zadunění, jak mrtvý muž dopadl na béžový koberec. Zběžný pohled do zrcadla v předsíni Saint-Sylvestrovi potvrdil, že na sobě nemá nikde krev, s výjimkou pravé rukavice.

Poklekl na jedno koleno a otřel krev o koberec, ale rukavici si prozatím ponechal.

Tělo leželo natočené v mírném úhlu, napůl v pokoji, s nohama v předsíňce. Muž byl vysoký, šedovlasý a měl knírek, úhledně sestřižený po vojenském způsobu. Měl na sobě bílou košili, která byla nyní vpředu zalitá krví, proužkované kalhoty od obleku a naleštěné drahé polobotky. Na prstě měl pečetní prsten s prachovnicí visící z rozety, obkrouženou latinským heslem Celer et audax – Rychlí a stateční. Pokud se dobře pamatoval, kdysi dávno byl ten muž, kterého právě zabil, důstojníkem britského královského střeleckého sboru.

Na mrtvole jinak nic zajímavého nebylo a Saint-Sylvestre pochyboval, že to byl člověk, který by nosil peněženku v zadní kapse kalhot, takže se ani neobtěžoval ho obracet. Namísto toho ho překročil a vstoupil do vlastního pokoje.

Hotelový pokoj byl mnohem menší než Saint-Sylvestrovo apartmá v hotelu Vancouver, ale byl zařízený ve stejných béžovočokoládových odstínech. Na polici u hlavy postele ležel kufr a na malém stolku pod jediným oknem v pokoji byla otevřená aktovka. Sako, které patřilo ke kalhotám, jež měl mrtvý na sobě, bylo přehozené přes opěradlo židle před stolem.

Saint-Sylvestre prohledal vnitřní kapsy saka. V levé byla pánská peněženka Coach a v pravé smartphone BlackBerry Torch. Peněženka byla plná různých průkazů na jméno Allen Faulkener, včetně britského řidičáku, zbrojního průkazu od ministerstva vnitra, který Faulkenerovi dovoloval vlastnit a nosit poloautomatickou pistoli Heckler & Koch P30 ráže devět milimetrů, a biometrické karty společnosti Matheson Resource Industries.

Saint-Sylvestre si ponechal peněženku a strčil ji do své vlastní kapsy a pak si vzal i smartphone; nevyhnutelně sem někdo zavolá policejní detektivy, aby vyšetřili vraždu a identifikovali tělo, a nebyl důvod jim to zbytečně ulehčovat.

Saint-Sylvestre obrátil svou pozornost k aktovce. Byl v ní tlustý svazek kopií dohod o plné moci k převodu akcií sester Brocklebankových ve společnosti Silver Brand Mining a hnědý pas Evropské Unie a Spojeného království na jméno Allen Faulkener. Nic jiného. Kůže aktovky voněla novotou. Nebyl tu žádný útržek letenky, ani palubní vstupenka, což utvrdilo Saint-Sylvestra v přesvědčení, že Faulkener do Vancouveru přiletěl soukromým letadlem. Razítko imigračního úřadu v jeho pase mělo včerejší datum. Zřejmě se nějak musel dozvědět o Euhlerově smrti během několika hodin.

To stačilo k tomu, aby se policista na chvíli zarazil. V Kukuanalandu dokázal nahnat lidem strach pouhým pohledem a měl na Kolingbu téměř stejně velký vliv jako Oliver Gash, ale tohle byl Mathesonův svět. Saint-Sylvestra poprvé napadlo, že si možná ukousl trochu moc velké sousto. Ale na druhé straně je fakt, že Matheson o jeho existenci neví, alespoň prozatím, a neviditelnost je někdy ta nejmocnější zbraň ze všech.

Saint-Sylvestre upustil peněženku, smartphone a pas do aktovky a pak přešel k polici u postele a rychle prohlédl kufr. Byly v něm dvě věci, které by se daly využít; jednak hedvábná zeleno-červeno-černá kravata střeleckého pluku a jednak devítimilimetrová poloautomatická pistole H&K v pěkném koženém pouzdře Bianchi. Vytáhl zbraň z kufru, podíval se, jestli je zásobník nabitý a zaklapl jej zpátky. Pistole byla rozhodně pokrok ve srovnání se steakovým nožem, ale byla nebezpečná, pokud by ho s ní přistihli. Kanadské zbrojní předpisy byly ještě přísnější než britské a to už bylo co říct. Saint-Sylvestre se vrátil k aktovce, vhodil do ní zbraň a vázanku spolu s ostatní kořistí a pak ji zavřel a otočil kombinací zámku.

Pak i s aktovkou přešel k mrtvému tělu. Klekl si k němu a sundal muži pečetní prsten z ukazováku pravé ruky. Nasadil si jej na vlastní prst; byl mu trochu volný, ale určitě mu nespadne. Vstal a naposledy se rozhlédl kolem sebe. Až na mrtvolu na podlaze tu nebyly žádné známky nepořádku. Překročil mrtvé tělo Allena Faulkenera a prošel krátkou předsíní ke dveřím pokoje.

Nastavil zámek, sundal z kliky cedulku s nápisem Prosím nerušit, pak otevřel dveře a vykročil do hlavní chodby. Byla prázdná. Zavřel dveře a poslouchal, dokud zámek nezapadl, potom pověsil na dveře cedulku, stáhl si chirurgické rukavice a nacpal si je do zadní kapsy kalhot. O devadesát vteřin později vešel do prázdného výtahu a sjel dolů do recepce. Za dalších třicet vteřin vyšel hlavními dveřmi hotelu opět ven do slunečního světla.

Neviditelný.

Kapitola dvacet čtyři

Skoro celý den pochodovali džunglí. Slunce už se sklánělo níž, světlo, které dopadalo skrze listoví na širokou pěšinu, přecházelo ze zelených odstínů do měděné a zlaté. Opice si skřehotavě stěžovaly a tu a tam z mokřadů vzlétlo se zakvákáním hejno rozzlobených volavek, které vyrušili.

Stezka vedla téměř přímo na západ a zhruba sledovala tok řeky. Tu občas zahlédli v dálce na jihu. Podle Limbaniho byla cesta pozůstatkem někdejší sloní stezky, trasy, po níž se ubírala migrující stáda a která už nebyla používaná celá desetiletí, možná déle.

Dospěli k ústí úzkého údolí mezi dvěma nízkými, džunglí zarostlými kopci, a Limbani zdvihl ruku a zastavil se. Holliday se ohlédl přes rameno a uviděl, že všichni válečníci s bledší pletí se na jeho signál zastavili také. Peggy, která šla hned za ním, se tvářila, že chce něco říct, ale Holliday jen zavrtěl hlavou. Odkudsi zpředu, z velké dálky, se ozval ostrý hvizd a Limbani si viditelně oddechl.

„Předsunutý oddíl prozkoumá další cestu,“ řekl Limbani.

Holliday se usmál, když slyšel toho exoticky oděného muže používat moderní vojenský termín pro první zvědy v jednotce. Limbani zvedl pěst do vzduchu a Holliday sledoval, jak všichni válečníci přešli z „pozor“ na „pohov“.

„Můžeme si tady chvíli odpočinout,“ zamumlal Limbani tiše. Usadil se pod strom s vysokou korunou, který měl tenké voskové listy a byl obtěžkaný modrými plody podobnými hrušce.

„Vypadá to jak japonský lilek,“ řekla Peggy a svalila se na zem pod strom.

„Dacryodes edulis“ pravil Limbani s úsměvem. „Říká se mu taky safou nebo africká hruška.“

„Je to jedlé?“ zajímal se Rafi.

„Velice. Utrhněte si,“ vybídl ho Limbani. „Ta namodralá barva znamená, že jsou zralé. Chutnají jako trochu kyselejší švestky, jestli chcete nějaké přirovnání.“ Potřásl hlavou. „Kolingba by byl mohl zaměstnat tisíce lidí na plantážích těchto stromů. Ovoce je vynikající jak syrové, tak vařené, má vyšší obsah oleje než doslova jakýkoli jiný organický druh, a když je strom správně pěstován, získá se z něj při sklizni více oleje než ze slunečnic. I jeho dřevo je použitelné; je to skvělá náhražka mahagonu a taky mnohem trvalejší.“

Rafi vstal a natáhl paže, aby natrhal ovoce houpající se na nejnižších větvích.

Limbani sebou najednou trhl a chytil se za bok, jako kdyby se ho zmocnila křeč. Ta vzápětí přešla a zdálo se, že napětí povoluje, jak bolest odeznívala. Hollidaye napadlo, že Limbanimu už musí být skoro sedmdesát a oni pochodovali džunglí rychlostí, jaká by příslušela mnohem mladšímu muži.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se Holliday.

„Ještě den pochodu,“ odpověděl Limbani a ukázal na kopce před nimi. „Těm se říká Krokodýlí oči. Dnes se utáboříme na pravém oku.“ Holliday se tam zadíval svýma vlastníma očima a trochu rozostřil pohled a vzápětí uviděl, co měl Limbani na mysli – dva nízké pahorky vystupující nad řekou. Limbani pokračoval: „Krokodýlí oči jsou nejen příhodné místo k táboření i k přepadení, ale navíc označují východní hranice území mého lidu, Umufo omhloshana. Isikaya indawo.“

Holliday se podíval na Eddieho a Kubánec to přeložil.

„Domovské místo,“ řekl. „Místo vašich otců, že je to tak?“

Rafi natrhal dost ovoce pro ně pro všechny a rozdal je kolem. Holliday si ukousl. Limbani měl pravdu – chutnalo to jako kombinace švestky a hrušky, a bylo to dost šťavnaté. Znovu si ukousl a pak si utřel ústa do rukávu.

„Pořád jste mi ještě neřekl, odkud víte naše jména,“ řekl Holliday.

„Viděl jste přece tu masku,“ pravil Limbani s mírným úsměvem. „Třeba jsem griot – kmenový šaman.“

Peggy se suše zasmála. „Šaman s diplomem v oboru tropické choroby z pařížské univerzity. Tomu tedy říkám opravdu vzdělaný domorodec.“

„Takže vy o Amobe Limbanim přece jen něco víte,“ řekl černoch a v unavených starých očích mu vesele zablýsklo. „Co byste o něm řekli, když ho teď vidíte před sebou?“

„Myslím, že dokáže velice dobře měnit předmět hovoru,“ řekl Rafi a zakousl se do africké hrušky. „Proč neodpovíte Doktorovi na jeho otázku?“

„Doktorovi?“ zeptal se zkoumavě Limbani. „Tak vy jste také doktor? Pohybujete se spíš jako vycvičený voják.“

„Už jste to udělal zase,“ rozesmál se Holliday.

„Udělal co?“ zeptal se Limbani nechápavě, s nevinným pohledem v rozšířených očích.

„Změnil předmět hovoru,“ řekla Peggy.

„A jak zněla otázka?“

„Vy víte, na co jsem se ptal,“ řekl Holliday. „Odkud víte, kdo jsme?“

„Vy myslíte tuhle otázku? Odpověď na ni je velice prostá.“ Limbani pokrčil rameny. „Mám špiona.“

„Koho?“ chtěl vědět Holliday.

„Přemýšlejte chvilku,“ vyzval ho Limbani. „Přijdete na to.“

Bylo to jako základní lekce, kterou vyučoval své poručíky na West Pointu; někdy se člověk tak soustředí na taktické plánování každého dne, hodiny či minuty, že ztratí ze zřetele celkovou strategii, kompletní obraz, který může znamenat výhru v bitvě či dokonce válce.

Od chvíle, co přistáli u Umm Rawq, byl tento kompletní obraz jaksi zatlačen do pozadí, když měli co do činění s kulkami a foukačkami dole na řece. Když se ale nad tím doopravdy zamyslel, totožnost Limbaniho zvěda byla víc než očividná.

„Mutwakil Osman,“ řekl Holliday. „To je váš špion.“

„Ten chlápek s hydroplánem?“ zeptala se Peggy.

„Ten chlápek s hydroplánem,“ přikývl Holliday.

„Přesně tak,“ přisvědčil Limbani. „Byl přítelem Umufo omhloshana už od chvíle, co začal létat proti proudu. Je pevným zastáncem názoru, že je třeba ponechat lidem jejich nezávislost, nechat je, aby si sami řídili svůj osud. Čas od času nám přivezl léky a některé další nezbytnosti, ale nejdůležitější je, že nám poskytuje přehled o tom, co se děje v okolním světě a informuje nás o událostech, které by se nás případně mohly týkat.“

„Jako například Archibald Ives.“

„Přesně tak,“ řekl Limbani s povzdechem. „Odborník na minerály a prospektor v téhle zemi by mohl dost dobře znamenat konec tohoto lidu, konec všeho tady.“

„To už možná začalo,“ řekl Holliday. „Pokud o tom dosud nevíte, tak Ives byl zavražděn a sir James Matheson se o tuto oblast zajímá. Vlastní jednu z největších developerských těžařských společností na světě.“

„Já vím, kdo to je,“ řekl Limbani.

„Jde taky po nás,“ vložil se do toho Rafi. „Dozvěděl se, že se také zajímáme o tuto oblast, ale z jiných důvodů.“

„Vaše důvody znám také,“ řekl Limbani, znovu si povzdechl a vypadal najednou jako dost starý muž. „Doly krále Šalomouna, královna ze Sáby, možná dokonce Mansá Músa a Timbuktu. Velkolepé barevné fantazírování o historii, dobré tak pro George Lucase a Indiána Jonese. Science fiction.“

Holliday čekal, že Rafi na tuto kritiku jeho poněkud epičtějšího a intuitivního přístupu k archeologii něco rozhořčeně odsekne, jak to obvykle měl ve zvyku, ale Rafi byl pozoruhodně zdvořilý.

„Ujišťuju vás, doktore, že nejde ani tak o doly a legendy, jako spíš o úžasné lidi, kteří se těmito starými příběhy zabývali. Přivedla nás sem hrobka v Etiopii, ne nějaký traktát o Jajemství Rosettské desky‘, jakých je na internetu habaděj. Hrobka patřila jednomu templářskému rytíři, který pátral po něčem, po čem jistý Viking pátral už pět set let před ním a kvůli čemu ještě dalších tisíc let předtím zemřel římský legionář. Příběhy a legendy se vyprávějí pořád dokola tisíc let nebo dva tisíce let, ale vždycky v tom je nějaké zrnko pravdy, právě tak akorát na to, aby tomu snílci věřili. Heinrich Schliemann četl Homéra, dalšího takového snílka, a našel Tróju.“ Rafi pevně zavrtěl hlavou. „Takoví snílci mě zajímají mnohem víc než samotný sen, doktore Limbani.“

Limbani se na něho podíval poněkud skeptickým pohledem a pak pokrčil rameny. „Moc hezké povídání,“ řekl. „Jak často jste to recitoval?“

„Jenom jednou. Vám.“

Limbani si archeologa chvíli bedlivě prohlížel a pak promluvil. „Jestli je to pravda, doktore Wanounou, tak vás čeká velké překvapení, až dojdeme k cíli naší cesty. Opravdu veliké překvapení.“

Nemovitost Brocklebankových byla obrovská, schovaná za branou v tři metry vysoké kamenné zdi a obklopená nejméně pěti akry zahrad. Samotný dům byl rozlehlé panské sídlo z cihel a dřeva v kombinaci tudorovské gotiky a stylu amerického uměleckého hnutí, o rozloze víc než tisíc metrů čtverečních obytné plochy, s jedenácti koupelnami, třemi kuchyněmi, šestnácti ložnicemi, z nichž osm mělo vlastní originální krb, a sto šestnácti okny s tabulkami zalitými olovem, z nichž některé byly barevné, jiné ne.

Když je elektronický bzučák vpustil, limuzína projela branou a pokračovala nahoru po příjezdové cestě. Saint-Sylvestra ohromilo, jak skvěle je zahrada udržovaná. Buď měly sestry Brocklebankovy armádu zahradníků, nebo byly samy posedlé pěstováním květin.

Limuzína projela dlouhou příjezdovou cestu a zastavila před krytým vchodem. Saint-Sylvestre se naklonil dopředu a promluvil na uniformovaného řidiče. „Počkejte tady; myslím, že se tam nezdržím déle než dvacet minut.“

„Jak si přejete, pane,“ kývl řidič limuzíny.

Saint-Sylvestre popadl aktovku, vystoupil z limuzíny, vyšel nahoru po schodišti krytého vchodu a zazvonil na zvonek. Zevnitř uslyšel slabou ozvěnu zvonkohry Big Bena. O minutu později zaslechl klapot podpatků a dveře se otevřely. Za nimi stála stará paní, která se zatvářila zprvu polekaně a nadmíru překvapeně, když uviděla pana Geslera, ale rychle se vzpamatovala. Bylo znát, že se narodila v dobách, kdy lidé s barvou pleti Saint-Sylvestera vcházeli do domu zadními dveřmi, ne hlavním vchodem.

„Herr Gesler?“ zeptala se. Její obličej, růžový pod nánosem pudru, byl pokrytý vráskami a šedivé vlasy měla vyčesané do stočeného uzlu, který by se hodil k ženě v širokých šatech z předminulého století a velkém měkkém klobouku. Na nohou měla tmavé lodičky na nízkém podpatku a na sobě dokonale střižený tmavomodrý kostým s bílými kanýry, očividně Chanel z padesátých let. Přes rameno měla přehozenou obrovskou koženou kabelu z pravé kůže. Velice připomínala bývalou královnu matku. Nebyla to žádná drobná stará paní v domácím županu; toto byla naprosto dokonalá dáma.

„Slečna Brocklebanková?“ otázal se Saint-Sylvestre a mírně se uklonil. Uvažoval, jestli by její napřaženou ruku neměl políbit, ale pak usoudil, že by to bylo přece jen trochu přehnané. I když rozhodně ne moc. Namísto toho jí ruku stiskl.

„Ano, to jsem já,“ přisvědčila. „Moje sestra Margaret je v knihovně, mám pro ni dojít?“

„Napadlo mě, že bychom mohli uzavřít náš obchod ještě před svačinou, slečno Brocklebanková. Mohli bychom to vlastně pojmout jako malou oslavu a nebudeme pak muset spěchat.“

„No, já bych nerada, abychom se se svačinou opozdily,“ zaváhala stará paní. Neznělo to moc nadšeně, bylo zřejmé, že by nerada přišla o své potěšení. Brocklebankovy očividně nebyly zvyklé, aby jim někdo říkal ne, i když to znamenalo, že do jejich kapsy přibude slušná částka peněz.

„Bude to trvat maximálně deset minut, to vám slibuji,“ pravil Saint-Sylvestre pevně. „Potřebuji jen podpis na šek a parafovat a znovu podepsat smlouvy.“

„Měla jsem za to, že to jsme už udělali – myslím ty smlouvy.“

„Ale jistě,“ řekl Saint-Sylvestre a úmyslně nasadil mírně blahosklonný tón typu „trochu už zapomínáme, že?“, jaký se často používá při hovoru se starými a nemohoucími osobami. Stará paní změnu jeho hlasu okamžitě postřehla a mírně se naježila. Pak se ale stáhla.

„Když na tom trváte, Herr Gesler,“ řekla poněkud upjatě a ustoupila stranou.

„Budu se snažit, aby to bylo rychlé a bezbolestné,“ usmál se Saint-Sylvestre a vkročil do domu.

Betty Brocklebanková ho vedla vestibulem do velké síně; všude byla naleštěná intarzovaná dřevěná podlaha a u točitého schodiště se skvěl gigantický krb obložený kamenem. Ze stěn visely hlavy všech možných severoamerických zvířat a skleněnýma očima hleděly do prázdna. Parkety v síni byly pokryté obrovským perským kobercem, který byl očividně pravý.

Zabočili doprava do velké místnosti, jejíž podlahu pokrývaly menší koberečky a předložky. Podél dvou zdí se táhly vestavěné knihovny, u třetí stěny stál další velký krb, tentokrát plynový. Čtvrtou stěnu tvořilo velké starobylé okno s barevnými tabulkami, které vedlo do přední zahrady.

Vnější řada okenních tabulek rámovala výhled a barevná skla zobrazovala erb, který zřejmě patřil rodině Brocklebanků; složitá kombinace labutí, diadému a mečů v modré, zelené, fialové a zlaté barvě.

Nábytek byl v koloniálním indickém či siamském stylu s obrovskými proutěnými křesly a bambusovými stolečky. Na zakřiveném ratanovém gauči pod oknem, s tmavomodrým čalouněním pokrytým velkými pestrými magnoliovými květy, seděla druhá stará paní.

Vypadala úplně stejně jako Betty, až na její vlasy, které byly naondulované do pevných kudrlinek. Jejich bílá barva měla namodralý nádech a pod loknami místy prosvítala růžová kůže hlavy. Margaretin kostým byl stejný jako Bettin, pouze s opačnými barvami, bílý s modrými kanýry.

„Margie,“ oslovila ji Betty Brocklebanková, „tohle je pan Gesler z té švýcarské banky. Pane Geslere, moje sestra Margaret Brocklebanková.“

„Narodila se o tři a půl minuty dřív než já, což znamená, že je starší, a tak si myslí, že je taky chytřejší. Vítám vás, pane Geslere.“ Margie Brocklebanková se na něho podívala zvědavýma očima.

„Netušila jsem, že jsou v Evropě černoši. Nevzpomínám si, že bych tam nějakého před válkou viděla.“

„Moje matka pochází z Alexandrie v Egyptě. Mého otce potkala na univerzitě v Curychu; on tam studoval matematiku a moje matka má diplom z fyziky,“ pravil Saint-Sylvestre zdvořile a tahal přitom lži z rukávu jako králíky z klobouku.

„Chápu,“ řekla Margie Brocklebanková, která očividně nechápala vůbec nic. Černoch v jejím obýváku byl sám o sobě dost silná káva, ale černoška, která studuje univerzitu a dokonce získá diplom, to už se zcela vymykalo její představivosti. Saint-Sylvestre se usadil do jednoho z proutěných křesel naproti gauči tak, aby mezi ním a paní Brocklebankovou byl nízký stolek z bambusu a skla.

„Tak já dojdu pro ty papíry, ano?“ ozvala se Betty Brocklebanková. Nečekala na odpověď a vyšla z místnosti; její podpatky zaklapaly, jak kráčela po parketách mezi jednotlivými koberečky.

„Byla jsem valediktoriánka na Crofton House, víte,“ zašeptala Margie Brocklebanková. „Betty byla z naší třídy jen druhá.“

„Skutečně?“ podivil se Saint-Sylvestre. Neměl nejmenší ponětí, o čem to stará dáma mluví.

„Ano, je to tak,“ přisvědčila Margie Brocklebanková.

Betty Brocklebanková se vrátila do místnosti se skládacím šanonem v rukou. Posadila se na gauč vedle své sestry a položila pořadač na stolek. „Nevyprávěla vám sestra o tom, že získala titul valediktoriánky, pane Geslere?“

Saint-Sylvestre nevěděl, co odpovědět. Margaret Brocklebanková se začervenala. Její sestra si sundala klobouk a triumfálně se usmála.

„Však jsem to věděla,“ řekla. „Je to její oblíbená historka, s výjimkou té o Mickey Hillovi, který pro mě nepřišel na ročníkovém plese svatého Jiří na Crofton House, i když to slíbil.“

„No vždyť taky pro tebe nepřišel,“ ozvala se mladší sestra trucovitě.

„Ale já aspoň byla pozvaná,“ řekla Betty Brocklebanková kysele. Obrátila se na Saint-Sylvestra. „Co kdybychom přešli k věci, pane Geslere?“

„Samozřejmě,“ řekl Saint-Sylvestre. Zdvihl aktovku na stolek, odklopil zámky a otevřel ji. Sáhl dovnitř, vytáhl H&K P30 a střelil obě ženy dvakrát do prsou. Bylo to opravdu rychlé a bezbolestné, jak slíbil.

Nikdy nedělal nic polovičaté a tak vstal, obešel stolek a střelil obě ženy pro jistotu ještě jednou, tentokrát do hlavy. Pečlivě pistoli otřel o lem sukně Betty Brocklebankové a položil ji na stolek. Až zjistí její sériové číslo, pomalu ale nevyhnutelně je pátrání zavede zpátky k Allenu Faulkenerovi a odtamtud k Mathesonovi, což by mělo pořádně rozvířit vody. Potom přendal veškerý obsah pořadače do své aktovky, zavřel ji a dal se do práce. Celý osud společnosti Silver Brand Mining je nyní v jeho rukou.

O patnáct minut později stál Saint-Sylvestre na kryté verandě domu Brocklebankových a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. Kombinace naplno puštěných plynových kohoutků, vypnutých kontrolek v kuchyni a krbů po celém domě spolu s jednoduchou rozbuškou z cigarety a krabičky od sirek, kterou tam nechal, za dalších patnáct minut promění celé spodní patro starého domu v inferno. Místním hasičům bude trvat dalších deset minut, než se sem dostanou, a za dalších deset minut se o tom dozví televizní stanice.

To znamená, že má čtyřicet minut na to, aby dojel limuzínou zpátky k hotelu Vancouver a vzal si taxíka na letiště. Jestli všechno půjde dobře, řidič limuzíny si svého posledního pasažéra s požárem v ulici Crescent nespojí dřív než za hodinu, a tou dobou už bude nepolapitelný Leonhard Euhler pochován nadobro.

Když Saint-Sylvestre sešel po schodech, řidič limuzíny už byl venku z vozu a stál u otevřených zadních dveří.

„Děkuji vám,“ řekl Saint-Sylvestre.

Řidič sáhl do kapsy a podal policistovi pomuchlaný papírový kapesník, který vypadal, že je celkem čistý. „Máte něco na kravatě,“ upozornil ho.

„Děkuji,“ řekl Saint-Sylvestre znovu. Sklonil hlavu a posadil se a řidič za ním zavřel dveře limuzíny. Saint-Sylvestre nadzdvihl svou kravatu a kapesníčkem otřel z hedvábí drobný rosolovitý kousek mozkové tkáně Margie Brocklebankové. Řidič usedl za volant a limuzína se rozjela.

Kapitola dvacet pět

K vodopádům Kazaba a Údolí bledých cizinců dospěli při západu slunce následujícího dne. Zastavili se na útesu nad hladkým ohybem řeky, která tu líně, až hypnoticky plynula, a vzápětí se řítila přes okraj strmé stěny s hřmícím a ohlušujícím řevem; závoj mlhy zahaloval všechno kolem jako duhová zástena a pokrýval kameny vlhkostí. Klesající slunce zabarvilo krajinu odstínem zlatavé mědi.

„To je ono!“ řekl Holliday a musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet přes dunící hřmot vodopádu. „Vize Ráje toho tvého templářského rytíře.“

Bylo to, jako kdyby nástěnná malba v hrobce na ostrově najednou ožila – ony tři samostatné vodní kaskády, oddělené od sebe vyčnívajícími hroty tmavé skály, údolí rozpůlené stříbrnými meandry řeky daleko dole a tři kopce vystupující z džungle jako hrbaté hřbety gigantických prehistorických oblud. Byla to obhajoba všeho, o čem Rafi spekuloval od chvíle, co opustili Jeruzalém.

„Už tu chybí jen ty kánoe na řece a horníci s koši plnými vytěžené rudy, jak scházejí po svahu prostředního kopce,“ prohodil Rafi.

„To zní, jako kdybyste tu už někdy byl,“ řekl Limbani, který stál za nimi a poslouchal.

„Před pěti sty lety sem přijel jeden templářský rytíř,“ řekl Rafi. „Namaloval tohle místo jako fresku na zdi své hrobky. Jmenoval se…“

„Julian de la Roche-Guillaume,“ řekl Limbani a přikývl.

Rafi se k němu překvapeně otočil. „Neříkejte mi, že i tohle jste se dozvěděl od Osmana, našeho kapitána Cataliny, protože to jméno jsem před ním nikdy nevyslovil.“

„Já ho ale znal dávno předtím, než jsem vůbec Osmana potkal,“ řekl Limbani s vychytralým úsměvem. „Znal jsem ho už jako kluk, když mě sem přivedl můj táta.“

„Váš otec o tomhle místě věděl?“ zeptal se Holliday.

„A jeho táta před ním taky,“ kývl Limbani. „Naše rodina byla pro Umufo omhloshana víc než sto let tím, čím je pro mě Mutwakil Osman, můj zvěd – totiž jediným pojítkem se současností a vnějším světem. Bylo to proto, že můj otec se stal guvernérem provincie Vakaga; tahle část země se měla rozvíjet jako první, měla se stavět silnice v džungli, mluvilo se o přehradě na řece a dokonce o využití vodopádů Kazaba na hydroelektrárnu.

Jenže Umufo omhloshana by byli objeveni a všechna jejich tajemství a jejich odkazy by byly nadobro zničeny. Jsou to hrdí lidé a byli by odkázáni na almužnu vlády a život v bídě. Když mého otce vláda nechala zavraždit, nastoupil jsem na jeho místo. Je to moje svatá povinnost. Pro lidi v tomhle údolí jsem umlondolozi, ochránce.“

„Ztracený svět Conana Doyleho,“ řekl Rafi.

„Spíš Turok, Syn kamene,“ poznamenal Holliday.

„Co to proboha je?“ chtěla vědět Peggy.

„Jeden komiks, který jsem četl, když jsem byl kluk,“ odpověděl Holliday. „Strýček Henry mi je vždycky kupoval, když jsem za ním v létě jezdil. Ty jsi ještě moc mladá, než abys to mohla znát.“

„Pojďte,“ vybídl je Limbani. „Musíme si pospíšit; slunce za chvíli zapadne a pěšina dolů z útesu je úzká a ve tmě dost zrádná.“

Pomalu sestupovali dolů, stezka byla místy jen necelý metr široká, chvílemi udusaná hlína, ale většinou ji tvořily široké kamenné schody ohlazené za celá staletí od nohou nesčetných poutníků.

„Ty schody vytesali otroci Dinga Cisse, prvního válečného krále Wagadou v sedmém století,“ řekl Limbani, který uhodl, nad čím Holliday přemýšlí, když je vedl dolů. „Ale váleční králové neboli „ghanové“ těžili rudu v kopcích v tomhle údolí už tisíc let předtím.“

„A co král Šalomoun?“ zeptala se Peggy, která šla v dlouhé sestupující řadě lidí hned za Hollidayem.

,“Ghanové‘ na území pozdějšího Mali byli nakonec svrženi ‚mansy‘ neboli ‚králi králů‘, a jedním z nich byl Sogolon Djata neboli král Šalomoun. Ten ale nemá žádnou souvislost s Šalomounem, Davidovým synem. Obávám se, že křesťané, židé i muslimové si myslí, že historie začíná Starým zákonem, ale já vás mohu ujistit, že africké dějiny jsou mnohem a mnohem starší.“

Pokračovali dál po zrádné a strmé pěšině, která se naštěstí začala trochu rozšiřovat. Holliday si při pohledu na džungli hluboko pod nimi najednou uvědomil, že v krajině jsou podivné tvary, které vůbec nedávaly smysl. Také si uvědomil, že tohle tajemství odhalil jedině díky zapadajícímu slunci, které vrhalo ostré stíny v místech, kde žádné být neměly. Když sešli ještě o něco níž a byli asi patnáct metrů nad podrostem, uviděl, co to je.

„To je neuvěřitelné,“ vydechl obdivné. „Vy jste zakamufloval půlku údolí! Co to tam dole schováváte?“

„Přizpůsobili jsme se době,“ řekl Limbani. „Můj otec získal svůj první lékařský diplom na univerzitě v Cambridge. Za druhé světové války byl členem kouzelného cirkusu Jaspera Maskelyne.“

„Toho chlapa, co nechal zmizet Alexandrii v Egyptě a Suezský kanál,“ přikývl Holliday. „Pokud vím, tak rozmístil dva tisíce tanků z překližky a namaloval na salisburské pláni celé fingované armády, aby zmátl průzkumný letecký oddíl Němců těsně před dnem D.“

„Přesně tak,“ řekl Limbani. „Dobře věděli, že letecká fotografie je při ochranném zbarvení velice důležitá. A teď je ještě důležitější, když na nás ve dne v noci zírá víc jak třicet satelitů.“

„Ale k čemu ta kamufláž?“ zeptal se Holliday. „Co se snažíte zakrýt?“

„Za prvé to, že Umufo omhloshana vůbec existují. Nepatří k etniku Baya ani Banda, ba ani ke Kolingbově metle, Yakoma. Kdyby je objevil, znamenalo by to genocidu. Solomon Kolingba je rasista stejně jako většina afrických diktátorů, a v tomhle případě rasista naprosto šílených rozměrů. A za druhé… no, to brzy uvidíte sám.“

Za další čtvrthodinu dospěli k úpatí útesu, odkud se vinula příkrá stezka nízkým krovinatým podrostem k husté stěně pralesa. Teprve tady si Holliday uvědomil, že to, co vypadalo jako hustá džungle, je ve skutečnosti síťový závěs ověšený mnohobarevnými útržky látky a propletený větvičkami a haluzemi. Protáhli se malým otvorem v síťovině a vkročili do lesa za ním.

„To je úžasné,“ pronesl Holliday a s údivem se zadíval před sebe. „Naprosto úžasné.“

Oliver Gash seděl sám u stolu v baru hotelu Trianon, pomalu upíjel svou kávu po večeři a vychutnával si aroma skořice a příchuti nahořklého pomeranče likéru Grand Marnier. Místnost byla skoro prázdná, byl tu jen Marcel Boganda, barman, a pak dva čínští obchodníci, kteří se opíjeli v rohu, ale to bylo všechno. Kdekoliv se Oliver Gash objevil, většinou se hosté z místnosti brzy klidili, ale on už byl zvyklý, že má na místní populaci takový vliv.

Kolingba právě soustředil svou pozornost na dvě prostitutky, které Gash přivezl z Bangui a které byly ochotné zkusit to v posteli se stotřicetikilovým diktátorem a snášet jeho poněkud násilnícke zvyky. Gash mohl ten večer odpočívat, ale nějak měl dojem, že odpočinek dnes asi na programu mít nebude. Bylo to už skoro dvacet let, co uprchl z Rwandy a těžko by byl přežil na tom strašlivém místě, kdyby ignoroval své předtuchy a tušení. To samé platilo pro džungli Cherry Hillu a jižního Baltimoru. Za posledních deset dní tyto předtuchy výrazně zesílily, až to zostřilo jeho smysly na maximum a v jeho hlavě se začaly ozývat poplašné zvony. Všechny signály mu napovídaly jediné: Vypadni sakra odtud, dokud to jde.

Pomalu upíjel kávu a snažil se sestavit věci do logického pořadí, v naději, že se z kaleidoskopu drobných dojmů, zvěstí, faktů a šeptandy, s kterými muž jeho postavení přicházel denně do styku, vynoří něco konkrétního.

Všechno to začalo ještě předtím, než přijel ten Kanaďan s německým přízvukem; hlášení o tom, že někde někdo viděl Limbaniho, se množila, a mezi lidem se šířila atmosféra jakéhosi očekávání, zoufalé, kolísavé naděje. Nebylo potřeba pralesních tamtamů, aby mu prozradily, že domorodci začínají být neklidní, ba co víc, netrpěliví. Tihle lidé byli možná ještě před dvěma generacemi nazí divoši, ženoucí se za kořistí. Neměl pochyb o tom, že by se dychtivě zahryzli do kteréhokoli vládce, který by projevil jedinou známku slabosti.

O Saint-Sylvestrovi už neslyšel déle než týden, což bylo samo o sobě znepokojivé, ale Gash provedl menší průzkum na vlastní pěst. Archibald Ives byl skutečně důlní inženýr a nebylo třeba velké námahy, aby ho vystopoval od místa vraždy na súdánské dálnici až k místu, kde se nalodil na Pevensey, parníček na pravidelné trase po řece Kotto od Umm Rawq k prvnímu kataraktu. Vlastně k hranici mezi jižním Súdánem a Kukuanalandem. Odtamtud se Ives dostal do nitra pralesa na kánoi. Jestli měl Saint-Sylvestre pravdu, tak našel něco, co bylo natolik důležité, že ho to stálo život. Podle policejní zprávy nakonec podplatil chartúmskou policii. Ta vražda nebyla obyčejné přepadení na dálnici. Súdánští bandité používali staré italské pěchotní pušky Mannlicher-Carcano z druhé světové války, ale zbraň, kterou byl Ives zabit, byla podle policejní složky jihoafrická odstřelovací puška kalibru 50. Muži, kteří z něčeho takového stříleli, nebyli levní, ani se nedali snadno najít, natožpak najmout. Tak kdo to mohl udělat?

Zbraň kalibru 50 ho přivedla k Lanzovi, který podle všeho nebyl žádný obchodník se zbraněmi. Během svého pobytu v Kukuanalandu podnikl jen velmi chabý pokus o obchod, namísto toho dával přednost dlouhým procházkám po městě. Saint-Sylvestre měl za to, že Lanz zcela určitě plánuje nějaký převrat, a Gashovy vlastní průzkumy to potvrzovaly.

Během dřívějších výletů do Anglie, podniknutých za účelem otevření komunikačních linek s tamními drogovými bossy, navázal několik soukromých kontaktů, a tito lidé mu pravidelně dodávali střípky informací o osobách, s nimiž provozoval nebo hodlal provozovat obchody. Právě před třemi dny mu sdělili něco, co bylo možná ještě důležitější; v Londýně se neobjevil nikdo jiný než Francois Nagoupandé, oděný do uniformy generála britské královské armády. Nagoupandé byl viceguvernérem provincie Vakaga, mužem, který zradil Limbaniho, a zároveň také vší v Kolingbově kožichu. Obézní diktátor měl přímo panickou hrůzu z toho, že se Nagoupandé vynoří s nějakými záhadnými vojsky, sehnanými bůhví kde, i když Gash měl spolehlivé muže, kteří bývalého guvernéra hlídali ve dne v noci. Podle nich se zřídkakdy vzdaloval ze svého pozemku a obrovské rezidence v Mali. Nagoupandé v generálske uniformě; je to jen jeho zbožné přání nebo se něco opravdu chystá? Další výstražný signál přišel z dolního toku řeky; potopení Pevensey, říčního nákladního člunu, který zničilo něco velkého, nějaké letadlo. Vyvolalo to otázku: komu překážel nákladní člun, který v domorodých vesnicích na řece zprostředkovával výměnu vajec za zvířecí kůže, potraviny, ryby a zeleninu a příležitostně trochu narýžovaného zlata nebo neopracovaný diamant? Ledaže by kubánský kapitán Pevensey měl něco za lubem a vezl nahoru po řece něco jiného než kozí maso.

A co když právě tohle je směr, odkud má přijít úder? Gash se na okamžik zamyslel nad tím, že Kolingba nevěří bankám; duté zdi za jeho soukromými místnostmi ve třetím patře byly naplněné miliardami v penězích a zlatě. Gash se dnes díval do kalendáře. Za tři dny vstoupí měsíc do poslední fáze. Měl pocit, že do té doby se dozví odpověď na všechny otázky. Jedním douškem dopil svou kávu. Ať už udělá cokoliv, při příštím úplňku bude Kukuanaland úplně jiné místo, to věděl docela jistě. Vstal od stolu, mírně rozmrzelý. Měl spoustu práce a jen velmi málo času na to, aby ji udělal.

Přešel k baru, aby zaplatil Marcelovi účet. Vyplatil staršímu černochovi s prázdným výrazem třicet dolarů v amerických bankovkách; to byla v Kukuanalandu obecně přijímaná měna, protože byla dobře čitelná a protože to byla jediná měna v Africe, která se nedala padělat s pomocí krabičky pastelek. Marcel mu vrátil drobné a stvrzenku, na kterou cosi napsal, a Gash mu vrátil pár mincí nazpět jako spropitné. Lístek rozbalil teprve až když se dostal zpátky do prezidentského areálu a do svého bytu.

Zpráva na něm byla prostá a šokující: Limbani spatřen živ a zdráv ve společnosti několika bělochů poblíž řeky Kotto u vodopádů Kazaba.

Gash vytáhl svůj starý zapalovač Baltimore Orioles Zippo a spálil útržek papíru v mosazném popelníku na stole. Slyšel bouchání, ječení a dupání ozývající se z Kolingbových pokojů nad ním a rozhodl se, že bude lepší, když to sdělí generálovi až zítra. Kolingba měl nepříjemný zvyk střílet posly špatných zpráv, zejména v takových chvílích.

Kapitola dvacet šest

Když se zastavili u paty útesu a pak prošli síťovinou se zapletenými větvičkami a listím, Holliday pochopil geniální tvořivost, s jakou Bledí cizinci uspořádali svou osadu. Vlastně to bylo víc než osada –podle toho, co Holliday viděl, to vypadalo jako menší město.

Přinejmenším polovina kotliny, dobře zakamuflované vysokým baldachýnem korun stromů a laťovými mřížemi z haluzí a rostlin, zavěšenými v různých výškách ve stromech, byla zastavěna minimálně padesáti domorodými obydlími, kraaly. Byly to kruhové ohrady zhotovené z bambusových tyčí zaražených do vysokých hliněných stěn, na vrcholu opatřených těžkými bambusovými palisádami, vysokými nejméně tři a půl metru.

U vchodu do ohrady byl mohutný žebřík, který bylo možné vytáhnout nahoru na plošinu, takže se dovnitř nemohl nikdo dostat. Vysoko nahoře v palisádach byly vidět malé otvory a Holliday nepochyboval, že to jsou střílny, připravené pro Limbaniho válečníky a jejich smrtící foukačky.

V každé ohradě byla uprostřed umístěna žerď, z níž bylo možné odvinout ohromné trojúhelníkové plachty a v případě deště tak zakrýt celou ohradu. Holliday v uspořádání té krytiny poznal vzor zastřešení fóra ve starém Římě. Bylo to vlastně logické, protože ztracená legie zcela určitě ve svých řadách měla stavební inženýry.

„Jak jste si už jistě všiml, ty látkové střechy nad ohradami jsou římského původu,“ podotkl Limbani, který šel vpředu. „Ale ty stavby samotné ne,“ řekl Holliday. „Ne, ty jsou domorodé, i když kamenné kraaly z Velkého Zimbabwe jsou zhruba stejného typu.“

„Je to důmyslné. Každá stavba sice stojí samostatně, ale v určitém bodě se dotýká té sousední. Případní nepřátelé musí bojovat dole na zemi, kde to je doslova jak zahradní labyrint. Když se snaží to opevnění dobýt, tak se tam snadno ztratí.“

„Ještě lepší je, že když se nepřítel dostane do jednoho obydlí, jeho obyvatelé prostě utečou do toho sousedního,“ řekl Limbani.

„Jako hrad uvnitř hradu, podle vzoru templářské pevnosti,“ zamumlal Holliday.

Když se prodírali unikátním zeleným bludištěm, uviděli dokonce, že z některých kruhových obydlí vyrůstají vysoké stromy, které nad nimi tvoří dokonalou střechu, a na jiných místech vedle stezky bylo zase ponecháno více stromů pohromadě. Každému detailu byla věnována důkladná péče; s tou kamufláží zavěšených laťových mříží obrostlých stovkami haluzí bylo celé místo v podstatě neviditelné už z výšky pouhých pár desítek metrů. Z průzkumného satelitu by vůbec nebylo možné osadu zahlédnout.

„Kolik lidí žije v každém kraalu?“ zeptal se Holliday, který šel za Limbanim.

„Těžko říct,“ opáčil doktor a napůl se otočil, když se proplétali labyrintem. „Lidé se v nich věnují spoustě různých činností, pletení, vydělávání kůží, vyrábění rybářských vlasců a sítí na ptáky. Jeden kraal slouží k chovu včel. Celá jedna stavba je vyhrazena pouze na výrobu foukaček a šipek a další zase na výrobu různých jedů, které používají, jak rostlinných, tak zvířecích. Nejčastěji užívaný rostlinný jed je koncentrovaný ricin ze slupky semen skočce obyčejného. Živočišné jedy jsou zase obvykle koncentrovaný jed zmije gabunské nebo bojgy africké. Někdy používáme speciální druh štíra, Androctonus australis“

„Je smrtelný?“

„Bez výjimky a vždy.“ Limbani přikývl. „Věnoval jsem dlouhou dobu zdokonalování svých schopností v medicíně, abych vylepšil toxicitu jejich zbraní.“

„Ale proč jste se rozhodli pro tak agresivní způsob?“ zeptal se Holliday. „Tady kolem přece nemůže být moc opravdových predátorů.“

„To máte docela pravdu,“ odpověděl dr. Limbani. „Po tisíce let byli ponecháni o samotě v džungli, aby mohli žít, jak se jim zlíbí a naplňovat své osudy, jak si přáli jejich bohové. Ale to se teď mění. Ta doba se rychle chýlí ke svému konci. Kolingba je první svého druhu, a jestli s tím něco neuděláme, tak nebude ani poslední. Musíme jednat, plukovníku, a ta chvíle přijde dříve, než byste čekal. Teď už je to jen otázka dní.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Vy myslíte, že Mutwakil Osman je můj jediný zvěd? Ještě je pár dalších z mého kmene, kteří jsou Umufo omhloshana přátelsky nakloněni.“

„Co ale zmůžete proti někomu, jako je Kolingba? Jestli se rozhodne tohle místo zničit, tak je zajeden den po všem. Má helikoptéry, řízené raketové střely, samopaly. Neměli byste šanci. Postavit se proti němu by znamenalo sebevraždu.“

„Neudělat to by znamenalo genocidu,“ opáčil Limbani chladně.

„Proti jejich zbraním nemáte obranu,“ namítl Holliday. „Tak si vzpomeňte na vaši historii, plukovníku.“

„Jakou historii myslíte?“

„Je to přece vaše specialita, jak mi prozradil profesor Wanounou. Vojenskou historii.“

„Ach tak. To je jednoduché: váš nepřítel má početní převahu, má víc zbraní a kdyby vás oblehl, vyhladoví vás. To není žádný boj.“

„Bojoval jste ve Vietnamu, plukovníku?“

„Dvakrát, když mi bylo osmnáct a pak devatenáct. Přesně tři sta šedesát pět dní života vojenského zelenáče, v přední linii, a každý z těch tří set šedesáti pěti dní mě dodnes straší. Nebyla to zrovna má nejoblíbenější válka, doktore. Teenageři by neměli zabíjet lidi. Nedělá to dobře jejich mozku, to mi věřte.“

„Takže o boji v džungli něco víte.“

„Něco jo,“ kývl Holliday a v očích měl zatrpklý vzdálený výraz.

„Helikoptéry mají omezený dohled – díky souvislému baldachýnu vrcholků stromů v pralese,“ odpověděl Limbani. „Raketové střely a jakékoli další formy artilerie jsou v džungli k ničemu. Právě tak bezcenné jsou tanky a jiná obrněná vozidla; v tom se mnou doufám souhlasíte?“

„V podstatě ano.“

„Dokonce i laserově řízené přístroje a infračervené zaměřovače jsou k ničemu, jak ve dne, tak v noci. Za dne je kolem příliš mnoho rušivých vlivů a v noci země vyzařuje do vzduchu tolik tepla, že by to člověka s brýlemi na noční vidění oslepilo. Západ bez výjimky vždy používal zbraně, které nebyly přizpůsobené cizímu terénu –tanky Abrams byly určené k přesunu po třech vedle sebe po evropské dálnici a sovětský T-90 jakbysmet. Letecký transport do míst jako je Afghánistán nebo Bosna je naprosté plýtvání časem a když bojujete v irácké poušti, zadře se vám písek do ložisek.

V Afghánistánu Američani zapomněli všechno, co se naučili o partyzánském boji ve Vietnamu, a Rusové zase zapomněli na lekce, které se naučili za svých revolucí. Všiml jste si, že žádná cizí velmoc nikdy nevedla úspěšnou válku na africké půdě proti Afričanům –vždycky jen proti sobě? Tady je válčení zredukováno na to nejprostší a nejkrutější – dva soupeři proti sobě. A často vítězí ta nejjednodušší zbraň, na kterou nemá vliv terén ani povětrnostní vlivy. S takovým scénářem, plukovníku Hollidayi, nemůžeme prohrát.“

„Hrdá řeč, doktore Limbani,“ podotkl uznale Holliday. „Ale jste ochoten na tu rétoriku vsadit životy svých lidí?“

„Život je sázka, plukovníku Hollidayi, ale někdy je možné poměr sázek vyrovnat. Pojďte za mnou.“

Začal šplhat po jednom z žebříků opřeném o svažitou bermu kolem jedné z palisád, jež obklopovala obydlí poblíž středu bludiště, o něco větší než ostatní. Dospěl na vrchol hliněné vyvýšeniny a trochu se ohnul v pase, jak lapal po dechu. Když se Holliday podíval přímo před sebe, zahlédl v palisáde jakýsi zářez; možná dveřní otvor.

„SkalleodelleY1“ zavolal Limbani hlasitě. „Co je to za řeč?“ podivil se Holliday.

„Mají posvátná slova a tohle jsou dvě z nich. Jejich běžným dorozumívacím jazykem je jinak starobylý dialekt Malinke z doby Sogolona.“

„Zní to jak dánština nebo norština,“ řekla Peggy.

„Ragnar Drtič lebek,“ pronesl Rafi tiše. „Takže Skalleodelle?“ Archolog se podíval na Hollidaye. „Dává to smysl, pokud je tohle místo, které našel Julian de la Roche-Guillaume – a myslím, že teď už jsme dokázali, že tomu tak je. Taky by to vysvětlovalo to oblečení, co na sobě Bledí cizinci mají; dobrá imitace toho, co před osmi sty lety nosil průměrný egyptský dělník. Prostou plátěnou suknici. Jestli Ragnar a jeho muži doopravdy jeli dolů po Nilu, tak pro ně bylo jen přirozené, že přijali podobnou formu oblečení.“ *

Limbani se rozesmál. „Vy mě vážně udivujete, profesore Wanounou. Většina archeologů nedělá takové interpretační myšlenkové skoky.“

„Rafi taky není jen tak obyčejný archeolog,“ řekla Peggy s úsměvem. „Spíš je ten typ, který směle hledá nový život a nové civilizace a klidně se vydá někam, kde před ním ještě nikdo nebyl.“

Kousek před nimi se část palisády, široká asi dva metry, zdvihla jako starobylá padací mříž na hradě. Za otvorem byl jakýsi tunel, chodba vysoká alespoň tři a půl metru a zbudovaná ze solidních prken, která tvořila její stěny i strop. V pravidelných intervalech byly ve stěnách tunelu malé kruhové otvory, jen o málo širší než byl průměr foukaček, které používali Bledí cizinci. Umělý tunel byl víc než tři metry dlouhý a končil druhou branou, stejně pevnou jako stěny a strop.

„Důmyslné!“ řekl Holliday. „Barbakán nad vstupní branou, dokonce i s meutriěres“

„Smrtící díry?“ zeptal se Limbani, když postupovali chodbou. „Oni měli pro takové věci jméno?“

„Pro takové věci měli jméno vždycky“ pravil Holliday suše. „Tohle, pokud se dobře pamatuju, je francouzský vynález.“

Když se vstup za nimi se zarachocením uzavřel, brány před nimi se naopak otevřely a oni vykročili na otevřené prostranství mezi tři palisády. Na okraji opevněného areálu stálo v půlkruhu asi šest indiánských obydlí, tzv. dlouhých domů, zhotovených z klád, každý s galionovou figurou podobnou totemu, vyčnívající z centrálního trámu svažující se střechy. Jedna z nich byla stejná jako ona kohoutí maska, kterou Holliday viděl na Jeremiahovi Salamango, „ničiteli ve jménu Krista“.

„To jsou vikingské dlouhé domy!“ zašeptal Rafi hlasem plným vzrušení. „Tohle je vážně jako nějaký ztracený svět.“

Zeny a děti se pohybovaly od domu k domu a hodně malé děti, které byly až na bederní roušky nahé, si hrály v prachu a honily se mezi budovami. Skupina mladých chlapců a dívek seděla v řadě se zkříženýma nohama ve vzdálenosti asi třiceti metrů od řady úzkých latí, na nichž byly namalované hrubé terče, střed bíle a vnější plochy jasně žlutě.

Každý z těch mladých lidí měl na klíně foukačku a napříč přes prsa po způsobu bandalírů pletený válcový toulec na šipky. Chlapci byli do půli těla nazí, zatímco dívky na sobě měly jednoduché látkové pásy, pevně omotané kolem prsou.

Všichni byli tišší, ve tvářích vážný, téměř meditatívni výraz. Hollidayovi to připadalo, jako kdyby prováděli nějaká dechová cvičení. Za nimi stál jeden dospělý a držel svou dlouhou foukačku jako hůl. Na obličeji měl namalované velké černé X. Oči měl zářivě modré jako safíry a zvláštní bylo, že jeho dlouhé, do copů spletené vlasy, měly barvu kukuřičných klasů.

„Ten se světlými vlasy je wnculisi, učitel. Jeho studenti jsou ibusosha, mladí válečníci. Právě cvičí dýchání podle zenové metody Sarbacana.“

„To mi nezní moc africky,“ poznamenala Peggy.

„To taky není,“ řekl tiše Limbani. „Když Julian de la Roche-Guillaume odjel ze Svaté země, cestoval daleko na Východ, až do Tibetu, kde ho vyučoval Drogôn Chôgyal Phagpa, císař, který byl zároveň spirituálním rádcem Kublajchána. Nakrátko se pak vrátil do Francie a založil tajnou školu studií toho, čemu říkal Sarbacana, sjednocení dechu, duše a zraku. V sedmdesátých letech minulého století to bylo zřejmě „znovuobjeveno“ jedním rádoby mystickým francouzským guru, ale jedná se evidentně o to samé umění.“

„To začíná být namouduši pěkně bizarní,“ zamumlala Peggy. „Ten templář a jeho hrobka z masivního zlata, to bylo samo o sobě dost zvláštní, ale Tibet a Kublajchán, to už je fakt silná káva. Za chvíli se tady objeví Olivia Newton-John a začne zpívat „Xanadu“.

„To máte na mysli bojové umění?“ zeptal se Holliday a ignoroval svou sestřenici.

„Přesně tak,“ přikývl Limbani.

„Vy si vážně myslíte, že tohle dýchání Sarbacana obstojí proti AK-47?“

Limbani kývl na blonďatého muže s písmenem X na obličeji.

„Impumphuthe,“ pronesl mladík klidným hlasem. Všichni jeho žáci sáhli do malé kapsičky všité do opasku tuniky a vytáhli pruh látky, kterou podali tomu, kdo seděl vedle nich. Každý zavázal oči svému sousedovi.

„Chcete si ty pásky přezkoušet?“ zeptal se Limbani.

„Spolehnu se na vaše slovo,“ řekl Holliday. „Tady nejsme v cirkuse.“

Limbani znovu kývl na světlovlasého muže. „Lungisela,“ řekl mladík.

Všichni studenti se zavázanýma očima vytáhli z toulce šipku dlouhou deset centimetrů a vložili ji do své foukačky. Pak foukačku zdvihli k ústům.

„V opravdové bitvě by samozřejmě hrot každé šipky byl napuštěný smrtícím neurotoxinem,“ vysvětlil Limbani. „Kdysi se šipky dělaly z železa, ale my přišli na to, že aluminiové hřeby, nabroušené a ostré jako žiletka, jsou dostačující náhražka a navíc je s nimi méně práce.“ Znovu pokývl mladému muži.

„Dubulela“ zamumlal světlovlasý mladík.

Ozval se krátký chrastivý vzdech, jako když kapky deště dopadají na kovovou střechu, a vzápětí v dokonalém sledu zazněla série úderů, když šipky nalezly své cíle. Holliday zůstal v údivu zírat. Žáci vypálili šipky v pravidelném sledu za sebou, se zavázanýma očima, a přitom každý z nich se strefil přímo do bílého středu terče.

„To, co jste právě viděl, umějí v tomhle údolí všichni, muži i ženy. Někteří jsou lepší a rychlejší ve dne, jiní za tmy. Jsou tu čtyři tisíce lidí, plukovníku. Jsou poslední svého druhu a každý z nich je připraven za svou svobodu zemřít. Jak myslíte, že to obstojí proti AK-47?“

„Nerad bych se sázel,“ řekl Holliday. „To se dopředu těžko odhadne.“

„Půjdete do toho s námi, plukovníku? Potřebovali bychom pomoc a radu opravdového vojáka.“

Holliday neváhal. Už hodně dlouho neměl nic, za co by stálo bojovat.

„Ano,“ řekl. „Půjdeme do toho s vámi. My všichni.“

Kapitola dvacet sedm

Matheson si zvolil pro svou schůzku s Lanzem sál číslo devět ve staré Tate Gallery. Žoldnéř se s ním setkal před obrazem Johna Martina Velký den jeho hněvu, obrovským vyobrazením apokalyptického konce světa, což byl umělcův oblíbený námět.

„Víte něco o Johnovi Martinovi?“ zeptal se Matheson.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ opáčil Lanz. Umění ho nezajímalo. Vzhlédl k obrovitému plátnu o rozměrech jeden a půl krát tři metry. Horizont hořící oranžovým pekelným ohněm, celé hory hroutící se do propasti, tisíce křičících nahých těl padajících za nimi. Jediný oslepující zážeh blesku nad údolím. Lanz předpokládal, že to má zřejmě znázorňovat trest za lidské hříchy, ale nechávalo ho to chladným. Náboženství ho zajímalo asi stejně jako umění.

„Byl poněkud potrhlý,“ zamumlal průmyslník. „Taky pocházel z potrhlé rodiny. Jeho táta byl mistr v šermu. Martin se vyučil heraldickým malířem a maloval erby na dveře kočárů. Jeho starší bratr, také John, byl kdysi znám jako největší žhář Anglie. Martin měl malování spíš jako koníčka – jeho opravdovou vášní bylo navrhování nového kanalizačního systému v Londýně. Vážně byl šílený.“

„Kam tím míříte, sire Jamesi?“ zeptal se Lanz.

„Někdy jsou velcí muži považováni za šílence, protože jen málo lidí dokáže ocenit rozsah jejich génia.“

„Pane?“

„Co myslíte, Lanzi, jsem já šílený?“

„To já nemohu posoudit,“ pokrčil rameny Lanz.

„Allen Faulkener je mrtvý,“ řekl Matheson. „Byl zavražděn v hotelovém pokoji ve Vancouveru v Kanadě. Ten samý den, co dvě drobné staré dámy, se kterými jednal, zahynuly při požáru. Až na to, že se později ukázalo, že byly ve skutečnosti zastřelené Faulkenerovou zbraní.“

„Patrně to má něco společného se situací v Africe, že?“ odtušil Lanz.

„Ano.“

„Přejete si akci odložit?“ zeptal se Lanz.

„Ještě jsem se nerozhodl,“ řekl Matheson.

Popošel k dalšímu obrazu na zdi galerie. Tenhle byl ve srovnání s malbou Johna Martina malý, necelý metr krát metr. Byla to Smrt na bledém koni od Williama Turnéra, zamlžená beztvará hrůza. Kůň se dal rozeznat jen v náznaku, zato jeho jezdcem byl hladový chrastící kostlivec s dokořán rozšklebeným chřtánem. Matheson před obrazem zůstal očarovaně stát. Věděl, že se dívá na budoucnost, ale čí?

„Dal jsem mužům záruky,“ ozval se Lanz. „Většina jich nebude čekat, a jestli promarníme novoluní, budeme muset všechno vrátit zpátky skoro o měsíc. A to bude drahé.“

„Jak moc drahé?“

„Nejmíň milion, možná víc. Všem mužům budeme muset za to čekání zaplatit. Jestli chcete mít zajištěnou přepravu, tak to bude taky příplatek.“

Sestry Brocklebankovy byly po smrti a jejich plnou moc měl v ruce někdo stejně beztvarý a neurčitý jako Turnérova postava Smrti. Matheson už vlastnil většinu akcií, ale kdyby riskoval použití té krycí společnosti, ten záhadný fantom, který stál za vraždou Faulkenera a Brocklebankových, by prostě uplatnil právo opce a ten úžasný nález v nepatrné africké zemičce by si přivlastnil.

Kdyby akcie, které zakoupil, prostě zničil a uzavřel s Nagoupandém samostatný obchod, mohl by situaci ještě zachránit s relativně malou ztrátou. Jenže kdo ví, jak dlouho vydrží Nagoupandého koupená a zaplacená loajalita?

Neměl na vybranou. Co to bylo za směšné heslo, které Faulkener vždycky citoval – Qui audet adipiscitur? Kdo se odváží, zvítězí? Faulkenerovi to moc dobrou službu neprokázalo. Podle úřadu soudního lékaře ve Vancouveru toho pitomce někdo zabil obyčejným kuchyňským nožem.

Na druhé straně, jestli vůbec někdy byl čas na odvahu, tak to bylo teď. Řekne Lanzovi, aby držel Nagoupandému pistoli u hlavy, dokud nebudou těžební koncese předány, a pak už loajalita nebude hrát žádnou roli. Odvrátil se od vize Smrti na stěně. Musí to být teď.

„Budeme pokračovat podle plánu,“ řekl. „Žádné odklady. Za novoluní.“

Lanz přikývl a jeho páteř se jakoby sama od sebe napřímila. „Za novoluní.“

Generál Solomon Bokassa Sesesse Kolingba se probudil naráz a ne moc příjemně; pronikavý záblesk slunečního světla pronikl úzkou škvírou mezi těžkými sametovými závěsy, které byly obvykle zataženy těsně k sobě, aby právě něčemu takovému zabránily. Kolingba nebyl zvyklý rychle vyskočit z postele; dával přednost pomalému vstávání, nejdřív uhasil žízeň několika lahvemi banánového piva Mongozo a pak strávil nejmíň půlhodinu na záchodě a vyprazdňoval si útroby.

Poté se obvykle pustil do vydatné snídaně, kterou tvořily párky, černý pudink, míchaná vajíčka, slanina, houby, osmažené fazole, bramboráčky, ledvinky, párek uzenáčů, tři osmažené krajíce chleba a půlka rajčete, aby to bylo barevnější. To všechno zapil několika karafami horké čokolády nebo slazené černé kávy, podle nálady.

Snídani obvykle konzumoval ve svém obývacím pokoji, seděl ve své oblíbené lenošce před ohromnou plochou obrazovkou a sledoval zprávy CNN a BBC na svém satelitním přijímači. Někdy ho zprávy nudily a v tom případě se rád podíval na nějaký starý film.

V jedenáct se oblékl do maskáčového oděvu a hodinu zbývající do oběda strávil na střeše střílením na asfaltové holuby. Jakékoli odchýlení se od této rutiny považoval za nepříhodné a pokud ji někdo přerušil bez mimořádně dobrého důvodu, mohlo to pro něho být velice nebezpečné.

Šestadvacátého dne toho měsíce, dva dny před novoluním, vstoupil Oliver Gash do soukromých pokojů generála Kolingby ve čtyři padesát jedna ráno, minutu před oficiálním východem slunce. Zůstal stát v přítmí poblíž dveří a v bezpečné vzdálenosti od velké postele s nebesy a závěsy, která stála v opačném rohu místnosti. Nejhorší bylo, že Kolingba nikdy nechrápal; spal velice potichu, obrovská nehybná hromada v jasně žlutém hedvábném pyžamu a s černou hedvábnou maskou na očích.

„Generále,“ oslovil ho Gash potichu z druhé strany místnosti. Nedostal odpověď, ale zpoza závěsů, které obklopovaly postel, zaslechl tiché cvaknutí. Ten zvuk mu prozradil, že Kolingba právě natáhl jeden ze svých reprezentačních postříbřených koltů pětačtyřicítek. Rukou sevřel o něco pevněji rukojeť své vlastní natažené pistole Glock 17P v kapse saka.

„Generále?“

Dlouhou chvíli se nic nedělo.

„Přišel jsi mě zavraždit v mé vlastní posteli, Gashi?“

„Ne, pane.“

„Já vidím ve tmě jako kočka. Zabil bych tě jako první.“

„Ano, pane, to vím.“ Z Rwandy přes Bangui a Baltimore až sem; vážně to byla dlouhá a klikatá cesta.

„Jsem uSathane-umufo, ďáblův muž. Znám tvoje myšlenky,“ ozval se Kolingba ze tmy.

„To vím také, generále, a nikdy bych se neodvážil rušit váš spánek, kdybych neměl ty nejvážnější důvody.“

Těžký závěs na straně postele otočené ke Gashovi se rozevřel a Kolingba se vynořil z přítmí. Odhodil černou saténovou pokrývku, která přikrývala celé jeho tělo. Spustil nohy z postele, široce rozkročené od sebe jako zápasník sumo. V jeho pravé ruce se zablýskla pistole se stříbrnou rukojetí. Nadzdvihl jednu gigantickou hýždi a hlučně si upšoukl.

„Mluv,“ pravil diktátor a zívl.

„Stalo se pár věcí, Vaše Výsosti, z kterých lze vyvodit jednoduchý závěr.“

„Jakých věcí?“

„Saint-Sylvestre zmizel.“

„Ten policajt?“

„Ano.“

„Proč bych se měl starat o nějakého zmizelého policajta? To není důvod, abys mě budil z mých snů, Gashi. Moje sny jsou prorocké. Ukazují mi, co dělat, a já podle nich řídím svou zemi.“

Ach bože.

„Zmizel při sledování muže, o kterém se domníval, že je to najatý žoldák, Vaše Výsosti.“

„Žoldák jakého druhu?“

„Cestoval na kanadský pas, ale Saint-Sylvestre si byl jist, že je to Němec.“

„Proč by sem jezdil nějaký žoldák?“

„Saint-Sylvestre si myslel, že je dost pravděpodobné, že ve Fourandau prováděl předběžný průzkum.“

„Průzkum? Na co by tu kdo dělal průzkum, Gashi?“

„Na přípravu státního převratu, Vaše Veličenstvo.“ Gash čekal na reakci. Žádná se nedostavila, jen Kolingbovy prsty se pevněji sevřely kolem rukojeti velké automatické pistole.

„To je nesmysl,“ řekl Kolingba. „Svých nepřátel jsem se zbavil. Můj lid mě miluje.“

„To ano, Vaše Veličenstvo, ale objevily se zprávy o důlním inženýrovi, který projevil zájem o oblast kolem vodopádů Kazaba.“

„Tam přece nic není. Jen bažiny a džungle.“

Gash sebral všechnu odvahu a promluvil. „Viděli Limbaniho.“

„Nebuď blázen,“ odfrkl Kolingba pohrdavě. „Limbani je isipokwe, duch.“

„Obávám se, že Limbani není duch, Vaše Výsosti. Byl spatřen u prvního kataraktu, jak mluví se skupinou bílých. Je naživu, a to velice.“

Kolingba vyletěl z postele s vytřeštěnýma očima, které v polotmě svítily, žlutá hora masa mávající automatickou pistolí. Zařval: „Tak ho najdi! Najdi ho! Chci ho, Gashi! Rozumíš? Musíš ho zabít! Já ho musím zabít! Je jak morová rána! Škůdce! Zab ho!“

Jeho vztek vyprchal stejně náhle, jako vzplanul. Kolingba odhodil pistoli na noční stolek. „Co máš v úmyslu dělat?“ zeptal se.

„Myslel jsem, že bychom mohli vzít vrtulník a podívat se nahoru po řece, jestli nenajdeme nějaké stopy. Je jasné, že jakýkoli pokus o dobytí Fourandaa musí přijít od východu – kdyby se sem chystal někdo od Bangui, tak bychom o tom už dávno slyšeli.“

„Moje sny mi říkají, že nebezpečí přichází ze západu. Možná z Bangui, ale možná taky ještě z větší dálky.“

„Můžete jít a přesvědčit se sám,“ odpověděl Gash, který věděl, jakou dostane odpověď.

„Víš přece, že v té věci nerad lítám,“ opáčil generál nevrle. „Leť místo mě.“

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo. Mám v tom doufám vaše plné oprávnění?“

„Jistě,jistě!“

„Písemné?“ zeptal se Gash. Jestli má opravdu dojít k převratu, tak musí být schopen prokázat, že učinil patřičná protiopatření.

„Ano! Ano!“ vykřikl Kolingba s hněvivě staženou tváří a máváním pažemi dával Gashovi najevo, aby odešel. Gash se musel kousnout do rtu, aby se nezasmál; najednou mu totiž došlo, proč má generál tak naspěch – potřeboval se co nejrychleji dostat k nočníku, který měl pod postelí.

Gash opatrně couval směrem ke dveřím; pistole byla jen pár centimetrů od Kolingbovy ruky. „A nech mi dnes poslat snídani sem. Musím o tom všem přemýšlet,“ dodal generál.

„Jistě, hned,“ přikývl horlivě Gash. Nahmatal za svými zády kliku a rychle vyklouzl z místnosti. Když mířil ke kuchyni, přistihl se, že přemýšlí o těch penězích schovaných za stěnou v Kolingbově kanceláři, a hlavně o tom, jak by se k nim rychle dostal, kdyby to bylo nutné. Když šel dolů po schodech, začal si pohvizdovat hlavní melodii ze starého seriálu A-Team, který byl v Baltimore jeho oblíbeným. Široce se usmíval, když došel do přízemí v hlavní budově. Měl rád, když se plány začínaly rýsovat.

Kapitola dvacet osm

Sir James Matheson, devátý hrabě z Emsworthu, si vydržoval v Anglii dvě sídla. Jedno bylo Huntington Hall, obrovské zděděné panství ze sedmnáctého století v Derbyshire. To druhé byl překrásný rozlehlý byt se sedmi ložnicemi v Albert Hall Mansions, umístěný mezi Albert Hall a Royal Geographical Society na Kensington Gore, z něhož byl výhled na Albertův památník a Kensingtonské zahrady.

Hrabě a jeho manželka, hraběnka Edwina, dříve lady Edwina Talbotová, spolu měli dlouhodobou manželskou dohodu, že ani jeden z nich nepřijede do rezidence toho druhého bez pozvání a případnou návštěvu oznámí nejméně čtyřiadvacet hodin předem. Jejich dvojčata, Justin a Jonathan, byli odesláni do školy v Barlborough Hall, když jim bylo pět, a ještě jim zbývalo dalších šest let, než je rodiče pošlou jinam, na Oxford nebo Cambridge, takže pro žádného z rodičů nepředstavovali větší problém.

Sir James ani hraběnka Edwina neprojevovali sebemenší zájem o to, co dělá ten druhý, a navzájem se nechávali na pokoji, s výjimkou formálních příležitostí, jako byly zahradní párty v Royal Garden, při Velké národní a královských dostizích v Ascotu. Po většinu času panovala hraběnka Edwina na Huntington Hall a londýnské sídlo zase patřilo siru Jamesovi.

Hraběnka i sir James se věnovali různým příhodným dobročinným aktivitám, stejně jako většina Angličanů s titulem a určitou pověstí, kterou je třeba zachovat, a podporovali obecně prospěšnou činnost. Na radu účetních si sir James Matheson vybral královskou hudební kolej – i když o něm bylo známo, že naprosto nemá hudební sluch a nedokáže dát pořádně dohromady ani „God Save the Queen“. Každý rok sponzoroval několik slavnostních večeří, koncertů a koktejlových večírků pro kolej, aby sehnal peníze.

Datum jednoho takového večírku naneštěstí připadalo právě na čtyřicet osm hodin před novoluním ve Fourandau, které mělo zároveň odstartovat Mathesonovu soukromou invazi do Kukuanalandu. Ještě nepříjemnější byla skutečnost, že tyto koktejlové večírky se bez výjimky konaly vždy v jeho sídle na Albert Hall Mansions.

Mathesonovo apartmá bylo ve čtvrtém patře pětipatrové budovy a převyšovalo jak budovu Královské geografické společnosti, tak samotnou Albert Hall. Mathesonovu otci, osmému hraběti, se díky výjimečnému štěstí či liberálnímu investování peněz podařilo zakoupit jeden z centrálních bytů, který měl obloukový balkon. Ten se táhl po celé jeho délce, a protože se nad ním klenula střecha, mohl se používat při nevlídném počasí.

Velká vstupní hala s podlahou z černých a bílých dlaždic vedla do veliké přijímací síně na pravé straně, která měla devět krát dvanáct metrů. Nalevo od haly byly kuchyně, ložnice, koupelny a obývací pokoj. Z první přijímací síně se šlo do druhé, z níž bylo možné vyjít na obloukový balkon; vedle této místnosti se nacházela hlavní ložnice, kterou Matheson přeměnil na studovnu a knihovnu zároveň. Z ní také vedly dveře na balkon. Při posledním daňovém ohodnocení byl byt oceněn na osm milionů dvě stě tisíc liber.

Právě teď byl celý byt přecpán více než stovkou hostů, kteří se živili parmezánovými košíčky s květákovým pyré, toasty s želé z okurek a jahod, krémovým kozím sýrem s houbami, kanapkami s křepelčími vejci a růžovou pepřovou holandskou omáčkou, a v neposlední řadě tuňákovými chlebíčky s pastou miso – hostinou za několik tisíc liber. Ve vstupní hale, obou přijímacích síních a třech koupelnách pro hosty bylo strategicky rozmístěno čtyřicet křišťálových váz s řezanými květinami, nemluvě o nekonečném proudu drahých francouzských, německých a italských vín a plně vybaveném baru. U toho všeho se činilo víc než dvacet služebníků, barmanů a moderátorů a navíc byla připravena desetičlenná úklidová četa která měla nastoupit po večírku.

V menší přijímací síni zapojil diskžokej ve smokinku Mathesonův vlastní zvukový systém a pouštěl střídavě výběr klasické hudby a jazzu, čemuž žádný z hostů nevěnoval sebemenší pozornost. Mezi hosty byla i šestičlenná ozbrojená ochranka, kterou poskytla bezpečnostní služba Kate Sinclairové Blackhawk Security; její členové na sobě měli smokink a dávali pozor, aby nikdo neukradl rodinné stříbro nebo se nedostal do vášnivého sporu o zásluhách Alexandra Konstantinoviče Glazunova a Karla Heinricha Carstena Reinecke. Sira Jamese Mathesona z toho všeho začínala pořádně bolet hlava. Momentálně měl opravdu úplně jiné, mnohem důležitější starosti.

V deset se rozloučil s posledními hosty, kteří všichni přislíbili zaslat štědré dary Královské akademii. V půl dvanácté vyprovodil ze dveří cateringovou službu a o půlnoci byl byt opět jen jeho. Odemkl dveře do své studovny, kam byl hostům během toho večera vstup zakázán, a vstoupil dovnitř.

Místnost byla příjemně temná, zahalená v přítmí jako obvykle, protože jediné světlo vycházelo z malé zelené lampičky na baru. Matheson si nalil sklenici dvaatřicetileté skotské whisky Auchentoshan a přešel ke svému psacímu stolu, aby se poohlédl po staré lahvičce analgetika Rofecoxib. Rozsvítil stolní lampičku a teprve pak uviděl, že v jeho židli už kdosi sedí; po naškrobené náprsence jeho večerního obleku stékala krev z dvaceticentimetrové řezné rány na jeho hrdle. Muž měl hlavu tak zvrácenou dozadu, že Matheson viděl stopy kokainové krusty kolem jeho chřípí. Na stole před ním byly další stopy kokainu, zároveň se srolovanou pětilibrovou bankovkou. Matheson odložil sklenici. Zavražděného muže ihned poznal; byl to Simon Wells, novinář, který měl ve zvyku vkládat jména ze společnosti do svého sloupku tučným písmem a poněkud přehánět. Naprosto neškodný člověk se zálibou v drogách, která nebyla nijak neobvyklá. Na okamžik byl Matheson v pokušení využít ty zbytky kokainu, co zůstaly na stole, aby trochu uklidnil nervy, ale pak si to rozmyslel.

Ve vzdáleném rohu místnosti se rozzářil kužel světla a osvítil vysokého hubeného černocha, který v ruce ledabyle držel automatickou pistoli. Muž byl oblečen do drahého večerního obleku a na stolku vedle sebe měl sklenici s něčím, co vypadalo jako gin s citrónem. Volnou rukou se po sklenici natáhl a pořádně se napil; kostky ledu zvonivě zacinkaly o drahý český křišťál.

„Jsem kapitán Jean-Luc Saint-Sylvestre z DGASEK, Direction Generále ď Action et de la Sécurité Extérieure v Kukuanalandu. Neboli, stručně řečeno, kapitán tajné policie země.“

Matheson byl dost chytrý a dost střízlivý na to, aby se nepokoušel blufovat a vyhrožovat. Kdyby ho ten muž v křesle chtěl zabít, byl by to už udělal. Jestliže je Saint-Sylvestre z Kukuanalandu, tak jistě ví o objevu, který učinil Ives; o obrovském nalezišti neodymu a tantalu, vzácných zemin takové koncentrace, že by snadno zlomily přes noc čínský monopol.

„Smím se zeptat, proč jste zabil chudáka Simona?“

„Bohužel měl smůlu, že si tu zrovna připravoval drogy, když jsem sem vešel. Jeho smrt byla nutná, aby moje přítomnost zůstala v tajnosti.“

„Dveře byly zamčené,“ řekl Matheson a snažil se udržovat proud nezávazné konverzace, zatímco usilovně přemýšlel.

„Ale francouzské okno na balkon ne,“ opáčil černoch. „Buď bylo otevřené, nebo je ten váš mrtvý narkoman tady za stolem otevřel kreditní kartou.“

„Smím si sednout?“ zeptal se Matheson.

„Ne,“ zamítl to černoch. „Zůstaňte, kde jste.“

„Jak jste se dostal do bytu? Večírek byl pouze pro pozvané.“

„Šlohl jsem pozvánku z kapsy Eltonu Johnovi, když jel nahoru výtahem; nebo aspoň ten chlap vypadal jak Elton John. Nikdo si mě nevšiml. Právě tak dobře jsem sem mohl přijít s cateringem a chodit kolem a sypat hostům do jídla jed.“

„Co ode mě chcete?“

„Hodně peněz a podíl na tom, co našel Archibald Ives pod vodopády Kazaba, ať je to cokoliv. Řekněme milion liber na ruku a jedno procento všech důlních koncesí udělených společnosti Matheson Resource Industries, splatné v prioritních akciích MRI, vzhledem k tomu, že už nemůžete použít Sil ver Brand Mining jako krycí společnost.“

„Jedno procento není tak moc,“ podotkl Matheson. Jak je sakra možné, že ví o Silver Brand, ale neví, co Ives objevil? Má to nějaký význam? Mathesonův mozek se usilovně snažil prorazit mlžný závoj migrény a alkoholu. Dá se to nějak využít?

„Já nejsem hrabivý,“ řekl Saint-Sylvestre. „Jedno procento a milion liber pro vás zas není tak moc. Určitě ne tolik, abyste riskoval, že prozradím, co vím, ještě než k něčemu dojde. A poté, až k něčemu dojde, budu nad vaší hlavou po zbytek života držet Damoklův meč. Víte stejně dobře jako já, že jde o tajemství, jaké svrhává vlády zemí, natožpak průmyslové koncerny, jako je ten váš.“

„Já obchoduji s nerosty, pane…“

„Kapitán,“ řekl Saint-Sylvestre. „A hodláte obchodovat s potenciální genocidou.“

„Proč si myslíte, že to, co víte, pro mě bude mít tak velkou hodnotu?“ zeptal se Matheson.

„Protože za třicet šest hodin máte v úmyslu zahájit převrat, který svrhne Solomona Kolingbu a dosadí za jeho nástupce Francoise Nagoupandého. Puč má vést najatý žoldnéř jménem Konrád Lanz, který z hotelu Ali Paša na Clapham Street rekrutoval důstojníky a vojáky nižších hodností. Řadové vojáky najali agenti v Sierra Leone; jsou to všechno bývalí členové revoluční fronty Libérie a řezníci k pohledání.

Pokud převrat provedete a dosadíte Nagoupandého, ten okamžitě nechá zabít co možná nejvíc příslušníků etnika Baya, tedy Kolingbových lidí. Až s nimi skončí, začne vyvražďovat etnikum Yakoma. Vy si myslíte, že Kolingba je nebezpečný, protože je šílenec, ale váš kámoš Nagoupandé v té směšné uniformě, co jste mu koupili, je ještě nebezpečnější, protože je normální. Je to pragmatik, lorde Emsworthe. Nové koště dobře mete, a v Africe to znamená pozabíjet nepřátele. Chystáte se proměnit Kukuanaland v bitevní pole.“

„Zřejmě si myslíte, že toho hodně víte,“ poznamenal Matheson.

„Já nehodlám vést slovní potyčky, lorde Elmsworthe,“ řekl Saint-Sylvestre klidně. „Zabil jsem vašeho bankéře, Leonharda Euhlera z Geslerovy banky v Aarau. Zabil jsem sestry Brocklebankovy ve

Vancouveru, čímž jsem hodnotu vašeho spekulativního plánu se Silver Brand eliminoval na nulu, a zabil jsem Allena Faulkenera, protože mi zkřížil cestu. Vy mi zaplatíte, co požaduji, protože jste chamtivý, a protože víte, že můžu bez výčitek svědomí zabít kohokoli. A také to udělám.

Zabijú vaši ženu na Huntington Hall, což vám zřejmě nezpůsobí přílišné starosti, ale zabijú ji ve vaší posteli zároveň s Jeremym Congrevem, dvacetiletým synem vašeho realitního agenta Torna Congreva, což pro vás bude strašlivě ponižující, protože už kolují pověsti o vaší impotenci. Pak zabijú vaše dvojčata, Justina a Jonathana, ve škole na Barlborough Hall, vykuchám je jako ryby a nechám je plavat v rybníce Butchertown Pond v mlází za hlavní budovou. A pokud by vás ani to nepřesvědčilo, tak zabijú vaši třiaosmdesátiletou matku v jejím bytě v pečovatelském domově v Oxfordshiru. Dám si s ní hezky načas, lorde Emsworthe, to vám zaručujú.“

„Proč to všechno děláte?“ hlesl Matheson. Nohy měl jako z gumy a cítil, jak mu do krku stoupá nakyslá pachuť.

„Ze stejného důvodu jako vy,“ opáčil Saint-Sylvestre. „Pro peníze. A radši byste si měl pospíšit; utíká vám čas.“

Kapitola dvacet devět

Konrád Lanz stál v žhnoucím vedru na letišti Mopti v severovýchodním Mali a sledoval asi dvanáct techniků, kteří lezli jako mravenci po chatrném dřevěném lešení obklopujícím staré nákladní letadlo Vanguard. Zamalovávali zelený cedr na jeho ocase a také pruhy, obvyklý emblém libanonských aerolinií, a překrývali je černým sprejem, aby byl letoun ze země v noci prakticky neviditelný.

Kolem čelního skla namalovali reflexní chromové pruhy a čelní sklo samotné zevnitř pokryli polarizační vrstvou. Dokonce i kola podvozku, hliníkové špice vrtulí a otevřené gondoly motorů dostaly černý nátěr. Ne že by Lanzovi dělalo utajení přílišnou starost.

Mali mělo jen dva bojové letouny, Nigérie měla patnáct čínských stíhaček, na nichž létalo pět vycvičených pilotů a Kamerun měl čtyři lehké útočné letouny, z nichž tři byly mimo provoz a čtvrtý od smrti jediného leteckého instruktora v loňském roce zůstal na zemi.

Nebylo pravděpodobné, že by jim ve vzduchu nějaké cizí vojenské složky působily potíže. Nigérie měla k dispozici dvacet prastarých ruských protiletadlových zbraní, z nichž většina byla umístěna kolem hlavního města, Mali nemělo vůbec žádný proti letadlový obranný systém a Kamerun měl dvanáct podobných protiletadlových raket jako Nigérie, také rozmístěných kolem hlavního města. Měsíc svítit nebude a Lanz pochyboval, že by na obloze kromě nich bylo ještě něco jiného.

Chvíli ještě pozoroval, jak technici pracují, spokojený, že stihnou dokončit práci do stanoveného termínu zítra v deset večer. Kromě nátěru měl být Vanguard vybaven ještě extra popruhy na náklad a sedadly pro dvě stě mužů. Certifikáty koncového uživatele pro pěchotní zbraně, které nakoupili v Belgii, Španělsku a chorvatském přístavu Rijeka, prošly kontrolou v Bejrútu a měly být dodány do Mopti dnes.

Malé stanové městečko na konci jediné letištní ranveje bylo víceméně ignorováno, stejně jako dvě stě mužů, kteří se v něm ubytovali, a prapodivné nátěry a vzory na starých turbovrtulových nákladních letadlech. Bylo podplaceno dost chtivých dlaní, takže se dalo předpokládat, že to následujících třicet šest hodin udrží úředníky v dostatečné vzdálenosti, ale Lanz věděl moc dobře, že ve stotisícovém městě, které bylo jen pár kilometrů odtud po řece, se o jejich přítomnosti povídá všelicos.

Lanz se odvrátil od Vanguardů a kráčel po upěchovaném tvrdém písku k velikému polnímu stanu, který používali jako ústředí základny. Kývl strážím na každé straně vchodu. Strážní byli oblečeni v obnošených maskáčových uniformách z vietnamské éry, a namísto baretů měli na hlavách mnohem užitečnější tropické klobouky. Důstojníci nosili kamuflážové basketbalové čepice, což bylo jediné vodítko k poznání jejich hodnosti.

Lanz vkročil do stanu. Na stolech uprostřed stanu byly vystaveny tři velké modely, všechny v perfektním měřítku. Ten nalevo ukazoval letiště, uprostřed byl prezidentský areál a okolní náměstí a model vpravo představoval doky.

Kapitán Pierre Laframboise, velitel Vanguardu Jedna, studoval pečlivě jak model letiště, tak prezidentský areál. Lanz pracoval s Laframboisem během let na několika různých projektech a oba muži se navzájem respektovali a měli rádi. Laframboise byl mohutný muž s mohutnými vousy a úctyhodným břichem. Miloval jídlo skoro stejně jako boj.

„Máš nějaké pochybnosti, Pierre?“

„Vždycky mám pochybnosti, mon vieux“ pravil velký muž. „O čem?“

„O tom, že se něco mohlo donést k tomu šílenci Kolingbovi, takže bude připravený a bude na nás čekat. A že z letiště k paláci nebo pevnosti nebo co to je, musíme pěkný kus pochodovat.“

„Vždyť je to necelé dva kilometry,“ řekl Lanz. „Patnáct minut svižným krokem.“

„A taky ta džungle. Klidně by v ní mohl mít schovaný batalion, který na nás někde bude číhat.“

„Nemá žádný batalion – jdeme do toho s převahou dva ku jedné.“ Lanz se usmál, když Laframboisovy obavy poslouchal; připadal mu jak ustaraná kvočna. Tohle jeho starání bylo skoro už rituálem. Ale zároveň jim oběma už víc než jednou zachránilo život. „Ale chápu tě. Co takhle posádky rozdělit s časovým odstupem pěti minut mezi Vanguard Jedna a Vanguard Dvě?“

„To by bylo lepší,“ přikývl Laframboise. „Ne dokonalé, ale trochu lepší.“

„Ještě něco?“

„Ten Limbani. Kdyby se ukázal, byla by to katastrofa. Nemůžeme bojovat na dvou frontách, ani Hitler nebo Napoleon to nedokázali, mon brave.“

„Limbani je jen mýtus, iluze. Už je to skoro sedm let, co se vlády ujal Kolingba. Kdyby byl Limbani naživu, tak už by něco udělal.“

„Tvoje kosti křehnou věkem, mon ami; mluvíš, jako kdyby sis byl naprosto jistý, ale víš, že v téhle branži nic takového neexistuje.“

„Platí nám dobře, Pierre, dost na to, abychom mohli spokojeně odejít do penze. Ty si budeš moc otevřít tu svou restauraci v Toursu a já budu moct častěji vídat svoje dcery, a vést život jako obyčejný občan.“

Velký muž se smutně pousmál. „Vždycky nás platí dobře, plukovníku, a to by taky měli – kokneckonců se od nás čeká, že pro jejich peníze umřeme, když to bude nutné. A nejsme žádní obyčejní občané; jsme to, co jsme, a tak se od nás rodina odvrací a restaurace v Toursu je pořád hudba budoucnosti. Jednoho dne stejně zemřeme na nějakém místě, jako je tohle, Konráde. Sám to dobře víš.“

Lanz se odvrátil a znovu vyšel ze stanu na sluneční světlo. Vyšplhal se do kabiny poválečného vozu Bedford S, který stál vedle stanu zakrytý plachtou, a zamířil k Mopti a ke břehu řeky, kde dvě velké pinassy, nákladní čluny, vykládaly zbraně z Bamaka.

Zabočil s těžkým armádním náklaďákem na cestu vedoucí mezi řadami stanů, které stály o něco dál podél ranveje. Většina mužů byla venku, seděli na polních sedátkách nebo starém zahradním nábytku, který někde našli.

Byli do pasu nazí, protože bylo vedro, hráli karty nebo stolní hry a popíjeli pivo Castel, které Lanz započítal do rozpočtu. Někteří z nich se věnovali drobné domácí údržbě; leštili boty, navlékali nové tkaničky, dokonce natírali opasky speciálním bělicím krémem.

Většinou byli mladí, ne víc než pětadvacet let, a téměř všichni černí – vydedenci, dezertéri nebo prostě vyhoštěnci z armád jiných afrických států, které jich měly dost, špatně je krmily a málokdy jim platily. S penězi, které, jak všichni doufali, v příštích dnech vydělají, by mohli živit své rodiny celé měsíce, někdy i roky. To riziko jim za to stálo.

Téměř všichni mladíci, černí i bílí, mladí i staří, se usmívali, smáli a vykládali si vtipy, ale jak Lanz projížděl táborem, příležitostně zachytil i jiný pohled, upřený do prázdna; ten obvykle patřil starším mužům, zjizveným a ošlehaným, jeho nejlepším vojákům z časů v belgické armádě a někdy i z dřívějších dob. Byli na válce závislí, stejně jako on, znovu ochotní pustit se s ďáblem do hry v kostky a znovu pokoušet Štěstěnu.

Dospěl na konec cesty z upěchovaného písku a zabočil na silnici vedoucí do Mopti. Když ujížděl směrem k městu a rušnému přístavu na březích široké lenivé řeky, přemýšlel o své konverzaci s Laframboisem, jedním ze staré gardy, který měl stejně jako všichni, včetně Lanze, sklon k poverčivosti.

Řekl Pierremu, že Limbani je mýtus a víceméně tomu i věřil, ale mýty a předsudky někdy mají pravdivé jádro. Jak že zní to staré pořekadlo? „Není kouře bez ohně?“ Limbani zmizel z očí veřejnosti na téměř deset let, ale slabá stopa kouře je tu pořád; udržuje ji pouze naděje, neboje to něco skutečnějšího? Šlápl na plyn a trochu starý náklaďák popohnal. Pokusil se všechny myšlenky na Limbaniho vypudit z mysli. Jediné, co bylo opravdu skutečné, byly bedny plné AK-47, stále zabalené v papíře, a bedýnky s municí, které byly uložené v docích a čekaly na něj.

Helikoptéra Kamov Ka-52, přezdívaná „Aligátor“ se zdvihla s nosem sklopeným k zemi a její otáčející se rotory dělaly rámus jako několik hlučných praček dohromady. Náhlý ohlušující hřmot a prudký start způsobily, že se Oliveru Gashovi zahoupal žaludek a jeho před chvílí snědený oběd mu okamžitě stoupl do krku. Nos helikoptéry se po rychlém vzletu prudce zvedl nahoru a roztroušené žluté budovy mezinárodního letiště Kukuanalandu zarotovaly před Gashovýma očima jako jojo; vzápětí uviděl pruh jasně modré, sluncem prozářené oblohy a ucítil, jak mu útroby klesají zpátky spolu s obědem a svěrače se dožadují otevření.

Pevně stiskl zuby, ale bylo to ještě horší. Řekl si, že pilot také riskuje svůj život, ale pohled na široký obličej důstojníka letectva Emmanuela Ošity Ozegbe, se žvýkačkou v ústech a očima skrytýma za zrcadlovými brýlemi, v něm nevzbuzoval dostatečný pocit bezpečí. Ozegbe vypadal, že je mu tak šestnáct, a že má tak dvacet kilo nadváhy, jako někdo, kdo kouří příliš mnoho trávy, kouká pořád na televizi a cpe do sebe přílišné množství nezdravé stravy. Spoustu takových typů potkal v Baltimoru. Nanicovatí uživatelé příspěvků sociální péče, kteří se nikdy neožení, a pak jim doktoři uříznou nohu kvůli cukrovce a oni namísto toho začnou pobírat příspěvek pro invalidy.

„Kam chcete letět, šéfe?“ zeptal se Ozegbe standardním nářečím Sango. Pomalu otočil vrtulník kolem své osy. Jen s neuvěřitelným vypětím vůle se Gashovi podařilo nepokadit se a nevyklopit si oběd do klína.

„Nahoru po řece,“ podařilo se mu ze sebe vypravit. „Vodopády Kazaba.“ To bylo místo, kde se podle pověstí měl Limbani zdržovat.

„Jasně, šéfe,“ opáčil Ozegbe. Znovu otočil helikoptéru, až byla na správném kurzu, pak sklopil řídící páku a nos helikoptéry dolů a přidal plyn. Gashem to najednou trhlo v sedadle dozadu a vzápětí se řítili obrovskou rychlostí asi tak třicet metrů nad zemí a všechno přehlušil mohutný hřmot velkých motorů. S výjimkou zvuku jeho vlastního přerývaného dechu a praskání bublin ze žvýkačky jeho společníka.

Helikoptéra letěla jako v nějaké videohře, ovládaná jednou řídící pákou s tlačítky pro palec, ovladači pro prsty a páčkovými přepínači jako na vánoční výzdobu. Ozegbe jí manévroval po obloze jako když farmářský synek řídí traktor – ani náznak jemnocitu, obratnosti či pochopení pro to, že má vlastně v rukou nesmírně složitý mechanismus.

S pákou, nápaditými panely pro ovládání zbraní a virtuálními stupnicemi, číselníky a kontrolkami na malých displejích to pro něho vlastně skutečně nebylo nic víc než videohra; létal na jakési exotické verzi letového simulátoru od Microsoftu a zřejmě si ani neuvědomoval, že ve skutečnosti řídí zbraňovou platformu, která by dokázala zlikvidovat veškerou konkurenci v jižním Baltimoru během jediného dvacetiminutového útoku, i se zastávkou u nejbližšího New York Fried Chicken.

„Jak dlouho na tomhle létáte?“ zaječel Gash do svého mikrofonu. Mladíkovy oči zůstaly přilepené na kontrolkách.

„Dvě stě hodin na letovém simulátoru a dalších dvě stě hodin na simulátoru skutečné velikosti v továrně Uchtomskij poblíž Moskvy.“

„A kolik skutečných hodin ve vzduchu?“

„Třicet hodin s instruktorem. Patnáct hodin tady. Jednou týdně provádím dvouhodinovou obhlídku západní hranice. Na víc nemáme palivo.“

„A co zbraně?“

„Ty rakety jsou atrapy, ale Šipunovy jsou opravdické.“ Ozegbe stiskl jedno z tlačítek na kontrolní páce a helikoptéra se otřásla, jak zapulzovala obě rychlopalná děla. Ze svého sedadla Gash uviděl, jak střely narazily do levého břehu řeky a vynesly do vzduchu enormní množství bahna a vody. Několik střel zasáhlo i dřímajícího aligátora a roztrhalo ho na kusy, než se stačil pohnout. Před nimi se vynořily vodopády Kazaba, jako stěna rozštěpená na tři padající kaskády vody, zahalené v mlze.

Gash se pevně chytil okrajů svého sedadla, ale mladý pilot jen trhl za páku, helikoptéra prudce zvedla nos a přenesla je přes okraj vodopádů. Pokračovali velkou rychlostí stěží šest metrů nad hladinou řeky.

„Už jsem viděl dost,“ vypravil ze sebe Gash. „Zavezte mě zpátky.“

„Jasně, šéfe,“ řekl Ozegbe. Sklopil páku doleva a helikoptéra přešla do náklonu a pomalého dlouhého obratu nad džunglí. Na zlomek vteřiny měl Gash dojem, že zahlédl cosi nepatřičného, obrys, který nějak nezapadal do baldachýnu stromů, ale žádat pilota, aby se vrátil a podíval se na to, bylo to poslední, do čeho se mu chtělo.

„Jak často patrolujete tenhle sektor?“ zeptal se namísto toho.

„Jen jednou za čas. Všichni si myslí, že z Bangui přijde útok a že se nás pokusí zlikvidovat od západu, ale já si to nemyslím.“

Zamířili zpátky po proudu řeky a nechali vodopády za sebou.

„Viděl nás?“ vydechl Holliday, promočený na kost vodní tříští vodopádu. Limbani vpředu překračoval kluzké desky hladké černé břidlice a Eddie šel za ním.

„Ten mlžný opar nás určitě zakryl,“ řekl Limbani a zvýšil hlas, aby ho bylo slyšet přes hřmění vodopádu. Přímo vedle nich se kolmo vzhůru zdvihal příkrý útes vysoký dobrých šedesát metrů a pěšina se vinula mezi okrajem útesu a vířící vodou v laguně u paty vodopádu.

„Hlídkují tu často?“ zavolal Eddie.

„Skoro nikdy,“ zařval Limbani v odpověď. „To je právě to, co mi dělá starosti. A pak taky novoluní. Na něco se určitě připravují.“

„Má to co dělat s tím, že jsme všichni mokří?“ zeptal se Holliday.

Limbani neodpověděl. Mírně se otočil stranou, udělal krok či dva a prostě zmizel. „Co se ksakru děje?“ chtěl vědět Holliday.

„Čáry máry fuk,“ ozval se Eddie hned za ním. „Ten chlap je vážně šaman, co?“

„Nejspíš,“ opáčil Holliday. Byl rád, že Rafi a Peggy zůstali v hlavním táboře; fotografovali a snažili se porozumět nové civilizaci. Jestli bylo něco, co Peggy nesnášela, tak to byly úzké tmavé tunely. Udělal další dva kroky, klopýtl v náhlé temnotě a pak udělal třetí krok. Všechno najednou ztichlo; zvuk vodopádu se ztlumil na pouhé tupé dunění. „Jseš tu, Eddie?“

„Hned za tebou, compaňero“ odpověděl Kubánec. „Tohle je cesta do el infierno, řekl bych.“

„Na peklo je tu trochu moc mokro,“ opáčil Holliday.

„Třeba má el diablo smysl pro humor,“ řekl Eddie. „Napřed tě namočí a zchladí, než tě začne smažit na věčnosti.“

Ozval se škrábavý zvuk drsného kovu a vzápětí vyšlehl plamen staré skleněné olejové lampičky. Lampičku držel Limbani, který byl jen pár metrů před nimi. Za doktorem byl vidět velký zrezivělý kovový průlez opatřený nýty.

„Tak kde to přesně jsme, doktore?“ zeptal se Holliday.

„Tohle jsou dveře do minulosti.“ Starý černoch se usmál. Otočil kolem na poklopu a odsunul jej stranou. Pak ustoupil, aby Holliday a Eddie mohli vstoupit dovnitř první.

„Mierdal“ zašeptal ohromený Eddie.

„To snad ne,“ zašklebil se Holliday a najednou se mu chtělo smát. V životě nikdy nic takového neviděl. „Vy jste namouduši samé překvapení, Limbani.“

Stáli v obrovské rozlehlé jeskyni za vodopádem, tak veliké, že mezi stěnami jeskyně byl prostor větší než fotbalové hřiště a strop, z něhož visely stalaktity, byl výš než třicet metrů nad jejich hlavami. Skála byla protkaná silnými spárami a žilami čehosi, co nemohlo být nic jiného než zlato, a zlaté žíly byly zase obklopeny ještě tlustšími provazci nerostu, který vypadal jako křemen.

„Je to zlato?“ zeptal se Holliday.

„Ano, v křemeni a diamantových matricích. Jeskyně jsou vzdáleným koncem mateřské rudné žíly, která probíhá těmi třemi kopci. Doly krále Šalomouna, Šangrila chamtivců.“

Jeskyni osvětlovaly tucty pochodní a nejméně sto Bledých cizinců pracovalo na obrovském předmětu, spočívajícím ve velkém kesonu a z obou stran podepřeným víc než dvaceti těžkými kládami.

„Neuvěřitelné,“ řekl Holliday ohromeně. „To je vikingská snekkja\ Britové tomu říkají dračí loď. K čemu se to sakra chystáte, Limbani?“

Loď za ochrannou hrází byla dlouhá asi pětadvacet metrů, vystavěná z čerstvých fošen, které se vzájemně překrývaly a byly stlučeny dohromady nýty. Mezery mezi nimi byly utěsněné mechem. Dělníci už byli skoro hotovi, v lodi bylo umístěno třicet veslařských lavic a vzadu se zdvihala kormidelní paluba s hlavním veslem. Boky lodi Hollidayovi připadaly vyšší, než jaké viděl u replik těchto plavidel, ale zanedlouho zjistil, proč tomu tak je. Mezi sedačkami veslařů byla střeliště pro řady balist, obrovských samostřílů používaných ve středověku při obléhání, schopných prorazit kamenné zdivo, zabít několik desítek lidí najednou a dokonce vrhat obrovské zápalné střely.

„To byl nápad Roche-Guillaume?“ zeptal se Holliday.

„Pravděpodobně,“ přikývl Limbani. „Prototyp lodi pochází z časů Ragnara Drtiče lebek, který tu zůstal až do své smrti. Podle rukopisů Roche-Guillaume se v té době už místní lidé mísili s Římany, kteří sem přišli jako první. Každý badatel, který se sem dostal, tu zřejmě zanechal něco ze své kultury. Ragnarova vlastní loď byla použita na jeho pohřeb, když zemřel na zimnici, ale její konstrukce je v podstatě stejná jako konstrukce pirog, které moji lidé používají k cestování a rybaření. Tahle loď, která se ve starém jazyce jmenuje Havdragoon, tedy Mořský drak, není nic jiného než trochu zvětšená piroga.“

„Ale na co jste ji postavil?“ nechápal Holliday. „Proč právě teď?“

„Protože válka se blíží.“

„Tím si přece nemůžete být jistý.“

„Abych pravdu řekl, můžu. Však jsem vám říkal, že mám své vlastní špehy. Bitva má začít velmi brzy. Nezáleží na tom, kdo bude vítězem, jestli Kolingba nebo jeho nepřátelé; tak nebo tak by nás vyhledali a povraždili. Už jsme se schovávali dost dlouho. Až nastane nový měsíc, udeříme.“ Mávl rukou směrem k lodi. Skupina dělníků v kiltech připevňovala na elegantní zdviženou příď lodi galionovou figuru v podobě stočeného draka, svítícího krvavou červení.

„Tahle jeskyně se táhne podél všech tří vodopádů. Až se hráz kesonu otevře, dno jeskyně bude zaplaveno a loď vyrazí po proudu s šedesáti muži u vesel. A šedesáti dalšími u samostřílů. Po cestě po proudu řeky se k nám připojí dalších sto pirog a každý veslař bude ozbrojen foukačkou a stovkou smrtících šipek.“

„Jste šílenec!“ neudržel se Holliday. „Vedete své lidi na jistou smrt!“

„My jsme se o válku neprosili. Nikdy jsme ji nechtěli. Ale utíkat před ní nebudeme. Já Kolingbu znám a vím, jak uvažuje. A znám i typ lidí, kteří budou bojovat proti němu. Možná to bude sebevražda, jít do boje, ale je snad lepší místo toho čekat na porážku jako ovce?“

„Tiene razón, mi amigo“ zamumlal Eddie. „Raději zemřít v boji než při modlitbě.“

„To má být citát?“

„5i‘. Fidelův, obávám se.“

„No, myslím, že protentokrát s ním souhlasím.“ Holliday se obrátil nazpět k Limbanimu. „Dobrá, půjdeme do toho s vámi, doktore, ale chci, abyste Peggy a Rafiho uklidil n^kam do bezpečí.“

„To myslím mohu zařídit.“

„Kdy přesně nastane novoluní?“

„Dnes večer.“

Kapitola třicet

V boji je čas vrtkavý pojem. Většina těch, co přežili den D, by vám řekla, že jim to připadalo jako věčnost, než spojené americké, britské a kanadské složky vybudovaly předmostí, ale ve skutečnosti to trvalo necelé tři hodiny, od 6:29 oficiálního zahájení do 9:17, zhruba dobu, kterou průměrný úředník potřebuje na to, aby vstal, upravil se a dorazil do práce. Za stejnou dobu bylo v den D přibližně dvacet tisíc padlých jak na německé, tak americké straně, což znamenalo téměř každé dvě vteřiny jednoho mrtvého. Takže čas v bitvě je relativní – přežití trvá věčnost a smrt je dílem okamžiku.

Peggyina fotografie Havdragoon, Mořského draka, prorážejícího zástěnu vodní tříště vodopádů Kazaba, velkou čtvercovou plachtu s vyšitým templářským křížem vztyčenou, všech šedesát dlouhých vesel připravených a krvavě červenou dračí figuru zářící na přídi, se nakonec objevila na titulních stranách všech světových novin a na obálce všech časopisů. Peggy ten obrázek přinesl nesmírné jmění, zajistil jí neuvěřitelné nabídky a světu představil zcela novou civilizaci. Ale to všechno bylo zatím v budoucnosti.

Když se zbrusu nová loď, postavená podle tisíc let starého vzoru, prohnala ústím jeskyně a sklouzla dolů do zpěněného a vířícího proudu, Holliday a Eddie stáli na kormidelní palubě. Těžké hlavní kormidlo kromě nich obsluhovali ještě dva z Bledých cizinců, Baltazar a Kaleb, a všichni čtyři se drželi ze všech sil, když se Mořský drak vřítil do vody a pak se z ní zase prudce vynořil, stejně jako jeho galionová figura, velký červený drak, z jehož rozevřené tlamy crčela zpěněná voda. Náhlý nápor větru nadul plachty a šedesát vesel se zanořilo do hluboké černé řeky. Loď vyrazila kupředu.

„Páni!“ vydechl Holliday, zmáčený od hlavy k patě, ale hluboko v nitru rozjarený pocitem, o kterém si myslel, že ho už zapomněl.

„jlncreible, mi amigo!“ zahulákal Eddie nadšeně.

„Krigsanggen!“ zakřičeli Baltazar a Kaleb vedle nich a v té chvíli bylo jasné, že všichni mluví stejnou řečí, ať už si navzájem rozumějí nebo ne. Cosi se vynořilo z hlubin minulosti a pohánělo je dopředu. Už nebylo cesty nazpět.

Mořský drak se bez námahy propletl víry u paty vodopádů a hladce klouzal směrem k bližšímu břehu řeky. Na jediný povel Lokiho, tmavovlasého vousatého muže s tmavší pletí, který stál na přídi lodi a pravou paží objímal krk červeného draka jako milenec, se zvedla všechna vesla na straně blíž ke břehu. Loki měl přes záda přehozené dokonce dvě foukačky a Limbani tvrdil, že je dokáže použít obě najednou a tak rychle, že ten pohyb ani nelze zachytit.

Ke břehu bylo nataženo prkno, po kterém na loď nastoupil Limbani a za ním Peggy a Rafi. Nad řekou rychle zapadalo slunce.

„Brzo bude tma,“ poznamenal Limbani. „Musíme naložit na palubu zbylé válečníky a zásoby. Loki říká, že i při tomhle větru to bude trvat skoro až do rozednění, než doplujeme do Fourandaa.“

„To by mělo být tak akorát včas,“ přikývl Holliday. Odmlčel se a krátce pohlédl na Peggy. „Přinesli jste naše zbraně?“

Peggy přikývla. „Jo. Ty, co jsme stáhli z chlapečků Jeremiaha Salamanga.“

Po prkně přešli tři muži, nesoucí prohýbající se nosítka naložená kalašnikovy, nábojovými pásy, dvěma raketomety s šesti náboji pro každý a dvěma brutálně vyhlížejícími automatickými puškami Saiga se zásobníky po devíti nebo deseti nábojích.

„Bueno“ řekl Eddie, „moje oblíbená, un acelerador“ Zašklebil se, přehodil si křížem přes rameno pás a zastrčil do opasku šest zásobníků. „V armádě jsme jim říkali Fidelitos – malá, ale s velkou hubou.“

Holliday se otočil a podíval se přímo na Peggy. „Poslyš –“ pronesl.

Dál se nedostal. „Ani s tím nezačínej, Doktore,“ varovala ho Peggy. „Jsem už velká holka a dělala jsem fotky v nejmíň šesti válečných zónách. Dokážu se o sebe postarat. Jdeme taky, a to je, milý bratránku, moje poslední slovo.“

„Ty k tomu nic neřekneš?“ obrátil še Holliday na Rafiho.

„A co? Poslední hodinu jsem strávil tím, že jsem se s ní hádal. Stejně jsem to prohrál. Takže jdeme s tebou, protože když jde Peggy, tak já sakra musím jít taky.“

„Oba jste cvoci,“ pravil Holliday.

„Kdepak, mi amigo“ opravil ho Eddie a zakřenil se. „Všichni jsme cvoci.“

Konrád Lanz seděl v sedadle navigátora ve starém Vickers Vanguardu už tři a půl hodiny a do nohou ho začínala chytat křeč. Výhled mezi sedadly pilota a kopilota neskýtal nic kromě sametové černi oblohy a zelenožluté záře kontrolek na přístrojové desce. Přibližně hodinu letěli ve výšce pod patnáct set metrů a zatím nezaslechli z rádia nic, co by mohlo znamenat problém.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Lanz pilota. To byl další ze staré gardy, chlápek jménem Janni Doke, téměř šedesátiletý Jihoafričan, který dokázal létat s čímkoli od letounu Piper Cub po boeing 747.

„Dvacet minut, možná pětadvacet.“

„Tak já radši řeknu hochům, ať se připraví,“ řekl Lanz. „Jak je libo, šéfe; jen mi jich tu pár nechte, aby mi pomohli dolít nádrže. Za chvíli poletíme na výpary,“ zabručel starý Afričan mrzutě. „Spolehněte se,“ řekl Lanz. „Jste si jistej, že dráha bude osvětlená?“

„Určitě. Naváděcí světla svítí celou noc, protože tam pořád přistávají nějaká nákladní letadla.“ Odmlčel se. „Je tam jen jedna ranvej, dva a půl kilometru, jak jsem vám řekl při instruktáži. Ranvej je v jedné přímce s věží. Nemůžete to minout.“

„A co vrtulníky? Ty by nás všechny dokázaly sfouknout k Hadovi i ze země.“

„Máme tři RPG; pro každý vrtulník jednu a jednu pro věž. Je tam starý obrněný transportér, ale v noci v něm žádná posádka nesedí. Gumy má prázdné. Je tam jen pro ozdobu.“

„Dobrá.“ Afričan se napůl otočil a podíval se v temnotě na Lanze. „Kontrolujte rádio každých deset minut, jasný, šéfe? Bez pravidelný kontroly jsem v háji. Žádný hulákající divoši tohohle starýho chytráka do hrnce k večeři nestrčej, jasný?“

„OK, každých deset minut.“ Lanz se otočil a přešel zpátky ke kabině letadla. Původní sestava dvaceti osmi řad po třech a dvou sedadlech byla odstraněna a nahrazena pětadvaceti dvojitými řadami čtvercových sektorů z několika starých C-47, které ukořistili v Evropě a severní Africe.

Protože vyklápěcí schůdky vpředu a vzadu Lanz považoval za příliš pomalý způsob vystupování, byly odstraněny, a Janni Doke a pár dalších techniků v Mopti vyrobili z několika starých padáků nouzové skluzavky, které každého vysadí pěkně rychle i s výstrojí.

Většina chlapců spala nebo to alespoň předstírala. Lanz procházel úzkou uličkou mezi dvěma nacpanými řadami, třásl vojáky a uděloval jim instrukce pro posledních pět minut před výsadkem. Pak si stoupl k zadnímu východu s třemi týmy ozbrojenými RPG a čekal.

Systém PA s cvaknutím naskočil. „Tři minuty. Naváděcí světla v dohledu,“ řekl Janni Doke úsečné. Staré letadlo jako by se propadlo ve vzduchu, mírně se naklonilo doleva a přimáčklo Lanze na trup zevnitř.

„Finální přiblížení dvě minuty. Zhasnout vnitřní světla.“ Letadlo potemnělo.

Teď nastává chvíle, kdy by se Kainovy měly zdvihnout ze země, pověsit se na ně z obou stran přistávací dráhy a roztrhat je na kusy palbou z kanónů.

„Přiblížení. Přistání za jednu minutu. Povoleno!“ Žádné Kainovy tu nebyly, alespoň prozatím. Za třicet vteřin to ovšem může být jinak.

Lanz cítil, jak se všichni napjali. Tohle bylo vždycky to nejhorší, posledních pár vteřin ticha. „Kontakt!“ *

Kola podvozku zaskřípěla, jak se dotkla ranveje, a při plném dopadu se mírně vychýlila. Jani letadlo vyrovnal a oběma nohama sešlápl brzdy. Velké vrtule zavyly, jak se letadlo řítilo dopředu… Lanz počítal od deseti směrem dolů. Když došel k nule, vydal příkaz.

„Dveře otevřít!“ Spolu s jedním mužem z týmu RPG otáčeli kolem, dokud neuslyšeli prudké zasyčení vzduchu. Lanz vysunul těžké dveře ven. První tým RPG vyklopil podomácku vyrobenou nafukovací rampu ze dveří a Lanz zatáhl za lanko, které aktivovalo velkou patronu s COr Rampa se dokonale nafoukla.

„Pohyb, pohyb, pohyb!“ Týmy po třech mužích sjely po rampě a rozestavily se šest metrů za koncem křídla letadla, aby měly čistý výhled. Téměř současně vystřelily ruské raketomety a zanechaly za sebou dlouhý oblouk kouře, který vzápětí zmizel v temnotě.

První projektily zasáhly cíl a noc ozářily tři exploze. Týmy mezitím nabily znovu a vzduchem proletěla druhá salva. Pouze jeden z Kamovů měl nádrž plnou paliva a byl vybavený zbraněmi, a ten se postaral o efektní výbuch, černožlutý oblak mastného kouře a ohně klokotající směrem vzhůru. První střely mířené na věž dopadly těsně pod ni a roztříštily místnost letové kontroly. Druhá salva trefila věž přímo a světla zhasla.

Bitva o letiště Kukuanalandu začala.

Oliver Gash předpokládal, že pokus o převrat začne tuto noc, a tak se postaral o to, aby poslední tři sklenice bacardi a coly generála Kolingby byly toho večera vylepšeny dvěma miligramy Rohypnolu.

Generál se dostal jen do poloviny druhého drinku a pak usnul před svou enormní širokoúhlou televizí při sledování svého oblíbeného filmu s Cary Grantem Operace Spodnička.

Bylo by ideální, kdyby byl Kolingba v bezvědomí tak dlouho, dokud by někdo nepřišel a neprohnal by mu kulku hlavou, ale Gash nemínil nechat nic náhodě. Jakmile z obrovského těla začalo vycházet pravidelné oddechování, vydal se dolů do Kolingbovy kanceláře, otevřel si ji klíčem, který si sám už před nějakou dobou vyrobil, a začal vyřezávat díru velikosti okna do sádrokartonové stěny pokryté kytičkovanou tapetou.

Trvalo patnáct minut, než vyřízl díru, která odhalila několik tisíc štůsků amerických stodolarových bankovek, pevně převázaných a vzduchotěsně uzavřených. Pokud se dobře pamatoval, každý svazek tvořilo jedno sto bankovek, čili deset tisíc dolarů. Jeden milion dolarů, tedy jedna stovka svazků, zaplnil přibližně polovinu jednoho kufru Samsonite, a celý kufr vážil skoro dvacet kilo. Gashovi trvalo čtyři hodiny, než naplnil dvanáct kufrů a celková váha obsahu činila 235 kg.

Dvacet čtyři milionů dolarů samozřejmě zdaleka nebylo dost za to ponižování a příkoří, která musel za ta léta s Kolingbou strpět, ale poskytne mu to víc než dostatečnou likviditu, aby se mohl dostat ke všem finančním prostředkům, které si ukryl v různých bankách od Kypru po San Remo a kromě nich v ještě zapadlejších geografických lokalitách, specializujících se na uschovávání cizích peněz.

Když skončil, srovnal všechny kufry do řady za dveře Kolingbovy kanceláře, dal dvěma strážným po stodolarové bankovce, aby je odnesli dolů k jednomu z pruhovaných roverů a vysvětlil jim, že potřebuje pro generála vyřídit jakousi pozdní záležitost na letišti. To byla celkem běžná věc, takže ani jeden z vojáků o příkazu nepochyboval.

Gash vyšel zpátky nahoru po schodech, aby se naposledy podíval na toho netvora a pak, buď z pomstychtivosti nebo prostě jen tak z legrace, stáhl z Kolingbova buclatého zápěstí diamanty posázené rolexky. Cary Grant a Tony Curtis v televizi právě probírali různé možnosti, jak dostat pět ošetřovatelek námořnictva z ponorky, která byla natřena na jasně růžovo.

Gash to chvilku sledoval a podivoval se nad tím, jak si Američani dokážou dělat z války legraci. Krátce zauvažoval, jestli by neměl generála přece jen zabít jeho vlastní stříbrnou automatickou pistolí, ale namísto toho si pistoli prostě jen vzal a zastrčil si ji za opasek. Zkontroloval rolexky. Čtyři patnáct ráno, nejvyšší čas vypadnout, leda by chtěl skončit uprostřed křížové palby. Zapnul si větrovku, aby zakryl pistoli se stříbrnou rukojetí, vyšel ven do areálu, nasedl do roveru a u brány zablikal světly, aby upozornil stráže. Strážní vyskočili, otevřeli bránu a Gash vyjel na náměstí.

Zabočil doleva směrem k břehu řeky, namísto doprava na cestu vedoucí k letišti, ale zdálo se, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Byl už vpůli cesty k přístavu, když najednou ve Fourandau zhasla všechna světla a od letiště sem dolehla ozvěna exploze. Zvládne to během chviličky. Ale co když ne? Trochu přidal rychlost a jeho mysl za jízdy pracovala na plné obrátky. Očekával, že převrat se soustředí na letiště a komunikační centra umístěná na něm a v jeho okolí. Ale co když je to útok vedený ze dvou stran, zároveň také od vody, který má každého, kdo se pokusí uprchnout, sevřít do kleští?

„Sakra!“ Vytáhl svůj mobil a zkusil ho. Žádný signál. Zasáhli zřejmě mikrovlnné vysílače. „Ksakru!“ zaklel znovu. Dospěl k dokům a k odbočce vedoucí na silnici do Bangui. Jízda mu bude trvat čtyři hodiny; jestli se blíží nahoru po řece, tak jim padne do rukou. Nemělo smysl pokoušet se jet na druhou stranu, tam silnice vedla tak kilometr proti proudu a nakonec se vytratila v pouhou domorodou stezku. „Sakra, sakra, sakra.“

Ze směru od letiště se ozvaly další exploze. Gash stočil okénko, natáhl krk a ohlédl se zpátky směrem, kterým přijel. Obloha byla v jednom ohni.

S okýnkem stále otevřeným se zarazil a nastražil uši. Ten zvuk mu připadal známý. Přívěsné motory, a je jich spousta.

„Zatraceně!“ zašeptal. Opravdu se blíží po řece! Upřeně hleděl skrze čelní sklo. Přímo před sebou měl celou námořní flotilu Kukuanalandu; jediný nafukovací člun vyzbrojený starým ruským kulometem. Dlouho se nerozmýšlel nad tím, co dělat. Dojel posledních pár metrů do přístavu a začal házet kufry z roveru do hlídkového člunu, přičemž měl pořád nastražené uši, jestli neuslyší přívěsné motory přibližovat se z druhé strany.

Po osmém kufru už byl zpocený jak myš a zvuk motorů byl příliš blízko, než aby ho to nechávalo v klidu. Nechal zbytek kufrů být, odvázal člun od starého dřevěného pacholete a stiskl tlačítko zapalování motoru. Motor jednou, dvakrát zakašlal a chcípl. Zvuk lodních motorů se stále přibližoval.

„Naskoč, ty mrcho!“ zasyčel. Znovu udeřil do tlačítka. Opět se ozvalo chraptivé zakašlání a pak motor konečně naskočil. Gash se vítězoslavně zašklebil zpoza čůrků potu, které mu stékaly z čela, vytočil motor na plné obrátky, prudce otočil volantem a vyrazil proti proudu. Tím směrem nebylo nic než křoví a džungle. Někde se na noc či dvě schová a pak proklouzne po proudu na svobodu. Naklopil páku dopředu a vjel s člunem do dlouhého táhlého ohybu temné řeky.

A vzápětí před sebou spatřil děsivou noční můru. Před ním, necelých devadesát metrů vzdálená, se vynořila monstrózní loď s dračí hlavou a mířila přímo na něho. Její vesla se s dokonalou pravidelností zdvihala a klesala jako obrovské nohy nějaké nadpřirozené vodoměrky a nad tím vším se vzdouvala gigantická plachta s křížem.

„Ne,“ vydechl, oči vytřeštěné. Kde se proboha na téhle řece vzala vikingská loď? To přece není možné. A v tom okamžiku pochopil, že se odtamtud živý nedostane.

Šipka s bílým peřím ho zasáhla do krku a neurotoxin dospěl do jeho mozku během dvou vteřin. Stačil už jen zdvihnout hodinky před obličej, než zemřel.

Už neviděl, jak Mořský drak proplul ohybem řeky, ani nespatřil Edimburga Vladimíra Cabreru Alfonsa, který stál na přídi se svou Fidelito v náručí a tiše si pro sebe prozpěvoval.

Vedle něho stál Holliday. Projeli zátočinou a pokračovali v plavbě. Všech šedesát vesel se zdvihlo z vody, protože loď unášel proud. Když se za jejich zády objevil růžový nádech úsvitu, uviděli prvních dvacet připlouvajících Zodiaků, roztažených v arogantní řadě téměř od břehu ke břehu. Loki, stojící na zádi Mořského draka u hlavního kormidelního vesla, vydal jediný hlasitý povel.

„Strybordl“ Třicet vesel na pravoboku se naráz ponořilo do vody a zůstalo tam a muži na lavicích se vzepřeli proti síle proudu. Mořský drak se otočil bokem k blížícím se nafukovacím člunům, naplněným po zuby ozbrojenými muži.

Holliday a Eddie začali pálit; AK-47 vydával typický vražedný rachot, zatímco Fidelito zněla, jako když se hlučně zabouchne padesát dveří.

„Brand ambroster!“ zaječel Loki. Každá z ohromných balist na pětačtyřicet metrů našla svůj cíl; všechny se zahryzly do Zodiaků a jejich posádek a naráz potopily třicet pět člunů. Většinu mužů stáhla jejich těžká výstroj pod temnou hladinu, odkud už nevyplávali, a krokodýli potichu sklouzli ze břehu do vody, aby je dorazili. Pár Zodiaků, kterým se podařilo proklouznout skrze první palebnou clonu, narazilo do Mořského draka, který je rozdrtil pod svým trupem. Zbylé vojáky ve vodě, co to přežili, zabily desítky foukaček z paluby.

„Adios, hoši,“ zašeptal Eddie a vysunul prázdný zásobník z pušky.

Loki vykřikl povel, vesla se ponořila a Mořský drak se otočil směrem ke břehu.

Zpočátku to vypadalo jako úspěšný výsadek. Útok na letiště nikdo nepřežil a Lanz neztratil ani jednoho muže; přesto si ale dělal starosti. Podle Zodiaků A a B, dvou nafukovacích člunů, které čekaly u obojživelných letounů, šlo všechno podle plánu až do chvíle, kdy měla druhá polovina Lanzova vojska přistát u břehu a vydat se do vnitrozemí k prezidentskému areálu. Nejdřív k němu dospělo pár zkomolených zpráv, pak zaslechl tu a tam střelbu a pak následovalo nesrozumitelné rádiové sdělení o jakémsi vikingském drakovi, z kterého nikdo nebyl ani za mák moudrý.

Když Lanz a jeho muži dospěli k prezidentské rezidenci, bylo už jasné, že vypuklo pořádné peklo. Několik pomatených obyvatel města blábolilo o přízracích a tiché smrti a namísto, aby se museli do areálu prostřílet minometnou palbou, jak čekali, nenarazili na žádný odpor. Celá posádka pevnosti prostě otevřela brány dokořán a žádala, aby byla vzata do zajetí, na což Lanz naprosto nebyl připraven.

Generála Kolingbu našel spícího v posteli, očividně omámeného, a aniž by čekal na rozkazy od Mathesona, jednoduše připoutal chrápajícího diktátora k sloupku postele.

Pokusil se rádiem spojit se skupinou Nagoupandého, která sem letěla helikoptérami z Maiduguri v severovýchodní Nigérii, ale zatím se mu ji nepodařilo sehnat. Nakonec prostě nechal posádku jít, poté, co všem sebral zbraně, pak ustanovil hlídky a sedl si a čekal, až dorazí Matheson a nový diktátor Kukuanalandu.

V pět ráno nebylo po dvou stovkách mužů, kteří měli připlout po řece, stále ani stopy a jejich záhadná nepřítomnost začala znervózňovat jeho vlastní muže. Začínali mluvit o tom, že by se měli stáhnout zpátky na letiště, což nebylo dobré znamení.

O půl hodiny později se začaly ozývat první zprávy o záhadných úmrtích. Dospěly i k Lanzovi v prezidentské rezidenci, který právě horlivě doloval zbytek peněz ze zdi Kolingbovy kanceláře a skládal je do toren svých vyšších důstojníků. Hlídky a stráže kolem náměstí byly nacházeny mrtvé; nebylo na nich patrné žádné zranění až na cosi, co vypadalo jako trochu moc velká šipka. Nejdřív tomu Lanz nechtěl věřit, ale pak mu jeden z několika málo mužů, co zůstali venku, jednu šipku přinesl.

„Co si o tom myslíš, Pierre?“ obrátil se Lanz na svého starého přítele a kolegu Laframboise.

„Chceš slyšet moje upřímné mínění, Konráde?“

„Jako vždycky.“

„Vsadím se, že to je dílo toho tvého ducha, Limbaniho. Poslal jsem dolů po proudu hlídku šesti mužů. Dva se vrátili – jeden blekotal něco o nějaké foukačce s šipkou, která mu rozškrábla nohu skrz nohavici, a ten druhý mluvil o dračí lodi, toho typu, jaký kdysi užívali Vikingové.

„To je absurdní,“ řekl Lanz.

„Dušovali se, že po řece opravdu pluje vikingská loď a tvrdili, že naše týmy Zodiaků zmizely. Prý potkali duchy, mágy a šamany v maskách, kteří zabíjejí naše muže šipkami. Tady ji máš.“ Ukázal na šipku ležící na stole, který kdysi patřil Kolingbovi.

„Co navrhuješ?“

„Kolik peněz jsi našel v těch zdech? Dvacet, třicet milionů?“

„Asi tak nějak.“

„Tak navrhujú odtud vypadnout, dokud to jde, aspoň ti, co zbyli. Vytáhneme bílou vlajku a vypochodujeme z areálu a budeme doufat, že nás po cestě nezmasakrují.“

„A co Matheson? A Nagoupandé?“

„Je to jejich polívčička, tak ať si na ní pochutnají.“

Když helikoptéra Sikorsky UH-60 Černý jestřáb v šest třicet přistála uprostřed bývalého prezidentského areálu Fourandaa, nikde nebylo ani živáčka. Brigádní generál Francois Nagoupandé ve slavnostní uniformě a sir James Matheson vylezli z vrtulníku doprovázeni osmi bodyguardy, po zuby ozbrojenými členy bezpečnostní služby Blackhawk.

Ve větru poletovaly papíry, včetně několika desítek amerických stodolarovek. Na zemi tu a tam ležela mrtvá těla, ale jinak široko daleko nebyla živá duše.

„Zjistěte, co se to ksakru děje!“ zavrčel Matheson na členy Blackhawk Security. Muži se rozběhli do všech stran, aby prohledali budovy. Jeden se vzápětí vrátil.

„Co je?“ vyštěkl Matheson.

„Je tam nějaký velký tlustý chlap, spí, neboje možná nadopovaný. Je připoutaný želízky k posteli.“

„Och,“ pronesl Nagoupandé. „Doveďte mě tam,“ vybídl muže. Vešli společně do hlavní budovy. O chvilku později se ozval jediný výstřel.

Nagoupandé se vzápětí objevil a zastrkával si svůj kolt pětačtyřicítku zpátky do pouzdra u opasku. Spodní část obličeje měl postříkanou krví a krev byla i na kabátě jeho uniformy. „Král je mrtev,“ oznámil nevzrušeně.

„Ať žije král,“ ozvalo se od hlavní brány prezidentského areálu. V ní se objevil Limbani a po jeho boku z jedné strany šel Holliday a z druhé Eddie. Za nimi kráčel Jean-Luc Saint-Sylvestre a půl tuctu uniformovaných členů tajné policie Kukuanalandu. Při pohledu na Limbaniho se Nagoupandé pokusil vytáhnout zbraň z pouzdra. Saint-Sylvestre byl rychlejší.

„Udělejte něco!“ zařval Nagoupandé na Mathesona.

„Obávám se, že mohu jednat pouze s vítězi,“ řekl Matheson uhlazeně. „Kdo to ovšem bude, se teprve ukáže.“

Limbani popošel dopředu a vzhlédl k rozzuřenému muži v uniformě brigádního generála. „Vypadáš velice komicky, Francois. Nejlíp to myslím vystihuje slovo kašpar. Že, sire Jamesi?“

„Vy víte, kdo jsem?“ otázal se Matheson překvapeně.

„Samozřejmě,“ přikývl Limbani a položil ruku na rameno Saint-Sylvestra. „Můj synovec mi o vás řekl spoustu věcí. Mimo jiné i to, jaké máte úmysly s mou zemí.“

„Váš synovec?“ zeptal se Matheson omámeně. Najednou mu došly různé souvislosti, které do sebe s děsivou jasností zapadly. Viditelně se schoulil do sebe.

„Ze strany jeho matky.“

Nagoupandé zaťal pěsti a rozkřičel se jako malé dítě v záchvatu vzteku: „To není tvoje země, Limbani; to je moje země! Já jsem prezident Kukuanalandu!“

„Ne, nejsi,“ pronesl Saint-Sylvestre klidně a přiložil ústí svého Glocku k Nagoupandého čelu. Stiskl spoušť a Nagoupandé se sesul k zemi jako vyfouknutý balón.

„Tak to bychom měli,“ podotkl Matheson a snažil se vnést do svého hlasu opět trochu pevnější tón. „Předpokládám, že teď budu jednat s vámi, doktore Limbani.“

„Ne,“ opáčil Limbani, „budete jednat s mým ministrem zdrojů. To je zároveň můj ministr zahraničí a náhodou také můj synovec.“ Odmlčel se a pak pokračoval.

„Povím vám, co uděláte. Za prvé nastoupíte zpátky do vrtulníku a vezmete s sebou ty své ohavné kamarádíčky. Jakmile dorazíte zpátky do Anglie, tak ze všeho nejdřív založíte společnost, která se bude jmenovat Kukuanaland National Trust, nevládní organizaci, kterou bude řídit tady můj přítel plukovník Holliday, spolu se svou sestřenicí paní Peggy Blackstockovou a jejím manželem, doktorem Rafim Wanounou.

Účelem této nadace bude realizovat návrhy na využití dotace ve výši tři sta milionů liber, kterou poskytnete na zlepšení života lidu Kukuanalandu, zejména pokud jde o rozvoj infrastruktury a vzdělávání. Pokud byste se rozhodl trust nezaložit, tak vás ujišťuji, že můj synovec shromáždí všechny informace o konkrétních monopolistických a válečných zločinech, týkající se vás osobně a také řady vašich zaměstnanců, a podle vlastního uvážení je nabídne světovému tisku. Potom bychom se možná mohli začít bavit o vašich vzácných půdách. Souhlasíte?“

„Zůstanu s vámi ve spojení,“ řekl Matheson upjatě a jeho obličej byl stažený hněvem. Bez dalšího slova mávnutím ruky nahnal bodyguardy zpátky do helikoptéry, vylezl za nimi a zabouchl dveře. Skupina v areálu ustoupila stranou, když rotory začaly vířit, a o chviličku později se Černý jestřáb vznesl ze země, naklonil se a vytratil se v ranní obloze.

„Vy jste fakt jeho synovec?“ zeptal se Holliday Saint-Sylvestra.

„Špion v domě lásky, aspoň myslím, že se tomu tak říká.“ Tajný policista pokrčil rameny. „Potřeboval někoho na své straně, aby byly šance trochu vyrovnanější.“

Holliday dloubl špičkou boty do zhrouceného těla Nagoupandého, nataženého na zemi. „Tohle bychom měli uklidit.“

„A až to uděláme,“ ozvala se Peggy, „tak myslím, že by to mohl být opravdu pěkný den.“

„Optimistka jako vždycky,“ zašklebil se Rafi a láskyplně se usmál na svou ženu.

Peggy se zadívala na mrtvolu na zemi a pokrčila rameny. „Lepší než tahle alternativa.“

Epilog

Eddie a Holliday zůstali s Peggy a Rafim skoro tři měsíce. Byl už podzim, když opustili Kukuanaland a s Mutwakil „Donnym“ Osmanem na jeho rachotině Catalině odletěli do Chartúmu. Ani jeden z nich nevěděl, kam pojedou a co jim přinese budoucnost, ale těch pár hodin, v nichž se vrátili do dob válčení, oběma muži hluboce otřáslo a probudilo v nich jakousi zvláštní touhu po cestování, o níž si nebyli jisti, jestli se jim ji podaří uspokojit. Jedna věc však byla jistá; Holliday se chtěl na nějakou dobu zase vrátit do Států, možná se znovu vrátit k profesorskému povolání, a i když Eddie by pravděpodobně získal status uprchlíka, zejména s Hollidayovým požehnáním, pořád byl natolik Kubáncem, že se mu nechtělo vzdát se svého pasu. Řekl Hollidayovi to, co říkal celá léta, i když věděl, že to je lež: „Možná to bude lepší, až Fidel odejde.“

Seděli v salonku odletové haly mezinárodního letiště v Chartúmu, velice moderně zařízeném, samé sklo a bílý mramor, popíjeli kávu a čekali každý na svůj let; Holliday do New Yorku přes Paříž a Eddie na Amazonku přes asi šest zastávek na cestě.

„Ty si vážně myslíš, že tam najdeš práci?“ zeptal se ho Holliday.

„Je to řeka a já jsem říční kapitán, mi amigo. To je moje práce.“

„Říkám si, jestli jsme neměli zůstat trochu déle s Limbanim a jeho lidmi. Musíš uznat, že to bylo fascinující.“

„Ale ne pro nás, Doktore,“ řekl Eddie. „To je životní vášeň Peggy a Rafiho. Je tam toho dost, aby je to zaměstnalo na několik let, možná na zbytek jejich života.“

„Možná už jsme na vášně trochu staří,“ podotkl Holliday.

„Tohle neříkej; to je jako beso de la muerte“ napomenul ho Eddie.

„Polibek smrti.“

„Tyhle staré kosti už začínají pobolívat,“ pokrčil rameny Holliday.

„Možná bych měl jít prostě do penze.“

„Pche!“ odfrkl si Eddie. „Jsi starý jen tak, jak si myslíš.“

„A já si myslím, že jsem sakra starý!“ rozesmál se Holliday.

Vysoký, elegantně vypadající muž už několik minut nerozhodně postával v salonku poblíž jejich sedadel a Holliday uvažoval, kdy se asi odváží udělat nějaký tah, možná pro pár mincí či bankovek. Od krku nahoru vypadal jako univerzitní profesor, i s brýlemi s drátěnými obroučkami a špatně uvázanou kravatou. Zbytek už tak uhlazený nebyl, laciný modrý oblek, který byl tak půlstoletí z módy, otřepané okraje kapes a manžet. Boty vypadaly jako vyrobené z lepenky.

Nakonec k nim přistoupil. „Promiňte, pánové,“ oslovil Eddieho angličtinou s těžkým přízvukem. „Předpokládám, že jste Kubánec?“

„57,“ přikývl Eddie.

„Mluvím španělsky velice špatně. Nemluvíte náhodou rusky?“

„Da“ přikývl Kubánec opět.

„Otličnol“ Muž se rozzářil. Holliday si domyslel, že to znamená dobře nebo výborně. Muž začal drmolit nesmírně rychle, tahal Eddieho za rukáv a nakonec ho odtáhl kousek stranou a něco mu tiše mumlal do ucha. Pak mu dal malý útržek papíru, který mu vtiskl do dlaně. Eddie se zprvu zatvářil zmateně, ale nakonec pokrčil rameny, poplácal muže po rameni a vrátil se zpátky k Hollidayovi. Rusky mluvící džentlmen po nich úzkostně pokukoval.

„Tak povídej, co ti vlastně chtěl?“

„Nerozuměl jsem úplně všemu. Říká, že se jmenuje Viktor Ostrovsky a je kurátorem Ermitáže. Povídal něco o klenotech Romanovců a Fabergého vejcích. Říká, že se stalo něco strašného a trvá na tom, abychom s ním oba hned jeli.“

„My oba?“

„Protože ty nemluvíš rusky. Prý ti mám dělat tlumočníka. Zeptal se mě, jestli ti důvěřuju. Řekl jsem, že jo. Zeptal se, jestli bych ti svěřil svůj život. Řekl jsem, že jo.“

„To je všechno moc pěkné,“ řekl Holliday, „ale kam chce, abychom jeli?“

„Do kostela,“ řekl Eddie. „V Konstantinopoli.“

„Myslíš Istanbul?“ podivil se Holliday. „To je pěkná blbost. Už jen proto, že v Istanbulu se rusky nemluví.“

„Tušil, že tohle řekneš,“ kývl Eddie. „Požádal mě, abych ti dal tohle.“ Podal Hollidayovi proužek papíru. Holliday udiveně hleděl na tenký rukopis starého muže.

Helder Rodrigues

V okamžiku se na všechno rozpomněl. Na krev umírajícího muže na svých rukou, na ostrůvek na Azorách, na notes s tisíciletým tajemstvím v krví potřísněných stránkách. Co že to Rodrigues řekl, když mu umíral v náručí? Iacta alea est. Vale, amici. Kostky jsou vrženy, sbohem, přátelé. A pak, než uprostřed té strašlivé bouře vydechl naposledy, zašeptal ta hrozná, slavnostní slova: „Příliš mnoho tajemství… příliš mnoho.“

„Řekl, že letadlo letí za dvacet minut.“ Eddie pozdvihl jedno obočí. „A říkal ještě něco jiného. Myslím, že to bylo latinsky. „Boreas.“

Dobrý Bože. Boreas. Meč Severu.

Holliday zmačkal rázně malý útržek papíru v dlani a vstal. „Když poběžíme, tak to snad ještě stihneme.“

Paul Christopher

Legie Templářů

Z anglického originálu The Templář Legion, vydaného nakladatelstvím Signet, USA, 2010, přeložila Jarmila Doubravová Obálku navrhl Martin Zhouf Odpovědný redaktor Lucie Křesťanova Technická redakce Martin Zhouf Sazba Jarka Černá Vydalo nakladatelství Plejáda publishing s. r. o., Bořivojova 878/35, 130 00 Praha 3, jako svou 90. publikaci. Tisk a vazba PB tisk, s. r. o., Příbram Stran 232 První vydání Praha 2011

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat na adrese nakladatelství nebo e-mailem na adrese obchod@knihyplejada.cz

VYŠLO V NAKLADATELSTVÍ PLEJÁDA

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai