Aztécký kodex

Christopher Hyde

(2010)

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Při pátrání po španělské galeoně v Karibiku naleznou Finn Ryanová a její partner lord Billy Pilgrim důkaz o ztraceném aztéckém kodexu. V nesmírně cenném svazku, sepsaném v šestnáctém století dobyvatelem obviňovaným z kacířství Hernánem Cortésem, se údajně uvádělo místo, kde se nalézá bájné Zlaté město. Finn a Billy záhy poznají, že se po stopách kodexu nevydali sami. Pátrá po něm také velitel militantní náboženské organizace, který je kvůli němu schopný zabíjet, a vyšinutý miliardář, jehož za kodexem ženou zcela jiné nekalé pohnutky. Finn a Billy, kterým je brzy jasné, jak je hledání kodexu nebezpečné, odhalí ještě větší a výbušnější tajemství. Tajemství, které je zavede z yucatanské džungle do Sonorské pouště, kde jim opět půjde o život – a to hra teprve začíná.

Přeložila Tamara Vosecká

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2008 by Paul Christopher

All rights reserved.

Z anglického originálu The Aztec Heresy

(Published by Signet, New York, 2008)

přeložila © 2010 Tamara Vosecká

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky: Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-762-6

Geoffovi a Deryldene Tuckerovým,

dobrým přátelům z Rock

MINULOST

.

1

Neděle, 15. července 1521

Cayo Hueso, Florida

Bratr Bartolome de las Casas z řádu svatého Dominika, Ordo fratrum praedicatorum, obrovskou vzedmutou vlnu uslyšel dříve, než ji uviděl. Přivalila se z rozbouřené temnoty jako řvoucí bestie, zdivočelé, tyčící se monstrum, které se náhle objevilo nad poklady naloženou galeonou Nuestra Señora de las Angustias. Spodek vlny byl černý jako okolní temnota, valící se hřbet chorobně sinalý a z bílého hřebene se do všech stran rozstřikovala přízračná, větrem rozháněná pěna.

Vzedmutá vlna se vztyčila nad zádí sténající lodi jako nakloněná stěna a hnala galeonu před sebou jako třísku rozvodněnou strouhou. Zvedala se čím dál výš až na samou hranici možností, pak nad vyděšeným mnichem zatemnila celou oblohu a chňapla po lodi jako zlostný mořský démon. Při tom pohledu bratr Bartolome nepochyboval, že přišel jeho konec.

Čekal na smrt zoufale schoulený na střední palubě spolu s hrstkou ostatních cestujících, kteří se nalodili v Havaně, včetně guvernérova syna, mladého dona Antonia Velázqueze, který byl na cestě domů do Španělska, kde se mu mělo dostat vzdělání hodného mladého šlechtice. Pár členů posádky se zoufale snažilo uvolnit záchranné čluny z držáků nad poklopem palubního průlezu, zatímco ostatní se choulili na příďové palubě. Nikdo v tak strašném počasí nebyl v podpalubí; lépe je vidět, jak se osud – jakkoli strašný – blíží, než se nechat slepě uvěznit uvnitř temné rakve, do které se hrne voda.

Na loď se valily proudy deště a zbytky přední stěhové a přední plachty burácely ve strašném vichru; lanoví tlouklo do potrhaného, zničeného plátna jako kroupy na buben. Z ostatních plachet zbyly jen cáry, čelenová čnělka úplně zmizela a z čelenu zbyly třísky.

Někde v trupu musela být díra, protože Nuestra Señora plula každým okamžikem pomaleji a nabírala do zádi vodu. Vodní kotva byla pryč, takže museli před větrem prchat, a loď byla už dávno neovladatelná. Hlavní stěžeň skřípěl a kvílel, trup úpěl a do boků lodi neúprosně naráželo moře. Všichni věděli, že nevydrží už ani hodinu, natož aby přežila noc.

Bratr Bartolome, jenž otočil hlavu právě včas, aby smrtící, burácející vlnu zahlédl, měl jediný tep srdce na podniknutí kroků, které měly zachránit jeho život i vzácné zavazadlo. Jako smyslů zbavený padl na zmáčenou palubu a pevně uchopil kotevní řetěz, který ležel mezi vratidlem a úvazníkem, a z posledních sil ho sevřel, právě když ničivé monstrum udeřilo.

Vlna na ně dopadla s ohlušujícím řevem a ještě děsivější zvuk se ozval z útrob lodi; hluboký, drásavý skřípot, jak se kýl odřel o skrytý pás útesů a pak prudce narazil do dna, vklíněný mezi dvě neviditelné korálové čelisti. Nuestra Señora se na místě zastavila. Ozval se strašlivý praskot, jak se zlomil hlavní stěžeň a strhl s sebou do rozbouřeného moře ráhna a pně.

Vlna, které už nic nestálo v cestě, se převalila přes palubu galeony, spolkla krčící se posádku, zničila záchranné čluny a pohřbila bratra Bartolomeho pod tuny dusivé vody. Vlna se hnala dál, táhla ho s sebou za těžkou sutanu, až mu paže málem povolily; nakonec se však přece jen udržel, dokud se zelená stěna nepřehnala. Když se vynořil a nadechl vzduchu, okamžitě viděl, že je jediný, kdo zůstal na palubě živý. Všichni ostatní byli pryč, kromě mladičkého dona Antonia, který teď vypadal jako pohozená panenka, zaklíněný mezi příčkami záďového zábradlí. Hlavu měl rozdrcenou, zpod klobouku mu vytékala našedlá hmota, třeštil oči k temnému nebi, ale nic neviděl. Na školu do Španělska už nedojede.

Bratr Bartolome se otočil na záď, ale viděl jen temnotu. Namáhavě se vztyčil na kolena a začal ze sebe strhávat černou sutanu, uvědomil si, že jestli spadne do vody, promočená látka ho stáhne ke dnu, do záhuby. Sotva se mu podařilo těžké roucho vysvléci, bez varování udeřila další vlna.

Mnicha, který se nyní nedržel kotevního řetězu, příval okamžitě smetl do moře, obrátil ho vzhůru nohama a mrštil jím proti zamotaným lanům na přídi, až hlavou udeřil do zábradlí a ucítil pronikavou bolest na krku, kam se mu zabodla velká tříska. Vzápětí se ocitl ve vodě, vlna ho stáhla do takové hloubky, až zády a hýžděmi narazil do hrubého korálového dna. Pod drtivou tíhou vody cítil, jak z něho proud trhá zbytky oblečení, a bezmocně se s proudem vody kutálel po mořském dně. Z posledních sil zadržoval dech a zběsile mával rukama, aby se s obličejem obráceným vzhůru dostal k hladině.

Nakonec jej vlna uvolnila ze strašlivého sevření, takže konečně mohl zalapat po dechu, nadechnout se z plných plic a vydávit mořskou vodu; hned vzápětí však ucítil záchvěv další vlny, která jím opět smýkla dopředu a dolů, takže se sotva stačil nadechnout, než ho záplava pohltila. Znovu byl přitlačen na dno, kde mu hrubý písek a korály rozdrásaly kůži, a znovu se vyčerpaný prodral k hladině pro další dávivý nádech.

Když jej uchvátila čtvrtá vlna, na svažujícím se dně už nebyly korály, ale jemný písek a k hladině se dostal velmi brzy, aniž musel zběsile plavat. Z posledních sil se vypotácel z vody a udělal pár vrávoravých kroků na mělčinu, kde jej spodní proud, táhnoucí zpátky do moře, srazil na kolena. Kus se odplazil a znovu se postavil, ale kolena se mu podlomila zoufalstvím; zbytkem nezkaleného rozumu totiž tušil, že stejně mohutná vlna, jako byla ta první, ho ještě pořád může připravit o život, přestože už je tak mučivě blízko přežití a záchraně.

Brodil se dál zrádně pohyblivým pískem, který ho stahoval za paty, až málem přepadával naznak. Udělal další krok a ještě jeden, a přitom mhouřil oči proti přívalům oslepujícího deště. O něco výš, nad širokým pásem světlé pláže, se tyčila tmavá hradba stromů, vějířových a kokosových palem, jejichž kmeny ohýbaly poryvy vichru a liják, který stromy bičoval. Ze stromů létaly nezralé plody a dopadaly do džungle jak dělové koule. Mnich dýchal přerývaně a nohy měl jak z olova, ale konečně se vymanil ze sevření vlnobití, které za ním burácelo jako údery hromu.

Vlekl se po písečném svahu ještě výš, až se konečně dostal z dosahu běsnícího živlu a otočil se zády k moři. Vyčerpaný klesl na kolena, kromě otrhaných zbytků lněných punčoch a spodní košile byl docela nahý. Stále byl vyděšený k smrti, ale při pohledu do kvílící noci se rozplakal úlevou. S Boží milostí a díky celé řadě zázraků nevyzpytatelných a strašlivých Božích psů přežil.

Přes přívaly deště rozeznával vzedmutý pás bílé pěny, který označoval útes, na němž jejich loď ztroskotala, ale nic víc. Někde v té neprostupné tmě našla svou smrt Nuestra Señora de las Angustias, rozesetá na zubech korálového pobřeží i s celou posádkou a kapitánem, takže bratr Bartolome zůstal na tom strašlivém místě docela sám. Najednou se rozpomenul a rychle zajel rukou pod zbytky šatů, jestli nahmatá balíček se vzácným obsahem zabalený ve voskovaném plátně, který měl pevně připoutaný v pase. Do burácejícího větru se ozval jeho zoufalý výkřik. Kodex i s posledním a největším tajemstvím zanechaným ďábelským kacířem a nepřítelem Boha Hernánem Cortésem, markýzem del Valle de Oaxaca, byl pryč.

2

Pondělí, 24. prosince 1962

Letecká základna MacDill, Tampa, Florida

Někdy, jako při masivním výbuchu vodíkové bomby, mohou dvě drobné události, samy o sobě neškodné, společně vést ke strašlivým koncům. V daném případě byly těmito dvěma událostmi předvánoční večírek na základně, po kterém měl major Buck Tynan příšernou kocovinu, a zkorodovaný ventil vnějšího motoru na levém křídle strategického bombardéru B-47, známého jako Mámina husa.

Tynan, coby velitel letounu a pilot, měl za úkol obletět předepsanou trasu ze základny MacDill na západ na souřadnici za Yucatanským poloostrovem, odtud na jihovýchod na další souřadnici u Kingstonu na Jamajce, pak kousek na východ k ostrovům Turks a Caicos a nad Guantánamem lehce líznout kubánský vzdušný prostor. Z ostrovů Turks a Caicos měl dovést Máminu husu zpátky do hnízda na MacDill, právě včas, aby stihli snídani. Dvě sázená vejce se slaninou a domácími hranolky.

Let trval zhruba pět hodin a po celou tu dobu byl elegantní letoun s šípovými křídly necelých devadesát minut od svého hlavního cíle v případě války: od Havany. Od říjnové krize, kdy si Kennedy s Chruščovem vjeli do vlasů kvůli ruským raketám, létal Tynan spolu s tuctem dalších posádek B-47 po této hlídkové trase čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Díky letounům B-47 z MacDillu a U-2 z kalifornské základny Edwards drželi Castra v šachu.

Zvnějšku byla Mámina husa dokonalá aerodynamická kráska. Uvnitř bylo těsno asi jako v plné pračce; ten, kdo tu krasavici navrhoval, rozhodně nemyslel na posádku. Celý kokpit byl lehce vychýlený doprava a po levé straně vedla pětačtyřiceticentimetrová ulička. Podle důvěryhodných zdrojů dali tento letoun do kupy za víkend v hotelovém pokoji v kalifornském Glendale a původní maketa byla vyřezaná z kusu balzového dřeva z místního obchodu pro kutily.

Sedělo se po dvou, navigátor-bombometčík se krčil ve špičce, kopilot nad ním a pilot za ním, oba piloti seděli pod těžkým plastovým poklopem. Ve stavu nouze se navigátor katapultoval dolů, což bylo v pořádku, pokud měl letoun dostatečnou výšku, zatímco pilot a kopilot se katapultovali vzhůru.

Na palubě nebyla toaleta, takže muži močili do lahví. A pokud šlo o jídlo, museli si vystačit s kávou a sendviči ve voskovaném papíře. Výzbroj tvořily dva automatické kanony v ocase – které by nebyly proti Fidelovým raketám země-vzduch či čemukoli podobnému, co můžete potkat v jedenáctikilometrové výšce, moc platné.

Náklad bomb byl ovšem jiná káva: dvě termonukleární zařízení B-43, tři a půl metru na patnáct centimetrů, každé s účinkem jedné megatuny. Jedna z těchto bomb mohla z Havany udělat kráter. Dvě by proměnily horní cíp Kuby na placku roztaveného skla. Tynan se těmito věcmi zabýval jen zřídkakdy; jeho úkolem bylo obletět danou trasu a pak jít na snídani. Když tu noc startoval, myslel na večírek, ze kterého si odnesl palčivou bolest hlavy. To poslední, co teď chtěl, bylo letět.

První hodinu po startu z MacDillu šlo všechno jako obvykle. Navigátor Dick Baumann si pořád dokola zpíval nápěv z „Duke of Earl“, a přitom jedním okem sledoval kompas a druhým mapy. Husu vlastně pilotoval kopilot Wally Meng, zatímco Tynan podřimoval a čekal, že po prvním úseku převezme řízení. Venku panovala neprostupná tma. Byly dvě hodiny ráno a v lokálu to rozhodně nevřelo. Jediným zvukem, kromě Baumannovy pochybné verze „Duke of Earl“, bylo monotónní burácivé vrčení šesti motorů J-47 a šepot vzduchu svištícího nad poklopem rychlostí sedm set kilometrů za hodinu. Tynan pod tlustou gumou masky vzdychal. Připadal si skoro jako v autobuse.

První temný mrak na horizontu byl jen temný mrak na horizontu. Baumann ho na miniaturní obrazovce svého radaru zachytil jako první.

„Majore, přímo před námi je bouřkový systém,“ řekl navigátor, až v Tynanových sluchátkách zapraskal jeho jižanský přízvuk.

„Ohlásili vám ho v předpovědi?“

„Ne, pane, uhm uhm.“

„Idioti.“

„Souhlasím, pane – rozhodně.“

„Jak vypadá?“

„Velký. Možná tropická bouře, průměr tak padesát kilometrů,“ odpověděl Baumann.

Tynan se podíval na svítící číselník ukazatele rychlosti letu: 676 kilometrů v hodině. 11 kilometrů za minutu. Možná čtyři minuty, než vletí přímo do bouře. Zatraceně.

„Trochu zvláštní, touhle roční dobou, ne?“

„To jo, ale jenom kvůli tomu to nezmizí, majore.“

„Můžeme to obletět?“

„Pochybuju. Je to pěknej macek!“

„Bouřka?“

„Nejspíš jo,“ zabručel Baumann nervózně. „To tyhle mexický větrníky bývají.“ O letounech B-47 se vědělo, že jejich slabinou je elektronika. To poslední, co si Tynan s ostatními přáli, bylo dostat se s Husou s párem megatunových atomovek v břiše do bouřky.

„Vemte to tak, abysme to střihli přes cíp, třeba tím nějak proklouzneme.“

„Rozkaz, pane,“ odpověděl Baumann.

Tynan zmáčkl přepínač kanálů na mikrofonu a řekl Wally Mengovi, který seděl před ním na místě kopilota: „Já to přebírám, Wally.“ Levou rukou sevřel řadicí páku. Páka na okamžik znehybněla, jak Meng ztratil kontrolu nad velkým letounem.

„Máte ji,“ řekl kopilot.

„Potvrzuju.“ Tynan cítil, jak se pod přilbou začíná potit. Tohle už nebyl autobus. Sto tun oceli a hliníku řítící se poloviční rychlostí zvuku přímo do obrovského trychtýře v nebi.

„Změna kurzu,“ zahuhlal Baumann z místa navigátora ve špičce. „Vychýlíme se o deset stupňů z kurzu a pak se budeme muset vrátit. Ale trochu nám to zahýbá se zásobou paliva.“

„To je fuk. Změňte kurz.“

„Rozkaz.“

Najednou byli na vnějším okraji bouře, nad poklopem se hnala mlhavá clona deště, přes kterou nebylo vůbec nic vidět. Autopilot nabral kurz a Tynan ucítil, jak se mu pod nohama obutýma do těžkých bot pohnuly velké pedály. Nebe rozzářil blesk, který udeřil přímo před nimi, a Tynanovým čelem projela bodavá bolest, jak na ně narazila zvuková vlna. Letoun se roztřásl jako list.

V tu chvíli pukl jehlový ventil v levém vnějším motoru a vzápětí se rozpadl. Důsledek byl okamžitý. Motor explodoval, vytrhl se z vyztuženého pylonu, z něhož se vyvalil oblak vysokooktanového leteckého benzinu a zničil sedm metrů levého křídla Husy.

Ztráta výkonu, většinou při startu, byla jedním z nevyřešených problémů letounů B-47, které se jinak pyšnily vynikající stabilitou. Podle návodu k obsluze tohoto bombardéru vyžadoval náhlý pokles výkonu, zvlášť v případu krize, jaká postihla Máminu husu, reakci pilota do 1,7 sekundy; během této doby musel stočit řízení opačným směrem, aby letoun neudělal přemet v důsledku nerovnoměrného záběru motorů na nepoškozeném křídle; 1,7 sekundy bylo v tom kritickém okamžiku daleko nad možnostmi alkoholem omámeného mozku majora Bucka Tynana. Ve chvíli, kdy pravou botou dupnul na pedál, uběhly téměř celé tři vteřiny.

Snažil se získat vládu nad letounem, ale marně; Mámina husa už podlehla gravitaci a fyzikálním zákonům. Konec byl nevyhnutelný a všichni na palubě to věděli. Všichni tři členové posádky reagovali instinktivně.

Baumann ve špičce letounu popadl páky po pravé straně sedadla a zatáhl. Nálož pod sedadlem odpálila západku výklopného mechanismu únikového otvoru a navigátora pohltila temnota.

Bohužel, když jej podtlak vytáhl dolů, utrhl se postroj padáku katapultovaného sedadla. Baumann celou cestu křičel, ale jeho jedenáctikilometrový pád do temných pobřežních vod asi kilometr od Yucatanského poloostrova nic nezbrzdilo. Sedadlo s pevně připoutaným navigátorem nabralo smrtící rychlost. Hladina moře měla hustotu žuly a Baumann se při dopadu roztříštil na kusy.

Wally Meng nedopadl o moc lépe, přestože do písmene dodržel předepsaný postup při nouzovém katapultování. Ujistil se, že má dobře zapnutý bezpečnostní postroj, zkontroloval uzávěr na rameni, pak natáhl pravou ruku, aby zmáčkl rychloodpínač vzduchových a komunikačních kabelů.

Nakonec pevně uchopil spouštěč katapultu a zmáčkl. Rychle po sobě explodovaly tři odpalovací nálože a sedadlo vyletělo vzhůru rychlostí osmnácti G. Jeho jedinou chybou byla příliš rychlá reakce. Nešťastný kopilot se domníval, že Tynan už se katapultoval, což ovšem nebyla pravda.

Nad hlavou Wallyho Menga byl dosud zavřený poklop – klenutá tabule z nárazuvzdorného plastu, do níž narazila Mengova přilba, až pukla spolu s poklopem, a síla nárazu rozbila Mengovu lebku jako vejce. Mengova hlava, kterou teď držela pohromadě jen prasklá přilba, projela poklopem do více než šestisetkilometrového vichru, který nad nimi zuřil.

Mengův ničím nechráněný krk se silou větru ohnul dozadu a odřízl se o rozbitý plast; oddělená hlava pak odletěla do temné noci roztočená jako bowlingová koule a zmizela v přívalech deště.

Tynan se konečně vzpamatoval, podařilo se mu jakžtakž získat vládu nad letounem, dupal na pedály a sledoval ciferníky na své přístrojové desce, které buď svítily červeně, nebo jiskřily, protože rozbitým poklopem dovnitř proudil prudký déšť, který všechno zkratoval.

Situaci ještě zhoršoval hustý dým z nábojnic katapultovaných sedadel a krev prýštící z bezhlavého trupu Wallyho Menga, ještě stále přikurtovaného k doutnajícímu sedadlu. Při posledním pohledu na výškoměr Tynan viděl, že Husa je v méně než šesti stech metrech a horizont se neuvěřitelně rychle blíží.

Motor už nehořel, ale bombardér přesto neměl šanci. Z Husy už byla pečínka. Při výšce šest set metrů museli havarovat za pár vteřin. Tynan si zkontroloval popruhy, odstřelil poklop, zavřel oči a řekl jedno velmi sprosté slovo, které by jistě šokovalo jeho ženu, kdyby býval nějakou měl. Pak zmáčkl tlačítko a vyletěl do deštěm bičovaného nebe nad džunglí Yucatanu.

PŘÍTOMNOST

.

3

Finn Ryanová seděla na tvrdé lavici v jedné z rozlehlých čítáren Všeobecných archivů západní a východní Indie ve španělské Seville, zatímco její obchodní partner a přítel Billy Pilgrim pročítal další zažloutlý pergamen lupou jak od Sherlocka Holmese. Před Finn pro změnu ležel zapnutý laptop – dvě technologie, které oddělovalo pět stovek let.

„Čekal bych, že mniši, kteří tyhle věci přepisovali, budou mít lepší písmo,“ hudroval Billy, sehnutý nad rukopisem.

„Na Oxfordu sis přeci vybral španělskou literaturu,“ odpověděla Finn s úsměvem.

„Literaturu, ne nekonečné seznamy,“ namítl Billy. „A nic jiného tyhle muří nohy nejsou. Soupis nákladu, seznam cestujících, účty za nakládku, dopisy jednoho byrokrata druhému o stavu cukrovarnictví. Řeknu ti, je to příšerná nuda.“

„Jak říká Indiana Jones v Poslední křížové výpravě: ‚Většina archeologie se odehrává v knihovnách.‘“

„Indiana Jones se může jít vycpat,“ odpověděl její světlovlasý přítel. „Toho jsi neviděla vysedávat nad starými pergameny v zaprášených mauzoleích, v jakých tu trávíme mládí my. Ten někde práskal bičem, rozháněl krysy a hady a střílel lidi. Což je, podle mého, daleko zábavnější.“

„Já jsem za ty zaprášené knihovny vděčná,“ odpověděla Finn. „Toho ostatního mám na čas dost.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Billy. Během jejich posledního dobrodružství zažili přepadení v londýnském metru, v amsterdamském přístavu jim vyhodili do povětří loď, málem přišli o život při tajfunu v Čínském moři a ztroskotali na opuštěném ostrově u severního pobřeží Bornea, kde žili jen potomci posádky starých čínských válečných lodí. A to zdaleka nebyly všechny jejich útrapy.

„Abych se vrátila k tomu, proč tu jsme, co se v těch starých dopisech a seznamech píše o lodi Nuestra Señora de las Angustias?“ zeptala se Finn.

„Že ji v půli června roku 1521 přepadl hurikán a že šla ke dnu poblíž Key West, kterému tehdy říkali Cayo Hueso – Ostrov kostí. Šest měsíců nato vyslali z Havany záchrannou loď Nuestra Señora de la Concepción, posádkou přezdívanou Cagafuego, která z ní měla zachránit poklady nesmírné ceny.“

„Cagafuego?“ zeptala se Finn.

„V překladu něco jako ‚Sere oheň‘, když to musíš vědět.“

„Že já se vůbec ptám,“ opáčila Finn. „A co bylo dál?“

„Zachránili z ní skoro všechno, a proto se dál o vrak nikdo nestaral; nic na něm není. Dokonce se jim povedlo z původní lodi Nuestra Señora de las Angustias zachránit jednoho trosečníka. Chlapíka jménem Bartolomé de las Casas, dominikána. Muselo jít o dost významného člověka.“

„Zajímalo by mě, jestli je to náhoda,“ zamyslela se Finn.

„Náhoda?“

„Když jsem byla malá a otec mě bral na vykopávky do Mexika a Střední Ameriky, často o muži s takovým jménem mluvil,“ vysvětlovala Finn. „Ten jeho Bartolome de las Casas byl taky dominikán. Patřil k mnichům, kteří s Cortésem dobývali Mexiko; dokonce to byl Cortésův zpovědník, znal všechna jeho tajemství, takže i polohu tajného chrámu v Yucatanu, kde Montezuma ukryl své poklady. Cortés měl strach, že ho inkvizice doma na španělském královském dvoře prohlásí za kacíře, jen aby se mohla zmocnit zlata a drahokamů, a proto nikdy nikomu neřekl, kde to bájné město leží. Všichni v mexické kolonii je více než sto let hledali, až se z něj stal mýtus, vlastně spíš prokletí.“ Finn pokrčila rameny. „Nějakou roli v tom měl hrát jistý kodex, ale ten už je taky opředený mýty.“

„Kodex?“

„To byly takové knihy, dlouhé pásy, skládané jako harmonika, plné aztéckých piktogramů na papíře z amatlu – roztlučené kůry fíkovníku. Jeden z nejznámějších je Florentský kodex. Španělská inkvizice se ho snažila zničit a málem se jí to povedlo. Další je kodex Boturini, napsaný neznámým Aztékem, jen asi deset let po dobytí Mexika Cortésem. Existuje jich všehovšudy tucet. Dnes jsou rozeseté po celém světě. V Princetonu, v Národní knihovně v Paříži, ve florentské knihovně.“

„A co ve Vatikánu?“ zeptal se Billy s pohledem upřeným na lupou zvětšený kus vybledlého pergamenu před sebou.

„Tam je jeden z neznámějších, kodex Borgia, proč?“

„V tom kodexu se často opakuje zmínka o nějakém Cavallo Nero a o Vatikánu a taky o ‚Tira de la Ciudad Dorado de Cortés‘ – o svitku týkajícím se Cortésova Zlatého města. Mohl by to být některý z těch kodexů, o kterých toho očividně spoustu víš?“

„Vypadá to tak. Cavallo Nero je italsky. Znamená to černý rytíř, jako ta šachová figurka,“ řekla Finn, která se až zajíkla vzrušením.

„Nějaká tajná organizace?“

„Nepřekvapilo by mě to,“ řekla Finn. „Zvlášť jestli se to týká dominikánů. Ti byli hybnou silou inkvizice. Věčně někde slídili. Takové církevní gestapo. Středověké vnitro.“

„Ale tady jsme ve Španělsku, ne v Itálii,“ namítl Billy.

Finn zavrtěla hlavou. „Všichni si myslí, že inkvizice vznikla ve Španělsku. Ale není to pravda. Začala ve Vatikánu. Za papeže Sixta IV., který postavil Sixtinskou kapli a obnovil Vatikánskou knihovnu. Inkvizice existuje dodnes, ale teď se jmenuje Kongregace pro nauku víry. Je to nejstarší součást Vatikánu.“

„Černý rytíř, to zní zlověstně,“ řekl Billy.

„Jestli to byli dominikáni a podíleli se na inkvizici, pak to rozhodně nebyli žádní hodní hoši,“ souhlasila Finn. Poklepala prsty na stůl před sebou. „Zajímalo by mě, jestli tam ještě je,“ zamumlala.

„Co jestli tam je?“

„Tira de la Ciudad Dorado de Cortés,“ odpověděla Finn. „Zajímalo by mě, jestli ho pořád mají ve Vatikánské knihovně.“

„Třeba tam nikdy nebyl,“ odpověděl Billy s nadějí v hlase.

„Zlaté město,“ pronesla Finn vážně. „Můj otec vždycky věřil, že existuje. Byl to jeho svatý grál.“

„Já myslel, že svatý grál objevil sir Galahad, pak Monthy Python a nakonec Dan Brown.“

„Zapomněl jsi Indiana Jonese,“ odpověděla Finn nepřítomně.

„Co s ním pořád máš?“ zeptal se Billy. „Tobě se líbí Harrison Ford, co?“

„Pst,“ okřikla ho Finn. „Přemýšlím.“

Billy Pilgrim se nervózně zavrtěl na tvrdé dřevěné lavici. „Proč jen mám nepříjemný pocit, že se na mě řítí neodvratná zkáza?“ zeptal se.

„Nebuď taková bábovka,“ zasmála se Finn. „Pojď, najdeme sevillský Starbucks a promluvíme si o tom Zlatém městě.“

O dvacet minut později dorazil na Plaza de la Alianza mladík v bílé, u krku rozepnuté košili a džínech. V ruce nesl malou videokameru. Vypadal jako turista, což v podstatě byl.

Náměstíčko bylo malé a intimní, jednu stranu tvořila opadaná cihlovo-kamenná zadní stěna kostela, který stál ve vedlejší ulici. Další tři strany plochy vykládané kamennou mozaikou tvořily obchůdky a kavárny, mezi nimi na jednom rohu Starbucks. Náměstí měly stínit nízké pomerančovníky, zasázené kolem dokola, teď obsypané oranžovými plody.

Uprostřed stála prostá fontána, jakou můžete v tomto městě najít na každém podobném prostranství. U zdi starého kostela stály stolky a židle. Mladík se posadil na jednu z nich a pomalu začal kamerou natáčet náměstí kolem dokola.

Zvláštní pozornost věnoval kavárně Starbucks, která zaujímala přízemí patrového nabíleného domu. Přiblížil si dvojici sedící u stolku před kavárnou. Opatrně na ně najel zoomem a zabíral je tak dlouho, až měl dostatek materiálu. Mluvili dost vážně. Muž byl světlovlasý s tělem plavce – širokými rameny a úzkými boky. Žena byla štíhlá s dlouhými rezavými vlasy, krásná jak z prerafaelitského obrazu Paní ze Shalott.

Mladý muž v bílé košili udělal druhý panoramatický záběr náměstí, aby se neřeklo, a položil kameru na stolek před sebou. Vyndal z kapsy košile mobilní telefon, zadal mezinárodní kód, kód Itálie a pak číslo 379. Nakonec vyťukal sedmimístné číslo. Po třetím zvonění se volaný ozval.

„Sí?“ zaznělo italsky, pozorně a uvážlivě. Hlas, ze kterého byla cítit moc.

„Mám je,“ odpověděl mladík na náměstí. „Váš kontakt z Indických archivů řekl, že hledali materiály, které obsahují informace o kodexu.“

„Zajímavé,“ řekl muž na druhém konci linky. „To už jsou tenhle měsíc druzí.“

„Co mám dělat?“ zeptal se muž v bílé košili.

„Nic. Zatím je sledujte.“

„Dobře, Vaše Eminence.“

„Udělali jsme první tah,“ řekl hlas. „Jsme po velmi dlouhé době opět ve hře. Teď musíme být trpěliví.“

„Ano, Vaše Eminence.“

„Kdyby začali být moc zvědaví, odstraňte je ze šachovnice. A informujte mě.“

Odstraňte ze šachovnice, pomyslel si mladý muž. Jinými slovy, zabijte je.

Mobilní telefon u mladíkova ucha zmlkl. Uložil ho zpátky do kapsy košile a podíval se na dvojici před Starbucks. Nadechl se sladké vůně pomerančovníků a začal se modlit za duše dvojice u stolku za fontánou.

4

Max Kessler bydlel v N Street NW číslo 3307 v Georgetownu, ve Washingtonu, D. C, dva domy od křižovatky s Třicátou třetí ulicí a dva bloky na sever od obchodů a restaurací na M Street. Jeho dům v Georgetownu patřil mezi výjimky: vilka na vlastním pozemku. Pro Maxe Kesslera to byla zásadní podmínka jeho bydlení; z pomyšlení, že by měl společnou stěnu s dalším domem, se mu zvedal žaludek.

Dalším velkým plus bylo, že dům od roku 1958 až do svého vstupu do Bílého domu obýval Jack Kennedy. Max míval pozdě v noci, kdy se zabýval svým oblíbeným tříděním a zařazováním, utkvělý pocit, že slyší tichý rozhovor Jacka s Jackie či cítí Jackiin parfém Creed’s Fleurissimo, vůni stvořenou pro Grace Kellyovou. Jindy si zase byl jistý, že cítí vůni doutníků předčasně zesnulého prezidenta. Maxmillian Alois Kessler, jinak v každém ohledu praktický a flegmatický člověk, byl skálopevně přesvědčený, že v jeho domě straší duchové těchto dvou slavných Američanů.

Max Kessler se narodil v Gasthausu Monika v bavorském hornickém městečku Miesbach 30. dubna roku 1945, tentýž den, kdy si Adolf Hitler v Berlíně přiložil pistoli k hlavě a spáchal sebevraždu. Maxův otec si říkal Kurt von Kessler, ačkoli neměl právo na šlechtický titul.

Kurt von Kessler, ať už aristokrat, nebo ne, byl plukovník SS a pravá ruka Reinharda Gehlena, nacistického štábního důstojníka a šéfa tajné služby, který měl za druhé světové války na starost veškeré špionážní aktivity v Sovětském svazu.

Ke konci války se šéf špionáže Gehlen se svou organizací přestěhoval do bavorských Alp, kde chtěl vyčkat do příjezdu Američanů, čímž se vysvětluje Maxovo narození na venkově. Když později Gehlena a jeho skupinu najala nově založená CIA, Kurt Kessler byl, bez svého „von“, spolu s manželkou a dítětem dopraven do USA v rámci notoricky známé operace Paperclip, díky níž se do Ameriky dostaly v poválečných letech stovky nacistů, včetně jasných válečných zločinců.

Kurt Kessler se, spolu se svým bývalým šéfem Gehlenem, usadil ve Washingtonu, D. C, a stal se specialistou na jihoamerické a středoamerické zpravodajské skupiny, jelikož udržoval živý kontakt s desítkami starých přátel, kteří tam po válce žili.

Kurtův syn Max byl vychován jako Američan – chodil do amerických škol a s vynikajícími výsledky promoval na Georgetownské univerzitě jako specialista na jihoamerickou problematiku a jazyky. Postgraduálně pak vystudoval politologii se zaměřením na Sovětský svaz. Mluvil plynně anglicky, španělsky, portugalsky, rusky a česky. Samozřejmě také ovládal spisovnou němčinu svého otce, rodáka z Berlína.

Jeho rodiče zahynuli při autonehodě v roce 1968, záhy poté, co Max získal titul z postgraduálního studia. Dva týdny po tom, co Max pochoval otce a matku, se jej pokusila naverbovat CIA.

Max jejich nabídku odmítl, hodlal si uchovat samostatnost a soukromí, a začal pracovat jako konzultant a zprostředkovatel mezi americkými a jihoamerickými obchodníky a jako soukromý poradce specializující se na Sovětský svaz a na obchodní smlouvy se zeměmi východního bloku.

Za peníze z pojistky rodičů a za svůj vlastní svěřenecký fond si Max Kessler koupil dům v Georgetownu, kde od té doby žil, a využíval ho jako svůj domov i kancelář. Nikdy se neoženil, neměl koníčky, záliby ani přátele. Do domu na N Street si nikdy nezval klienty ani nikoho jiného a nikdy tam nevařil, raději se stravoval v jedné z nesčetných restaurací na M Street. Práce mu byla vším, znalosti byly vším, informace byly vším. Moc především.

Max ovšem po otci zdědil víc než jen peníze a talent na jazyky. Podědil také otcovu nutkavou potřebu katalogizovat a dokumentovat veškerá fakta ze svého života. Jeho poslední dědictví bylo méně pomíjivé než ta ostatní: získal otcův archiv ‚Der Wunderkasten‘, jak jej nazýval Kurt Kessler, Kouzelné krabičky.

Tyto krabičky, a byly jich stovky, obsahovaly kartotéční lístky velikosti sedm krát dvanáct centimetrů s úpravně vepsanými kódovanými hesly až o sto padesáti slovech shrnující Gehlenův soukromý archiv agentů a aktivit od Vladivostoku po Moskvu a od Leningradu po Oděsu.

Kartičky, které původně měly sloužit jako záloha originálů v případě nehody nebo požáru, nakonec znamenaly východisko z hrůz, které přišly s koncem války. Gehlen svým archivem při stěhování organizace do Miesbachu zaplnil tři náklaďáky, Kurt Kessler, který předpověděl pád hitlerovského Německa dříve než Gehlen, požádal o pomoc známé z průzkumných oddílů Luftwaffe a v troskách filmových laboratoří UFA v Berlíně si nechal celý archiv nasnímat animační kamerou. Půl milionu jeho kartiček bylo tajně vyvezeno z Německa ve třech velkých plechovkách od filmu, které se snadno vešly do jediného kufru.

Max Kessler využil otcovy nafilmované záznamy jako základ svého vlastního archivu a v rozsáhlém protiatomovém krytu, který si nechal Jack Kennedy tajně vybudovat ve sklepě domu na N Street, dědictví rozšiřoval o vlastní kódované záznamy. Během prvních deseti let otcův archiv zdvojnásobil a za dalších deset let zečtyřnásobil.

V soukromém světě Maxe Kesslera se nic nezměnilo ani s nástupem počítačů. Každou kartičku naťukal na robustním psacím stroji IBM a pásky po použití jednu po druhé spálil v krbu v obýváku. V roce 1990 si koupil rotační kameru na mikrofilm značky Kodak, kterou nainstaloval ve sklepě, a pomalu ale jistě kartotéční lístky převáděl na film, jako kdysi jeho otec.

Od té doby si pak nechával po ruce jen záznamy z posledních pěti let a zbytek archivoval. Max Kessler neměl nikde v domě kód, který při zápisu informací na lístky používal. Jednotlivé zásuvky se záznamy ve sklepě byly uzamčené a opatřené alarmem, stejně jako místo, kde skladoval mikrofilmy či lístky archivoval – což byl žáruvzdorný trezor rovněž napojený na jeho bezpečnostní systém. Vstup do krytu byl zamaskovaný a také uzamčený a opatřený alarmem.

Dalším opatřením v jeho dokonalém systému bylo, že na mikrofilmech uchovával všechny šeky od svých klientů, které pravidelně ukládal na neustále se měnící a střídající bankovní účty v různých státech a pak převáděl do jedné ze švýcarských bank, které stále považoval za nejdiskrétnější, navzdory jejich nedávným problémům s účty spojenými s holocaustem. Max měl stále tentýž účet, který jeho otec založil v ženevské bance Baer & Cie v roce 1945, kdy se jeho syn narodil, a nikdy neměl problémy s nediskrétností. Otec dříve jednal přímo s Josephem Baerem a Max teď s jeho synem Fritzem.

Max Kessler byl chorobně nedůvěřivý. Kromě jednoho střešního okna na východní a jednoho na západní straně domu zakryl všechna okna polarizační fólií. Zadní vchod nechal zazdít a dozadu nainstaloval infračervené kamery. Denně dům pročesával, jestli nenajde elektronické odposlechy, kolem měl celkem šest dalších digitálních kontrolních kamer a nikdy ho ani nenapadlo používat mobilní telefon nebo PDA. Jeden profesor na Princetownu kdysi o Maxových úhledně psaných pracích řekl kolegovi, že jde o výtvory asociálního, análně-retentivního luddity. Většina spolužáků ho považovala za podivína a vyhýbala se mu.

Onen den Max Kessler obědval U Leopolda, v malé restauraci s kavárnou ve dvoře Cady’s Alley, úzké uličce hned za M Street. Dával si své obvyklé odpolední menu: Miesmuscheln – mušle v bílém víně s bylinkovými brambory po nichž následoval Mohr im Hemdt – oříšková zmrzlina s čokoládovým krémem – a na závěr německá káva s cukrem, šlehačkou a třešňovicí Kirschwasser, což byla jediná příležitost, kdy pozřel něco alkoholického.

Za pět minut dvě Max Kessler oběd dojedl a zaplatil i s odpovídajícím spropitným a prošel Cady’s Alley zpátky na M Street. Přesně ve dvě hodiny přijel po M Street od východu luxusní černý lincoln a zastavil u obrubníku před Kesslerem. Ten otevřel zadní dveře, nasedl do auta a usadil se na černém koženém sedadle.

„Stanoviště tři,“ řekl Max a vůz se rozjel. Stanoviště tři byla lavička na Mallu, přímo před Národním historickým muzeem a přímo naproti cihlové budově Smithsonianu, takže dostat se tam znamenalo prokličkovat bludištěm washingtonských jednosměrek. Vůz ho vyložil před muzeem, kde přešel ulici a zahnul na širokou oblázkovou stezku. Trávník na Mallu byl, jako obvykle, flekatý, neudržovaný a spálený od slunce, psích loužiček a výkalů, o odpadcích ani nemluvě – což nebylo ve světě po 11. září nic překvapivého. Odpadkové koše se totiž staly potenciálními cíli pro hordy přičmoudlých teroristů a všechny před léty zmizely.

Max se podíval nahoru ke Kapitolu. Tam sídlí skuteční teroristé, v Kongresu a Senátu. Terorismus chamtivosti a stupidity, nazýval to Max Kessler. Musel se usmát. Ano; na každého z nich měl záznamy a vydělával na nich spousty peněz tak, že prodával tajemství jedněch zvědavosti druhých.

Kessler se posadil na určenou lavičku, složil své malé ruce do klína a čekal. Za pět minut si vedle něho sedl jeho nastávající klient. Byl to statný muž, vysoký, se širokými rameny v obleku na míru, ve kterém vypadal jako právník nebo bankéř. Pleť měl pěkně opálenou, hnědé vlasy vyšisované sluncem, oči světle modré a tvrdé.

„Co víte o Angelu Guzmanovi?“ zeptal se muž s tvrdým pohledem.

„Vím toho dost,“ odpověděl Kessler, který si udělal průzkum.

„Povídejte.“

„Je to vysoký mexický důstojník. Z otcovy strany je nemanželským vnukem dr. Arnulfa Ariase, který byl třikrát panamským prezidentem. Po matce je vnukem jisté puta, děvky z Mexico City. Je považován za naprostého šílence. Sbírá zohavené pohlavní orgány svých nepřátel, tak jako vojáci ve Vietnamu sbírali uši. Je posledním z velkých cocainistas, lidí jako Pablo Escobar. Chce využít všechnu svou moc a peníze, aby udělal z Yucatanu samostatný stát, a pak hodlá vyvolat novou mexickou revoluci. Všichni se shodují, že se chce stát králem.“ Max Kessler se odmlčel.

„To je všechno?“ zeptal se muž vedle něho. „Tohle jsem si mohl najít ve Wikipedii.“

„To samozřejmě není všechno,“ odpověděl Kessler. „Složka na Seňora Guzmana je značně obsáhlá a velmi detailní. Jeho sexuální návyky či úzkostlivá péče o střeva. Jeho strach z eskalátorů. Soukromé vysílací kódy. Jména klíčových lidí z jeho organizace jak v Mexiku, tak jinde, poloha jeho hlavního stanu v džungli Quintana Roo.“

„Ježíši, tohle všechno víte?“

„Ještě mnohem víc,“ přikývl Kessler.

„A jak ty informace můžu získat?“

„Tak, že mi zaplatíte spoustu peněz.“

„Kolik?“

„Dvě stě padesát tisíc dolarů,“ řekl Kessler suše.

„Trochu přemrštěná částka, nemyslíte?“

„Vy si to můžete dovolit.“

„To sem nepleťte. Stejně je to spousta peněz.“

„Tak mi je neplaťte.“

„Váš otec byl nacista, co?“

„Tři sta tisíc,“ sykl Kessler.

„Dobře. Kdy tu složku můžu mít?“

„Jakmile mi dáte peníze,“ odpověděl Kessler.

„Půlku, až složku dostanu, a druhou půlku, až si ji přečtu.“

„To nemyslíte vážně,“ řekl Kessler. „Všechno, až vám složku předám. Vytištěnou verzi, mikrofiš a mikrofilm. Naskenovanou na paměťové kartě, jestli chcete, to vyjde nastejno.“ Skener byl jediným Kesslerovým ústupkem technologii dvacátého století; zjistil totiž, že se bez něj neobejde, jednoduše kvůli lepší transportovatelnosti.

„To si děláte legraci!“ vykřikl muž. „Snad nečekáte, že vám zaplatím tolik peněz naslepo?“

„Nic nečekám,“ odpověděl Kessler a vstal. „Nikdy nežertuji. Zeptejte se svého otce. Tři sta padesát tisíc dolarů.“

„Říkal jste tři sta!“

„Nelíbí se mi váš tón,“ řekl Kessler. „Dejte mi vědět, jak jste se rozhodl.“ Podíval se na hodinky. Za minutu na něho měl před muzeem čekat vůz. Obrátil se k lavičce zády a zamířil po cestě zpátky. Na trávě dřepěl rotvajler a vyprazdňoval svá gigantická střeva; majitelka zvířete, hezká mladá žena v květované sukni a svetříku, se na jeho hromadu dívala jako hrdý rodič, přes ruku na ruby otočený průhledný igelitový sáček. Kesslera napadlo, zda si všimla, že tu na míle daleko není jediný koš.

Došel k nástupnímu pruhu před muzeem právě ve chvíli, kdy se lincoln objevil. Sedl si dozadu a dal řidiči pokyny.

„Domů, prosím.“

Řidič přikývl a hladce vyjel od chodníku. Kessler se znovu zabořil do kožené sedačky. Zavřel oči. Dobrý oběd a zajímavá schůzka. Znovu se potvrdilo otcovo oblíbené krédo týkající se shromažďování zpravodajských informací: někdy jsou kladené otázky užitečnější než odpovědi. Proč chtěl Harrison Noble, majitel nevalné společnosti hledačů pokladů Noble Ventures a syn farmaceutického miliardáře Jamese Jonase Nobleho podrobné informace o mexickém hrdlořezovi a narkobaronovi, který sídlí v hloubi yucatanské džungle? A proč zrovna teď?

5

Capitán de Navio Arkadij Tomas Cruz stál u kormidla staré páchnoucí rybářské lodi a kouřil cigaretu. Na vzdálené straně zátoky za jeho zády pomalu slábla světla z vesnice, která používal pro navigaci. Mírně pozměnil kurz a ucítil, jak plavidlo loudavě zareagovalo na pootočení kormidla.

Jeho lodí byla kubánské verze klasické severokarolínské Core Sounder s elegantním nízkým bokem, zvedajícím se k rozšířené přídi, zatímco záď byla téměř půvabně zaoblená, aby neměla ostré hrany, o které by se zachytily sítě. Vpředu byla kajuta s malou kuchyňkou, dvěma lůžky a prosklenou kukaní pro kormidelníka, odkud byl dobrý výhled i v nepříznivém počasí. Loď byla deset metrů dlouhá a na přídi měla starý rezavý registrační štítek z provincie Guantánamo. Na zádi bylo černou barvou od ruky napsané jméno Panda. Rozhodně nešlo o plavidlo, na jaká byl Arkadij Tomas Cruz běžně zvyklý.

Arkadij Tomas byl míšenec – tmavý, opálený, s téměř indiánskými rysy svého kubánského otce a vysokými lícními kostmi a světle modrýma očima ruské matky. Jeho rodiče se poznali v Rusku, kde otec studoval medicínu na Prvním leningradském lékařském institutu a matka pracovala jako fyzik v leningradské Admiralitní loděnici, která existovala už za cara. Arkadij strávil dětství v Leningradě a jednou za rok jezdil s otcem na Kubu, kde ovšem nikdy neměl pocit, že tam patří.

Španělsky mluvil dobře, ale ne jako rodilý mluvčí, a do jeho povahy se zřejmě promítl chlad jeho rodné země, takže byl plachý a uzavřený. V roce 1984 úspěšně dokončil Námořní učiliště Nachimovského a v roce 1986 Vyšší námořní školu pro ponorky. Začátek své kariéry strávil na ponorkách Juliet a Foxtrot a po smrti své matky v roce 1992 odešel s otcem zpátky na Kubu. Roku 1993 byl jmenován vrchním velitelem čtyř ponorek Foxtrot z kubánské flotily, kterým zůstal až do jejich vyřazení z provozu.

V roce 2000 z flotily zbývala jediná aktivní ponorka, s níž prováděli občasné kontroly pobřeží. V roce 2004 ji označili za neaktivní, ačkoli se proslýchalo, že i s celou posádkou ztroskotala kdesi v průplavu Windward. Arkadij tou dobou uzavřel manželství se ženou jménem Marina Gelfrielová, asistentkou kurátora v Ermitáži, ale vzhledem k tomu, že většinu času trávil na základnách na severu, jako je například Vidjajevo sto mil od Murmansku za polárním kruhem, bylo jejich manželství od začátku odsouzeno k mrazivému zániku. Naštěstí neměli děti.

Arkadij Tomas se zadíval na výběžek pevniny vzdálené něco přes kilometr. Nic než hustá džungle, jejíž pach, jako horkou páru stoupající z masového vývaru, cítil dokonce i takhle daleko na moři. Usmál se, všiml si, že se začíná potit v podpaží a na zádech. Ještě nezapomněl na bílé mrazivé peklo poloostrova Kola; místa, které kdysi považoval za svůj domov. Sehnul hlavu a zapálil si další populárku. Podržel cigaretu v zubech proti větru, ještě o pár stupňů pootočil kormidlem a zamířil s lodí k pevnině a k nejbližší zátoce.

Asi půl kilometru před ním se tyčil rezavý trup lodi, ponurá hora železa, jež proti stěně neprostupné pestrobarevné džungle, která jí tvořila pozadí, působila jako pěst na oko. Vrak rozlomený v půli od svého ztroskotání vězel asi dvě stě metrů od pustého rozeklaného břehu zádí do vnitrozemí. Část přídě se odlomila a potopila v hlubší vodě za mělčinami, kde teď vrak ležel.

Arkadij Tomas Cruz dobře znal historii této lodi. Byla to SS Atlantic Champion, ve svých pozdějších letech známá jako SS Angela Harrison, postavená v roce 1954 v loděnicích v japonském Kure pro Národní velkodopravce a v době, kdy ji stavěli, největší cisternová loď na moři. Původně byla 260 metrů dlouhá a 38 metrů široká s vytáhlým čtyřposchoďovým můstkem na přední palubě a s nižším přístřeškem na zádi. Naštěstí, když tu v roce 1974 podlehla zkáze, právě ji táhli na šrotiště do Španělska, takže z ní na břehy Golfo de Guancanayabo nevytekl žádný náklad. Panamská společnost, které patřila, nepodnikla žádné kroky na její záchranu, aby si ušetřila opletačky s kubánskou vládou. Poté co z ní místní podnikavci odnesli všechno, co mělo nějakou cenu, desítku let ležela ladem a postupně splývala s okolní přírodou, až byla viditelná jen pro oko bdělého pozorovatele.

Panda pomalu rachotivě zajela do temného stínu obrovského tankeru a Arkadij Tomas ucítil pach železa a oprýskaného nátěru rozpálených horkým sluncem, před kterým nebylo do soumraku úniku. Usmál se; uvnitř trupu musí být přes den jako v peci, teprve teď se ochladilo na rozumnější teplotu. Výsada šarže.

O pár stupňů pootočil kormidlem a zmizel za bok tankeru na návětrné straně. Mezi ním a případnýma zvědavýma očima na pevnině teď stála obrovská stěna z rezavé oceli. O dvacet metrů dál uviděl v boku lodi proraženou díru, a tak ještě víc stočil kormidlo a zavezl Pandu k zejícímu otvoru v trupu staré lodi.

Ten nápad, ač to bylo téměř k neuvěření, pocházel z jedné bondovky. Zápletka onoho filmu, natočeného v roce 1977, tři roky po ztroskotání lodi SS Angela Harrison u břehů Baracoy, se točí kolem obrovského supertankeru, který může pojmout ponorky. Představa, že by supertanker mohl rozevřít příď a spolknout dvě nukleární ponorky, bylo samozřejmě sci-fi. Nápad, že by ztroskotaný tanker na opuštěném pobřeží mohl být zamaskovanou aktivní základnou pro rusko-kubánskou ponorku třídy Foxtrot, už ne. V polovině osmdesátých let, když ještě byly v sovětských pokladnách peníze, trup obrovského tankeru vykuchali a přestavěli na výchozí základnu tajné hlídkové ponorky. V době pádu Sovětského svazu a začátku toho, čemu Castro říkal „těžké časy“, by se stěží našel důvod pro existenci kubánského námořnictva, natož pro čtyři exempláře již tehdy zastaralých nejaderných ponorek, velmi drahých na provoz; existoval však velmi dobrý důvod, aby si ponechali jednu z nich: Hull B-510 z Admiralitní loděnice, spuštěnou na vodu 20. října 1983 a v únoru následujícího roku předanou Kubánskému revolučnímu námořnictvu. Důvod byl podobně neuvěřitelný a směšný jako zápletka onoho filmu s Jamesem Bondem Špion, který mě miloval.

Od roku 1972 Spojené státy společně se CIA a Americkou telekomunikační a telefonní společností odposlouchávali sovětské telefonní kabely v Ochotském a Barentsově moři za pomoci zařízení na indukční záznam, které bylo nutné spravovat stejně často jako pravidelné poštovní trasy. Američané po desetiletí poslouchali tajné vojenské rozhovory mezi sovětskými námořními základnami a jejich nadřízenými v Moskvě. Nakonec, na sklonku roku 1982, Sověti odposlechy s většinou součástek označených „Made in USA“ objevili. Přestože se odposlechy našly, byly považovány za jeden z nejlepších zpravodajských kousků studené války. Američané si ovšem ve své pověstné aroganci nikdy nepřipustili, že by se totéž mohlo přihodit jim.

Nelze jim ovšem upřít, že měli být nač pyšní. Většina utajené vojenské a zpravodajské komunikace mimo Spojené státy probíhala na zašifrovaných satelitních kanálech, a to už od dob Telstaru a prvních telekomunikačních satelitů z šedesátých let. Jen na jediném místě tomu tak nebylo: v Havaně.

Americká sekce zvláštních zájmů na švýcarské ambasádě dobře věděla, že obrovské Centrum pro rádiový odposlech v Lourdes, hned za letištěm, dokáže zachytit a sledovat každý satelitní hovor na pevninu, takže devět silně šifrovaných vysokorychlostních datových kanálů z ambasády používalo původní kubánsko-americký telefonní a telegrafní kabel, který vedl z havanského přístavu na Key West, kde se vynořil na povrch v betonové rouře mezi Fort Zachary Taylor Park a Whitehead Spit. Tento kabel, nainstalovaný v roce 1921, byl ještě stále jediným přímým telefonickým spojením mezi Kubou a USA. Kubánská zpravodajská služba nehodlala zůstat za Američany pozadu a od roku 1986 telefonní kabel odposlouchávala a k údržbě odposlechů využívala Foxtrot B-510.

Tato ponorka jednou za devadesát dní vyrážela z bezpečí svého ocelového hnízda, proplula Starým bahamským kanálem severozápadně od Floridské úžiny a zaujala postavení na linii mezi Old Man Key a Key West. Byla to právě předchozí mise k odposlechu, která zalarmovala pobřežní hlídky DEA a vedla k Arkadijově neplánované návštěvě SS Angela Harrison.

Cruz Pandě ještě víc přiškrtil motory a vplul do zející díry v boku staré lodi. Jeho oči si na náhlé přítmí rychle přivykly, takže hned zaplul do prázdného lodního trupu. B-510 se v celé své devadesátimetrové délce tiskla k betonovému molu, vybudovanému pro ni na závětrné straně trupu SS Angela Harrison. Stejně jako většina starých ruských ponorek ze studených vod byla původně natřená na nevýraznou šedočernou. Pro použití v karibských vodách ji moudře přetřeli kvalitní nereflexní světle modrou barvou. B-510 tak, dokonce i za denního světla, byla po vynoření z více než pěti set metrů téměř neviditelná.

Cruz se dojatě zadíval na své zlověstně vyhlížející plavidlo s nízkou velitelskou věží posetou periskopy a anténami a s přídí, na které byla teď při odlivu vidět torpéda tvarovaná podobně jako starý Buick Roadmaster, s nímž jeho bratranec Pascual taxikařil v Havaně. Na rozdíl od většiny moderních ponorek na jaderný pohon vyzbrojených raketami si B-510 uchovala štíhlý trup svého předchůdce, německé ponorky typ XXI, kterou vyvinula Kriegsmarine na konci druhé světové války. B-510 se konstrukcí trupu, základním designem a dokonce i dieselovými a elektrickými motory se starým nacistickým plavidlem v podstatě shodovala, nejspíš proto, že je navrhli stejní inženýři. Největším rozdílem byla chybějící výzbroj. Typ XXI měl dvě protiletadlová děla, na přídi a na zádi; B-510 neměla vůbec žádné zbraně, kromě několika pistolí mezi posádkou a šesti torpéd na přídi a dvou na zádi: Pedo y Pinga, jak jim říkala posádka – prd a pták. Ne že by na tom nějak záleželo; proti F-18 by toho protiletadlové dělo příliš nezmohlo. Na rozdíl od většiny ponorek a ostatních plavidel bývalého sovětského námořnictva a zbytků kubánského loďstva dostala tato B-510 jméno – Babaloo, které měla napsané černými písmeny na přídi. Na velitelské věži byla kresba Desiho Arnaze hrajícího na konga a anglický nápis: „Zlato, jsem doma!“ Jméno i kresbu, kupodivu s úsměvem, schválil sám velký Fidel.

Arkadij vypnul motor Pandy a nechal malou loď plout inkoustovou, olejnatou vodou, dokud nenarazila na staré pneumatiky z náklaďáků, připevněné jako nárazníky podél betonového doku. Jeho první důstojník Enrico Ramirez dohlížel na nakládání zboží z Babaloo: tucet torpéd „Whale“ typu 65-76, místo obvyklé nálože výbušniny napěchovaných 417 kilogramy prvotřídního heroinu. Heroin byl vyrobený z nejlepšího afghánského opia, které se dováželo do vládních farmaceutických laboratoří v čínském Ceng-čchengu, kde se nejdřív zpracovávalo na morfin a pak na heroin. Odtamtud se posílal do přístavu Pearl River v Si-tanu, kde se nakládal na některé z mnoha plavidel Čínské zaoceánské plavební společnosti mířící s nákladem na Kubu; většinou šlo o nákladní lodě s obilím nebo menší jícnové lodě se smíšeným nákladem. V přístavu Manzanillo na jižním pobřeží Kuby se heroin pro přepravu na Babaloo překládal do starých sovětských torpéd. Za obilí a heroin se platilo cukrem a heroin se pak na palubě Foxtrotu přepravoval do Yucatanu, odkud putoval na místo určení – do Spojených států. S varovným systémem, který skýtaly pravidelné telefonické odposlechy v Key West, byl tento systém naprosto spolehlivý. Na otevřeném moři by se žádná pobřežní hlídka neodvážila čínské vládní plavidlo zastavit, a jelikož kubánské námořnictvo už oficiálně žádnými ponorkami nedisponovalo, nikdo si na ně nedával pozor. Jako u každé trestné činnosti takového rozsahu sem tam nějaká ta informace prosákla na veřejnost, ale celý komplot byl tak spletitý a tak přitažený za vlasy, že dokonce i příšerně paranoidní Protidrogová agentura označila podobné fámy za výplody chorého mozku. Pokud by skutečně v hlubinách Karibiku pravidelně sem tam putovaly tři tisíce kilogramů heroinu, mohli by to rovnou zabalit. A i kdyby se to opravdu dělo, nechtěli na to ani pomyslet. Stejně jako Arkadij Cruz. Nikdy se nepovažoval za drogového dealera, a to, že se zapletl s takovým šílencem, jako byl narkobaron Angel Guzman, mu bylo víc než nepříjemné. Na druhou stranu, díky Guzmanovým prachům byla Foxtrot ještě pořád schopná plavby, a za to, že Babaloo pluje, byl Arkadij Tomas Cruz ochotný hrát Fausta Guzmanovu Luciferovi.

Uvázal Pandu a vystoupal po betonových schodech na molo. Tam se zastavil, zapálil si další populárku a přešel k navijáku, kde Ramirez sledoval, jak se předním jícnem nakládají velká šedá torpéda.

„Jak to jde, Rico?“

„Celkem dobře. Jen to nikdo nehlásil. Tyhle měly jít ven až za dva tejdny.“

„Nestěžuj si. Máme před sebou neplánovanou plavbu.“

„Muy bueno, budu muset šestatřicet hodin poslouchat pípání sonarů AWACS a pobřežní stráže v lodi plný smradu padesáti chlapů, který se perou o dvě sprchy a tři záchody.“ Odmlčel se, na chvíli se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Vlastně jenom dva záchody. Ten vepředu zase nesplachuje.“

Arkadij Tomas se zasmál. „Payo by měl dostávat toaleťák na příděl. To sargento vždycky ucpe záchod.“ Pravdou ovšem bylo, že Babaloo byla stará, táhlo jí na třicet, a nebyla stavěná na to, aby brázdila tropická moře. Byla to loď do chladných vod a rychle stárla. „Kdy máme vyrazit?“ zeptal se, típl populárku a cvrnkl nedopalek do černé olejnaté vody pleskající o betonové molo.

„Tak za tři hodiny,“ odpověděl Ramirez. „Jakmile se setmí. Bude nejvyšší příliv a tma.“

„Žádná tma už není,“ zamumlal Arkadij. „Ty mizerný Predátory jsou jak komáři s infračervenýma očima. Chci, abyste se ponořili, jakmile budeme za útesy.“

„Rozkaz, almirante,“ řekl Ramirez.

„Běž se vycpat s almirantem!“ odpověděl Arkadij Tomas a zazubil se na starého přítele.

6

„Vysvětli mi ještě jednou, proč se v té mlze vláčíme na návštěvu nějaké teologické koleje v Cambridgi?“ hudroval Billy, který mžoural přes přední sklo Renaultu Laguna půjčeného na letišti Heathrow. „Kvůli nějakému židovsko-františkánskému mnichovi ze Švýcarska, který se za druhé světové války přátelil s prodavači psacích strojů, viď?“

„Nebyl to prodavač psacích strojů. Jmenoval se Olivetti. A psací stroje vyráběl. Miliony strojů.“

„Ale ten františkánský mnich byl Žid, ne? A navíc špion?“

„Ty si ze mě děláš legraci,“ řekla Finn.

„Spíš mám z tebe vítr,“ odpověděl Billy Pilgrim. „Na první pohled vypadáš jako atraktivní třicítka s mírnou povahou a krásným úsměvem, ale ve skutečnosti jsi časovaná bomba, která odtikává další explozi. Tvůj život je jako nekonečná honička kočky s myší a člověk nikdy neví, kdo je kdo.“

„Ale není se mnou nuda – to musíš uznat,“ řekla a usmála se na něj.

„Nuda? Ne. S tebou se rozhodně nenudím. Jednu chvíli nás málem zastřelí uprostřed Londýna a hned nato bojujeme proti malajským pirátům bok po boku novodobého Robinsona se slabostí pro sýry.“

„Schválně to líčíš jako úplné šílenství,“ ohradila se Finn. „Tak strašné to nebylo.“

„Ne, ne,“ přikývl Billy vesele, „jen další pracovní den naší Fiony.“ Přimhouřil oči. „Co je na té ceduli?“

„A-1134,“ odpověděla Finn.

„A kruci,“ zaklel Billy a strhl volant doprava. Velký renault zatáčku zvládl a smykem vjeli do odbočovacího pruhu.

Projížděli zamlženými, poměrně úzkými ulicemi Cambridge, kde se z mlhy sem tam vynořila skupinka studentů, v akademických pláštích působících jak přízrační poletující netopýři. Když míjeli jiné auto, jeho světla vypadala jako žluté oči sovy vyplašené za letu. „Vypadá to tu úplně opuštěně,“ podotkla Finn. „Nikde nikdo, žádná auta. Jako město duchů.“

„Je polovina června,“ vysvětloval Billy. „Konec semestru. Všichni odjeli domů na prázdniny, tedy kromě šplhounů.“

„Šplhounů?“

„Patolízalských dříčů, vlezdoprdelků, kteří se nabídli, že budou v létě sloužit profesorům.“

„Přesně jako v Columbusu v Ohiu,“ řekla Finn s úsměvem.

„Řečičky, Ryanová. Vsadím se, že jsi to dělala taky.“

„Nikdy. Když jsem nejela s rodiči na vykopávky, pracovala jsem v mekáči a každou sobotu jsem se s kámošema opíjela.“

„Divoška Fiona Ryanová,“ ušklíbl se Billy. „To si neumím představit.“ Oči měl upřené na přední sklo. „Zatracený počasí,“ zamumlal.

„Je to v ulici Ridley Hall Road,“ řekla Finn, která si v průvodci nalistovala mapu Cambridge. Dojeli na konec Fen Causeway a zahnuli doprava. „Za Malting Lane.“

„Kousek odtamtud je starý Granta Pub,“ řekl Billy, „jestli si dobře vzpomínám ze školních let.“

„Myslela jsem, že jsi chodil na Oxford.“

„Ale na Cambridgi jsem měl přítelkyni.“

„A co se s ní stalo?“

„Bohužel nesnášela lodě. Vzala si nějakého doktora a odstěhovala se na Nový Zéland. Radši být ženou bohatého gynekologa než zchudlou šlechtičnou, víme?“

„Tady zahni,“ řekla Finn a ukázala doleva. Vjeli do ulice lemované alejí starých olší, z jejichž větví visely cáry mlhy. „A teď doprava,“ řekla za pár vteřin. A to už byli v Ridley Hall Road.

„Tomuhle říkají ulice?“ divil se Billy, když zajížděl k obrubníku. „Je to jen jeden blok.“ Po jejich levici stála velká budova s břidlicovou střechou, dostavovaná v průběhu let cihlami různých odstínů a stylů – od tmavě červených po světle žluté – a s klenutými viktoriánskými okny v rámech z padesátých let s moderními termoskly.

„Tohle bude Ridley Hall,“ řekla Finn.

„A tohle je tudíž bydliště našeho tajemného františkána,“ řekl Billy a kývl hlavou napravo. „Vilka u Topolu.“

„Nevidím tu žádné topoly,“ řekla Finn, která se přikrčila, aby se mohla podívat Billovým okénkem. „A je to spíš pořádná vila.“ Dům proti Ridley Hall byl rozlehlý, lehce omšele vyhlížející, s dobrým půltuctem stříšek a nejméně stejně tolika komíny, které vykukovaly ze všech koutů. Měl dvě a půl poschodí omítnutá štukem barvy nikotinu a vysoká, klenutá okna zakrytá těžkými závěsy. Byl to typ domu, v nichž v příbězích Sherlocka Holmese žili bezúhonní občané a v detektivkách Agathy Christie podezřelí kněží. Úzká předzahrádka, která jako by vyvažovala lehce ošumělý vzhled domu, byla celá posetá pestrobarevnými květinami.

Finn a Billy vystoupili z auta a vyšli po dlážděných schodech ke vchodu. Nahoře zaklenuté dveře z dubových prken měly obrovské kování a klepadlo ve tvaru lví hlavy. Pod klepadlem visela odřená mosazná tabulka s nápisem: Br. Luca Pacioli.

„To nezní moc židovsky,“ řekl Billy.

Po chvíli se dveře otevřely a vykoukl z nich starý pán v pletené vestě a keprových kalhotách, který si je změřil přes skla jasně červených brýlí na čtení. Měl dlouhé sněhobílé vlasy a špičatou, pečlivě udržovanou bradku. Připomínal Santa Clause po plavkové dietě. Vypadal tak na osmdesát, ale ještě fit. V jedné ruce držel starou briardku.

„Martin Kerzner?“ zeptala se Finn.

Starý muž vytřeštil oči. „Takhle mi nikdo neřekl od konce války,“ vyhrkl. „Jak nečekané!“

„Pozdravuje vás Matthew Penner z Lausanne,“ řekla Finn. „Jmenuji se Finn Ryanová a tohle je můj kolega, Billy Pilgrim.“

„Otec Matthew. Bože můj, myslel jsem, že je dávno po smrti!“

„Říkal, že byste nám mohl odpovědět na některé otázky ohledně bratra Bartolomea de las Casas z řádu Černých rytířů.“

„No,“ řekl starý pán, „pokud vím, bratr Bartolome už dávno leží v hrobě, ale s Rytíři to je něco docela jiného.“ Ustoupil stranou. „Pojďte dál. Dáme si čaj a sušenky a já vám povím všechno, co vím, jestli chcete.“

Uvnitř dům vypadal podobně jako zvenčí – jak z Agathy Christie. Hala byla temná, až do výšky pasu obložená dřevem a dál vytapetovaná květinovým vzorem, už úplně vybledlým. Hned vlevo byla jídelna s arkýřovými okny a napravo kuchyně s přípravnou a pak temné schodiště do prvního patra. Za schodištěm byly dvě další místnosti, nalevo přijímací pokoj a napravo knihovna. A znovu dřevěné obložení a další tapety.

V přijímacím pokoji i v knihovně plápolal oheň v krbu a z obou místností byl výhled do dlouhé, úzké zahrady lemované půl tuctem květinových záhonů a obrovskými duby, které vypadaly několik století staré. Mlha se začínala protrhávat a za mraky sem tam vykukoval kus modré oblohy.

Knihovna měla na třech ze čtyř stěn police plné knih. Na každém rovném povrchu se vršily hromady papírů a knih, dokonce i na koberci. Před oknem stál dubový stůl, jehož zjizvená deska byla zavalená papíry jak sněhovou lavinou. Finn si hned připadala jako doma, takhle vypadala pracovna jejího otce.

U stolu stála dvě kožená křesla. Starý pán z nich bez okolků shrnul stohy knih a papírů a pokynul Finn a Billymu, aby se posadili. Nato zahlaholil: „Hned jsem zpátky!“ A zmizel.

„Stará škola,“ řekl Billy a rozhlédl se po vytopené, neuspořádané místnosti.

„Podle mých informací na jisté hořící lodi v Karibiku zamkl nějakého muže do kajuty. Pro izraelskou tajnou službu to byl vrah.“

„Kam na tyhle lidi chodíš?“ zeptal se Billy. „Mě by rozhodně oblafnul.“

Za pár minut se stařík objevil s podnosem s čajovým servisem, na kterém nechyběl ani talíř vynikajících sušenek. Položil podnos na stůl, připravil čaj s čím si kdo řekl, pak vzal z talíře sušenku s bourbonovým krémem, usadil se na židli na opačném konci stolu, namočil sušenku do čaje a zakousl se do ní.

„Zuby už nejsou to, co dřív,“ vysvětlil a spokojeně ukusoval. Napil se čaje, mlaskl a opřel se do vrzající kůže své staré židle. „Jestli mě znáte jako Martina Kerznera, tak to jste také kdysi museli znát Abrama Vergadoru.“

Vergadora byl italský historik, kterého Finn poznala před dvěma lety, když pátrala po ztracené legii Lucifera Afričana a po zmizelém takzvaném Luciferově evangeliu.

„Ano, potkali jsme se,“ odpověděla Finn.

„Pokud mi paměť slouží, slečno Ryanová, vy jste byla zapletená do jeho vraždy.“

„Byla jsem s ním krátce před tím, než ho zabili, to ano,“ odpověděla stroze.

„Zodpovědnost za jeho smrt nakonec padla na Terza Posizione, Třetí pozici, italskou radikální teroristickou buňku,“ řekl starý pán.

„Na učitele teologie na penzi jste výborně informovaný,“ podotkla Finn.

„Slyšela jste někdy o organizaci jménem P-2, také italské?“

„Ne.“

„Znamená to Propaganda-Due. Byla to tajná společnost spojená s Vatikánem, která měla za cíl bojovat proti komunismu tak, že v Itálii nastolí polovojenskou ‚autoritářskou‘ demokracii. Jeden čas byli infiltrovaní do všech vrstev italské společnosti, od univerzitních profesorů a policistů až po samotného ministerského předsedu. Terza Posizione byla jedna z jejích hlavních skupin. V roce 1981, po tom, co došlo k jejímu odhalení během vatikánského bankovního skandálu, byla P-2 údajně postavena mimo zákon a rozpadla se.“

„Chcete tím říct, že se vlastně nerozpadla?“

„Ano. Jednoduše se znovu ustanovila pod jiným jménem.“

„Cavallo Nero, řád Černých rytířů,“ řekl Billy.

„Přesně tak, lorde Pilgrime,“ odpověděl stařík.

Billy se zatvářil překvapeně. „Vy mě znáte?“

„Ovšem, a slečnu Ryanovou taky. Jsem starý, pane, ale nejsem hloupý. Mí přátelé v Lausanne mě obšírně informovali, nemluvě o tom, že se o vás loni psalo ve všech novinách, po té vaší dramatické eskapádě v Jihočínském moři.“

„Raději mi říkejte Billy, prosím vás.“

„Ne Williame?“

„William byl můj otec. Billy je lepší.“

„Jak si přejete.“

„Cavallo Nero,“ připomněla mu Finn. „Bratr Bartolome de las Casas.“

„Ah, ano,“ zamumlal starý páter. „Aztécká hereze Hernána Cortése. A osud lodi Nuestra Señora de las Angustias poblíž Key West u Floridy.“

„Ze které odvezli doslova všechny poklady už následující rok, 1522, a tehdy zachránili i bratra Bartolomea de las Casas. Tohle jsme zjistili v archivu v Seville,“ řekl Billy.

Starý pán se zasmál a vzal si další sušenku. „Sevilla. Archiv zhrzených snů. Tisíce načrtnutých plánů, deset tisíc map k pokladům. Věděli jste, že Tomás de Torquemada, první velký inkvizitor, pořádal původní inkviziční soud právě v budově dnešního Archivu Indií? Kdyby ty stěny mohly mluvit, slyšeli byste samé nářky a kletby.“

„Pořád nechápu, co to má společného s Cavallo Nero,“ řekla Finn.

„Organizace P-2 byla v podstatě pokračováním inkvizice – vatikánské inkvizice, nejen španělské odnože. Jejich úkolem tehdy, stejně jako dnes, bylo vymýtit nepřátele Svaté církve a vypořádat se s nimi. Často násilím. Na jisté úrovni si potřebovali udržet od Vatikánu odstup, a proto vložili mnoho sil do řádu dominikánů, aby to za ně obstaral. Takzvaní Boží psi – Domini Canis, dost otřepaný vtip. Jejich úkolem bylo vyhledávat heretiky. Ty zvláště mocné a významné, jako byl Hernán Cortés, měla na starost tajná skupina uvnitř dominikánů – Cavallo Nero. Černí rytíři. V podstatě to byli vatikánští nájemní vrazi.“ Odmlčel se. „A stále jsou.“

„Cortés byl heretik?“

„Hernán Cortés byl v době, kdy končil v Mexiku, nesmírně bohatý. A nehodlal odejít, což velmi dráždilo tehdejšího místodržícího na Kubě Dona Diega Velázqueze. Podařilo se mu zjistit, že Cortés před královským dvorem skrývá obrovské bohatství, a měl pro to důkaz.“

„Kodex.“

„Ano.“ Přitakal stařec. „Úplné dějiny, včetně přesné polohy tajného pokladu, údajného Zlatého města kdesi v yucatanské džungli.“

„Co se s tím kodexem stalo?“ zeptal se Billy.

„Bartolome de las Casas ho vezl do Vatikánu. Ztratil se při ztroskotání lodi Nuestra Señora de las Angustias. Zůstal v potopeném vraku.“

„Ale tím ten příběh nekončí, že?“ zeptala se Finn.

„Podobné příběhy takto nikdy nekončí. Stávají se z nich legendy a mýty.“

„Jak tedy končí?“

„Otazníkem“ – starý pán se usmál – „a povídačkami.“

„Jakými povídačkami?“ zeptala se Finn.

„Povídačkami, že Don Diego Velázquez, místodržící Kuby a Cortésův zapřisáhlý nepřítel, nebyl hlupák. Nechal si udělat kopii kodexu, kterou poslal jinou lodí, karavelou San Anton, mnohem menší, než bývaly galeony s poklady. Často ani ne stotunové. Byly rychlé, většinou se používaly k přepravě významných cestujících nebo dokumentů.“

„Jako byla kopie kodexu,“ řekl Billy.

„Uhm,“ přikývl stařec. „Jako byl kodex.“

„Co se s ní stalo?“ zeptala se Finn.

„Potopila se ve stejném hurikánu jako Nuestra Señora de las Angustias,“ řekl starý muž. Nalil si další šálek čaje a vzal si z talíře třetí sušenku.

„Kde?“ zeptal se Billy.

„Ach,“ vzdychl stařík a oči za barevnými obroučkami se mu zaleskly. „To je docela jiný příběh.“

„A jste ochotný nám ho vyprávět?“ zeptala se Finn tiše.

„Rád bych, kdybych ho znal, ale takovéhle věci sahají daleko za můj současný mandát.“

„Mandát?“ zopakoval Billy. „Podivné slovo.“

„Slyšeli jste někdy o organizaci jménem Vatikánská stráž?“

„Proboha, snad ne další tajný spolek?“ rozesmál se Billy.

Starý muž se usmál. „Není na něm nic tajného, ačkoli svou existenci nijak vehementně nerozhlašujeme.“

„Co je to ta Vatikánská stráž?“ zeptala se Finn.

„Společnost angažovaných katolíků, laiků i členů, jako jsem já, lidí pracujících pro církev. Sledujeme aktivity určitých skupin v rámci Svaté stolice. Diskrétně. Člověk by předpokládal, že zrovna Vatikán by si mohl na své aktivity dozírat sám, ale události uplynulých sta let tuto hypotézu bohužel vyvracejí.“

„Quis custodiet ipsos custodes,“ přikývl Billy.

„Jak vidím, máte klasické vzdělání,“ řekl starý muž.

„Kdo bude střežit strážce?“ překládala Finn. „Pár věcí se člověk naučí i na veřejné škole.“

„Máte pravdu,“ uznal stařec, „a dobře, že mě chytáte za slovo. Ke stáru se ze mě stává snob.“ Znovu si namočil sušenku do čaje. „Platon a později Juvenalis měli naprostou pravdu. Strážci nejsou schopní strážit sami sebe, jelikož lidé v každém postavení jsou úplatní. A proto musí dozor nad nimi vykonávat ti, kdo jsou mimo střeženou organizaci. A to je původ Vatikánské stráže.“

„A Vatikánská stráž sleduje Cavallo Nero?“

„Ano. Už mnoho let.“

„Ale jak to všechno souvisí s Cortésem a s kodexem?“ zeptala se Finn už trochu netrpělivě.

„Přímo nijak,“ odpověděl stařec, „ale Cavallo Nero si za ta léta k prosazení svých zájmů udělala mnoho poněkud pochybných spojenců.“

„Jakých spojenců?“ zeptal se Billy.

„Nebezpečných,“ odpověděl stařec. „Nejde ani tak o samotný kodex, jako spíš o to, kam vás zavede. Znepokojují nás lidé, kteří se v těchto oblastech pohybují.“

„Kdo?“ zeptala se Finn stroze.

„To vám nemůžu říct. Spíš bych vás měl varovat, abyste po něm dál nepátrali.“

„A když se rozhodneme vašeho varování nedbat?“

„Potom Bůh s vámi,“ odpověděl stařec. „Ale před tím byste měli navštívit mého přítele.“

„Koho?“

„Jmenuje se Pierre Jumaire. Žije v Paříži. Vlastní knihkupectví na rue de la Huchette. Snad vám poradí lépe než já.“

7

Rue de la Huchette je krátká úzká ulička na levém břehu Seiny, jeden blok od řeky a nábřeží Quai St. Michel. Vede od východu z rue de Petit Pont na západ k Boulevard St. Michel. „Huchette“ je pravděpodobně starobylá zkomolenina slova „hachette“, „sekerka“, což dává smysl, jelikož ulici kdysi obývali hlavně uhlíři, kteří museli v listnatých lesích, jimiž bylo zarostlé okolí Paříže, pokácet spoustu tvrdého dřeva.

Po většinu dvacátého století byla rue de la Huchette pestrou směsicí kaváren, hotýlků a obchodů od Le Garage de Terreur až po zastavárnu jménem Aux Temps Dificiles a nevěstinec s názvem Le Panier Fleuri. Tato ulice si zahrála v tuctech filmů a do poloviny století ji proslavily nejméně dvě knihy, Když jsem naposledy viděl Paříž a Jaro v Paříži.

Na začátku jednadvacátého století už bylo všechno jinak. Z Mado, Daisy, Consuelo a Amandine, vysloužilých favoritek z Le Panier Fleuri, byly prababičky, a koňský řezník Monge byl dávno po smrti, stejně jako jeho řemeslo. L’Oursin, muž, který kdysi na rohu úzké uličky, romanticky nazývané rue de Chat Qui Peche – ulice kočky, která rybaří – před Pharmacie Rabat prodával kaštany, zmizel v den, kdy zastřelili Kennedyho, a víckrát ho nikdo neviděl. Ulice teď byla plná řeckých restaurací nabízejících laciné talíře na rozbíjení, předražených butiků se zbožím pochybných značek a módních penzionů pro snobské turisty. Posledním pozůstatkem toho, co kdysi spoluvytvářelo ducha Hemingwayova a Fitzgeraldova levého břehu, byl omšelý antikvariát Libraire Pierre Jumaire na rohu rue de Petit Pont.

Obchod měl klasickou podobu: tmavé, zaprášené police na každém volném kousku místa, kam se člověk podíval stohy knih, halabala naskládané bez ohledu na cenu či stáří, populární vedle neznámých, duchovní vedle rouhačských, a všechno to bylo cítit zatuchlinou a klihem.

Samotný Jumaire byl také archetyp: kulatý stařík s bílými vlasy, které mu trčely po obvodu skvrnité lebky jak zbytky svatozáře, se silnými bifokálními brýlemi na nose, oblečený v černém obleku se zeleným motýlkem na otřepaném límci pomačkané bílé košile. Vedle vysoké stoličky měl o pult, za kterým trůnil, opřené dvě hole z růžového dřeva, mezi tenkými rty měl vraženou tlustou žlutou cigaretu Boyard, jež mu trčela z rozcuchaných bílých vousů, zpod kníru barvy nikotinu, a pravé oko neustále mhouřil před štiplavým kouřem, který mu stoupal pod skla brýlí.

Antikvariát Pierra Jumairea se vždy specializoval na námořní knihy a vršky knihoven zdobily lodě v láhvích, kousky vyřezávané slonoviny a sbírka mosazných navigačních přístrojů, z nichž žádného se dobře padesát let nedotkla prachovka. Jak se dalo čekat, když Jumaire výjimečně vytáhl paty ze svého obchodu, měl na sobě starou špičatou důstojnickou čapku a tmavě modrý vlněný kabát, který mohl snadno nosit Izmael z Melvillovy Bílé velryby. Když Finn s Billym vešli do obchodu, Jumaire se zrovna hlasitě dohadoval se zákazníkem a důrazně při tom rozhazoval rukama. Zákazník nakonec hodil na pult několik bankovek, popadl svůj nákup, kvapně kolem nich prošel a práskl dveřmi, až se zvonek nad veřejemi zuřivě rozcinkal.

„Idiot!“ houkl za ním Jumaire.

„Snažil se smlouvat?“ zeptal se Billy s úsměvem.

„Ach!“ mávl rukou Jumaire. „Cena je napsaná na předsádce každého svazku. Tohle není nějaký marákešský bazar! Smlouval by snad v MacDonald’s cenu cheesburgeru?“

„Těžko!“ vyprskla smíchy Finn. Jumaire se na ni káravě podíval. „Jste velmi hezká, má drahá, a já mám slabost pro rusovlásky, ale myslím to vážně. Tihle hlupáci neustále zkoušejí mou trpělivost. Smlouvala byste u Hermèse nebo Christiana Diora? Zase ne, jistěže ne. Popadli by vás za to rozkošné ouško a vyvedli! Fuj!“

„Promiňte,“ omluvila se Finn.

„Krásné ženy se nikdy nemají omlouvat,“ odpověděl Jumaire a oči za brýlemi mu zajiskřily.

„Posílá nás Martin Kerzner,“ řekl Billy.

„Skutečně?“ podivil se Jumaire.

„Ano.“

„Říkal, že byste nám mohl pomoct.“

„Mohl a chtěl jsou dvě naprosto různé věci.“

„To je nám jasné,“ řekla Finn.

„Snažíme se zjistit, co se stalo s lodí San Anton,“ řekl Billy.

„Potopila se v bouři,“ odpověděl Jumaire.

„Ale kde?“

„Ach,“ řekl Jumaire, „jak by řekl Dlouhý John Silver, v tom je právě ten ‚háček‘.“

„Mysleli jsme si, že byste nám mohl pomoct,“ řekla Finn.

„A proč bych to dělal?“

„Protože Cavallo Nero se to taky snaží zjistit,“ odpověděl Billy.

„Ach,“ řekl Jumaire znovu, „ti vatikánští zloduši. Nový velký Satan pro autory napínavých románů.“

„Myslíte si, že jsou vymyšlení?“

„To rozhodně ne. Ti určitě vymyšlení nejsou, ale s Vatikánem nemají nic společného. Neexistuje žádná spiklenecká organizace albínských kněží střežících tajemství nového milénia prostřednictvím podivných poselství ukrytých kdesi v ulicích Paříže nebo ve starých obrazech. Jediné, co najdete v ulicích Paříže, jsou vyplivnuté žvýkačky. Je to stejné jako vždycky: všem jde o peníze. Inkvizice se točila kolem chamtivosti a moci. A to se nezměnilo.“

„Pomůžete nám?“ zeptala se Finn bez obalu.

„Ovšem,“ přitakal Jumaire a pokrčil rameny. „Proč ne?“

„To bylo snadné,“ zaradovala se Finn, „proč ta náhlá důvěra?“

„Kerzner vám řekl, že sem jedeme,“ řekl Billy, kterému to najednou došlo. „Zavolal vám a varoval vás.“

„No ovšem. Slečnu Ryanovou popsal docela přesně.“

Starý muž se ztěžka postavil a opřel se o obě hole. „Otočte ceduli na dveřích, zavřete na petlici a stáhněte roletu,“ nařídil Billymu. Na druhé straně cedule OTEVŘENO stál nápis Entrailles pas fiables: střevní potíže. „Pod tím se může skrývat kdeco a nikdo se dál neptá,“ vysvětloval Jumaire. Vyšel zpoza pultu a propletl se mezi stohy knih. „Pojďte za mnou, prosím. Vzadu mám byt. Uvařím kávu.“

Max Kessler seděl v atomovém krytu Jacka Kennedyho a pročítal dokumenty, které shromáždil na Harrisona Nobleho a jeho otce. Bylo to zajímavé čtení. Léčiva Noble vznikla už téměř před sto lety jako rodinný podnik, který obchodoval s patentovanými léky všeho druhu, ale specializoval se hlavně na všeléky, pilulky, prášky a dryáky, z nichž mnohé obsahovaly deriváty opia, několik bylo založeno na kokainu a jedna velmi oblíbená směs, užívaná na bolesti spojené s „velmi pravidelným výskytem“ a pojmenovaná tonikum Lady Helen, obsahovala zdravou dávku heroinu. Léčiva Noble během desetiletí nahromadila značné bohatství a rozšířila sortiment na množství volně prodejných léků, ale jejím základem dál zůstávaly patentované léky všeho druhu, hlavně jejich klíčový produkt, Nobleho směs, všelék, který se prodával už od padesátých let. V roce 1960 zemřel patriarcha rodiny Conrad Noble a jeho místo zaujal James Jonas Noble. Ze všeho nejdřív změnil názvy téměř všech produktů. Z Nobleho směsi se tak stal Nomix, z Gradyho vlasového tonika byl Brilamin a Nobleho jaterní pilulky dostaly název Heparin. Pod vedením Jamese Nobleho firma postupně stáhla staré lektvary a zahájila výrobu volně prodejných léků; bedlivě sledovala hlavně vývoj antipsychotik a antidepresiv souvisejících se vzrůstajícím počtem nemocí zařazených do Diagnostického a statistického manuálu duševních poruch, nazývaného DSM, v jehož poslední, čtvrté podobě DSM-IV, se „plachost“ stala čímsi zvaným „sociálně úzkostná porucha“, neboli SUP.

Pokaždé když se v DSM objevila nová choroba, Noble na ni našel lék nebo přizpůsobil lék jiné firmy. Z Prozacu a Paxilu se stal Danex, ze Zoloftu se stal Antipan a z Celexy Cytoloft. Jakýkoli lék s novým názvem vydělal miliardy. Do roku 2000 byla firma Léčiva Noble osmým největším výrobcem léčiv na světě a jejich motto „Cítíme vaši bolest“ převzal David Letterman do pořadu Late Night a každou sobotu je pravidelně parodoval. Právníci Léčiv Noble, postrádající smysl pro humor, Jamese Nobleho ujišťovali, že může televizi žalovat, ale výkonný ředitel jim řekl, aby nestřečkovali, jelikož jim televize vlastně dělá zdarma obrovskou reklamu.

Harrison Noble, jediné dítě Jamese Nobleho, byl slabým odvarem svého otce a někteří sloupkaři ze společenské rubriky tvrdili, že jediné, co po otci zdědil, byla mohutná brada a slabost pro blondýnky. Harrison Noble, který díky svému otci vystudoval Yale a stal se členem klubu jeho absolventů Lebka a kosti, neměl žádné zvláštní zájmy kromě utrácení peněz ze svého trustu a balení co nejvíce prvaček, se kterými by se mohl vyspat; nakonec tak začal spát s dcerou prezidenta Spojených států a povedlo se mu udělat jí dítě. Ututlání skandálu spojeného jak s těhotenstvím, tak s jeho ukončením vedlo k ultimátu jeho otce, aby se sebou koukal něco dělat, což nakonec vyústilo v založení Nobleho nadace, údajně oceánografické společnosti financované Léčivy Noble, která ve skutečnosti nebyla ničím jiným než zástěrkou k sérii neuvážených výprav za poklady a způsobem, jak ukojit Harrisonovu vášeň pro potápění a plachtění mezi karibskými ostrovy. Zároveň se tím splnila otcova touha udržet nezdárného syna co nejdále od nebezpečných ložnic politiků. Spojitost mezi Noblem mladším a narkobaronem formátu Angela Guzmana vedla analytický intelekt Maxe Kesslera po bezpočtu zajímavých cest a říkala si o bedlivější pozornost, zvlášť pokud, jak Max Kessler tušil, Harrison Noble jednal za svého otce. Podobně jako tomu bylo se zalepenými dveřmi v hotelu Watergate, které vedly k Nixonově rezignaci, Max na první pohled poznal špičku ledovce.

8

Pierre Jumaire ve své prosté kuchyňce nalil kávu do šálků, připravil na talíř sladké pečivo a posadil se k Finn a Billymu. „Pořád nevím, proč je ten kodex tak důležitý,“ řekl Billy.

„Kromě toho, že šlo o hodnotný historický dokument, byl kodex důkazem Cortésovy zrady. Cortés skrýval před králem Karlem obrovské bohatství. Tehdy monarchie dostávala quinto, pětinu kořisti z každé výpravy do Nového světa. Ale Cortés byl ve své době tak mocný, že jediný způsob, jak ho odstranit, bylo nechat ho inkvizicí exkomunikovat, jelikož v tom případě by všechna jeho půda a peníze propadly církvi, která by zas postoupila dohodnutou část králi. Přesně to samé dělali nacisté ve třicátých letech Židům a Roosevelt po Pearl Harboru internovaným Japoncům. Vládou posvěcená krádež, všechno pěkně čisté a provedené podle tehdy platných zákonů.“

„Jděte po penězích,“ zamumlala Finn.

„To se obvykle historikům vyplácí,“ souhlasil Jumaire. Napil se kávy a zapálil si další smrdutou cigaretu.

„Proč se o ten kodex někdo zajímá právě teď?“ zeptala se Finn.

„No přece proto, že to je mapa k pokladu,“ odpověděl knihkupec. „Vy sama jste toho důkazem.“

„Tomu nevěřím,“ namítla Finn. „Vy s vaším přítelem bratrem Kerznerem jste přece celou dobu nečekali, až se někdo přijde shánět po pět set let starém pergamenu.“

„Je to kůra stromu,“ řekl knihkupec klidně.

„Nazývaná amatl. Získává se z fíkovníku, většinou z Ficus padifolia,“ odpověděla mu se stejným klidem. „Jak jsem říkala, státní škola v Ohiu taky nemusí být špatná.“

„Touché,“ rozesmál se Jumaire. „Omlouvám se.“

„Omluva se přijímá,“ řekla Finn. „Ale ještě jste mi neodpověděl na otázku.“

„Tue-mouches,“ řekl Jumaire.

„Mucholapka,“ překládal Billy.

„To nechápu,“ zarazila se Finn.

„Návnada,“ vysvětloval stařík. „Víme, že se Cavallo Nero o podobné věci zajímá. Čím více o jejich aktivitách víme, tím lépe.“

„Varovaný znamená připravený,“ řekl Billy.

„Tak nějak.“

„A někdo z Černých rytířů tady slídil?“ zeptala se Finn.

„Řekněme, že se svým zájmem nejste sami,“ odpověděl starý muž stroze.

„Mluvíte o tom, jako by šlo o nebezpečný podnik,“ řekl Billy.

„Cavallo Nero je pověstná svými poněkud extrémními metodami,“ souhlasil Jumaire.

„Takže to má být varování?“

„Ne, jen vás informuji o reálné situaci. Cavallo Nero se domnívá, že jedná ve jménu samotného Boha.“ Jumaire se s úsměvem otočil na Finn. „Tudíž cokoli udělají, je ospravedlnitelné. Inkvizice nemůže pochybit, jelikož jsou vlastně arbitry toho, co je správné. Prodloužení papežské neomylnosti. Velmi šikovné.“

„Víte, kde se potopila loď San Anton?“ zeptala se Finn bez obalu. „Ráda bych věděla, proč je kolem toho tolik povyku.“

„Budiž.“ Starý muž se odmlčel. „Podle většiny odhadů ztroskotala nedaleko Key West, tehdy nazývané Cayo Hueso, Ostrov kostí. Ovšem pravděpodobně se jí před hurikánem podařilo nějaký čas prchat na sever, než se potopila.“

„Tak kde tedy?“

„U Severního mysu ostrova Bimini, padesát mil od Miami.“ Muž se usmál, tentokrát jízlivě. „Shodou okolností necelých tisíc metrů od Biminské stěny.“

„Od Biminské stěny?“ svraštil čelo Billy.

„Edgar Cayce. Atlantida,“ vzdychla Finn. „Bájná cesta.“

„Velmi správně,“ řekl Jumaire.

„Zase ta státní škola v Ohiu,“ podotkla Finn, „nepřekonatelná.“

„Bájná cesta?“ zeptal se Billy.

Z Paříže nebyl žádný přímý let, a proto Finn s Billym zamířili tunelem zpátky do Londýna, na Heathrow stihli jumbo Britských aerolinií a v něm pak strávili deset hodin a přeletěli čtyři časová pásma přes celý severní Atlantik, během nichž pojídali oschlé jídlo z plastových tácků, chvílemi poslouchali Bruce Springsteena nebo sledovali Bruce Willise, jak znovu zachraňuje svět, tentokrát už bez jediného vlasu na hlavě. Kolumbus měl co dělat, aby do Karibiku doplul, ale když Finn dorazila do Nassau, věděla, že by se raději plavila na Santa Marii než létat s Britskými aeroliniemi.

V deset hodin dopoledne místního času vystoupili rozespalí a s červenýma očima na mezinárodní letiště Lynden Pindling. Po odbavení prošli omšelou halou a zamířili k východu. Dva zřízenci stěhovali z haly velkou reklamní tabuli na pivo Kalik, zatímco letištní uklízeč oprašoval obrovský vybledlý kartonový portrét Daniela Craiga coby Jamese Bonda, který tam stál od premiéry filmu a odmítal zmizet. Nějaký vtipálek načmáral fixem přes prsa figuríny „feťák“ a nad horní ret agenta 007 přimaloval hitlerovský knírek. Superšpion tak vypadal jako velmi drsná ozbrojená verze Charlieho Chaplina.

Vyšli na prudké, pražící slunce před letištěm. Horký vzduch je málem porazil a Finn nasála do plic vůně ostrova; směsici tlející vegetace, exotických vůní a soli okolního moře. Sidney Poitier na ně čekal ve své staré otřískané toyotě, jak slíbil.

„Dobré ráno, dobré ráno, jakpak se daří?“ Starý muž potřásl hlavou. „Jak se tak na vás koukám, ještě že necestuju po světě,“ pokračoval Sidney, když viděl, jak se Finn a Billy vlečou k jeho starému autu. „Vypadáte jako umolousaný myši, který si kočka přitáhla do pelechu.“ Prohlédl si je ve zpětném zrcátku. „Chcete jet na loď?“

„Prosím,“ požádala Finn a nechala klesnout hlavu na opěrku sedadla. Sidney tedy nastartoval a s trhnutím se odlepil od chodníku. Pak se svou starou rachotinou objel jezero Killarney a škubavě popojížděl po J. F. Kennedy Drive k West Bay Street a dál podél dlouhé, vyrovnané řady stárnoucích hotýlků na Cable Beach, za níž se až k horizontu prostíral neuvěřitelně tyrkysový oceán.

O deset minut později dorazili na okraj Nassau, kde to vypadalo jako u kteréhokoli jiného zadního vjezdu do karibského městečka: domy v pastelových barvách obehnané otřískanými, nahrubo omítnutými stěnami s ostnatým drátem nahoře, na straně ulice obrácené k moři klasické přímořské hotýlky a všude samý výmol. Minuli několik mrňavých soukromých mikrobusů, které převážejí turisty z Cable Beach do města, za okny řvoucí reproduktory, z nichž se linou bermudské odrhovačky. Mezerami mezi budovami a palmami viděli půl tuctu přeplněných vyhlídkových lodí; většinou svítivě bílých, až na rudou Big Red Boat, bývalou vlajkovou loď společnosti Disney, která teď patřila pochybnému spolku španělských podnikatelů.

Poitier svým kostitřasem několikrát po sobě zatočil doprava a zase doleva, až nakonec znovu vyjel na Bay Street a zařadil se do pruhu aut mířících na východ k mostu na Paradise Island a k hotelovému komplexu Atlantida s obrovským akváriem a ještě ohromnějšími kasiny. Až k budově Atlantidy byla Bay Street relativně civilizovaná dvouproudá hlavní tepna, ale poté co se změnila na jednosměrku, zavládl na ní chaos proplétajících se taxíků, mikrobusů a soukromých aut, které zahýbaly do úzkých uliček po obou stranách v téměř marné snaze projet centrem města jiným směrem než na východ.

Poitierovi se nějak podařilo prokličkovat peklem ranní zácpy podél bank a obchodů se suvenýry, které lemovaly obě strany Bay Street, pak kolem zadumané, smuteční sochy královny Viktorie, aby konečně, těsně před mostem k Atlantidě, sjel dolů k nákladním dokům a skladištím na konci Armstrong Street.

Na konci Bay Street u mola prince George, kde kotvily vyhlídkové lodě, bylo ve stáncích k mání všechno od sušených hlav barakud přes naleštěné lastury a slamáky až po polonahé muže, kteří vám jediným máchnutím mačety odsekli špičku kokosového ořechu, a dvanáctileté holčičky zaplétající copánky, jeden za dolar. U Armstrongova mola kotvil starý požární člun, několik rybářských člunů, pár lodí převážejících balenou vodu z Miami a dvě prastaré kocábky na pronájem, dřevěné čluny z padesátých let s oloupanou barvou a týkovými palubami, po půlstoletí na slunci a ve slané vodě vyšisovanými doběla.

Kromě toho tam kotvila Hispaniola. Celé týdny se o její název přeli, zkoušeli všechno možné od Skarabea po Ranního poutníka – a kdejakého dalšího jména románových lodí od Endorské čarodějnice po Orcu z Čelistí. Jediné, na čem se nakonec dokázali shodnout, byla Hispaniola, loď, která zavezla Jima Hawkinse a Dlouhého Johna Silvera na Ostrov pokladů, ačkoli, podle Billyho, synovec Roberta Louise Stevensona nekompromisně rozhodl, aby jeho strýc do příběhu nedával žádné ženy, což mu Finn maličko zazlívala.

Hispaniola byla na světě déle než Billy či Finn. Toto plavidlo, které v roce 1962 v Holandsku postavila firma J. T. Smith & Zone pro britského majitele a původně je pojmenovala M. V. Severn, byla třiapadesátimetrová zaoceánská vlečná loď, která strávila většinu svého pracovního života převážením naftařského vybavení po Severním moři. Od té doby několikrát změnila majitele, až ji nakonec těsně před sešrotováním zachránil jejich amsterdamský právník, přítel a společník Guido Derlagen, který odhodil své byrokratické způsoby a teď jim v neuvěřitelně divokých tropických košilích značky Tommy Bahamas zajišťoval veškerý právní servis a opaloval se na můstkové palubě. Guido, který spravoval obrovské bohatství, jež našli v tajné místnosti starobylého domu na amsterdamském kanálu Herengracht, usmlouval za pětatřicetiletý tažný člun dobrou cenu, a loď se po osmnácti měsících v loděnicích Scheldepoort ve Flushingu znovuzrodila jako průzkumná loď, která byla schopná s novými majiteli obeplout svět tam a zpátky a díky dvěma dieselovým motorům dokázala brázdit kterékoli moře slušnou dvanáctiuzlovou rychlostí. Jediný problém této lodi byl, že jejich strojníka Run-Runa McSeveneyho, napůl Skota a napůl Číňana, nikdy nezlobily motory, z čehož byl ještě mrzutější než obyčejně. Z původní posádky Královny Batávie, rezavé nákladní lodi, o kterou přišli přede dvěma lety při tajfunu v Čínském moři, zbyl jen McSeveney, kapitán Briney Hanson a Eli Santoro, třicetiletý vysloužilý americký mariňák s páskou přes oko. Hispaniola byla ovšem po přestavbě vybavená všemi automatickými přístroji, na které si vzpomenete, a za běžných okolností byla snadno ovladatelná. Zbytek posádky tvořil už jen jejich starý bahamský přítel Lloyd Terco, kuchař a zdatný námořník.

„Už jste doma, už jste doma,“ zahlaholil Sidney a prudce zabrzdil na molu. Vedle nich se tyčil černý trup Hispanioly se svítivě bílou nástavbou. Z nedalekého skladiště se linul zápach shnilého ovoce. Přístav páchl naftou a mrtvými rybami. Na plechové střeše skladiště byl ještě k přečtení starý vybledlý slogan používaný turistickými kancelářemi: „Na Bahamách je líp!“

Finn s Billym vystoupili z taxíku a protáhli se. Zpod improvizovaného přístřešku nataženého nad můstkovou palubou na ně vesele mával Guido, opálenou holou hlavu zakrytou kloboukem z palmového listí značky Shady Brady a tělo volnou květovanou košilí.

„Feestelijk inhalen!“ zavolal Guido nadšeně.

Za zlomek vteřiny vyběhl ze dveří navigační kabiny přímo pod Guidovou pozorovatelnou Run-Run McSeveney a vrhl na něj zlostný pohled. „Mluv anglicky, ty mizernej tulipáne! Kolikrát ti to mám říkat? Tohle je kolonie Jejího Veličenstva, takže tu budeš mluvit její řečí, rozumíš?“

„Loop naar de hel, eikel,“ smál se Guido.

„Co říkal?“ zeptal se Billy.

„Myslím, že eikel znamená ‚blbec‘,“ řekla Finn. „A ten zbytek nevím.“

Vzali si z toyoty zavazadla a Sidney odjel. Dva mladí lidé vyšplhali po lodních schůdcích a vstoupili na hlavní palubu. Všechno vypadalo přesně tak, jak to zanechali. Briney Hanson, kapitán Hispanioly, sestoupil z paluby nad nimi a společně zamířili do lodního salonu. Objevil se Lloyd Terco, svalnatý jako vždy, na nohou žabky a jeden ze svých zápasnických nátělníků. Srdečně se na oba dva usmál, přivítal je zpátky a odnesl jim zavazadla do kajut.

V salonu byly napevno zabudované pohovky a pár starých kožených křesel, na jedné straně stál pingpongový stůl a na druhé automat na limonády a starý pinball Bally. Na Billyho přání automat vydával jen plechovky piva Kalik.

Hanson jim pokynul na pohodlné klubovky, sám se natáhl na jednu z pohovek a zapálil si hřebíčkovou cigaretu. Opálený, tmavovlasý, svalnatý Dán si je zvědavě měřil.

„Ten váš mail byl dost nejasný. Zjistili jste něco?“

„Stěna Bimini,“ řekl Billy Pilgrim a kývl směrem k Finn. „Naše neohrožená vůdkyně se nás chystá zavést do říše nadpřirozených sil.“

„To si děláte legraci,“ vzdychl Hanson.

„Do Atlantidy,“ řekl Billy s úsměvem. „Která prý ležela asi sto mil na východ od světa Walta Disneyho.“

„Tomu bych věřil,“ utrousil Hanson a znovu hlasitě vzdychl.

9

Stará ponorka Foxtrot se v temnotě před úsvitem vynořila necelou míli od džunglí porostlého pobřeží Yucatanského poloostrova, dosud jen tmavšího stínu na nočním horizontu. Když se zvedla nad hladinu, po oblých ramenou jejího světlého štíhlého trupu stékala voda. Kolem velitelské věže, která vykoukla z tyrkysových vln, vířila bílá pěna zanechávající v rozbouřené vodě svítivou jizvu.

Enrico Ramirez, druhý důstojník Arkadije Cruze, zaklepal na přepážku vedle závěsu zakrývajícího vchod do malého výklenku, který na palubě Babaloo užívali jako kajutu. Cruz se téměř okamžitě probudil.

„Ano?“

„Jsme tu.“

„Kolik je hodin?“

„Pět nula nula.“

„Kolik máme pod kýlem?“

„Šedesát sáhů, pane.“

„Dobře.“ Cruz se vztyčil na zabudovaném lůžku úplně oblečený a roztáhl závěs. Ramirez, s šedivými vlasy sestříhanými nakrátko jako trestanec, stál nahrbený s kouřícím hrnkem v jedné ruce. Hrnek teď podal kapitánovi. Cruz si ho vděčně vzal a dlouze se napil silného, sladkého cafecita. Slastně se usmál. Velel jediné ponorce na světě, která měla vlastní kávovar na espreso.

„Už se objevil ten Mexičan?“

„Ještě ne.“

„Tuhle část hry nemám rád,“ podotkl Cruz.

„Ne, pane.“

Cruz dopil kávu a podal hrnek zpátky Ramirezovi.

„Jdeme.“

Zvedl se z lůžka, popadl z háčku na přepážce čepici se štítkem a narazil si ji na hlavu. Následoval Ramireze klaustrofobickou chodbičkou, která se táhla celým trupem staré lodi, hlavu skloněnou, aby prošel dveřmi v přepážce. Došel do velitelské kajuty, pokynul hlavou pár důstojníkům ve službě a pak za Ramirezem vystoupal věží po žebříku do pozorovatelny na můstku.

„Proč všechny ponorky páchnou jako tvoje nohy, Ramirezi?“ zeptal se Cruz s úsměvem a nadechl se slaného mořského vzduchu.

„Moje nohy jsou cítit revolucí, kapitáne. Mít nohy, co páchnou jako ty moje, je známka patriotismu. To tvrdil samotnej Che.“

„Tak ty jsi znal Guevaru?“ odpověděl Cruz na starý vtip.

„Myl jsem mu nohy, kapitáne. A snažil jsem se, aby mi páchly stejně jako jemu.“

„To tě šlechtí, Ramirezi. Fidel by na tebe byl pyšnej!“

„Já myslel, že velkej vůdce už visí vycpanej u sebe doma nad krbem,“ řekl Ramirez.

„Nevěř všemu, co ti napovídá jeho bratr Raul, Ramirezi.“

„Ne, pane.“

„Podej mi dalekohled.“

„Ano, pane.“ Ramirez podal Cruzovi ruský dalekohled Baigish na noční vidění. Kapitán přes něj zkoumal vodu mezi čekající ponorkou a pobřežím. Uplynulo pět minut. Očividně se rozednívalo. Cruz zaklel. Jestli si ten parchant myslí, že tam bude čekat až do denního světla, tak se plete.

„Kolik je?“

„Pět patnáct.“

„Deirymo,“ zamumlal Cruz rusky.

„Cono,“ souhlasil Ramirez španělsky.

„Támhle je,“ řekl najednou Arkadij Cruz a ukázal na moře. „Pitomec,“ ulevil si Ramirez dokonalou angličtinou bez přízvuku.

Blížil se šestimetrový kanadský nafukovací člun Grand Marine S650 vybavený daleko lépe než obvykle – dvěma motory Evinrudes s výkonem dvě stě padesát koní, které mohly člun s nulovým ponorem hnát vodou rychlostí přesahující sto kilometrů v hodině. Člun nezachytily žádné radary a uvezl čtrnáct set kilogramů. Na přídi byl připevněný jeden kulomet ráže .50. Angel Guzman měl v mangrovových lesích podél pobřeží Isla Mujeres až dolů k Chetumal a k hranicím Belize poschovávaných dvacet velkých gumových člunů. Člun, který se k nim řítil z řídnoucí tmy, byl, stejně jako Babaloo, natřený na světle modrou a na vodě byl téměř neviditelný. Všechny čluny měly ve výbavě těžké maskovací sítě, jednu na otevřený oceán a druhou do bažin v džungli. Na každém byly zásoby paliva, s nimiž mohly urazit až osm set kilometrů.

Člun prudce zahnul, až se za ním zvedl kohoutí ocas tříště, a zastavil vedle nízkého trupu ponorky. U kulometu na přídi nikdo nestál. Na člunu byl jediný člověk: uniformovaný muž u řízení. Jeho uniforma byla maskáčová, v džungli typická: kalhoty pečlivě zastrkané ve vysokých botách, na boku pistole v plátěném pouzdře. Jediná věc, která se vymykala normálu, byl krvavě rudý baret na jeho hlavě, známka, že jde o velitele z armády Angela Guzmana, Angelista, jak jim říkala americká DEA.

„Jedeme,“ zavelel Arkadij. Ramirez přikývl. „Sestup s ní ke dnu a zůstaň tam. Pokud se seňor Guzman nerozhodne, že si mě uvaří v hrnci k snídani nebo že mi vyřízne srdce a obětuje je některýmu ze svých bohů, měl bych být do večera zpátky. Zapal svíčku na okně.“

„Provedu, pane,“ odpověděl Ramirez ironicky. „Jen aby nenavlhla.“

„Ty jsi ale vtipálek, Rico, hotovej Billy Crystal,“ řekl Arkadij Cruz, který byl velkým fanouškem City Slickers i The Princess Bride.

„Geraldo Seinfeld,“ opravil ho Ramirez, který měl všech devět řad na cédéčkách pašovaných z Číny.

Cruz příteli letmo zasalutoval a sklouzl po žebříku dolů na můstek. Otevřel vodotěsné dveře v přepážce na úpatí věže a vystoupil na žebrovanou, slabě se pohupující palubu. Zabouchl za sebou dveře, přešel palubu a skočil dolů do nafukovacího člunu a usadil se na zádi. Za pár vteřin se rozeřvaly dva obrovské závěsné motory a gumový člun se otočil a zamířil k pobřeží. Babaloo za ním se sykotem vypustila hlavní stabilizační nádrže a znovu se ponořila do vln oceánu, zmizela z hladiny, právě když se na východě nad horizontem modrého moře objevily první paprsky ranního slunce.

Zatímco Briney Hanson vedl Hispaniolu z nassauského přístavu za Montego Beach, kde velký tažný člun stočil na Hanover Sound, zbytek posádky se sešel v hlavním salonu.

„A co přesně je ta Biminská stěna?“ zeptal se Eli Santoro. Ten den byl oblečený ve stylu Johnnyho Deppa, ustřižené džíny, černé tričko s lebkami a kostmi, šátek na hlavě a koženou pásku přes oko. O oko přišel, když se mu během služby u amerického námořnictva v Guamu stal úraz při grilování, který ho připravil o postup, a tudíž i o budoucnost. Než aby skončil jako úředník v armádní záloze, raději si zvolil život potulného námořníka a nechal se najmout jako první důstojník Briney Hansona na Královnu Batávie. Ten starý rezavý škopek šel ke dnu při tajfunu uprostřed Čínského moře, a když se hladina uklidnila a Finn s Billym se rozhodli založit společnost Hledačů pokladů, on s Hansonem byli první, kdo se přihlásili do posádky.

„Biminská stěna je skalnatý útvar nedaleko ostrova Severní Bimini,“ odpověděl Guido Derlagen. Holanďan, kromě toho, že byl posádkovým právníkem, pomocným kuchařem a jediným na palubě, kdo se vyznal v počítačích, se stal jejich neoficiálním badatelem. „Je asi kilometr dlouhá a deset metrů hluboká. Je vidět jen ze vzduchu. Objevil ji jistý pilot v roce 1969, což v roce 1938 v podstatě předpověděl ten americký jasnovidec Edgar Cayce.“

Eli uznale pokýval hlavou. „Ty mě děsíš Guido, víš o tom?“

„Dankzegging.“ Mohutný holohlavý Nizozemec se usmál a lehce uklonil. „Chcete, abych pokračoval?“

„Ano,“ pobídla ho Finn.

„Dankzegging,“ zopakoval Guido a pokračoval. „Přestože většina geologů tvrdí, že jde o přírodní útvar, lidé, kteří věří předpovědi pana Cayce, jsou si jistí, že jde o cestu.“

„Našel někdy někdo něco jinýho, než tuhle takzvanou cestu?“ zeptal se Eli z pohovky. „Nějaký jiný důkaz?“

„Bohužel, ne,“ odpověděl Guido.

„A kde přesně to místo je?“

„Necelý kilometr od ostrova Severní Bimini, za Paradise Point,“ vysvětlila Finn. „Je to oblíbený cíl turistů. Lodě se skleněným dnem a tak podobně.“

„Pardon, že se ptám,“ zabručel Run-Run McSeveney, drobnou tvář zachmuřenou, „ale měl jsem za to, že tenhle bídnej podnik měl hledat kusy zlata a další cenný cetky. Dublony a stříbrňáky a tak dále. Ale zajímalo by mě, co s tím mají společnýho nějaký mizerný šutry?“ Finn jako vždy stačilo slyšet, jak se z té kulaté čínské hlavy line silný glasgowský přízvuk, a musela se začít smát.

„Existují poměrně nedávné teorie, že by tahle Biminská stěna mohla být pozůstatkem záchytné hráze nebo suchého doku. Něčeho, co kdysi mohli lidé využívat při pokusech o vyzvednutí nebo vyproštění ztroskotané lodě.“

„Devět metrů vody není bůhvíjak moc,“ řekl Billy. „Tudorovskou loď Mary Rose vyzvedli pod Solentem z dvanáctimetrové hloubky. Technologie podobných suchých doků je stará stovky let.“

„Aby se něco takového vyplatilo, muselo být na palubě něco velmi cenného,“ upozornila je Finn.

„Dublony a podobný,“ řekl Run-Run a mlsně si olízl rty a jeho černé oči se zaleskly.

„Domníváme se, že by mohlo jít o místo, kde se pokoušeli vyzvednout San Anton, španělskou loď ze šestnáctého století.“

„Loď s poklady?“ zeptal se Run-Run.

„Malou obchodní loď, rychlý člun,“ odpověděl Billy. „Ale loď s velkým tajemstvím.“

„Je vám jasný, že to tu dávno museli pročesat?“ řekl Eli.

„Možná,“ souhlasila Finn, „ale ti lidé hledali velkou galeonu, ne menší lodě. San Anton měla necelých sto tun. Dokonce i s podmořským sonarem a všemožným moderním vybavením nebude lehké ji najít.“

„A v čem tedy máme výhodu?“ zeptal se Eli.

Billy se usmál. „Víme přesně, kde hledat.“

James Jonas Noble, ředitel firmy Léčiva Noble, popíjel skotskou Grant’s Ale Cask a díval se z okénka soukromé Cessny Mustang, která prorážela světle modré nebe nad Miami a mířila k východu. Naproti němu, v dalším béžovém koženém sedadle, seděl jeho syn Harrison s dietní kolou v ruce a vysával plátek citronu, který k ní dostal. Nesnášel létání a jeho otec to věděl, a právě proto teď na jejich soukromé sídlo na Cat Cay podnikali patnáctiminutový let místo dvouhodinové plavby na firemní plachetnici Noble Dancer, kterou měli zakotvenou u domu na ostrově Fisher nedaleko South Beach.

„Tak oni ji našli?“ zeptal se Harrison Noble otce přes plátek citronu.

„Pokud vím, tak ano.“

„Na Bimini?“

„V moři. Nějak se jim podařilo zjistit její přesnou polohu,“ odpověděl šedovlasý muž sedící naproti němu.

„Co teď budeme dělat?“

„Nějak to vyřešíme. Jednání s naším přítelem v Mexiku se dostalo do kritické fáze.“ Podíval se na zavřené dveře do kokpitu. Mírně ztišil hlas. „Nemůžeme si dovolit, aby nám něco stálo v cestě. Zisky ve druhém čtvrtletí nesplnily mé očekávání.“

„A co ten nový lék?“

„Ten nemůžu ohlásit před tím, než uzavřeme tu mexickou dohodu, a to znamená odklidit toho Angličana i s jeho americkou přítelkyní z cesty. Musíme to uzavřít. Bezpečně.“ Starší muž upil svůj drink. Letadlo se dostalo do turbulencí a Harrison Noble sevřel dietní kolu o něco pevněji.

„Nenechám tě ve štychu, tati.“

„To bych řekl, že nenecháš,“ odsekl jeho otec. „Jestli tohle zbabráš, jsme oba mrtví, to si pamatuj!“

Letadlo letělo dál.

*

Pierre Jumaire se zadíval do prašné uličky a zamračil se. Připozdívalo se, ulice venku se v soumraku měnila na temné kaluže stínu mezi pouličními lampami. Chtěl zavřít krám. Zůstával v něm už jen jeden zákazník, hubený třicátník s brýlemi a soustředěným výrazem. Měl na sobě černý oblek s roztřepenými manžetami kalhot. Posledních deset minut pročítal jeden svazek. Nevypadal na kupce. Spíš na zloděje knih. Kniha, kterou četl, bylo první vydání Voltairových Lettres philosophiques sur les Anglais v pěkné kožené vazbě.

„Monsieur,“ upozornil ho knihkupec hlasitě, „tohle není veřejná knihovna, ale antikvariát. Rád bych zavřel. Pokud chcete něco koupit, prosím, ale pospěšte si.“

Muž zvedl hlavu a zdvořile se usmál, tón staršího muže se ho zjevně nedotkl. Opatrně knihu zavřel a došel k pultu. Tak přece jen kupec. Zdání někdy klame.

„Mám Voltaira rád,“ řekl.

„To já taky,“ odpověděl Jumaire. „Tenhleten svazek stojí dvě stě padesát eur.“

„Znám mnoho knih, které své čtenáře nudily, ale neznám žádnou, která by napáchala skutečné zlo,“ odpověděl neznámý.

„Velké množství knih z nás dělá nevzdělance,“ kontroval Jumaire. „Teď jsme předvedli, že oba umíme citovat Voltaira. Cena je ovšem pořád dvě stě padesát eur.“

„Za míň byste ji neprodal?“

„Tady nejste v Marche aux puces, monsieur,“ odpověděl Jumaire s povzdechem. „O ceně nikdy nesmlouvám.“

„Tak dneska uděláte výjimku.“ Muž sáhl do náprsní kapsy saka, vytáhl ruskou automatickou pistoli Stečkin a střelil Jumaira do obličeje. Ozvalo se lupnutí, jako když praskne balonek. Jumaire se sesunul za pult. Muž vrátil pistoli zpátky do kapsy saka a vyšel z obchodu, Voltairovu knihu v ruce.

10

Arkadij Cruz se trmácel na sedadle spolujezdce upraveného džípu Suzuki. Původně šlo o Suzuki Jimmy 4x4, který teď měl tuhé nápravy a kola zvednutá o více než pětačtyřicet centimetrů nad normál. Auto mělo bezpečnostní klec, ale žádnou střechu a jako přední i zadní nárazníky fungovala náhradní kola. Nad klec vykukoval kulomet ráže .50. Kromě řidiče v uniformě s nimi jel další muž u kulometu a jeden se krčil vzadu ozbrojený útočnou puškou FX-05 Xiuhcoatl s krátkou hlavní, zbraní, kterou běžně používala mexická armádní pěchota. Guzman byl možná paranoidní šílenec, ale rozhodně byl dobře vyzbrojený.

Džíp se rychle pohyboval po úzké cestě mezi překvapivě světlým listím. Země byla suchá, prosluněná, sem tam s houštinou tenkých stromů a zakroucených lián. Stezky byly dobře zřetelné a staré, většinu jich vyšlapala zvěř a stovky generací lidí.

Po hodinové cestě dorazili na mýtinu na úpatí starého mayského chrámu, rozpadlého a téměř zmizelého. Mýtina byla kdysi uspořádaná jako stará římská tvrz se zříceninami uprostřed. Stál tam vztyčený hliněný val s bambusovou palisádou nahoře. Uvnitř obdélníkového prostoru stály tři tucty chatrčí v řadách a centrální budova přímo před zříceninou. Všechny chatrče stály na kůlech, střechy měly z rozbalených padesátigalonových sudů. Při prudkém dešti musejí ty střechy rachotit jak burácející dechovka, pomyslel si Arkadij.

Všude byli muži v uniformách: chodili po úzkých cestách, cvičili, stáli na stráži na bambusové palisádě, obsluhovali kulomety ve věžích ve čtyřech rozích tábora a zabývali se různými domácími pracemi, jako čistěním latrín, přípravou jídla a dokonce věšením prádla.

Tábor byl vlastně malé město, plné uniformovaných mužů s drsným výrazem na mayských tvářích s typickým dlouhým nosem. Měli vážný pohled Castrových starých soudruhů z počátků revoluce. Právě tohle Guzman sliboval: návrat mayských pravidel do země Mayů. Drogy a prachy pod rouškou revoluce. Stará vesta.

Na vzdáleném konci tábora stál starý plechový hangár Quonset, ledabyle zamaskovaný sítí s listím. Vedle něj bzučel obrovský generátor, a velitel kubánské ponorky viděl několik velkých klimatizačních jednotek, které vykukovaly ze zprohýbaných stěn. Továrna.

Někde v okolní kopcovité krajině dál do vnitrozemí budou zamaskované plantáže opiových máků a blíž k táboru určitě mají letiště. Guzman produkoval velmi málo vlastního surového opia, raději je dovážel odjinud, hlavně z Venezuely a Guatemaly. Ze surového opia vyráběli v jeho továrničce morfium, které posílali s Arkadijem na Kubu, kde z něj zpracovávali heroin.

Džíp zastavil před velkou budovou ve stínu zříceného chrámu. Guzman na něj čekal na stinné verandě budovy velitelství. Nebyl to běžný mexický narkobaron; vypadal spíš jako účetní ve středním věku.

Černé vlasy měl prořídlé a oči zkreslené velkými brýlemi s hranatými obroučkami, navíc měl nejméně dvacet kilo nadváhy, přes opasek vojenských kalhot mu viselo pivní břicho. Na jeho uniformě nebyly žádné odznaky hodnosti nebo postavení. Na náprsní kapse košile měl skvrnu od inkoustu a další skvrny měl na prstech, krátkých a tlustých, jako mívají řezníci. Když Arkadij vystoupil z terénního vozu, Guzman se usmál.

„Kapitáne Cruzi, dobrý den!“ Jeho hlas byl vysoký, téměř ženský.

„Dobrý den, jefe!“ odpověděl Cruz.

„Dobrá cesta?“

„Radši se plavím po moři.“

„Výborně!“ odpověděl Guzman. Pištivě se zasmál, znovu téměř žensky. „Vy budete vládnout vlnám, já vládnu džungli.“ Jeho masité rty se oddělily a odhalily velmi drahou řadu zubních korunek. „Dohodneme se, co myslíte?“

„Když to říkáte vy, jefe.“

„Pojďme do salonu, dáme si drink,“ řekl Guzman. Nepočkal na odpověď, otočil se a vešel zpátky do budovy velitelství. Cruz vystoupal po schodech. Řidič džípu si zapálil cigaretu a čekal.

Interiér velitelského stanu byl strohý. Jedna velká místnost s podlahou zakrytou tenkými slaměnými rohožemi. Na opačném konci místnosti bylo lůžko a prádelník, stůl a několik židlí a za stolem nástěnná mapa Yucatanského poloostrova. Kromě toho tam byl bar vyrobený z malého stojanu na umývadlo a obrovská viktoriánská sametová pohovka se třemi křesly uspořádanými do malého kruhu kolem studených kamen na dřevo. Samet na pohovce a křeslech byl vyrudlý, jak v nevěstinci.

Najednou se zjevil hubený bledý muž v bílém saku, který nesl v jedné ruce podnos. Druhá ruka a paže mu chyběly, rukáv měl přišpendlený k rameni. Na podnosu stály dva šálky kávy, stříbrná cukřenka a konvička na smetanu, taky stříbrná. Šálky byly z míšeňského cibulového porcelánu. Jednoruký muž položil podnos na kamna a zmizel.

Guzman se vrátil od baru z mycího stolku a přinesl hranatou tmavou láhev brandy Azteca de Oro. Dolil si šálek s kávou až po kraj a nabídl láhev Arkadijovi, který odmítavě zavrtěl hlavou.

„Mléko, cukr?“

„Černý.“

„No jistě. Jste přece Kubánec.“ Narkobaron si strčil láhev brandy do podpaží, vzal oba šálky a ten bez alkoholu podal Arkadijovi. Pak se posadil na pohovku. Arkadij se usadil v jednom ze sametových křesel a čekal. Guzman jedním lokem vypil půl šálku naředěné kávy a znovu ho dolil brandy z láhve.

„Tak co vy na to?“

„Na to kafe?“ zeptal se Arkadij a napil se. „Není špatný.“ Ve skutečnosti bylo hořké, málo upražené a nejspíš místní.

„To je břečka.“ Guzman se usmál a znovu vycenil své americké zuby. „Proto si do ní liju brandy.“

Arkadij se usmál. Ten, kdo pije takové množství brandy před polednem, to nedělá, aby zamaskoval mizernou chuť kávy.

„Chápu,“ odpověděl neutrálním tónem.

„Ne, nechápete. A nic nevidíte, proto jste tady.“

Arkadij pokrčil rameny a nic neřekl.

„Myslel jsem, co říkáte na můj malý tábor?“

„Skvěle položený.“

„Římská pevnost,“ přitakal Guzman. „Přesně takové navrhoval Caesar pro své legie.“

Arkadij věděl, že Julius Caesar v životě nenavrhl jediný vojenský tábor a používal plány, které vznikly o mnoho set let dříve, ale mlčel. Mlčet se v přítomnosti toho šílence zdálo být nejmoudřejší.

„Asi byste rád věděl, proč jsem vás nechal zavézt až do tábora.“

„Většinou se setkáváme na pobřeží.“

„Překvapilo vás to?“

„Nevěděl jsem, co si o tom myslet.“

„Proč myslíte, že jsem vás sem pozval?“

„To netuším, jefe.“

„Možná vás chci zabít. Možná jsem se rozhodl, že z vás udělám odstrašující příklad pro vaše velitele. Možná si myslím, že jsem byl ošizen o něco, co mi patří. A možná, jak Američani s chutí vykládají v novinách, jsem fanatik a šílenec, co by nejradši popadl mačetu, usekl vám hlavu a vyřízl srdce na kamenném oltáři.“

„Samé ‚možná‘, jefe.“

Guzman se usmál. „Vás jen tak něco nevyvede z míry, kapitáne Cruzi.“

„Jen uvažuju prakticky,“ odpověděl Cruz. „Kdybyste něco takového udělal, moje ponorka by zmizela na Kubu a už nikdy by se sem nevrátila. Vaše spojení se Spojenými státy a váš zdroj prvotřídního heroinu by přes noc zmizely. A s tím i příjmy, ze kterých financujete revoluci.“ Ten fanatik byl šílený, ale nebyl hloupý.

„Naprosto správně, kapitáne.“

„Takže máte jiný důvod.“

„Mám.“ Guzman znovu vycenil zuby.

Arkadij si neodpustil lehce podrážděný tón. „Na moři na mě čeká velká ponorka, seňore Guzmane. Moje posádka dýchá umělý vzduch a snaží se vyhnout odhalení akustickými bójemi, které Američani rozmístili v pobřežních vodách Yucatanu, aby mužům, jako jste vy, znemožnili provozovat jejich řemeslo.“

Guzman ignoroval nepokrytou urážku. Úsměv ho neopouštěl. Předklonil se na pohovce a kývl na Arkadije zahnutým masitým ukazováčkem. Kubánec se k němu naklonil.

„Chci vám něco ukázat. Pojďte se mnou,“ zašeptal narkobaron, postavil prázdný šálek na zem a vstal, pořád s láhví brandy pod paží. Vzal ze stolu ošoupaný, vyšisovaný rudý baret, světácky si ho nasadil na hlavu a vyrazil ven. Arkadij šel za ním. Sešli po schodech k džípu a Guzman mávnutím rukou a rázným rozkazem propustil řidiče.

„Já budu řídit,“ řekl Kubánci. Cruz znovu nasedl na místo spolujezdce. Guzman džíp nastartoval, nastavil na 4x4 a burácivě projel táborem a zadní branou ven. Najel na téměř neviditelnou stezku a drncavě si razil cestu džunglí.

„V roce 1962, jako malý kluk, jsem žil nedaleko odtud ve vesnici jménem Nohcacab. Byla to malá, bezvýznamná osada hluboko v džungli. Kdysi v devatenáctém století se na tomhle území snažilo hospodařit pár německých a holandských osadníků. Většina padla ve válce kast v roce 1848, ale hrstka z nich se promíchala s místními lidmi, a tak vznikla má rodina.“

„Hodně toho o nich víte.“

„Je to mé dědictví, můj odkaz. Dlouho jsem se tím zabýval, kapitáne.“ Prudce zahnul na ještě užší pěšinu, kde divoká džungle dorážela na džíp ze všech stran.

„V roce 1962 jste byl malý chlapec,“ připomněl mu Cruz.

„V roce 1962 na Štědrý den zuřila nad naší vesnicí strašná bouře. Stařešinové to považovali za špatné znamení. Byli jsme katolíci, ale v džungli dál pod povrchem přežívaly staré tradice. Někdo musel urazit boha hromu a blesku Chaca. A najednou, ještě ke všemu, nad vesnicí vzplál plamen, úplně jasný. Výbuch. Sám jsem to viděl. Dobře si na to vzpomínám. Všichni jsme si mysleli, že nastal konec světa.“

„Co se stalo?“

„Hořící muž,“ odpověděl Guzman. „Z nebe se řítila postava muže v plamenech, jako kometa padající na zem. Dopadl na jeden dům, zapálil doškovou střechu, i když byla celá promoklá. Vesničané chvíli nic nedělali, ale pak jeden ze stařešinů vystoupil a zamířil k chatrči, kterou hořící muž zasáhl. Vzpomínám si, jak se všichni báli, ale nikdo se neodvrátil.“

Hořící muž, pomyslel si Arkadij; ten se úplně zbláznil. Džíp dojel na mýtinu uprostřed džungle. Vypadala jako přirozená louka, která se svažovala k úzké rýze v lesním podrostu. Přímo u začátku rýhy byl pahorek, asi patnáct metrů vysoký, a za ním dlouhá, doutníkovitá vyvýšenina, jako liánami a zemí pokrytá stezka, kterou vyšlapalo nějaké obrovské zvíře. Po Guzmanově vyprávění se Arkadij domníval, že jdou ke zbytkům Guzmanovy staré vesnice, ale po té tam nebylo ani stopy. Pahorek měl pravidelný tvar, čtvercový a nepřirozeně strmý: charakteristický pro malou zahrabanou aztéckou pyramidu, zjevně nedotčenou zvědavýma rukama moderních archeologů. Pahorek byl posetý zlatými květy a velkými kožnatými listy, až odporně lesklými, které rostly na stovkách dlouhých liánovitých šlahounů propletených tak, že tvořily hustou, neproniknutelnou překážku.

„Jmenuje se žlutá allamanda,“ řekl Guzman, který zastavil džíp. „Latinsky Allamanda cathartica.“

„Cathartica, jako projímavá?“ hádal Arkadij.

„Celá rostlina je jedovatá. Kdybyste byl tak hloupý a snědl ji, celý byste se nafoukl jako balon. A pak byste se dva dny podělával. Ale není smrtelná.“

„Asi jste mě sem nepřivezl, abych se díval na kytky,“ řekl Cruz.

„Ne,“ odpověděl Guzman. Prošel vysokou travou po svažující se louce k doutníkovité vyvýšenině u paty pyramidy. Dramaticky pokynul rukou. „Přivedl jsem vás sem, abych vám ukázal tohle.“

Arkadij došel až k němu. A díval se.

„Vypadá to jako hrob obra z té pohádky o fazolovém stvolu,“ uštěpačně poznamenal Kubánec.

„Zvláštní, ale vlastně máte pravdu.“ Guzman přistoupil blíž a nadzdvihl maskovací síť. Pod sítí byl zubatý otvor. V hliníku. Guzman se otvorem protáhl a zmizel. Arkadij ho váhavě následoval. Guzman zapálil plynovou kempinkovou lampu. Vypadlo to tam jako v břiše kovové příšery, napravo i nalevo se klenula ocelová žebra. Všude trčely dráty, prověšené pod nánosem rzi. Guzman popošel ještě dál, záda v malém prostoru ohnutá.

„Támhle,“ řekl a zvedl lampu, aby Arkadij dobře viděl.

Ta věc byla nejméně pět metrů dlouhá, válcovitá s krátkými křidélky, na obou koncích zachycená v jakési kovové kolébce.

„Co to je?“ zeptal se Arkadij tiše, s obavou, že uslyší to, co už tušil.

„Tohle je střední část trupu bombardéru B-47, kdysi se mu říkalo létající pevnost. Ta věc před vámi je jedna z tajných zbraní hromadného ničení, kterými údajně vládne Saddám Husajn. Celou tu dobu leží tady! Váš prezident Bush měl vlastně pravdu!“ Guzman vyrazil ryčivý smích, který se v těsném prostoru nepříjemně rozléhal.

„Je to bomba,“ hlesl Arkadij.

„Je to daleko víc, kapitáne Cruzi,“ řekl Guzman. „Tohle je páka, která dokáže pohnout světem. Tohle je prosím budoucnost naší země!“ Šílenec udělal dramatickou odmlku. „Je to termonukleární zařízení s označením B28RN model 5, 1,45 megatuny. Vodíková bomba.“

„Pizda na paločke,“ zašeptal Arkadij. „Tak to je průšvih.“

11

Hispaniola urazila trasu z Nassau k Bimini za příjemných patnáct hodin, připlula těsně před svítáním a zakotvila nedaleko North Rock v sedmi metrech křišťálově čiré vody. Z Miami, vzdáleného osmdesát kilometrů na východ, už nebyla ani šmouha na horizontu. Den byl jak vymalovaný. V okolí se nepohybovalo moc lodí, jen přetížené čluny s turisty a jejich průvodci, kteří v mělčinách hledali albuly, a ti jim nevěnovali žádnou pozornost.

Finn a Billy ovšem věděli, že za pár hodin bude o jejich příjezdu vědět celá malá komunita ostrova, tvarem připomínajícího rybářský háček. Bimini, stejně jako každé maloměsto, žilo a dýchalo roznášením klepů.

„Připadám si trochu jako ve snu,“ řekl Billy opřený o zábradlí na hlavní palubě. „To naše pátrání, hledání starých map k pokladům a honba za zlatem Aztéků. Tomu by můj otec rozhodně neříkal poctivá práce.“

„A co dělal tvůj otec?“

„Byl poslancem.“

„A to má být poctivá práce?“ ušklíbla se Finn. „To je jako tvrdit, že politikové nikdy nelžou.“

„Ale stejně…“

„Můj otec a matka celý život vykopávali minulost. Oživovali historii.“

„Většina lidí považuje historii za ztrátu času.“

„To znamená, že to většina lidí nemá v hlavě v pořádku. Všechno, co dnes jsme, je výsledkem toho, čím jsme prošli v minulosti. A zkoumáním toho, co jsme dělali, můžeme zjistit, co máme nebo nemáme dělat v budoucnosti. Tím, že Španělé zkoumali cesty na Východ, objevili Západ. Bez nich a bez technologií, které Cortésovi umožnily, aby se tam dostal, by dnes nebylo žádné Miami.“

„To by byla nádhera.“

„Kdybychom nestudovali Aztéky a důvody jejich náhlého zmizení ze světa, nepochopili bychom moderní ekologii – že vymřeli kvůli nadměrnému zemědělství a hlady, ne ve válkách. Všechno spolu souvisí a rozhodně to je poctivá práce.“

„Vážně si to myslíš, nebo jsme jen banda hamounů, co hledají dobrodružství?“

„Ty máš ale náladu,“ zabručela Finn a zadívala se na svého přítele.

„Jo, asi na mě přišly pochybnosti, jaký má vlastně život smysl,“ zamumlal Billy.

Teď zas pro změnu vzdychla Finn.

„Co bys teď dělal, kdybychom se nepotkali?“ zeptala se.

„Snažil bych se prodat část rodinného majetku, abych si mohl koupit novou lodní pumpu,“ odfrkl si. „Na loď, kterou nám ty hajzlové nedávno v Amsterdamu odpálili přímo před nosem.“

„A tomu říkáš poctivá práce? To má být smysl života? Kdo říká, že si na světě nemůžeš užít trochu zábavy? Kdo říká, že svět dneska nepotřebuje nějaké to dobrodružství?“

„Nejspíš to je mou kalvinistickou výchovou,“ řekl Billy. „Ševče, drž se kopyta a tak dále.“ Pokrčil rameny. „Asi jsem si představoval, že se budu prohánět na lodích, dokud si nenajdu první šedivý vlas, a pak se poohlédnu po pořádné práci.“

„A jaké?“

„Po něčem, co má smysl.“

„Máš doktorát ze španělské literatury z Oxfordu a psal jsi disertaci o thrillerech Johna D. MacDonalda. Tohle má být smysluplné, doktore Pilgrime?“

„No, nejspíš bych šel učit.“

„Učit jiné lidi, jak mají učit,“ řekla Finn. „Mně vtloukali do hlavy, že důležitá je cesta a ne cíl.“

„Asi si myslíš, že plácám hlouposti,“ vzdychl Billy.

„Ne,“ odpověděla Finn, „já vím, že plácáš hlouposti.“

Z několik metrů vzdáleného palubního přístřešku vyšel Eli Santoro.

„Něco se objevilo na radaru,“ řekl jednooký muž. „Přesně tam, kde jste to čekali.“

Finn a Billy za ním vešli do kajuty s nízkým stropem. Byla plná všemožných elektronických zařízení od monitorů robotických kamer po displeje GPS, radary na sledování počasí, echolot a sonar.

Guido Derlagen seděl před barevnou obrazovkou sonaru s bočním skenováním. Zobrazený předmět připomínal starou okovanou botu, uprostřed trochu rozšířenou a na konci užší.

„Tři stěžně, vyvýšená příď a záď. Nau, karaka. Asi tak šestadvacet až třicet metrů dlouhá,“ řekl Holanďan. „Deset metrů hluboko na písečném dně.“

„Jasně,“ utrousil Run-Run McSeveney ze svého místa u pultu vedle dveří, kde seděl a usrkával z otlučeného smaltovaného hrnku. „Nebo to taky může bejt mizernej kus korálu, kterej se zatoulal, kam neměl.“ Ušklíbl se. „Proč to ještě nikdo nenašel, když to šlo tak hladce?“

„Je to tady na mapě,“ řekl Eli Santoro. „Tekutý písky. Je tam podmořská písečná řeka. V posledních letech tu bylo hodně hurikánů. Počasí Ala Gorea. Nejspíš byla zahrabaná. Ale stejně to může bejt kus blbýho korálu.“

„Ty jsi ale zatrpklej dědek!“ rozesmál se Billy.

„Já jsem Skot. Jsme nevrlý od přírody. To jsou ty mizerný zimy v Auld Reekie,“ odpověděl hubený chlapík s pusou plnou zlata. „Ale beru to filozoficky, to zas dělá ta čínská krev.“

„Všichni jste cvoci,“ řekla Finn. „Tak kdo se tam potopí?“

Finn hladce klesala ke dnu, ruce přitisknuté k tělu. Velké ploutve Dacor ji v klidném, pomalém rytmu poháněly teplou, průzračnou hlubinou a kyslíkové bomby na zádech příjemně táhly dolů k místu, kde ležel vrak. Podle sonaru to bylo asi pět set metrů od místa, kde kotvila Hispaniola, takže na potápění vyrazili ve čtyřmetrovém Zodiacu 420, který s sebou vozili na střeše navigační kabiny jako zásobovací člun.

Po dlouhém letu z Heathrow a předchozí cestě přes Anglii a půl Evropy byl pro ni pohyb ve vodě slastnou úlevou. Finn někdy připadalo, že strávila půl svého mladého života v akademickém prostředí, na univerzitách a po archivech, jako byl ten ve Španělsku, a i když ráda překonávala překážky při bádání, občas zatoužila, aby se její dobrodružství odehrávala na jednom místě. Její otec a matka byli stejní: když zpracovávali své nálezy na univerzitě v Columbusu, stýskalo se jim po džungli, a naopak. Archeologie už je taková: polovinu času strávíte hledáním a druhou zkoumáním toho, co jste našli.

Usmála se přes silikonový náustek, který svírala mezi zuby. Bádání skončilo; začínal lov a kořist teď měla na dosah ruky, v třpytivém písku na dně Floridské úžiny.

Briney Hanson stál u zábradlí na velitelském můstku Hispanioly, kouřil hřebíčkovou cigaretu a občas se podíval starým dalekohledem Zeiss, který měl pověšený na krku a který byl jeho posledním pojítkem se stařičkou Královnou Batávie. Přimhouřil oči proti slunci a usmál se, asi půl kilometru od něj se na vlnách houpal Zodiac.

Hanson se zatoulal pěkný kus cesty od svého rodiště v dánském pobřežním městečku Thorsminde. Byl rybářským synkem, kterého osud zavál až do Jihočínského moře, kde strávil většinu dospělého života jako námořník na starých rezavých kocábkách, jako byla Královna. Trmácel se s nimi z jednoho omšelého ostrovního přístavu do druhého, nikde dlouho nepobyl a žádnému místu neříkal domov.

A najednou se ocitl tady, brázdil moře u Miami Beach a byl kapitánem lodi plné všelijakých vymožeností, snad kromě horké vany. Jeho domácí přístav ležel na rajském ostrově, kde bylo relativně bezpečno, až na občasné výpady skupinek Kolumbijců v superrychlých doutníkovitých člunech, kteří se snažili trumfnout Miami Vice. Málem se za to cítil provinile.

Naposledy potáhl z djarumky a zamáčkl ji do improvizovaného popelníku přidělaného lepenkou k zábradlí – plechovky od kávy naplněné pískem, i tenhle zvyk si přinesl ze staré Královny. Finn mu jeho závislost na nikotinu neustále vyčítala, ale on se nedal. Jednou bude poslední kuřák na celé planetě.

Znovu zvedl dalekohled a podíval se na Zodiac. Finn, jeho lordstvo a Holanďan byli ve vodě; nafukovací člun zůstal prázdný. I tak to bylo bezpečné; po obou stranách gumového člunu poskakovaly na hladině červené bójky signalizující „potápěče pod hladinou“.

Kapitán přejel pohledem po moři. Bylo rovnoměrně mělké, sluneční svit se snadno odrážel od písčitého dna, jen na pár místech se na hladině černaly temnější skvrny tam, kde byl pod vodou hluboký příkop a jeden či dva kruhovité útvary nazývané modré jámy, na Bahamách celkem běžné.

Tyhle jámy se utvořily před poslední dobou ledovou, když byla celá Bahamská plošina nad hladinou a ve vápencových skalních útvarech se působením počasí utvořily prohlubně. Kvůli slabému proudění byla ve většině modrých jam voda anaerobní – někdy neměla vůbec žádný kyslík a nežili v ní žádní mořští živočichové. Podle sonaru byl vrak, který Finn s ostatními hledala, jen pár metrů od jednoho z těchto útvarů. Stačil maličký kousek a loď by byla nenávratně zmizela v hlubinách této jámy.

Hanson přeostřil dalekohled a zadíval se o něco dál. Podle informací, které dal Finn a lordu Billymu ten pařížský knihkupec, šel San Anton ke dnu někde mezi mělčinami na horním konci ostrova Severní Bimini, dnes nazývaného Bluff, a vápencovým útvarem zvaným North Rock vzdáleným tři sta metrů a viditelným jen při odlivu.

Podle podrobných map mělo moře v této oblasti většinou hloubku kolem deseti metrů, na konci ostrova se dno zvedalo k mělčině a směrem k Floridské úžině padalo prudce dolů, do hloubky několika desítek metrů.

V deníku kapitána San Antonu stálo, že hurikán loď zavál na mělčinu, kde ztroskotala na útesech a těsně u pobřeží se potopila. Dále se v deníku psalo, že San Anton vezl malý náklad koření, většinou pepř, a nestál za žádnou záchrannou operaci. Na druhou stranu, jak poznamenal lord Billy, pokud loď skutečně nestála za záchranu, proč tedy kapitán tak podrobně zaznamenal, kde ztroskotala?

Hanson odložil dalekohled a zapálil si další cigaretu. Celé to šlo mimo něj; ještě si pořádně nezvykl na pravidelnou výplatu a svou tropickou základnu, nemluvě o tom, že už nemusel vozit banánové lupínky, surový kaučuk či dokonce ohavný náklad tekutého guana. Zvedl dalekohled a znovu pomalu přejel pohledem hladinu.

Neviděl nic, jen tyrkysové vlnky, na nichž se překrásně třpytilo slunce, táhnoucí se až k horizontu. Zavřel oči a vstřebával tu krásu všemi smysly. Usmíval se pro sebe, nasával tropické slunce do opálené, hezké tváře. Tohle potřeboval, klidnou plavbu a čistý horizont.

Finn plavala nad vrakem, zatímco Billy s Guidem prováděli fotografický průzkum; Billy držel jednu ze svých velkých digitálních kamer Nikonos a Guido dvoumetrovou výsuvnou tyč na měření hloubky. Před tím, než se tenhle svalnatý Holanďan vzdal kariéry podnikového právníka v Amsterdamu, představoval si dobrodružství tak, že se třikrát týdně potil v posilovně. Dokonce ani neuměl plavat.

Ovšem jako vždycky, když Guido něco dělal, dokázal se poprat se všemi překážkami. Uběhlo osmnáct měsíců a plaval líp než Finn a dokonce se z něho stal dobrý potápěč. Navíc četl hromady antropologických a archeologických knih a nutil Brineyho Hansona, aby ho učil orientovat se podle oblohy.

Finn se zadívala na předmět v písku pod sebou. Vůbec nepochybovala, že jde o loď San Anton, která se tu ztratila v červnu roku 1521 pod velením kapitána Gonzala Rodrigueze, muže, jehož lodní deník jim ukázal Pierre Jumaire v Paříži. Loď nebyla delší než šestadvacet metrů, takže by se na baseballovém hřišti snadno vešla mezi domácí a první metu.

Nau, což španělsky znamená prostě ‚loď‘, byly poslední z dlouhé řady stovky let používaných plavidel, jejichž příď a záď byly postavené doslova jako pevnosti, z nichž mohli lučištníci a kopiníci přepadat jiné lodě. „Kastel“ či příďová paluba lodi San Anton čněla dva až tři metry z písku. Zadní paluba tak zřetelně vidět nebyla.

Hlavní paluba vraku byla úplně zakrytá pískem a jediný důkaz, že z ní vůbec něco zbylo, byl pahýl hlavního stěžně temně se tyčící z písečného jazyka, který ležel jak nehybná řeka směřující k vrcholku modré jámy vzdálené necelých třicet metrů. Bylo jasné, že loď je nakloněná na jednu stranu, a Finn věděla, že měli z pekla štěstí. Ještě jeden hurikán a loď mohla být nenávratně ztracena ve vápencové propasti a při pádu by se nejspíš rozpadla na kusy.

Finn se nechala proudem unášet k lodi, zatímco Billy dokončoval dokumentaci. Plavala podél vraku, hledala, kudy by šlo proniknout do trupu. Jestli měl Jumaire pravdu, kapitán Rodriguez věděl, že svým pánům do Španělska veze něco nesmírně cenného, a nejspíš to dobře ukryl.

Pokud byla skutečně na palubě kopie Cortésova kodexu, nejspíš je dosud v kajutě kapitána umístěné pod zadní palubou. Na první pokus Finn žádný otvor nenašla, což znamenalo, že budou muset přibrat na pomoc velké vakuové pumpy a hadice, aby spláchli nahrnutý písek. Pokud se dostanou dost hluboko, nejspíš najdou díry ve spodní části trupu, proražené při hurikánu, když loď narazila na nedaleké útesy, ale proniknout dovnitř zespodu by mohlo být v pohyblivém písku nebezpečné. Daleko bezpečnější by bylo najít cestu z horní paluby.

Finn se zastavila a mírně se ve vodě pootočila. V dálce něco zaslechla, slabé vibrace jako ze vzdáleného bubnování nebo burácení hromu. Loď. Automaticky se podívala nahoru a na hladině uviděla stín Zodiacu, od něhož vedlo tenké kotevní lano k vraku. Byli opatrní a rozmístili kolem člunu bóje, takže neměla strach. Nejspíš půjde o někoho z místních, který se jel podívat na Hispaniolu. Znovu se otočila a dala se do zkoumání vraku.

Hanson loď slyšel dřív, než ji uviděl; burácivý zvuk velkých dieselových motorů někde na východě a šplouchavé pleskání a hlasité šumění vlny před přídí. Briney loď nemusel ani vidět, aby věděl, že bude velká; žádné kvílení přívěsného motoru ani dunivé pleskání hladkého sklolaminátového trupu o hladinu. Nějaká pracovní loď. Namířil dalekohled na kanál mezi North Rock a Bluff a netrpělivě čekal. Zodiac byl dobře viditelný a kolem plavaly bóje, takže se moc nestrachoval, ale jakékoli velké plavidlo v téhle oblasti mohl být potenciální problém, a nehody se stávaly, dokonce i za dokonalého počasí, jaké ten den vládlo.

Najednou se loď objevila. Byl to trawler s nízkým ponorem, poloviční než Hispaniola a starý. Trup byl kdysi natřený na pašeráckou šedou, ale teď na něm byly šmouhy od rzi nebo od zaschlé krve. Loď měla jediný komín, za nímž se táhl pruh černého kouře, a přídí rozrážela světlou vodu, až se před ní valil oblouk pěny. Oba otočné výložníky měla vysunuté a plula plnou rychlostí, očividně mířila přímo na Zodiac.

Run-Run McSeveney ucítil její vibrace dole ve strojovně a vyřítil se na palubu kousek od místa, kde stál Hanson. Oba muži okamžitě poznali nebezpečí.

„Ten zatracenej kokot! Co to proboha vyvádí!“

Za člunem se táhla dvě lana s řadou dlouhých vlasců. Každé lano bylo pod vodou připevněné k páru těžkých desek, aby drželo ve stálé hloubce. Od obou pak visely další „větvě“ vlasců, na jejichž koncích byly stovky háčků s návnadou. S takovými vlasci za sebou mohl člun vodou táhnout tisíce smrtících háčků v libovolné hloubce. Potápěč, který by se na háčky chytil, mohl být doslova roztrhán na kusy nebo ho člun mohl vláčet mnoho kilometrů, až by se utopil.

Hanson seběhl po schůdcích na kapitánský můstek a vrhl se na velké červené tlačítko na hlavním ovládacím panelu vedle regulátoru rychlosti. Několikrát tlačítko zmáčkl dlaní, až rozezvučel velké vzduchové sirény Kahlenberg, které vydaly mručivé zakvílení, znějící jako kdyby se na rybářský člun řítil nákladní vlak.

„Proč ten pikslikker nezmění kurz?!“ láteřil Hanson a dánsky nadával.

Na můstku se objevil Run-Run, stěží popadající dech.

„Ten mizernej hoer-slet nehodlá zastavit!“

„Zvednout kotvu!“ zařval Hanson. Run-Run skočil k ovládacímu panelu, zmáčkl tlačítko hlavního navijáku a kotevní řetěz se začal mučivě pomalu navíjet. Hanson věděl, že nemají moc času. Jakmile ucítil slabý otřes, jak se velká kotva Danforth zvedla z písčitého dna, zatáhl za obě páky plynu a ve zlomku vteřiny přepnul velké dieselové motory z klidového chodu na plnou rychlost. Jakmile velký přestavěný tažný člun nabral nepatrnou rychlost, Hanson stočil kormidlo doleva v zoufalém pokusu odříznout trawleru cestu. Na poslední chvíli.

*

Finn plavala podél odhaleného boku vraku, když koutkem oka zachytila pohyb a uslyšela temný hukot. Podívala se nahoru a uviděla Guida, který tloukl do své kyslíkové bomby rukojetí nože a mával pravou rukou nahoru dolů: signalizoval nebezpečí. Když viděl, že se dívá, obrátil se a ukázal na východ. Finn strnula.

Nahoře se velkou rychlostí blížil obrovský temný stín a pod ním se v hlubině třpytily tisíce teček. Pár vteřin trvalo, než jí došlo, co vidí. Oním stínem byl rybářský člun, který mířil přímo na Zodiac, a třpytící se tečky ve vodě byly lesklé ocelové háčky odrážející dopolední slunce. Háčky byly rozprostřené na vlasci dlouhém nejméně sto padesát metrů a každou vteřinou se blížily.

Po její levé straně se objevil Billy, kameru pověšenou na opasku. Popadl ji za paži a zatlačil ji dolů, k písčitému dnu. Finn kývla a co nejrychleji zamířila k mělké prohlubni pod zahnutým bokem vraku. Za okamžik se k nim připojil Guido.

Burácení motorů trawleru už jí drnčelo v uších. Guido jim dal znamení třemi spojenými prsty. Ukázal nahoru a Finn přikývla, pochopila, co se jim snaží říct: jestli je na rozvětveném vlasci za trawlerem dost háčků, snadno se za ně může zaháknout celý vrak, který by se pak přes ně převalil a rozdrtil je. Bylo jasné, že k hladině se bez napíchnutí na některý z háčků nedostanou. Neměli kam se skrýt, leda by se pokusili dostat k hraně modré jámy vzdálené asi třicet metrů.

Pak Billy spatřil další únikovou cestu. Stiskl Finn rameno, obrátil ji a ukázal dolů. Pod nohama, v místě, kde trup ležel v písku, uviděla tmavší, nerovnou hranu. Všichni tři potápěči se točivě spustili na dno a o překot začali holýma rukama hrabat v písku. Burácení člunu bylo čím dál hlasitější. Temná skvrna na trupu San Antonu se o něco zvětšila a Finn si uvědomila, na co narazili: na zbytky staré střílny na zádi, teď zpola zasypané. Na cestu do trupu lodi.

Hispaniola se za skřípotu navijáku a burácení motorů řítila rychlostí dvanácti uzlů přímo na trawler. Byla téměř dvakrát větší a stačil by letmý náraz, aby rybářský člun převrátila. Trawler vůbec nezpomalil a Zodiac i s výstražnými bójemi za chvíli zmizel pod jeho pěnou zahalenou přídí. Hanson nepatrně změnil kurz. Na to, aby do trawleru narazil, bylo pozdě, ale ještě měli šanci.

„Na tý zatracený bárce není žádný jméno!“ překřičel Run-Run rachot motorů. „Jsou to piráti, parchanti zmršený!“

Hanson riskoval rychlý pohled. Strojník měl pravdu; jméno trawleru i s číslem registrace bylo zatřené naftou nebo barvou. Jestli se jim podaří uniknout Floridskou úžinou, za pár hodin se vmísí mezi rybářské flotily, které tyhle vody brázdí.

„Jak jsme daleko?“

„Sto metrů,“ odhadl Run-Run zkušeným okem. „Můžeme jí vrazit do zádi, ale s tou kotvou, co za sebou vlečeme, to bude o fous!“

„Kolik řetězu je ještě venku?“

Run-Run se podíval na naviják. „Deset metrů,“ zavolal.

„To by mělo vyjít,“ procedil Hanson mezi vzteky zaťatými zuby. „Snaž se, stará!“

Hispaniola jako by ho vyslyšela, a jak se kotevní řetěz zkrátil, příď se jí nadzvedla a stará loď znatelně zabrala. Razila si cestu vlnami, až za ní zůstávala hluboká zpěněná brázda, a jen o několik málo metrů minula záď druhé lodi.

„To ti nedarujem, zmetku!“ křičel Run-Run, když trawler míjeli. Hanson si koutkem oka všiml, že strojník měl pravdu; název a domácí přístav na zádi byly taky zatřené.

Hispaniola se prudce zakymácela, jak se těžký řetěz kotvy Danforth propletl s dvěma lany nataženými z výložníků trawleru, až se na menší lodi zlomila těžká mahagonová ráhna a jejich pahýly a třísky zasypaly palubu.

Lana se utrhla a namotala na kotevní řetěz a vzdalující se Hispaniola vlekla vlasce s háčky od místa, kde zmizeli potápěči. Loď stále plula plnou rychlostí a zablokovaná kotva s rachotem vyjela z vody a narazila na trup, obalená cáry vlasců jako chaluhami.

Hanson s Hispaniolou udělal širokou otočku kolem ostrých skalisek North Rock, pak zpomalil a zastavil. Trawler teď viděli na pravoboku, burácivě mizel v dálce. Pronásledovat ho nemělo smysl; vlasce a lana by nakonec obtočily i lodní šroub a teď bylo nejdůležitější zjistit, jak dopadla Finn s ostatními. Hanson zvedl dalekohled a zaostřil na místo, kde předtím kotvil Zodiac. Na hladině po něm zbylo jen pár trosek.

„Vidíte něco?“ naléhal McSeveney.

„Ne, nic,“ odpověděl Hanson. „Nevidím vůbec nic.“

12

Kardinál Enrico Michelangelo Rossi, asistent vatikánského státního sekretáře, kráčel po hlavní cestě přes ohromné nádvoří Belvederu, Cortile del Belvedere, směrem k velké bronzové soše borové šišky, slavné Pigna, která kdysi stávala uprostřed jedné z mnoha zdejších fontán. Fontány už dávno zmizely a Belvedere je přestavěný na travnaté prostranství se zlatavou zrcadlovou Koulí v kouli, Sfera con Sfera, od Arnalda Pomodora, jako by „nová“ církev chtěla demonstrovat svou pokoru a prostotu.

Starý muž se při tom pomyšlení usmál. Procházel po nejcennějším pozemku Říma obklopeném budovami nesmírného architektonického významu, plnými uměleckých děl nevyčíslitelné ceny, za něž v potu tváře zaplatily miliony chudých. Všechno to bylo nezdaněné a získané na základě slibu nesmrtelnosti a ráje, jedné z nejlepších pohádek světa.

Kardinál Rossi byl především praktický muž; víra v církev byla pilířem jeho života. Věřit v dobrotivého Boha či vůbec v nějakého Boha bylo ovšem něco docela jiného. Neviděl v tom žádný rozpor. Apoštol Tomáš pochyboval o vzkříšení, dokud sám nepocítil Kristovy rány. Rossi věděl, že uvěří v nebe nebo peklo, teprve až stane před branami jednoho či druhého. Do té doby se chtěl zdržet soudů, věděl totiž, že svou práci vezdejší dělá, aby ochránil církev, a ne aby si jejím prostřednictvím zajistil nesmrtelnost.

Muž, který kráčel vedle něho, byl oblečený do prosté kněžské sutany, oděvu, který neměl právo nosit, ale který mu ve Vatikánu i po celém Římě otevíral dveře; pohled na katolického kněze patřil k tomuto městu víc než cokoli jiného. Muž měl tmavé vlasy a na očích silné brýle. Poslední službou, kterou kardinálovi prokázal, byla poprava jistého antikváře v Paříži.

Kardinál mluvil tiše.

„Proběhlo to v pořádku?“

„Bez problémů.“

„A ta kniha?“

„Tu dal jim.“

„Jak to víte?“

„Viděl jsem je vcházet do obchodu. Ven vyšli s balíčkem zabaleným v papíře. Řekl bych, že to nebyla náhoda.“

„Tak proč jste ho zabíjel?“

„Sám jste mi to řekl.“

„Aby neodhalili místo, kde ta loď leží.“

„Na to už bylo pozdě, tak jsem splnil váš druhý rozkaz.“

„Víte jistě, že to byli oni?“

„Titíž lidé, které jsem sledoval v Seville, ano. Ta hezká slečna a anglický lord.“

„Jejich další existence komplikuje situaci. Případem se vine dlouhá nit, která všechny zainteresované spojuje. Pro Cavallo Nero by byla katastrofa, kdyby ta nit vedla ke mně. Byla by to katastrofa pro celou církev. Nemůžeme si dovolit být s těmi událostmi jakkoli spojováni.“

„Jsem vám vždy k službám, Eminence,“ řekl muž v silných brýlích.

Kardinál se zamračil, zdálo se mu, že v mužově hlase zazněla ironie.

„Jako věrný pes, že ano?“

„Všichni jsme Boží psi,“ odpověděl falešný kněz.

„To těžko,“ odsekl kardinál. Zastavil se pod vysokým kamenným podstavcem nesoucím stárnoucí, nazelenalou bronzovou šišku a zadíval se na ni, marně vzpomínal, jakou náboženskou symboliku v sobě skrývá. Tolik svatých, hříšníků a nebeských znamení. Nebylo snadné vyznat se v dlouhé a spletité mytologii tohoto města. Zdálo se, že se každým rokem mění. Kdysi býval svatý Kryštof vážený světec a dnes jsou z něj miliony medailí pověšených na zrcátkách kamionů. Dokonce i svatého Valentina zbavili aureoly, ačkoli den zamilovaných byl výplodem Geoffreyho Chaucera.

„Kdo je asi patronem vrahů?“ zeptal se kardinál Rossi.

„Svatý Guntramnus,“ odpověděl muž stojící vedle něho. „Zavolal ke své umírající ženě doktora, a když jí nemohl pomoct, podřízl mu krk břitvou.“

„Jak vidím, v tomhle se vyznáte,“ zamumlal kardinál. Obrátil se a zamířil zpátky cestou k Pomodorově lesklé soše popraskané koule. „Kontaktujte Guzmana. Řekněte mu o těch hledačích pokladů. Musíme se s nimi vypořádat diskrétně a urychleně. Tentokrát žádné chyby.“

„Jak si přejete,“ přikývl muž.

„Bene,“ hlesl kardinál. „Teď běžte.“ Dvěma prsty vrahovi požehnal. Poblíž právě vlála skupina jeptišek ve starobylých hábitech se závoji jako hejno růžovolících černobílých racků, jak jinak než baculatých. Kardinál jim také požehnal, a jak procházely kolem něho, jedna po druhé se zastavila, poklonila se, rychle se pokřižovala a šeptla „Pane, smiluj se“. Pak se otočil na muže v silných brýlích, ale ten už byl pryč.

„Bůh vás provázej,“ řekl, ale jediné slovo nemyslel vážně.

Cat Cay je soukromý ostrov jižně od Bimini, který se v propagačních letácích pyšní tím, že byl jedním z ostrovů pokladů Henryho Morgana, hlavní základnou konfederačních vojsk prolamujících blokády, za druhé světové války námořní základnou a místem, kde vévoda z Windsoru nic netušícímu publiku představil oxfordské golfové boty s třásněmi nazývané „kiltie“ a kostkované podkolenky.

Ve skutečnosti jde o malý, nepříliš zajímavý ostrov v souostroví Bimini nejblíže k Miami, který za prohibice proslul jako překladiště a oblíbená zastávka pašeráků a později jako útočiště bezejmenných i slavných mafiánů a politiků, jako stvořené pro kasina a děvky. Navíc je tu ráj rybářů. Tady, jak vám neustále zdůrazňují místní zbohatlíci, se odehrával Hemingwayův poslední román. Moderní rozvoj ostrova má v rukou rodina Rockwellova, které NASA zadává většinu zakázek, včetně raketoplánu, jehož start provázela spousta problémů.

Ostrov má tvar háčku na ryby se dvěma hroty, přičemž jeho širší část leží na jihu a užší na severu. Na širší části se rozprostírá devítijamkové golfové hřiště, kterému kdysi, když byl za druhé světové války generálním guvernérem na Bahamách, prokázal tu čest vévoda z Windsoru ve svých patentovaných ponožkách. Vévoda tu po své abdikaci trávil celé dny na golfu, zatímco jeho americká manželka s ostře řezanou tváří vyrážela do Miami na bezuzdné nákupy.

Každý hráč s tou nejobyčejnější golfovou holí může přestřelit míček přes celý ostrov až do Atlantiku nebo Floridské úžiny, podle toho, kterým směrem ho odpálí. V dnešní době se na Cat Cay dostanete za pětadvacet tisíc dolarů a za slabou polovinu tam můžete setrvat, dokud je členská komise spokojená s velikostí vašeho bankovního konta a rozměry vaší jachty či soukromého letadla. Ve své době na Cat Cay rád jezdíval i Al Capone, Meyer Lansky, Richard Nixon, Bebe Rebozo a Spiro Agnew. Dál už se tato vápencová pláň proslavila jen vynálezem tuňákové věže – hliníkové plošiny připevněné k lodi, z níž se daly dobře pozorovat ryby.

James Noble se postavil k týčku na sedmnácté jamce na hřišti jménem Windsor Downs, položil na něj míček značky Maxfli Black Max a vztekle kuličku, jež přišla na pět dolarů za kus, odpálil tři sta metrů přes stromy a pláž až do oceánu.

„Cos to sakra vyváděl?“ vyštěkl Noble na syna, který mu dělal caddyho. Přestože podle klubových pravidel bylo kouření na hřišti přísně zakázáno, farmaceutický magnát si zapalovačem Dunhill zapálil doutník Cohiba Straight Pyramid a mohutně z něj potáhl.

„Udělal jsem přesně to, co jsi mi řekl,“ odpověděl Harrison Noble.

„Řekl jsem ti, abys ten problém vyřešil, a ne vytroubil do celýho světa, krucinál! Rybářský trawler! Proboha, Harrisone!“ Noble starší si připravil další míček a poslal ho za prvním.

„Chtěl jsem, aby to vypadalo jako nehoda.“

„A jak to dopadlo?“

„Nečekal jsem tam, abych to zjistil.“

„Takže je možné, že je to přece jen vyřešené?“

„To zatím nevím.“

„A ten trawler?“

„Haitský. Jednoho z lidí, které nám dohodil ten Mexičan.“

„Jestli to přežili, budou vědět, že po nich někdo jde.“

„Nemáme důkaz, jestli vůbec něco našli.“

„Tak to zjisti.“

„A jak to mám asi udělat?“

„Opatrně,“ řekl starší muž a připravil si další míček. Tentokrát se ho pokusil odpálit někam na fairway mezi týčkem a greenem. Míček se však stočil doleva a skončil mezi kusem neupravené pláže a zející jámou v písku asi patnáct metrů daleko. Noble golf nesnášel a hrál mizerně. Hrál jen proto, že kasino otevíralo až v sedm večer a kardiolog mu řekl, že potřebuje pohyb.

Potáhl z doutníku a nasál do plic pořádný oblak voňavého kouře. Vyfoukl nosem jako kreslený býk a upřeně se zadíval na syna. Nešlo mu do hlavy, jak je to s lidskými geny. Zatímco James Noble vždy jednal chladnokrevně, Harrison Noble byl zbrklý, a tam, kde se James Noble choval nevyzpytatelně, byl Harrison naprosto průhledný. Strom byl silný, větev uschlá. Jeho syn byl jen tupý nástroj a jako takový se ho teď chystal využít.

„Nech je sledovat. Udržuj si odstup. Nedělej nic, dokud ti neřeknu.“ Odmlčel se a znovu si potáhl z doutníku. „Až přijde vhodná chvíle, zabij je. Všechny. A tentokrát pořádně.“

„To už jsi mi říkal.“

„Měl jsi mě dobře poslouchat.“

Noble dusal přes hřiště a jeho syn za ním, shrbený pod tíhou golfového vaku značky Louis Vuitton za devět tisíc dolarů.

Laboratoř na Hispaniole byla přestavěná z důstojnické jídelny. Na bývalé zaoceánské vlečné lodi byla umístěná přímo za salonem pod hlavní palubou a sahala až téměř k zádi skoro přes celou šířku lodi. Byla nízká, dobře osvětlená a měla půl tuctu obdélníkových okének na pravoboku i levoboku. Po obvodu se táhly přihrádky s materiálem a vybavením a celý střed místnosti zabíral průhledný pracovní stůl s akrylovým povrchem velký dva a půl krát tři metry, zdola osvětlený rozptýleným světlem. Podle Finn Ryanové zde bylo srdce všeho jejich počínání.

Finn stála u stolu v šortkách a svém oblíbeném tričku Thurman Café. Na levé noze měla velkou, hrozivě vybarvenou modřinu a na pravé paži dlouhý škrábanec, ale kromě toho přežila útok trawleru bez zranění. Guido dopadl trochu hůř, s půl tuctem stehů na tváři, po kterých, jak doufal, zůstane fešácká jizva, a Billy si odnesl bolestivě nataženou šlachu. Všichni tři vyvázli jen o vlásek, a kdyby se Brineymu Hansonovi nepodařilo včas přetrhnout dlouhé lano, z vraku lodi San Anton se mohl stát jejich podmořský hrob. Než se Eli Santoro oblékl a potopil k vraku, pět set let starý trup se nebezpečně nakláněl nad modrou jámou, kam ho dotáhly desítky háčků z dlouhých vlasců trawleru zaseknutých do nástavby potopené lodi. Průlez, kterým vnikli dovnitř trupu vraku, zmizel, když se loď zhoupla, a Eli musel najít jinou cestu, aby se za přáteli dostal; nakonec do trupu vlezl otvorem v příďové nástavbě, který kdysi sloužil pro střelbu kanonem přímo kupředu. Loď se mohla každou chvíli převrátit, takže nebyl čas pořádně ji prozkoumat, ale Finn se přesto před návratem nad hladinu podařilo z napůl zničené kajuty kapitána zachránit jeden artefakt. Tento předmět teď ležel před nimi na pracovním stole.

„Na co se to vlastně díváme?“ zeptal se Briney Hanson a zapálil si další hřebíčkovou cigaretu. Run-Run McSeveney vedle něj nad tím pachem ohrnoval nos, ale radši mlčel.

„Je to nějaká hrouda,“ prohlásil Číňano-Skot.

„Ale hrouda čeho?“ zeptal se Guido. „Vypadá to jako něco odpornýho, co občas plave na hladině amsterdamských kanálů.“

„Pořád nechápu, proč jsi vzala zrovna tohle,“ řekl Billy, který také zíral na podivný předmět. „Pro moje nezkušené oko to nevypadá zrovna přitažlivě.“ Zavrtěl hlavou. „Tady bych souhlasil s Guidem.“

Ta věc byla asi třicet centimetrů dlouhá, válcovitá a v průměru asi dvacet nebo pětadvacet centimetrů široká. Měla tmavý, nadehtovaný povrch a na obou koncích se lehce zužovala. Jedním slovem, byla ohavná.

„Tan tüan,“ řekl Run-Run.

„Don Juan?“ zeptal se Billy. „Co ten s tím má společného?“

„Tan tüan,“ opakoval drobný strojník. „Vajíčková rolka, ty volotrku. Myslel jsem, že jsi chodil na Oxford.“

„No dobře,“ řekl Billy a podíval se přes stůl na Finn. „Takže je to zkamenělý, pět set let starý kus čínské smažené rolky. Ale to pořád nevysvětluje, proč jsi to přinesla na Hispaniolu.“

„No, protože je to tak… nepotřebné,“ vysvětlovala Finn. „Máš pravdu, vypadá to jako…“

„Vypadá to jako obrovský černý lejno,“ řekl Run-Run suše.

„Přesně tak,“ odpověděla Finn s úsměvem. „Tak co to dělalo v kajutě kapitána? Proč by měl u sebe tak ošklivou a nevábně vyhlížející věc?“

„Co ten pes dělal v noci?“ řekl Billy a přikývl.

„Cože?“ nechápal Run-Run.

„Sherlock Holmes,“ vysvětloval Billy.

„Co?“ zopakoval Run-Run.

„Někdy jindy,“ odvětil Billy. „To je oxfordská hantýrka.“

Finn se otočila od stolu a přejela očima nástroje za sebou. Vytáhla si z dávkovače gumové rukavice, vzala pilku na sádru a obrátila se zpátky ke stolu. Dlouhý černý předmět si položila a na jeho horní okraj nasadila malou kotoučovou pilku Stryker. Spustila pilu, a aniž na ni sebemíň tlačila, přejela s ní po celé délce neznámého předmětu.

„Fuj,“ ulevil si Run-Run a nakrčil nos nad příšerným puchem, který se rozlil po místnosti.

„Spálená guma,“ zamumlal Briney Hanson.

„Gutaperča,“ vysvětlovala Finn, „vlastně v tomhle případě spíš čikle neboli guta-balatá.“

„Čikle, jako Chiclets?“ zeptal se Eli Santoro.

Finn přikývla. „Kdysi se z ní vyráběly žvýkačky. Gutaperča je druh gumy. Používala se jako izolace podmořských kabelů. Dodnes ji používají zubaři. Guta-balatá je její středoamerická verze, skoro totožná.“

„Je vodotěsná,“ najednou pochopil Billy.

„Správně,“ odpověděla Finn. Dalších pět minut trvalo, než pilkou odřezala tlustou, lehce mazlavou vrstvu guta-balatá a zjistila, co se pod ní skrývá: obyčejná hnědá keramická láhev se širokým hrdlem uzavřeným vrstvou pečetního vosku.

„Láhev?“ zeptal se Hanson.

„Nejspíš od vína nebo rumu,“ odpověděla Finn.

„Tak to bude pěkně uleželé,“ podotkl Guido.

„Podle mého v tom dávno žádné víno není,“ řekl Billy.

Finn našla na stolku s nástroji skalpel a dalších pár minut strávila odlupováním pečetního vosku. Pod ním narazila na zátku z olověné fólie, kterou také strhla. Konečně byla láhev otevřená.

„Je něco uvnitř?“ zeptal se Billy.

Finn neodpověděla, vzala kleštičky s gumovými špičkami a opatrně je vsunula do širokého hrdla láhve. Vytáhla z ní srolovaný starý pergamen, suchý a i po půl století pod tyrkysovou hladinou Karibiku naprosto neporušený. Prsty roztřesenými vzrušením dychtivě uchopila pinzetu a opatrně rozvinula prvních pár centimetrů svitku. Objevila se řada pestrobarevných postav: aztéckých válečníků. Finn se narovnala a odhodila z očí rezavé vlasy. Usmívala se od ucha k uchu.

„Pánové,“ prohlásila, „předávám vám Cortésův kodex.“

13

Po návratu na ponorkovou základnu ve vraku SS Angela Harrison byla další zastávkou Arkadije Cruze kancelář brigádního generála Eduarda Delgada Rodrigueze, šéfa Dirección de Inteligencia, či DI, dříve známé jako Dirección General de Inteligencia, neboli DGI.

Její sídlo na rohu Linea a Avenue A v havanské čtvrti Vedado je ovšem tak notoricky známé, že si ho může kdokoli vygooglovat, a navíc je pod neustálým dohledem všemožných složek amerických zpravodajských služeb včetně satelitů NSA, CIA, DIA, DEA a FBI, takže Cruze s jeho informacemi odlifrovali do severoamerické pobočky DI, kterou už dávno odstěhovali z Kuby a nyní sídlila na ambasádě v kanadské Ottawě, vzdálené příhodné tři hodiny letu od New Yorku a přes Toronto s Air Canada či Cuban Airlines snadno dostupné z Havany.

Původně bývala ambasáda v tiché rezidenční čtvrti na Chapel Street. Od šedesátých let se ovšem stala terčem tolika amerických proticastrovských teroristických útoků, že se musela přestěhovat do účelově postavené budovy připomínající pevnost na jižním předměstí Ottawy.

V Torontu si Cruz pronajal auto na falešné doklady ukrajinského obchodníka jménem Ignatij Gulka. Z letiště Pearson dojel do centra, pronajaté auto zaparkoval na parkovišti letiště Toronto Island na pobřeží a přesedl na turbovrtulový letoun Q400 Porter Airlines k hodinovému přesunu do hlavního města.

Z ottawského letiště si, tentokrát jako bolivijský obchodník s kávou Xavier Martinez, pronajal další auto a dojel do centra. Tam se ubytoval ve starém velkém turistickém hotelu Lord Elgin proti šestibokému masivu National Arts Centre.

Pak Cruz vyrazil po Elgin Street do květinářství na rohu Somerset Street a koupil si rudý karafiát do klopy. O deset minut později mu na semaforu zastavil nejmodernější černý Range Rover s kouřovými skly. Za volantem seděl černoch z kmene Yoruba v tmavém obleku s kravatou. Prohlédl si karafiát v Cruzově klopě a dál se věnoval řízení.

Za patnáct minut přijeli na ambasádu, do velkého moderního dvouapůlposchoďového betonového bloku s úzkými kouřovými skly, právě takovými, jaká měl Range Rover. Sjeli rovnou po rampě do podzemního parkoviště. Cruz strávil pár minut u pultu ochranky, než ověřili jeho totožnost, a pak vyjel sám výtahem do posledního poschodí ambasády. Prošel anonymní, tlumivým kobercem pokrytou chodbou a vstoupil do kanceláře brigádního generála Rubena Martineze Puenteho.

Puente byl podsaditý šedovlasý padesátník, který vstoupil do řad Castrových přívrženců už v útlém mládí, v prvních dnech po vítězství revoluce v Havaně. Teď byl šéfem zahraniční letecké špionáže.

„Á,“ zahlaholil Puente zpoza velkého stolu. „El Singular.“

Cruz se usmál. Tuhle přezdívku už slyšel. Jedinečný. Snad zhodnocení jeho schopností, ale spíš ironická a protirevoluční narážka na stav kubánského námořnictva a velikost jeho ponorkové flotily.

„Générale,“ zahlásil Cruz. Nebyli v uniformách, ale Cruz se přesto postavil do pozoru.

„Sedněte si,“ řekl generál a ukázal na pohodlné křeslo přisunuté z boku k jeho stolu. Kancelář byla příjemná, třebaže trochu omšelá. U stěny pohovka nemoderních tvarů s oblýskaným manšestrovým polstrováním a na zemi peršan, ovšem vyrobený ve dvacátých letech v anglických prádelnách, ne před sto lety v Íránu nebo Afghánistánu. Z okna s tmavým sklem byl výhled na dvory sousedních domů jako za ustavičného soumraku. Místo lustru na stropě bzučely zářivky. Revoluce nejvyššího vůdce byla stále živá, ale zjevně churavá, stejně jako sám El Supremo.

Cruz si sedl. Generál znovu promluvil.

„Tak, povězte mi o té věci, kterou jste našel v džungli.“

Cruz poslechl a přesně mu popsal, co a za jakých okolností viděl. Trvalo to patnáct minut. Uvažoval, jestli se trmácel takovou dálku, jen aby vydal čtvrthodinové svědectví, kterému nikdo nechtěl věřit.

„Jste si těmi sériovými čísly jistý?“

„Ano, pane. Zapsal jsem si je.“

Generál pokýval hlavou. „Mám to potvrzené. Vyrobili je v šedesátých letech v továrně Pantex v texaském Amarillu.“

Cruz čekal. Generál se na něj chvíli upřeně díval, pak vzal ze stolu červenou krabičku populárek a jednu si zapálil prastarým ronsonem. Cruzovi cigaretu nenabídl.

„Znepokojilo nás to,“ řekl Puente.

„Ano, pane.“ Cruz neměl tušení, koho tím „nás“ myslí, ovšem nepovažoval za politicky moudré se ptát. V téhle době neměl průměrný člověk na Kubě ponětí, kdo patří ke které frakci, či do jaké míry se jedná o kriminální živly. Od chvíle, kdy bomby v džungli uviděl, myslel jen na to, jak tuto zodpovědnost přehodit na cizí bedra.

„Ta zařízení se ztratila na Nochebuena, na Štědrý den 1962.“

„Raketová krize.“

„Tou dobou měli Američané denně celkem sto sedmdesát osm strategických přeletů a každý z těch letounů byl ozbrojený minimálně jedním termonukleárním zařízením. Čili, dřív nebo později musel nastat nějaký problém, taktický nebo logistický. Vzhledem k tomu, o jakou dobu šlo, není divu, že Američané tu nehodu, takzvaný Zlomený šíp, nezveřejnili.“ Generál mocně potáhl z cigarety a prudce vyfoukl kouř nosem. „Patrně si mysleli, že se letoun ztratil během vnější etapy letu, buď v Yucatanském kanálu, nebo v zálivu.“

„Proběhlo nějaké pátrání?“

„V té oblasti bylo už předtím několik válečných lodí, takže nejspíš ano. Ale pochopitelně nemohli mexické vládě říct, že ztratili vodíkové bomby, že?“

Cruz pochopil, že generál přemýšlí nahlas. „To ne, pane.“

„Američani jsou líná cháska. Sejde z očí, sejde z mysli, jak se říká. Kdyby ty bomby dopadly na zem, znamenalo by to spoustu problémů, takže to se podle nich stát nemohlo, že?“

„Ne, pane.“

„Ale stalo se to.“

„Ano, pane.“

„A vy jste na to teď upozornil.“ Znělo to skoro jako výčitka.

„Ano, pane.“

„Tak co s tím uděláme?“

V dřívějších, černo-bílých dnech revoluce by jednoduše nechali Cruze „zmizet“ a bylo by po problému, ale to dnes prakticky nešlo. A navíc tu byl Guzman, ten nevyzpytatelný šílenec.

„Já nevím, pane,“ odpověděl Cruz. „Co s tím uděláme?“

„Ten Guzman, ten drogový dealer, si myslí, že nám ty věci může prodat?“

„Ano, myslí.“

„Dios!“ ulevil si Puente a zakroutil hlavou. Zamáčkl cigaretu do skleněného popelníku na stole. „To je blázen!“

„Ano, pane,“ přitakal Cruz. „To rozhodně. Myslí si, že když nám ty zbraně prodá, udělá si z Kuby spojence. Chce se stát mexickým diktátorem. Druhý Adolf Hitler.“

„Nebo Stalin?“ zazubil se Puente.

„Na tom jemu nejspíš nesejde, pane.“

„Víte, jak funguje vodíková bomba, kapitáne?“

„Zhruba ano, pane.“

„Je to jako použít ruční granát na odpálení bomby s hnojivem. Nukleární výbuch na jednom konci odpálí bombu s plutoniem na druhém. Ošklivá věc. Zbraně na strategických letounech B-47, které létaly kolem Kuby, byly opatřené pojistkou a plně funkční. Víte, co to znamená?“

„Že jsou nebezpečné.“

„Přesně tak. Pokusit se o transport takových dvou zařízení z džungle na palubě vaší ponorky by byla sebevražda.“

„Takže?“

„Takže je nechceme. Ale taky nechceme, aby zůstaly v rukou Seňora Guzmana.“

„Raději si nechává říkat generalísimo.“

„To věřím. V žádném případě nesmíme dopustit, aby u něj zůstaly, ale my je nechceme. Otázka tedy je, co s nimi uděláme?“

„Řekneme Američanům, kde jsou?“

„To mě taky napadlo, ale to by bylo moc komplikované. Neměli bychom žádný vliv na to, jak to dopadne.“

„Máme snad ještě jinou možnost?“

„Myslím, že máme.“

„Ano?“

„Ano. Naše čínské přátele.“

Od rozpadu Sovětského svazu se z Číny stal hlavní vojenský spojenec Kuby, především na poli shromažďování zpravodajských informací, zejména v telekomunikačním centru Bejucal, kde odposlouchávají americké vojenské a satelitní zprávy. Číňané navíc hodně investovali do rozvoje kubánského ropného průmyslu.

„Co pro nás můžou udělat?“ zeptal se Cruz, který nechápal, jakou roli v tom hraje on.

„Můžou nám poslat nukleární tým a nějaké lidi ze zvláštních jednotek. Pár už jich je v Cienfuegos. Nukleární tým by mohl bomby odpálit na místě.“

„Prosím?“

„Spouštěcí zařízení v těch bombách je v podstatě vysoce explozivní látka. Pokud se odstraní tritiové jádro, bomba se dá bezpečně odpálit. Jednu bombu bez pojistky nešťastnou náhodou odpálili u Albuquerque v Novém Mexiku. Udělala čtyřmetrový kráter a zabila jednu krávu.“

„Generalísimovi se nebude líbit, že chcete znehodnotit jeho drahocenný majetek,“ prohlásil Cruz.

Puente se usmál. Zlatá stolička se mu zaleskla. Ostatní zuby měl zhnědlé od tabáku z příliš mnoha populárek.

„Ten omezený mamalon, ať si pro mě za mě singar te un caballo. Na co myslíte, že jsou lidi ze zvláštních jednotek?“

„On má zase svoje lidi. Četu bodyguardů.“

„Kupte si je.“

„Velí jim Guzmanův bratranec.“

„Toho taky kupte.“

„A co když se nedá koupit?“

„Každý se dá koupit, kapitáne Cruzi. Zkrátka mu zaplaťte víc. Když si nevezme peníze, dejte mu jeho vlastní hlavu.“

„A jakou roli v tom mám sehrát já?“

„Zavedete nukleární tým a zvláštní jednotky do Guzmanova tábora. Uklidníte toho svého generalísima.“

„A jak vysvětlím ty čínské gentlemany?“

„Řekněte Guzmanovi, že jsou to potenciální kupci. Přesvědčte ho.“

„Jestli to dopadne tak, jak říkáte, vznikne nám trhlina v dopravní síti, générale. Pro režim to znamená spoustu peněz.“

Puente se opřel na židli a bříška pěstěných tlustých prstů položil na hranu stolu. Znovu se usmál. Zlatý zub se mu zaleskl.

„O narkobaronech platí jedno základní pravidlo, kapitáne: jsou jich nepřeberné zásoby.“

Max Kessler seděl v kavárně Leopold’s u svého oblíbeného stolu proti vitríně se zákusky a pochutnával si na své oblíbené snídani sestávající z Belgishe Zuckerwaffeln s extra porcí šlehačky na talířku a na druhém Verlangerter, rakouské verzi caffe latté. Na závěr si dá řez Esterhazy a možná ještě třetí kávu. Zadíval se skleněnými dveřmi na dvorek vydlážděný cihlami a začal přemýšlet o problému, který měl před sebou.

Spíš než o problém šlo vlastně o zajímavou situaci a možná, pokud byla jeho zjištění správná, o šanci hodně získat, a to jak finančně, tak čistě z hlediska shromažďování zpravodajských informací. Kessler, který zřídkakdy s někým mluvil, pokud to nebylo obchodně, by se o své profesi nikdy nevyjádřil negativně. Ve velmi nepravděpodobném případě, že by ho někdo požádal, aby sám sebe popsal, by nejspíš řekl, že je rybář, který rozhazuje sítě a chytá do nich všemožnou kořist, z níž pak připravuje hody pro své klienty. Nezaujatý a objektivní pozorovatel by ho ovšem spíš popsal jako nenažraného pavouka uprostřed ohromné pavučiny, který noří kusadla do těl svých obětí, rozpouští jim vnitřní orgány a nakonec je pozře celé.

V tomto případě byla onou pavučinou celosvětová síť informátorů, kteří Kesslerovi dodávali vybrané střípky zdánlivě nesouvisejících informací, jež vstřebal a posléze vyvrhoval v homogenním tvaru, s nejasnými souvislostmi zpracovanými do jasně srozumitelné podoby. Právě ve schopnosti poskládat z drobných kousků skládanky jednotný obraz se nejvíce projevoval Kesslerův talent, který dostal do vínku po otci. Kessler neměl žádný skrytý důvod svůj úsudek zastírat, takže obraz, který sestavil, byl vždy jasný a naprosto nezkreslený. Jeho jediným cílem byl samotný obraz a proces jeho sestavování.

Nyní byl v té fázi procesu, kdy si byl relativně jistý, že má všechny potřebné kousky a přinejmenším rámec obrazu. Další části do sebe také začínaly zapadat a už stačilo jen pár závěrečných tahů. Namočil poslední kousek vafle do šlehačky na talířku a strčil si jej do pusy, a pak lahodné sousto zapil aromatickou kávou. Mávl na číšníka. Přišel čas na dezert.

Přinesli mu řez Esterhazy, několik vrstev těsta s krémem z lískových oříšků. Max si kousíček odkrojil a nechal si ho rozpouštět na jazyku, přitom si spojoval fakta a bezvýrazně zíral před sebe.

Zaprvé, Harrison Noble, průměrný lovec pokladů, který se věčně kurví po Karibiku, si objednal informace o Angelu Guzmanovi, zjevně na žádost svého tatíčka, farmaceutického miliardáře. Takže ten cocainista má nějakou spojitost s Noblem starším.

Zadruhé, Fiona Ryanová a lord William Pilgrim, daleko profesionálnější hledači pokladů, provádějí průzkum v Archivech Indií v Seville, kde je sleduje muž známý svými styky s kardinálem Enricem Rossim a jeho moderní inkvizicí Cavallo Nero. Takže je spojitost mezi Ryanovou, Pilgrimem a kardinálem Rossim.

Zatřetí, tato dvojice hledačů pokladů byla viděna v jistém pařížském antikvariátu krátce před tím, než jeho majitele zavraždil Rossiho agent, a nakonec Ryanová s Pilgrimem zahynuli při potápění u Bimini, zatímco Noble starší hrál golf jen pár mil odtamtud, na Cat Cay. Takže tím vzniká nejasná a mlhavá, ale velmi reálná spojitost mezi narkobaronem Guzmanem, farmaceutickým králem Noblem a lordem Pilgrimem a jeho přítelkyní.

Poslední kousek skládačky získal teprve předchozí večer. Jeden z jeho dobře podmazaných zdrojů ze CIA ho informoval, že kubánská sekce oznámila, že Arkadije Cruze, kapitána jediné režimní ponorky a údajného poradce Marina de Guerra Revolucionaria, Revolučního námořnictva, viděli nastupovat do letadla Air Canada mířícího do kanadského Toronta. Kubánský důstojník může letět do Kanady z jediného důvodu: na rozkaz velitelství vojenské zpravodajské služby z ambasády v Ottawě, takže právě tam nejspíš Arkadij Cruz letěl. Kessler o Cruzovi nikdy neslyšel, ale už mnoho let slýchal nepotvrzené zprávy o „ztracené kubánské ponorce“, ukryté v útrobách vraku nákladní lodi, jak vystřiženého z nějaké staré bondovky. Kesslerovi to vždycky připadalo přitažené za vlasy, ale teď trochu znejistěl.

Po drogovém skandálu, který v roce 1989 vyústil popravou generála Arnalda Ochoy, nebylo těžké najít spojitost mezi kokainem Angela Guzmana a heroinovou armádou a kubánským vojskem. Využívání staré ponorky k transportu najednou neznělo jako nesmysl. Najít spojitost mezi Cruzem a vším ostatním bylo otázkou intuitivních pochodů, ale úspěch Maxe Kesslera tkvěl v přesnosti podobných dedukcí. Vidličkou nahrnul poslední drobty zákusku na hromádku a než je vsunul do úst, pečlivě je rozmačkal. Napil se kávy a v duchu kývl. Z toho plyne jediný závěr: vypadá to, že v džungli bude pěkně horko.

14

Na konci patnáctého století ležel Cabo Catoche na konci světa; vlastně až za ním. O pár let později u tohoto mysu ztroskotala španělská galeona a několik let poté tam konečně zakotvila první loď, expedice, kterou vedl jistý Francisco Hernández de Córdoba, pověřený guvernérem Kuby najít otroky pro tamní třtinové plantáže.

Domorodci se pochopitelně nechtěli nechat zotročit a bránili se, ale jejich praky, luky a vyztužená látková zbroj nemohly soupeřit se španělskými mušketami, kušemi a meči. Španělé Mayové, jedna nula. Následovalo drancování a krádež zlatých a měděných model z chrámu pod vedením španělského bratra Gonzálese, dominikána a v podstatě inkvizičního „funkcionáře“ na cestách, který neváhal považovat každého domorodce a dokonce i kdejakého Španěla za kacíře a nařídit, aby je přivázali ke kůlu a upálili. Dost značná moc na jednoho pokorného bratra.

Cabo, či mys, Catoche je španělská verze mayského slova catoc, které jednoduše znamená „naše domy“, „náš domov“. Leží na nejsevernějším výběžku Yucatanského poloostrova, asi padesát kilometrů od letoviska Cancún. Většina tohoto území, bývalé mayské provincie Ecab, je posledních pět set let úplně pustá a po silnici a vzduchem v podstatě nepřístupná. V polovině devadesátých let dvacátého století byla tato oblast prohlášena za přírodní rezervaci, přestože před tím proběhlo pár neúspěšných pokusů zdejší pobřeží osídlit. Nejbližší osadou je téměř vylidněná ves Taxmal, dříve živé obchodní městečko na kraji džungle, východně od Kantunilkinu a severně od Leona Vicario, z něhož zbylo pár ošumělých chatrčí s doškovou střechou.

Dostat se tam trvalo Finn Ryanové skoro měsíc, což byla na mexické byrokratické poměry rychlost světla. Trochu jí pomohlo, že jejími rodiči byli v Yucatanu velmi známí archeologové a také její vlastní minulost. Pozornost, kterou jí média věnovala, když prosadila vrácení uměleckých děl ukradených nacisty a po jejích nedávných dobrodružstvích v Čínském moři, rozhodně nebyla na škodu. S Billym strávili dva týdny v Miami, kde se vybavili na expedici do džungle, a pak přepluli Mexický záliv a zakotvili ve starém přístavním městě Progreso.

Run-Runa McSeveneyho nechali k jeho spokojenosti u strojů na palubě Hispanioly s Brineym Hansonem a najali si náklaďák, který je i s vybavením měl dopravit do nedaleké Meridy, hlavního města Yucatanu. Další týden strávili v meridském hotelu Hilton, aby na poslední chvíli zařídili různá povolení, a konečně vyrazili v několika pronajatých toyotách Land Cruiser na cestu po souši do Taxmalu.

Tam měli sraz s takzvaným archeologickým poradcem a doprovodem. Archeologickým poradcem byl obvykle zaměstnanec Instituto Nacional de Antropología e Historia, což, ze zkušenosti Finn, v podstatě znamenalo policajta přiděleného expedici, který měl dohlížet, aby se z gringů nevyklubali vykradači hrobů pátrající po předkolumbovských pokladech, které pak propašují nenasytným kupcům do New Yorku nebo L. A.

Doprovod obvykle tvořilo několik příslušníků mexické armády. Samozřejmě je znervózňovali, ale vzhledem k nedávné historii, kdy tu Američané a další vetřelci kradli kulturní dědictví, byl takový způsob obrany pochopitelný. Ozbrojený doprovod se navíc mohl hodit, kdyby je v džungli potkaly nějaké problémy – banditos a drogoví dealeři toho či onoho druhu dnes v Mexiku nevyhnutelně patří k archeologickému průzkumu, zvlášť když se trmácíte po lesních cestách, jako se na to chystali oni.

„Tak kde je ten doktor Garza, se kterým tu máme sraz?“ zeptal se Eli Santoro, který stál vedle první toyoty a rozhlížel se po tom, co mělo být hlavním náměstím městečka. Doktor Ruben Filiberto Garza byl konzultant, jehož expedici přidělil Národní institut, ale nikde po něm nebylo ani stopy. Po prašném náměstí přeběhl žlutý pes a za chvíli zmizel za domkem z vybledlých růžových vepřovic. Okna domu zela jak slepé, černé díry a dveře byly dokořán otevřené. Na vzdálené straně náměstí se vinula prašná cesta, po níž do města přijeli, a mizela v temném příkrovu džungle.

„Není tady,“ řekl Guido Derlagen, který se otáčel na všechny strany.

„Nikdo tu není,“ dodal Billy Pilgrim. Z dálky k nim dolehlo opakované bušení, po němž následoval jekot, jako by někdo vykřikl bolestí.

„Prokristapána,“ zašeptal Guido, tvář zkřivenou hrůzou. „Někoho tam asi zavraždili.“

„Datel proužkohřbetý – Melanerpes aurifrons,“ řekla Finn. „Ten vřískot vydává vlhovec velkoocasý – Quiscalus mexicanus.“

„Vážně?“ Billy se na svou přítelkyni zářivě usmál.

„Vážně,“ odpověděla Finn. „Když jsem byla malá, trávila jsem v téhle džungli každé léto. Máma ráda pozorovala ptáky. Já jsem je nesnášela.“

„Tak proč ses učila jejich zvuky a latinská jména?“

„Musela jsem se nějak zabavit, když moje barbíny sežral kynkažu a komiksy Wonder Woman zplesnivěly.“ Finn pokrčila rameny. „Asi to byla osmóza. Člověk se učí, aniž by to vůbec věděl. Nebo chtěl.“

„Zwarte Peiten,“ řekl Guido.

„Kdo?“ zeptal se Eli Santoro.

„Černý Petr, pomocník Sinter Klaase. Pochází ze Španělska. Když se dostanete do knihy Černého Petra, pošlou vás do Španělska a tam zmizíte jako ztracení chlapci v příběhu Petera Pana. Dneska to je v Holandsku velmi politicky nekorektní. Dneska se mu říká Groen Peiten, Blauw Peiten, Oraje Peiten, dokonce Paars Peiten, cokoli jen ne Zwarte Peiten. Je to moc smutný.“

„O čem to proboha mluvíš?“ vyhrkl Billy s vytřeštěnýma očima.

„Můj otec byl profesor lingvistiky na Leidenské univerzitě,“ vysvětloval Holanďan. „Napsal o pojmu Zwarte Peiten celé traktáty. Ale mě tím úplně zkazil Vánoce. Je to stejné jako s těmi Finninými ptáky. Vím o Zwarte Peitenovi víc, než bych chtěl.“ Vysoký muž s oholenou hlavou vzdychl. „Nepřál jsem si nic víc než pár cukrátek do dřeváku.“ V nedaleké džungli znovu zavřískl Quiscalus mexicanus.

„Ale to pořád není odpověď na mou otázku,“ řekl Eli. „Kde je ten průvodce a jeho parťáci?“

„Bez nich odjet nemůžeme,“ řekla Finn, na jejímž hlase bylo znát podráždění. „Okamžitě by nám zrušili povolení.“

Zdálky se ozval rachotivý zvuk blížící se helikoptéry. Billy si zaclonil přimhouřené oči a zadíval se vzhůru, na sluncem ozářenou oblohu. Dunění rotorů zesílilo.

„Řekl bych, že náš průvodce právě dorazil,“ zamumlal Billy. Vrtulník se objevil za nimi, ohromný vrčící hmyz v maskovacích barvách označený červeno-bílo-zeleným trojúhelníkem mexického vojenského letectva. Byl to starý UH-1 Irokéz, všestranný Huey, pozůstatek ze šedesátých let a dosud jeden z nejsilnějších symbolů války ve Vietnamu.

Velký stroj s tupou špicí dosedl na prázdné náměstí, a jak jeho rotory zpomalovaly, ze střech opuštěných chatrčí létaly došky a pár zbývajících okenic se rozdrnčelo. Všude kolem se zvedl prach, který poletoval v oslepujícím víru, a ještě než stroj úplně dosedl, na boku se s prásknutím otevřely posuvné dveře. Vyskákalo z nich půl tuctu po zuby ozbrojených mužů v maskáčích a v měkkých látkových kloboucích, s mačetami na opascích a slunečními brýlemi přes půl obličeje. Každý muž nesl na zádech ohromný batoh a v levé ruce svíral těžkou maskáčovou tašku s výstrojí.

Nakonec vyskočil poslední muž. Starší než ostatní, prostovlasý s ocelovými šedinami. Na sobě měl svítivě žlutou nylonovou bundu, khaki kalhoty, které vypadaly jako vojenské, a vysoké boty. Všichni se přikrčili pod rotující vrtulí a zamířili k Finn a ostatním. Helikoptéra počkala, až byli dost daleko, burácivě se zvedla a zatočila zpátky, odkud přiletěla.

Šest uniformovaných mužů se seřadilo a ten ve žluté bundě vystoupil před ně. Měl tvrdé, tmavé, inteligentní oči a obličej barvy starého mahagonu, poďobaný a zjizvený jak měsíční krajina. Vypadal, jako kdyby ho někdo táhl obličejem dolů po štěrkové cestě za uhánějícím autem. Měl zahnutý nos a tenké rty. Když se usmál, z hrozivého obličeje mu zasvítily zuby.

„Jsem profesor Ruben Filiberto Garza,“ řekl, „archeologický konzultant.“ Mluvil dokonalou angličtinou bez přízvuku. „Tihle muži jsou z Grupo Aeromóvil de Fuerzas Especiales del Alto Mando, výsadkové divize speciálních sil.“ Jeho úsměv se rozšířil bez sebemenšího náznaku vlídností. Garza se zadíval na Finn, jako by ji svlékal očima. „Něco jako vaše námořní jednotky, ovšem na souši.“ Nepatrně se uklonil. „Vy budete slečna Ryanová.“

Finn přikývla a snažila se při tom nezírat na mužovu zohyzděnou tvář. „Ano,“ odpověděla.

Garza se podíval na Billyho. „A tohle tedy musí být pan Pilgrim.“

„Lord Pilgrim, doktore Gazo,“ řekl Billy klidně. „Baron z Neathu, hrabě z Pendennis, vévoda z Kernow a tak dále, ale já si na to moc nepotrpím. Můžete mi říkat Williame, jestli chcete.“ Vykročil dopředu s nataženou rukou. Garza se na ni podíval, jak kdyby mu podávali jedovatého hada.

Finn cukaly koutky. Ráda se občas bavila tím, jak Billy někoho usadil.

„Pochopil jsem, že o téhle částí světa něco víte, slečno Ryanová,“ řekl Garza, který Billyho ignoroval a díval se jen na Finn.

Ta přikývla.

Půl tuctu vojáků za Garzovými zády vytasilo mačety z plátěných pouzder a čekalo, sledovalo je zpoza slunečních brýlí.

„Takže víte, že v téhle oblasti žije spousta jedovatých hadů, například křovinář, fer-de-lance?“

„Bothrops asper,“ opáčila Finn. „A chřestýš.“ Usmála se. „Samičky jsou nebezpečnější a větší, můžou být až metr dvacet dlouhé. Pár jsem jich viděla. Jejich jed způsobuje okamžitou nekrózu. Další, na kterého si musíme dát pozor, je cascabel, Crotalus durissus, jihoamerický chřestýš. Těch jsem taky pár viděla. Kdybychom byli blíž u pobřeží, asi bych se ještě bála korálovce, ale tady nejsme v jejich teritoriu.“

„Proč tohle nikdy neřekne předem, než se zas pustíme do dalšího bláznivého podniku?“ zašeptal Billy Guidovi.

„Můžeme taky narazit na korovce mexického, Heloderma horridum,“ dodala Finn. „Ten taky zabíjí. A to ani nemluvím o škorpionech, černých vdovách, o včelách zabijácích a o agua mala. Džungle je nebezpečná, doktore Garzo, to si uvědomuji.“

„Doufám, že si taky uvědomuje, že jich je sedm proti nám třem,“ zamumlal Guido s pohledem upřeným na lesklé mačety v rukách vojáků.

„Jsem rád, že o těchhle věcech víte,“ řekl Garza. „Yucatan není místo pro žádné naivky. Jsme daleko od Cancúnu a Cozumelu.“

„A taky jsme daleko od místa, kam máme namířeno, doktore, takže bychom se měli vydat na cestu.“

„Jen pokud víte, do čeho se pouštíte,“ odpověděl Garza.

„Tohle je průzkumná expedice, doktore Garzo,“ odpověděla Finn. „Nepřijeli jsme vykrádat hrobky nebo krást umělecká díla. Máme údaje, které ukazují na významné naleziště, a potvrzují to satelitní snímky, záznam z termokamer i geofyzikální průzkum. Máme souřadnice GPS, které ukazují dosud neprobádanou anomálii asi sto dvacet kilometrů přímo na sever odtud, padesát kilometrů západně od starých sisalových plantáží jménem Rancho Porvenir.“

„Dosud neprobádanou anomálii?“ zašeptal Billy. „Tak to zní dobře.“

„Takže,“ zeptal se Garza, „kterým směrem chcete vyrazit?“

Finn se natáhla do tašky ležící u jejích nohou pro zařízení GPS Garmin a zapnula je. Podívala se na display a ukázala na cestu mizející v džungli za opuštěnou osadou.

„Tudy.“

Garza štěkl rozkaz a vojáci se seřadili do tří dvojic, dvě vpředu, jedna vzadu s Garzou, a Finn se svými lidmi mezi nimi. Pak vyrazili.

„Proč je ta vesnice opuštěná?“ zeptala se Finn, když zamířili po prašné cestě k temné stěně džungle.

„Našli si práci jinde.“

„Farmáři?“

„Pracují pro zdejší cocainistas. Tím vydělají víc, než kdyby se dřeli na políčku kukuřice. To je, bohužel, prokletí Yucatanu.“ Na jeho tváři se objevil ještě odpornější škleb než předtím. „Všichni nemůžeme roznášet mojito gringům v cancúnském Hiltonu.“

Finn jeho poznámku ignorovala, ačkoli ho chápala. Cancún byl pro Mexiko něčím podobným jako Disney World pro černošskou čtvrť v centru Detroitu.

„Myslíte, že na nějaké ty cocainistas, jak jim říkáte, můžeme narazit?“

Garza se usmál. „Moji chlapi už se na to třesou,“ řekl a rozesmál se.

„Já nechci mít žádné problémy, doktore.“

„Acocote nuevo, tlachiquero viejo,“ řekl Garza.

„Huh?“ nechápal Eli.

„Je to špinavá práce, ale někdo to udělat musí,“ překládal Billy.

„Výborně, vaše lordstvo,“ řekl Garza ironicky.

„Muchas gracias, catedrático Garza,“ odpověděl Billy podobně ironickým tónem.

Garza se zamračil.

Finn vzdychla. Takhle si to nepředstavovala.

Došli na konec pěšiny k vysokým kapokům, které tvořily hranici osady. Finn se naposledy ohlédla. Žlutý pes, kterého viděli, když přijeli do vsi, seděl na kostnatém zadku uprostřed opuštěného náměstí a civěl na ni. Jednou štěkl, pak vstal, oklepal se a odběhl. Finn vykročila dál, kam už cesta nevedla, a džungle ji úplně pohltila.

15

Ve Vatikánu bylo na tisíc místností, kde se daly pořádat schůze, každá z nich více či méně pod dozorem vatikánské tajné služby Servizio Informazioni del Vaticano, která nejvíce proslula svým trapným a nepodařeným vyšetřováním úkazu UFO, z něhož se později vyklubala akce jistého římského novinářského vtipálka, který se nejspíš nudil.

SIV byla tehdy všem pro smích, nadobro přišla o své inkognito a od té doby ji už nikdo nebral vážně. Tedy nikdo kromě lidí z Vatikánu, v čele s kardinálem Enricem Rossim z Cavallo Nero, kteří věděli své. Všechny schůzky této tajné skupiny se proto konaly v opuštěném klášteře nedaleko zbožného městečka Subiaco asi třicet kilometrů od Říma.

Toto město se proslavilo hlavně tím, že tam byl založen řád benediktinů, ačkoli, což bylo také zajímavé, mezi jeho rodáky patřila slavná travička Lucrezia Borgia a slavná herečka Gina Lollobrigida. Zatímco ve Vatikánu byl každý neustále pod dohledem, ve městě plném turistů bylo takřka nemožné někoho uhlídat.

Členové skupiny, která si říkala Dvanáctka, pocházeli ze všech možných společenských vrstev; byli mezi nimi vysocí církevní hodnostáři, jako Rossi, průmyslníci, politici, mediální magnáti a v jednom případě dokonce vysoce postavený příslušník mafie. Spojovaly je dvě věci: fanatická oddanost prastaré formě katolictví, k níž se hlásili, a stejně fanatická touha po svrchované moci.

Na této schůzce se sešlo jen pět členů rady, což byl podle starých pravidel Cavallo Nero nejnižší usnášeníschopný počet.

Byli to Enrico Rossi, Karl Hoffer z Banco Venizia, ústavu, který Dvanáctka využívala pro své tajné výdaje, Michael Fabrizio, newyorský obchodník a dále maltézský rytíř a člen Dvanáctky známý v americkém tisku jako Mickey Rice, Sean O’Keefe, dlouholetý dodavatel zbraní údajně zaniklé Irské republikánské armádě a nyní nezávislý a naprosto počestný obchodník se zbraněmi žijící v Římě, a nakonec otec Manuel Pérez, bývalý velitel kolumbijské Ejército de Liberación Nacional, známé ELN, neboli Národně osvobozenecké armády této země.

„El Cura Pérez“, či páter Pérez, měl údajně v roce 1998 zemřít na žloutenku, ale ve skutečnosti žil posledních deset let v exilu a zprostředkovával spojení mezi Dvanáctkou a svými kolegy z ELN. Pérez byl hlavním zástupcem Dvanáctky pro celou Jižní Ameriku a poskytoval této organizaci značnou finanční pomoc.

Setkali se v prostorném klášterním sále, bývalém refektáři, odkud byl vystěhovaný všechen nábytek kromě dlouhého jídelního stolu s lavicemi, u něhož kdysi sedávalo na dvacet mnichů.

„Situace v Mexiku se poněkud změnila,“ řekl Rossi bez dlouhých úvodů. Seděl v čele stolu. „Moc psů zajícova smrt.“

„To byste nám měl vysvětlit, Eminence,“ řekl bankéř Hoffer.

„Guzman začal být chamtivý.“

„Říkal jsem vám, že s ním budou problémy,“ zabručel Pérez, hubený šedovlasý muž v rouchu řadového kněze.

„Žádné problémy s ním nebudou,“ prohlásil O’Keefe s úsměvem. „Je jenom naprosto šílený.“

„Chamtivý nebo šílený, to vyjde nastejno. Musíme to s ním vyřešit,“ prohlásil Rossi.

„A jak se ta jeho chamtivost vlastně projevuje?“ zeptal se Mickey Rice, aby mluvili k věci.

„Zapletl se s Kubánci.“

„A sakra! Tak to je mnohem větší šílenec, než jsem si myslel,“ vzdychl O’Keefe.

„A jak to ovlivní naši dohodu s Noblem?“ zeptal se Mickey Rice.

„To je další věc. Je jasné, že ti dva jsou ve spojení, a Noble mladší se rozhodl to s Ryanovou a jejím přítelem vyřešit na vlastní pěst.“

„Takže drobná iniciativa, co?“ zeptal se O’Keefe.

Rossi se zamračil. „Nobleovi jsou velmi prominentní osoby. Stejně jako ta Ryanová. Naše cesty se už dvakrát zkřížily, ale bohužel, k naší velké škodě.“

„Tak se o ně postarejte,“ řekl Hoffer.

„A co když do toho zasáhne Noble?“ odfrkl si Rossi. „Léčiva Noble pro nás momentálně představují obrovskou investici.“

„A já osobně jsem na nich také závislý,“ přidal se Rossi.

„Jestli proti Guzmanovi poštveme všechny ostatní, budeme ve velmi choulostivé situaci. Nesmíme se ukvapit, abychom nenapáchali víc škody než užitku,“ řekl Rossi.

„V tom případě byste měl sehnat lepšího střelce,“ řekl O’Keefe.

„Moje řeč,“ přikývl Rossi.

„Ten mladík, kterého jste použil v Paříži?“ zeptal se Hoffer zvědavě.

„Ne,“ odpověděl Rossi. „Schopný, ale jen na akce ve městě.“ Kardinál zavrtěl hlavou. „Napadá mě někdo jiný.“ Pak se pousmál. „Starý voják. Jeden z našich nejlepších.“

Jmenoval se Francis Xavier Sears, stejně jako ona síť obchodních domů. Francis Sears se narodil v roce 1949 a v osmnácti letech nastoupil jako dobrovolník do armády Spojených států. Po základním výcviku ve Fort Benning v Georgii ho poslali do Vietnamu jako příslušníka roty Charlie, 1. praporu, 20. pěšího pluku, 11. brigády, 23. pěší divize.

Francis, který ze začátku prošel několika četami, si vedl nadmíru dobře. Několik důstojníků si všimlo, že je naprosto neohrožený a často se dobrovolně hlásí na ty nejnebezpečnější úkoly a hlídky. Velitel jeho první čety, jistý kapitán Rigby, údajně prohlásil, že Francis má „ohromnou chuť zabíjet“.

Když ho povýšili na seržanta, konečně si ho všiml náborář speciálních jednotek Wizner. Wizner ho pak předal poradci zpravodajské služby jménem Joe Currie, který ho seznámil s programem Phoenix. Vraždit byla ve Phoenixu zábava, způsob života, rodinná tradice, která neměla vůbec nic společného s ideologií Severu ani Jihu. Hlavy se sbíraly jako bowlingové trofeje.

Později se objevil další muž, kdosi nečitelnější s málo pravděpodobným jménem T. Fox Grimaldi. Tvrdil o sobě, že je vzdálený příbuzný manžela princezny Grace, ale Francis o tom pochyboval – vypadal spíš na potomka majitele pizzerie z New Jersey. T. Fox Grimaldi měl koňskou nohu a ortopedickou botu. Nosil obleky značky Brooks Brothers a úzké semišové kravaty. Připomínal nějakého hlodavce a s neoholenou tváří vypadal jako lhář, což byl. Francis mnohem později zjistil, že jeho křestní jméno bylo Tim, a proto zásadně používal jen iniciálu.

T. Fox Grimaldi Francise využíval ještě dlouho po konci války. Grimaldi vedl neblaze proslulé Blowback Boys, nasazené po prohře do Saigonu, aby odstranili zbývající staré spojence, kteří toho příliš věděli. Překážky. Saigon si vybral svou daň a Francis byl nakonec jediný z Blowback Boys, kdo zůstal naživu. Stala se z něj legenda pomalu přerůstající v mýtus. Tehdy už dokonce on sám věděl, že je něco méně než lidská bytost, ale zároveň i cosi víc. Když akce Blowback skončila, T. Fox Grimaldi dopravil Francise Searse domů. Grimaldi odešel ze CIA, ale pravděpodobně byl spíš odejit.

Ať to bylo jakkoli, Grimaldi zůstal se Searsem ve spojení dál a pravidelně ho využíval na různé smluvní práce pro řadu klientů ze soukromého sektoru – mezi těmito klienty byla i organizace Cavallo Nero – a po náhlé a poněkud záhadné Grimaldiho smrti na konci devadesátých let si Sears začal domlouvat zakázky sám. Pro Dvanáctku už v minulosti odvedl více než uspokojivou práci.

Tou dobou dlel v Indianě, na hlavním náměstí Scobie, v hlavním městě Duchess County, čili v nejjižnějším cípu tohoto státu. Scobie má něco málo přes dvanáct tisíc obyvatel, z toho mnoho je jich německého původu. Hlavním zdrojem příjmů v městečku je výroba dřevěného nábytku a také vzdělání, jelikož ve Scobii sídlí kampus Duchess College. Kromě toho byla Scobie rodným městem biskupa Terrence Bouchera. Biskup, který normálně bydlel ve Fort Wayne, kde byl učitelem historie a ředitelem na místní přípravce, se vrátil do Scobie, aby se postaral o umírající matku. Biskup byl pedofil.

Ve Scobii žil také mladý muž jménem William Huggins. Huggins, řidič sanitky a oddaný katolík, se komusi svěřil se svými zážitky s biskupem a také s úmyslem biskupovo zneužívání chlapečků zveřejnit. Naneštěstí pro Hugginse „přítel“, kterému vylíčil biskupovy záliby, byl řadový agent Cavallo Nero. Tento agent předal své informace do New Yorku, odkud je obratem odeslali kardinálovi Rossimu. Kardinál už o Boucherových sexuálních zálibách věděl. Také věděl, že Boucher, který dříve pracoval pro kancelář vatikánského ministra zahraničí, jehož funkci tehdy vykonával právě Rossi, ví o Cavallo Nero a mohl by se pokusit své informace zneužít výměnou za zproštění obžaloby. A to, jak Rossi věděl, se nesmí stát. Proto poslal Searse tento problém vyřešit.

Francis Xavier Sears seděl na lavičce na náměstí a za zády měl jeffersonovskou soudní budovu. Jak tak seděl a vyhříval se na poledním slunci, dělal jednu ze svých oblíbených věcí. Přemýšlel o vraždě, o něčem, co velmi dobře znal. Zabíjet je samozřejmě hračka. Zabít můžete prakticky čímkoli, od dalekonosné snajperské pušky až po kus cihly.

Jakýkoli nástroj z truhlářského ponku byl někdy použit jako vražedná zbraň, stejně jako náčiní z běžné kuchyně. Ale takové zabíjení nevyžaduje žádnou zvláštní zručnost, postrádá styl a finesu. Nemluvě o tom, že většina vrahů, kteří jsou tak hloupí a rozrazí někomu lebku cihlou, se obvykle nechá chytit.

Na druhou stranu na to, aby člověku vražda prošla, stačí průměrná inteligence a zručnost. Navzdory seriálům CSI, Zákon a pořádek a jejich všemožným inkarnacím televize není skutečnost. Okresní prokurátor, jemuž dáte půl otisku prstu a barvu odřenou z projíždějícího auta, nejspíš případ ani nedostane před soud. Pracoviště forenzních techniků jsou ve skutečnosti plná přepracovaných a špatně placených lidí, na hony vzdálená nablýskaným laboratořím s geniálními podivíny. Chcete-li důkaz, stačí si vzpomenout na soud s O. J. Simpsonem. Obžaloba z vraždy je otázka peněz a byrokracie. Stačí se tomu vyhnout a jste v klidu doma. Nejlepší je spáchat vraždu a pak dát policajtovi příležitost, aby se usvědčil v tom, že mrtvola, kterou má před sebou, sešla buď nešťastnou náhodou, nebo vlastní rukou.

Ve Scobii bylo patnáct příslušníků místního policejního sboru, dvanáct členů úřadu šerifa Duchess County a čtyřiatřicet příslušníků indianské státní policie. Nejbližší forenzní laboratoř sídlila v Indianapolisu. To tedy znamenalo čtyřiašedesát policistů na tři osmihodinové směny.

Jen tři z těch všech pracovali jako vyšetřovatelé na plný úvazek. Z rozpočtu města se vydávalo víc peněz na potírání nešvaru pálení odpadků než na boj proti zločinu. Podle statistik, které si Sears přečetl v Duchess County Leader Post, byly v Duchess County za posledních deset let spáchány jen tři vraždy, všechny v důsledku domácího násilí. Na druhou stranu, za stejné období zemřelo dvě stě devadesát lidí nešťastnou náhodou. Tudíž byla velká pravděpodobnost, že se biskup stane obětí tragické nehody. Buď to, anebo zemře přirozenou smrtí.

Když nepočítáme automobilové bouračky, ve Spojených státech každoročně dojde ke zhruba sto tisícům smrtelných nehod. Většina z toho jsou zranění různými stroji, pády, utonutí a udušení, v tomto pořadí. V okolí nebyla žádná velká vodní plocha, kde by se biskup mohl utopit, a navíc podle Searsova pátrání byl kněz i ve svých devětašedesáti zdatný plavec. Vzhledem k jeho povolání byla dost malá šance, že by biskupa zabil nějaký stroj, takže tuto možnost také vyloučil. Udušení byla vždycky dobrá volba, ovšem v tomto případě by to šlo dost těžko zařídit.

Po zralém uvážení bylo jasné, že musí jít o pád. Ještě ovšem zbývalo vyřešit odkud. Indiana je totiž placatá jako lívanec. Poblíž by se našlo několik vápencových lomů a pár jeskyní pro turisty, ale proč by katolický kněz, jemuž umírá matka, na taková místa chodil?

Výběr se zužoval. Když byl Boucher navštívit matku naposledy, Francis Xavier si udělal rychlý průzkum jejího domu. Byl to dům, kde Boucher vyrůstal, prosté obydlí. Malý, jedenapůlposchoďový domek se dvěma ložnicemi a koupelnou v podkroví a obývacím pokojem, kuchyňkou a jakýmsi kudochem nebo pracovnou v přízemí. Z horního poschodí do přízemí vedly jedny schody. Bez odpočívadla. Stupně z tvrdého dřeva pokrýval starý kašmírový běhoun upevněný mosaznými tyčkami.

Byla to jediná možnost. Ačkoli trochu nebezpečná, jelikož se neobešla bez Searsovy přítomnosti na místě činu, kde bude nutno odstranit důkazy. Klíčem k tomu všemu, samozřejmě, byl fakt, že schody nemají podestu a pod běhounem není podložka. Francis Xavier odhadl biskupovu výšku na necelých sto osmdesát centimetrů a váhu na něco přes osmdesát kilo. Pád ze třinácti schodů na holou podlahu chodby u vchodu mu skoro jistě zlomí vaz, a pokud ne, Sears tam bude, aby ho dorazil.

Podíval se přes Courthouse Square a přečetl si starobylý nápis na okně rohového obchodu: JOSEF KORZENIOWSKI, ŽELEZÁŘSTVÍ, KAMNA A NÁDOBÍ – OD ROKU 1924. Krámek jak vystřižený z Raye Bradburyho, plný zajímavých a latentně smrtících zbraní. Tam budou mít vše, co Francis Xavier potřebuje.

Přejel pohledem celý cihlový dům. Nad krámem byla řada oken. Zajímavá shoda okolností. Ta tři okna patřila malému bytu, kde bydlel Huggins, ten potenciální udavač. S Hugginsem nebudou problémy. Hodně pil a každý věděl, že má vysoký tlak.

Dvacet kubíků inzulinu píchnutého pětadvacítkou do zevní krkavice pod čelistí bude stačit, aby okamžitě nastala smrt. Sears se osobně přesvědčil, že jeho vyhlédnutá oběť má špatnou pleť náchylnou na poranění při holení a velké mastné póry. I kdyby z nějakého důvodu soudní lékař nařídil pitvu, vpich jehly by byl doslova neviditelný a hladina inzulinu do té doby dávno klesne. Rozhodně nepůjde o dokonalou vraždu, ale s ohledem na okolnosti a dané prostředí k ní nebude mít daleko. Nebude existovat žádná spojitost mezi smrtí řidiče sanitky, který před čtyřiceti lety ministroval prostému faráři, a starým biskupem, který bohužel spadl se schodů v matčině domě. Problém byl vyřešený.

Francis Xavier Sears zaklonil hlavu, zavřel oči a vychutnával si slunce, které ho hřálo do obličeje, poslouchal zvuky života maloměsta, který kolem něho proudil, a tiché šumění listí javorů na náměstí. Smrt není špatná. Ale život je někdy ještě lepší.

16

Blížila se půlnoc. Tanečnice v celé kráse svých sedmapadesáti metrů hladce klouzala mírně zvlněným mořem, které lemovalo Mexický záliv. Jachta měla čtyři paluby, výtah a ubytování pro pětadvacet lidí, včetně členů posádky. Poháněly ji dva motory Caterpillar o výkonu patnácti set koní, s nimiž mohla vyvinout až osmnáctiuzlovou rychlost.

Tato masivní loď byla zařízená téměř na všechno, i na zaoceánské plavby. V její komfortní výbavě byly všechny elektronické hračky, stabilizátor „zero speed“, díky kterému byla loď tak stabilní, že se ve speciálním sále mohly pořádat turnaje v biliáru, jacuzzi, bazén a malé koncertní křídlo. Tahle jachta byla milionářská herna.

Jídelna jak z hollywoodské vily s příborníky plnými skla, peršany na podlaze a ohromným stolem z růžového dřeva, k němuž se vešlo patnáct hostů. Ten večer se na stole místo opulentní půlnoční hostiny chystalo ozbrojené přepadení. Na lesklých, nablýskaných intarziích bylo od jednoho konce na druhý rozloženo vojenské vybavení.

Čtyři příslušníci ozbrojené skupiny kontrolovali zbraně a výstroj. Měli drsné, zkušené vzezření prozrazující profesionální vojenský výcvik, kterým si každý z nich někdy prošel.

Všichni měli na sobě maskáčové uniformy a na žádné z těch skvrnitých bund nebyla ani stopa po nějaké hodnosti. Jen na levé náprsní kapse malý odznáček s černým jestřábem na červeně olemovaném žlutém podkladu.

Tento znak byl jediný dobrý nápad, s nímž James Jonas Noble přišel, když zakládal bezpečnostní společnost, která měla chránit jeho četné zájmy po celém světě. Jako chlapec vyrůstající za druhé světové války si oblíbil komiks Černý jestřáb a jeho symbol později přejal jako logo své stejnojmenné společnosti.

Bezpečnostní konzultační společnost Černý jestřáb vznikla jako soukromá agentura pro Léčiva Noble, přišla ovšem na svět v době, kdy byla po podobných nájemných polovojenských skupinách značná poptávka, a tudíž svou působností značně přerostla hranice obyčejné ochranky střežící Nobleho podnik.

Sídlila v Georgii, kde měla velký výcvikový tábor, a její kanceláře byste našli v každém větším a několika malých městech. Většina jejích aktivit mířila do Afriky, na Střední východ a Střední Ameriky, včetně Mexika, kde společnost poskytovala bodyguardy, přepravu a zpravodajské služby personálu zahraničních ambasád, stejně jako vysokým představitelům mexické vlády.

Všichni čtyři muži na palubě lodi Tanečnice mluvili španělsky a v předešlých životech se každý z nich podílel na nejméně jedné revoluci nebo povstání v džungli. Vůdce skupiny, Američan Tibor Cherka, vysoký šedovlasý padesátník, býval členem jednoho z prvních podvratných týmů v Panamě a před tím údajně úzce spolupracoval s takzvanými eskadrami smrti Národní gardy v El Salvadoru, ačkoli nic z toho nešlo dokázat. Zatímco se Cherkovi muži připravovali v jídelně, Harrison Noble měl se svým otcem poslední schůzku v kormidelně, na palubě nad nimi.

„Stejně to neschvaluji,“ prohlásil Noble starší s pohledem upřeným do tmy. „Ať to udělá Cherka – je to profesionál.“

„Já neříkám, že svou práci neovládá,“ řekl mladší muž. „Jen tvrdím, že kromě vojenského hlediska neví, co má hledat. A já ano.“

„To je pravda,“ přitakal Noble senior.

„Má tolik zbraní, že by mohl vést menší válku – tohle nechám na něm –, ale já musím dorazit na místo první. To přece víš, otče.“

„A co když se to zvrtne?“

„Nezvrtne,“ ujistil ho Harrison Noble. „To ti zaručuji.“

Starší muž se obrátil k synovi, ve tváři pochmurný pohled.

„Kde jen jsem to už slyšel? Jestli to zbabráš, povezeme se všichni – to si doufám uvědomuješ?“

„Ovšem.“

„Ani slovo se nesmí dostat ven a neber si servítky. Kdyby to začalo jít z kopce, okamžitě zmiz, ale nejdřív koukej zamést stopy. Žádné slitování, žádní svědci. Žádné chyby jako minule.“

„To je mi jasné, otče.“

„Znáš plán?“

Od chvíle, kdy Tanečnice opustila Miami, ho probírali už podesáté. Harrison Noble vzdychl. Otec byl někdy nesnesitelně otravný.

„Ano, plán znám.“

Tanečnice právě kotvila dvacet kilometrů od pobřeží, pět kilometrů od mexických výsostných vod. Při přílivu, za necelou hodinu, se měla jachta o pět kilometrů přiblížit na přesné souřadnice GPS a spustit dva Sea-Doo GTX pro tři cestující, které čekaly připravené na plošině na horní palubě.

Tyto vodní skútry měly při plné pětasedmdesátikilometrové rychlosti minimálně hodinovou jízdní dobu. Cherka, vůdce týmu, odhadl, že na pobřeží dorazí východně od malé rybářské vesnice El Cuyo za necelých deset minut. Odtud se skútry měly vrátit na moře, aby je nikdo neobjevil.

Pokud byly Nobleho poslední informace od Maxe Kesslera správné, od vesnice na místo určení je čekal dvoudenní pěší pochod tropickým pralesem, který se rozprostíral na okraji národního parku Rio Lagartos, s nejméně čtyřiadvacetihodinovým náskokem před Finn Ryanovou a její malou vnitrozemskou expedicí. Na místě pak Harrison junior dokončí průzkum chrámu a přilehlého okolí, a tudíž snad zabije dvě mouchy jednou ranou.

Až bude úkol splněn, tak či onak, tým se sejde na předem dohodnutých souřadnicích GPS nedaleko vesničky San Angel, kde je vyzvedne helikoptéra Černých jestřábů Bell JetRanger v civilních barvách. Ze San Angel, kde nechají výstroj, je přepraví na ostrov Isla Mujeres, kde se nalodí na Tanečnici, legálně zaregistrovanou v místní maríně.

Čtyřicet minut po rozhovoru s otcem se Harrison Noble, nyní v pohodlném tmavě modrém neoprenovém obleku přes maskáče, nalodil na jeden ze dvou neoznačených těžkých černých skútrů, které spustili na hladinu vedle jemně se pohupující jachty. Cherka na prvním SeeDoo dal signál a motory Rotex o výkonu dvě stě patnáct koní burácivě ožily a z proudových čerpadel se vyvalila voda.

Cherka, se dvěma po zuby ozbrojenými muži na tvarovaných sedadlech za sebou, přepnul řízení na vpřed a na plný plyn vyrazil k neviditelnému třicet kilometrů vzdálenému pobřeží. Harrison Noble s jediným pasažérem a spoustou další výzbroje za sebou nastartoval druhé plavidlo a zamířil za ním.

William Hartley Mossberg, zvláštní asistent asistenta zástupce poradce pro národní bezpečnost prezidenta Spojených států, se zpozdil. Vynořil se ze svého kamrlíku vedle haly v západním křídle Bílého domu a vyšel zastřešeným bočním východem na ulici, v té části Executive Avenue, která je uzavřená pro vše kromě dopravní obsluhy Bílého domu a v podstatě slouží jako parkoviště.

Podíval se na hodinky. Byly značky Indiglo za padesát dolarů s hvězdami a pruhy na ciferníku, úplně stejné jako ty, které ukradli prezidentovi při jeho poslední cestě do Albánie. Než si koupil tahle podsvícená Indigla, nosil „orloj“ Patek Philippe za šest tisíc dolarů, přesnou kopii originálu za šedesát tisíc, který měl ruský prezident. Jejich prezident si toho ale jednou, když šel kolem, všiml a řekl mu, aby se ho zbavil, protože s ním vypadá jako nějaký „židovský bankéř“. Naštěstí tu nelichotivou a nešťastnou poznámku nikdo nemohl slyšet, ale Mossberg se svého orloje zbavil a sehnal si na E-bayi kultovní Indigla. Laskavec, jak tajná služba přezdívala jeho lordstvu prezidentovi, to zatím nezaregistroval, ale člověk nikdy neví. Lidé přišli o velvyslanecké posty kvůli daleko menším prkotinám. Mossberg se ze zaručených zdrojů z okolí svého nevyzpytatelného šéfa dozvěděl, že ho najali proto, že jeho jméno Laskavci připomínalo značku zbraní, a ne, jak se původně domníval, protože vystudoval Yale, jako 1287. z 1400 absolventů ročníku.

Williamu Hartleymu Mossbergovi mohlo být samozřejmě ukradené, jak se do Bílého domu dostal; byl rád, že tam je, a byl ochotný udělat všechno pro to, aby se tam udržel. Měl jen mizerný titul magistra práv, ale čtyři roky v Bílém domě bohatě stačily, aby získal nějaké teplé, neprávnické místečko ve velké firmě ve Fort Smith, a pokud by nevyšlo tohle, mohl se ucházet o jakékoli úřednické místo ve své rodné Arkadelphii. Při troše štěstí mohl dokonce zakotvit někde v D. C. jako lobbista. A právě proto nebylo moudré přijít pozdě na noční schůzku s Maxem Kesslerem.

Mossberg došel na konec West Executive Avenue, před budkou ochranky nastoupil do taxíku a dal řidiči adresu Harry’s Saloonu na rohu Jedenácté a Pennsylvania. Uměl si představit příjemnější místa, kam v tuhle noční hodinu vyrazit, třeba Apex na Dupont Circle. Ale to byla jiná historie, právě to, čím se dostal do maléru, a další dobrý důvod tancovat, jak Kessler pískal.

Taxík objel Lafayette Park, za východní bezpečnostní bariérou se vrátil na Pennsylvania Avenue a zamířil na Jedenáctou. Harry’s Saloon sídlil v kancelářské budově přímo naproti sport baru ESPN Zone a staré poštovní budově, kterou uvnitř celou vybourali a přestavěli na luxusní nákupní centrum.

Vstoupil z taxíku na Pennsylvania Avenue a zahnul za roh na Jedenáctou. Zatlačil do dveří a vešel do dlouhé místnosti s vysokým stropem. Bylo tam plno lidí, ještě teď po půlnoci, hlavně turistů a diváků, kteří před chvílí vyšli z divadla Warner Theatre na konci ulice.

Kessler, sám jako vždycky, seděl u stolku uprostřed lokálu a s ubrouskem zastrčeným za límec hltal hamburger, z něhož kapala omáčka. Na jedné z tuctu televizí připevněných vysoko nad dlouhým barem sledoval zpravodajství CNN. Bez zvuku. Přes monotónní šum hlasů hostů by stejně nebyl slyšet ani s hlasitostí na maximum. Tohle byla jedna z lekcí, kterou mu Kessler dal krátce po jejich první schůzce: rušná místnost je bezpečná. Když se všichni ostatní baví, znamená to, že vás nikdo neposlouchá.

„Dal jsem si hamburger se sýrovým dresingem. Je to docela dobré – měl byste to ochutnat. Hranolku?“ zeptal se Kessler s křupavým kusem brambory v ruce.

„Ne, díky,“ odpověděl Mossberg a lehce se odtáhl. Uvědomil si, že ten skrček Kessler se na každé schůzce něčím cpe. Ještě k tomu měl podivně slizký zvyk neustále si otírat rty ubrouskem a při každém osušení navíc polykal naprázdno. Vypadal jako obří pavouk, když požírá mouchy.

Přišla číšnice. Mossberg si objednal pivo Zhujiang, což bylo asi to neexotičtější, co v Harry’s měli.

„Tak co?“ zeptal se Kessler, když číšnice zmizela v davu, „jakpak se dneska máme?“

„Jak bych se asi mohl mít, za daných okolností?“

„Pořád si myslíte, že vás chci vydírat?“ usmál se Kessler. Ostrým nožem si uřízl kus burgeru a strčil si ho do pusy. Kessler byl jediný, koho kdy William Hartley Mossberg viděl smát se a žvýkat zároveň.

„Jak jinak bych tomu měl říkat?“ zeptal se mladý muž. Dorazilo jeho pivo a půllitr. Nalil si a pořádně si lokl. Vůbec to nepomohlo.

Kessler polkl. Ten zmetek před dvěma lety někde vyčmuchal, že William Hartley je pravidelným hostem v Apexu a v dalších washingtonských gay klubech, dokonce i v proslulé Lizard Lounge. D. C. byl sice odjakživa relativně tolerantní k sexuálním odchylkám v podstatě všeho druhu, ale teď když v Oválné pracovně sídlil republikán tvrdého ražení a množily se historky o šmajchlování na letištních záchodcích, nebylo moudré nic riskovat. Kdyby byl William Hartley diskrétní, nejspíš by se nad tím dalo přimhouřit oko, ale jeho posledním objevem byl urostlý mladík z druhého patra v západním křídle jménem Dan Sullivan, stážista z tiskového střediska.

I to by snad v současné době mohlo projít, pokud by Daniel nebyl prasynovcem současného viceprezidenta – to by rozhodně neprošlo, kdepak. Monica Lewinská nebyla příbuzná nikoho z Bílého domu, a podívejte, co způsobila za poprask. Sexuální skandál právě tohoto druhu právě v tomto Bílém domě by byl jak sirka ve stodole, s Williamem Hartleym lapeným mezi šlehajícími plameny.

Kessler se zadíval na mladého muže proti sobě, otřel si rty a vzdychl.

„Už jsem vám to vysvětloval, Wille. Informace, které mám, používám pouze jako páky. Kdybych je někdy zveřejnil, zničil bych spoustu životů a spoustu kariér, a k tomu nemám důvod. Naši vazbu beru jako potenciálně vzájemnou. Nezapomínejte, že informace nejen shromažďuji, ale také dodávám. Zpravodajská činnost funguje oboustranně. Možná přijde doba, kdy vám budu prospěšný stejně tak, jako vám můžu ublížit.“

„To už jste mi říkal mockrát,“ zavrčel Mossberg.

„A pokaždé jsem to myslel vážně.“ Kessler se odmlčel, zaútočil nožem na hamburger a snědl další sousto. Znovu si otřel rty. „Povězte mi něco,“ zamumlal.

„Jestli to půjde.“

„Kolik satelitů je nad Mexikem?“

„Našich?“

„Ano.“

Mossberg o tom nějaký čas uvažoval, občas se při tom napil piva. Kessler jedl, otíral si rty, jedl a znovu se otíral. Konečně Mossberg odpověděl.

„Několik. Pár stacionárních družic, SeaSat, družice NASA pro telemetrii. Protidrogové má nejmíň dva spojené s programem AWACS. A Národní úřad pro průzkum posílá nad Mexiko družice Lacrosse Onyx zpravodajské služby Joint Intelligence, když to dostane za úkol.“

„Co to umí?“

„Cokoli. Používá to zařízení zvané radar se syntetickou aperturou. Ten vidí skrz oblačnost. Stačí zmáčknout správné tlačítko a vidí i pod zem. Říká se mu lovec bunkrů.“

„Co by bylo potřeba, aby ho namířili nad jižní Mexiko?“

„Rozkaz zpravodajské služby.“

„Bylo by to pro vás těžké?“

„Pokud by nešlo o nějakou oblast národního zájmu, neměl by to být problém. Stačí pár formulářů a jeden dva telefonáty. Je v optimální pozici na polární oběžné dráze, takže vidí cokoli, kdekoli, kdykoli.“

„Potřeboval bych detailně prozkoumat velmi malou oblast v džungli. Mohl byste to zařídit? S fotkami?“

„Snad ano. Kdybych měl správné souřadnice.“

Kessler odpověděl obratem a přesně, aniž se díval do nějakých poznámek.

„Dvacet jedna stupňů dvacet tři minut devatenáct celých tři sekundy severní šířky a osmdesát sedm stupňů čtyřicet minut třicet čtyři sekund západní délky.“

„Proč tam?“

Kessler se pousmál. „To, mladý muži, si nechám pro sebe.“

17

Francis Xavier Sears našel saniťáka Williama Hugginse v jeho bytě nad železářstvím namol opilého a tvrdě spícího v úzké nerozestlané posteli pouhé dvě hodiny po tom, co mu po půlnoci skončila směna. Podle Searsových pozorování Huggins často pil už v práci a teď na jeho starém odřeném jídelním stole stál tucet plechovek od Budweiseru a prázdná láhev od laciné vodky Pavlova, což svědčilo o tom, že doma v nasávání pokračoval.

To, jestli se z Hugginse stal alkoholik v důsledku biskupova dávného zneužívání či z nějakého jiného důvodu, bylo pro Searse nepodstatné; hlavně že byl v limbu. Nejenže Huggins vůbec nezaznamená jeho přítomnost, účinky inzulinu se takto podstatně zvýší. Sears si zkontroloval čas. Tři čtvrtě na dvě. Výborně.

Hugginsova ložnice působila ošuměle. Byl v ní laciný prádelník, nerezový stojan, na kterém viselo několik uniforem a pár košil, převrácená plastová basa od mléka, která sloužila za noční stolek, a stojací lampa z Ikey s utrženým řetízkem na zapínání, místo kterého teď visel kus provázku. Stěny, vymalované na nevrlou světle tabákovou barvu, nic nezdobilo. Na okně do ulice byl těžký závěs. Lampa z Ikey svítila. Na stolku se válel balíček laciných cigaret Monte Carlo, kartonek zápalek z gril-baru Shooters na Main Street hned za rohem a prázdná litrovka destilátu St. Ides s pomerančovou příchutí.

Sears už měl navlečené chirurgické rukavice. Sáhl do kapsy větrovky a vyndal plné inzulinové pero NovoLog. Odšrouboval uzávěr a levou rukou Hugginsovi jemně posunul bradu ke straně. Muž zamručel, říhl si a zamlel nohama, ale neprobudil se. Sears s potěšením zaznamenal, že Huggins není oholený. Vpich bude v hustém porostu vousů mezi velkými póry a starými rankami od žiletky neviditelný. Ten chlap měl pleť jako pizzu.

Sears nastavil pero na šedesátku, což bylo maximum, jemně sevřel v prstech kůži pod Hugginsovou čelistí, aby nahmatal tepnu, a do té vbodl ultratenkou jehlu. Huggins se ani nehnul. Sears držel jehlu pevně zabodnutou do tepny plných šest sekund, aby měl jistotu, že mu vstříkl všechen inzulin. Nakonec vyprázdněné pero vytáhl, znovu je zavřel a zůstal stát; pozoroval nevinnou oběť.

Pokud šlo o vraždy, Sears už se dávno poučil, že trpělivost přináší růže a, pokud chcete, aby vražda zůstala nevyřešená, je naprosto klíčová. Většinu vrahů nakonec chytí proto, že svou práci uspěchají a něco po sobě nechají nedodělané.

Fakt, že se smrt Williama Hugginse minimálně dvanáct hodin nezjistí, takže oběť bude objevena už v počátečním stadiu rozkladu, byl nepodstatný; stejně si musí dát pozor, i když skon jeho oběti nejspíš projde bez povšimnutí. I bezvýznamná smrt byla důležitá, přinejmenším pro Searse. A tak čekal.

NovoLog byl rychle účinkující inzulin, takže první příznaky krize se dostavily už za deset minut; inzulin vyvolal v mozku oběti v důsledku prudkého zvýšení hladiny cukru v krvi hypoglykemický šok. Na mužově čele vyskočil ledový pot a pak se mu začaly lehce chvět a škubat ruce a nohy. Sears natáhl ruku a zmáčkl mu krkavici. Huggins měl zběsilý tep a upadával do tachykardie.

Pak zasténal, zachvěl se křečí a začal zvracet a dávit se. Jeho oči se prudce otevřely a obrátily v sloup, takže bylo vidět jen bělmo. Křeč zachvátila celé tělo a pak najednou bylo po všem. Hugginsovi se povolil svěrač a z povlečení se zvedl zápach lidských výkalů. Za jedenáct a půl minuty se změnil z bezvládného opilce v bezvládnou mrtvolu.

Sears se rozhlédl po pokoji, hledal problémy, ale nic neviděl. Pak prohlédl sebe. Žádná tělesná tekutina toho muže se ho ani nedotkla. Celou dobu měl na sobě papírové chirurgické návleky a čapku. Nezanechá žádnou stopu, žádné podezření.

Odvrátil se od čerstvé mrtvoly a vyšel z pokoje. Prošel celý byt, ale ničeho se ani nedotkl. Okna byla zavřená, a buď byl Huggins tak opilý, že klimatizaci ani nezapnul, nebo nefungovala. Tak nebo tak, do oběda tam bude jako v peci. Masařky budou mít hody a do šesti hodin se objeví první červi.

Jestli Hugginse nikdo nezačne den dva postrádat, možná ho najdou podle zápachu linoucího se dolů do železářství, a do té doby už bude tělo v otřesném stavu. Sears se naposledy rozhlédl po pokoji a zkontroloval čas na svých hodinkách. Dvě hodiny. Bary už zavírají. Na ulicích bude plno lidí, mezi které se snadno vmísí, a policejní hlídky se nejspíš soustřeďují kolem míst, jako je Shooters pár bloků na jih za Courthouse Square. Stane se z něj turista trpící nespavostí na cestě do svého hotýlku, obchodní cestující z firmy se zdravotnickými potřebami, tak jak stojí na jeho vizitce a dalších dokladech.

Došel k zadnímu východu, pečlivě odstranil pásku, kterou předtím zalepil dveře, aby zůstaly odemčené, a vyšel na dřevěné schodiště k nakládací rampě na dvorku za železářstvím. Dal si pozor, aby neotřel starší otisky na klice. Otřená místa jsou nebezpečná. Jedna dvě šmouhy mu neublíží, pokud se vůbec někdo bude snímáním otisků obtěžovat.

Chvíli postál pod schody, svlékl si gumové rukavice a návleky a strčil je do kapsy bundy. Pomalu přešel dvorek a prošel uličkou ústící na Isaac Street. Když nikoho neviděl a slyšel jen halekání a troubení z pár bloků vzdáleného baru, vydal se po Isaac Street na Šestou a z té pak zahnul na Šestou avenue.

Dům, kde paní Rothwellová pronajímala pokoje, stál naproti mohutné staré cihlové budově střední školy. Byla to velká stará vila s mansardovou střechou, jak z filmu pro pamětníky. Tucet ložnic, dřevem obložené stěny a prošlapané koberce na nalakovaných dřevěných podlahách. Nábytek byl starožitný, alespoň se tak tvářil, a vzadu bylo kamenné patio se spoustou květinových záhonů. Tři z pokojů měly vlastní koupelnu a Sears si vybral jeden z nich. Byl až docela vzadu v přízemí a vedla z něj francouzská okna do patia, což mu dokonale vyhovovalo.

Sears došel na dlouhé parkoviště po straně domu a odemkl kufr svého pronajatého vozu. Vzal si středně velkou igelitovou tašku, zamknul kufr, došel na opačný konec parkoviště a pak podél pozemku vily k zadní uličce.

Zahnul do temné uličky, odpočítal garáže a došel ke starému plotu z pletiva, který označoval konec pozemku patřícího biskupově matce. Tam zastavil, otevřel tašku a vyndal plechovku oleje WD-40 s už nasazeným rozstřikovačem. Postříkal panty branky a závory, vrátil sprej zpátky do tašky a vešel na biskupovu zahrádku. O pár domů dál zaštěkal pes a občas k němu z dálky dolehlo troubení aut, ale jinak nic. Sears zkontroloval čas. Dvě deset.

Podíval se na zadní část domu, na tři mansardová okna v horním poschodí, dvě stejná, mezi nimiž bylo jedno menší, s mléčným sklem. Z prostředního okna se linulo slabé světlo. Nejspíš noční lampička v koupelně. V ložnicích po obou stranách byla tma. V přízemí byla také tři okna. Všechna temná. Biskup byl v posteli, spal po dni stráveném v nemocnici s umírající matkou.

Sears přeběhl přes trávník až na úzkou zadní verandu. Položil si igelitovou tašku, vyndal z ní další pár návleků a papírovou kombinézu se zatahovací kapuci. Rychle do kombinézy vklouzl, obul si návleky a vzal tašku do ruky. Oblékl si gumové rukavice a našel náhradní klíč, právě tam, kde ho předešlou noc objevil – na římse nade dveřmi.

Znovu použil mazací sprej, strčil klíč do zámku a otočil jím. Vešel do biskupovy kuchyně. Prošel kuchyní a pak chodbou do haly u předního vchodu. Tiše se vyplížil nahoru po schodech, krátce zkontroloval prázdnou chodbu a pak nastražil past. Potichu sešel zpátky dolů. Na úpatí schodiště stál starobylý telefonní stolek. Sears si stoupl vedle starého stolku a podobně obstarožního aparátu.

Počkal, zaposlouchal se, jestli nezaznamená nějaké známky pohybu. Pak sáhl do tašky a vyndal mobilní telefon, který koupil před týdnem a ještě ani jednou nepoužil. Vytočil číslo. Starý telefon na stolku se rozdrnčel. Sears zároveň slyšel vyzvánění shora. Počkal. Po pěti zazvoněních se z horního telefonu ozvalo kuňkavé mumlání biskupa, vyburcovaného ze spánku. Musel si myslet, že volají z nemocnice, aby mu oznámili matčino očekávané úmrtí.

„Halo?“

„Pojďte dolů.“

„Prosím?“

„Pojďte dolů.“

„Co to má znamenat? Kdo je tam? Jedná se o matku?“

„Pojďte dolů.“

Sears natáhl ruku, opatrně zvedl sluchátko dolního telefonu a zároveň zavěsil mobil. Na starém aparátu se rozezněl vyzváněcí tón.

„Halo? Halo?“

Horní telefon cvakl, biskup zavěsil. Sears nechal dolní sluchátko vyvěšené, pro všechny případy. Nahoře se ozvaly kroky a rozsvítilo se světlo na schodech. Biskup, v zeleném hedvábném županu, se objevil nad schodištěm.

„Biskupe Bouchere,“ řekl Sears pevným, hromovým hlasem. Rozkazoval. Chtěl upoutat mužovu pozornost.

„Kdo sakra jste?“ rozčílil se Boucher a mžoural přes brýle s drátěnými obroučkami. Bílé vlasy mu na jedné straně trčely. „Co chcete?“

„Přišel jsem si s vámi promluvit o sodomii a o věcech, které s tím souvisejí,“ prohlásil Sears.

„Co si to dovolujete!? Vypadněte odtud, než zavolám policii!“

„Nebudete prznitelem chlapců, ani ničím podobným,“ řekl Sears škádlivě s očima upřenýma na starce na vrcholu schodiště. „Epištola Barnabášova. Písmo to sice není, ale skoro.“

„Mizero!“ zařval Boucher.

„Pedofile!“ odpověděl Sears klidně s posměšným pohledem.

Biskup Boucher vyrazil přidušený výkřik. Udělal krok dopředu, holou nohou zakopl o téměř neviditelný monofilový rybářský vlasec natažený z jedné strany schodiště na druhou. Letěl dopředu v zoufalém střemhlavém pádu, rukama mával ve vzduchu a neměl se čeho zachytit. Sears mu uhnul z cesty.

Podsaditý muž dopadl na hlavu doprostřed schodiště, dál už se jen kutálel a otloukal. Tam mu také s hlasitým lupnutím praskl obratel C7, když jeho krk v nepřirozeném úhlu narazil na tvrdou hranu schodu. Biskup byl na místě mrtvý. Posledních šest schodů se jen bezvládně valil a dole přistál v beztvaré změti.

Sears s igelitovou taškou v ruce mrtvé tělo obešel a vystoupal po schodech nahoru, opatrně překročil hranu stupně, na kterou narazila biskupova hlava, aby případné stopy zůstaly nedotčené. Nahoře otevřel tašku a vyndal z ní středně velký kapesní nůž Buck, aby odstranil napnutý, nepřetržený vlasec.

Smotal ho a i s nožem vložil do tašky. Když odstranil ten drobný usvědčující důkaz, sešel po schodech dolů do haly. Biskupa kontrolovat nemusel; ten měl hlavu ohnutou až pod tělem. I v tomto případě, stejně jako u biskupovy dávné oběti, se dalo čekat, že tělo nějaký čas nikdo neobjeví, protože návštěvní hodiny v nemocnici začínaly až v poledne.

Sears s taškou v ruce zavěsil sluchátko telefonu v hale a vešel do temné kuchyně. Svlékl si papírovou kombinézu; rukavice a návleky si ještě nechal. Kombinézu dal do tašky, vyšel na zadní verandu a svlékl si návleky, které přidal do tašky ke kombinéze. Zamkl za sebou náhradním klíčem a vrátil ho na římsu. Úkol byl splněn.

Sešel po schodech do zahrady a přes tu do úzké uličky, kterou se vrátil ke svému penzionu. Protáhl se francouzským oknem v patiu a vešel do svého pokoje. Aniž rozsvěcel světlo, zatáhl závěs a došel k posteli. Podíval se na svítící ciferník svých náramkových hodinek. Dvě dvacet pět.

Sears si konečně svlékl gumové rukavice a hodil je do igelitové tašky. Nastavil cestovní budík na nočním stolku na šestou. Ráno vstane, igelitovou tašku schová do kufříku a před odjezdem si ještě dá vynikající celozrnný muffin paní Rothwellové.

V šest třicet s půjčeným autem vyrazí na cestu a dvanáct minut nato bude na dálnici. V osm bude na mezinárodním letišti v Louisville v Kentucky, kde vrátí auto. V devět bude sedět v letadle United Express do Washingtonu. O hodinu a půl později přistane na Reaganově letišti. Na oběd bude doma. Zatím šlo všechno přesně podle plánu.

Shodil boty a hlavou se opřel o pelest. Zvedl ruku a prohlížel si krepovatou kůži kolem kotníků prstů a vějíř vrásek mezi palcem a ukazovákem. Sem tam se mu dokonce začínaly objevovat tmavé skvrny. Věk. Vzdychl; před tím zkrátka nikdo neuteče. Měl by zvolnit tempo; dva za jednu noc bylo na něho tak akorát a potřeboval se pořádně vyspat.

Z igelitové tašky se ozvalo zabzučení mobilního telefonu. Sears svraštil čelo. Tohle číslo znal jen jeden člověk. Nahnul se a vytáhl otevírací telefon z tašky. Otevřel ho a hovor přijal.

„Ano?“

Ozval se tichý povědomý hlas.

„Máme naléhavý případ.“

18

Turbovrtulový Antonov An-26 s emblémem Cubana Airlines hučel nebem nad Mexickým zálivem, přímý kurz na Mexico City. Byly tři hodiny ráno. Šlo o řádně naplánovaný let nákladního letounu, který kupodivu letěl přesně na čas, udržoval kurz, dodržoval všechny předepsané procedury a každou půl hodinu volal na Federální centrum mexické letecké přepravy a identifikoval se.

Mexiko se několik let předtím stalo součástí systému WAAS řízeného Spojenými státy. WAAS je zkratka pro rozšiřující navigační systém, kombinaci tří satelitů, družice GPS a pěti samostatných pozemních stanic v Mexico City, San Jose del Cabo, Puerto Vallarta, Meridě a Tapachule.

Na pohled byl WAAS pokus o koordinaci řízení letového provozu v Severní Americe, ale ve skutečnosti byl tento systém tajně napojen na americký vojenský systém AWACS z letecké základny Eglin na Floridě a na protinarkotický úřad. Slovy jednoho vtipálka z Eglinu: „Se systémem WAAS budeme vědět o každém rackovi, co se uprdne někde v Mexickým zálivu.“

Všechny letouny, které se pohybují v husté síti WAAS, musejí mít identifikační GPS signál, který ho systému prozradí. Nulová identifikace signalizuje zloducha, a všechny podezřelé letouny mohou být díky radarům sledovány už od výšky čtyř metrů nad zemí. Takže už žádné nízké přelety DC trojek v nulové výšce, které by nad Everglades přepravovaly balíky marihuany. Kdyby se antonov odchýlil více než osm set metrů od svého letového plánu, na tuctu různých míst by se spustil poplach. Lety z Havany, a ruské letouny zvláště, byly nejsledovanější.

Nákladový prostor postaršího stroje byl zpola zaplněný paletami zboží, které na letišti naložili zadní plošinou a po dopravním pásu přepravili do přední části, kde je připevnili sítí popruhů. V zadní části hned u plošiny sedělo po stranách trupu šest mužů na sklápěcích sedačkách, v uličce mezi sebou těžké batohy.

Všech šest mužů mělo na sobě černé polní uniformy a každý nezakrytý kousek kůže pomalovaný zelenými maskovacími pruhy. Pět z nich byli příslušníci čínské armádní skupiny pro speciální operace Lung-fej-sing, komanda jménem Létající drak. Byli to Čan Šou, stínači, speciálně vycvičení na vyhledávání a zabíjení velitelské infrastruktury jakéhokoli nepřítele.

Tato skupina, vedená nechvalně známým Wang Fej-chungem, nasbírala značné zkušenosti v bojích v džungli, jelikož úspěšně operovala po celé jihozápadní Asii, na Filipínách a také v půl tuctu afrických zemí. Šestým mužem sedícím v trupu antonovu s komandem Létající drak byl Arkadij Cruz.

Plán, díky němuž se teď pohyboval pět tisíc metrů nad zálivem a ne dvě stě čtyřicet metrů pod jeho hladinou, vymyslela sekce II-1 divize DGI v Havaně. Cruz to zpočátku považoval za šílený nápad, plod čirého zoufalství, ale po setkání s Wang Fej-chungem a jeho muži postupně změnil názor. Jednu věc věděl naprosto jistě: nebylo pochyb, že jestliže zbraně hromadného ničení Saddáma Husajna byl výmysl, vazbu mezi Kubou a Angelem Guzmanem mohly Spojené státy snadno prokázat.

Pokud by se potvrdilo, že narkobaron Guzman má v držení termonukleární zbraně, mohlo by to vést ke konfrontaci s Kubou, vedle níž by byla raketová krize z října 1962 školáckou strkanicí, a Američané by ji nejspíš využili jako kýženou záminku pro napadení jeho země.

Proto byl teď tady, mimo svůj živel, a chystal se vyskočit do temnoty. Z malých sluchátek uslyšel šum. Pilot.

„Lampara verde.“ Zelená.

Cruz kývl na Wanga. Prošedivělý čínský veterán kývnutí opětoval a vyštěkl na své muže strohý rozkaz.

„Ťiou ču.“ Připravit.

Cruz s ostatními se pevně chytili sklápěcích sedaček. Najednou se mu zhoupl žaludek, jako když brzdí výtah, jelikož letadlo kleslo o několik set metrů. V Cruzových sluchátkách byl slyšet rozhovor pilota s nějakou neviditelnou pozemní stanicí, vysvětloval leteckému kontrolorovi, že jejich letoun narazil na vzdušnou kapsu. Hovor najednou přehlušilo vrčení mechanismu hydraulické rampy, zadní dveře dopravního letounu sjely dolů a trup naplnil kvílivý vichr.

„Pao čuang!“ zavelel Wang. Nasadit padáky.

Pět členů týmu vstalo a jeden druhému se jali pomáhat nasadit na záda těžký objemný batoh vážící přes třicet kilo. Cruz na nic nečekal a také se oblékl do těžkého postroje. Wang si stoupl za Cruze, který se otočil čelem ke spuštěné rampě. Slabě, přes burácení větru, za sebou uslyšel odtrhnutí suchého zipu, jak velitel čínských speciálních sil rozepnul zadní chlopně.

A v tu chvíli dostaly události spád, který byl pro Cruze na hranici šílenství. Jeden z pěti vojáků došel do předního nákladového prostoru a přikutálel odtamtud kulatý trubkový hliníkový rám se čtyřlistou vrtulí připevněnou na krátké hřídeli. Wang nasunul hřídel na unášeč, který mu čněl z batohu, a upevnil na něj rám s vrtulí. Pak omotal Cruzovi kolem pasu ovládací lanko, jehož konec ovázal Kubánci kolem zápěstí. Mělo jediné tlačítko, které se mu vešlo pod palec. Číňan přetáhl Cruzovi přes ramena dvě nylonová ovládací lanka s rukojetěmi.

„Po výsadku jednou zmáčkněte elektronický start,“ instruoval Wang Cruze už asi posté, od té doby, co mu dal výsadkářský rychlokurz. Mluvil rusky, jediným jazykem, kterým se ti dva mohli dorozumět. Plochý čínský obličej neurčitého věku, z něhož se linul výrazný moskevský přízvuk s typickým polykáním konců slov, Cruze trochu znervózňoval. Znělo to jako duch jeho otce.

„Pro otočku doleva zatáhněte za levé lanko, vypusťte vzduch, pro otočku doprava zatáhněte za pravé lanko, vypusťte vzduch. Všechno je to úplně jednoduché. Pro zpomalení zmáčkněte podruhé elektronický start, motor zastaví a vy začnete klesat. Velmi prosté. Motor se dá za letu zastavit a nastartovat kolikrát chcete. Úplná hračka – rozumíte?“

„Da“ odpověděl Cruz ve svém mateřském jazyce, „ja vas ponimaju.“

„Výborně,“ odpověděl Wang. „Tak jdeme.“

A tehdy se rozpoutalo naprosté šílenství. Cruz nikdy netrpěl klaustrofobií; člověk, který strávil tolik času jako velitel ponorky, nemohl mít strach z uzavřených prostor. Neměl ani agorafobii; moře je přece nekonečný prostor, který se často táhne až k horizontu.

Měl ovšem strašný strach z nicoty. Pro lidi, kteří byli ochotní dojít na konec nakládací rampy Antonovu a vykročit tři kilometry nad zemí do černočerné temnoty, měl jediné slovo: „Blázni“. Jenže právě to se teď s boží pomocí chystal udělat.

Název Létající draci neměli Číňané jen tak. Tento tým vymyslel vpád na nepřátelské území pomocí motorového paraglidu. Používali italskou technologii okopírovanou čínskými vojenskými inženýry z Univerzity národní obrany v Pekingu, ke které přidali vylehčený motor o výkonu dvaadvaceti koní s vrtulí připevněnou na paraglid.

Celá jednotka s motorem bez reduktoru a šestnáctilitrovou palivovou nádrží vážila necelých třicet kilogramů a měla dosah až tři sta třicet kilometrů za šest hodin letu. Tato vzdálenost se dala významně prodloužit při výskoku z větší výšky a při rozumném hospodaření s palivem tak, že se motor za letu vypínal.

Výsadky se daly provádět s dokonalou přesností a na doskok stačilo necelých třicet metrů otevřeného prostoru. Paraglidy, které startovaly ze vzduchu, se navíc mohly snadno znovu vznést ze země. Paraglidisté se mohli pohybovat ve výšce pěti tisíc metrů, stejně jako několik metrů nad korunami stromů.

Antonov mohl snadno vysvětlit náhlý pokles letové výšky, pokud si udržel stejný kurz. Souřadnice jejich cíle v džungli byly vzdálené necelých sto padesát kilometrů, neboli tři hodiny letu od místa výsadku, takže přistání bylo plánované za rozbřesku. Wang vybavený GPS navigací a modrým signálním světlem, neviditelným ze země, připevněným na batohu skupinu vedl.

Arkadij s pevně zavřenýma očima, kvílením větru v uších a startovacím tlačítkem pod palcem překonal prudký odpor vzduchu, došel na okraj nakládací rampy a vykročil; jeho řev, kterým dal průchod čiré hrůze a návalu adrenalinu, pohltil temný svištivý vzduch.

„Čort vozmi!“ zaklel Arkadij a řítil se bezedným břichem noci.

Finn Ryanová se upřeně dívala do dohasínajících žhavých uhlíků a při tom uvažovala, jestli si tentokrát neukousla příliš velké sousto. Garza s jeho gorilami byli víc než pouhý doprovod archeologického průzkumného týmu, to bylo jasné. Napadlo ji, jestli se někdo nedozvěděl, že našli Cortésův kodex.

Čtyři sta let starý pergamen byl fantastický objev a téměř jistě šlo o práci samotného Hernána Cortése, alespoň podle přepisu jeho františkánského tlumočníka bratra Gerónima de Aguilar. Příběh tohoto františkána byl ohromující a bohatě zdobený ilustracemi v mayském stylu.

Podle tohoto kodexu se Cortés obával, že obrovské množství zlata a drahých kamenů, poklad, který shromáždil během svého dobývání Mexika, propadne na rozkaz guvernéra Kuby a Cortésova úhlavního nepřítele Diega Velázqueze de Cuéllar španělské královně.

Poklad mu mohl být zabaven na základě výmluvy, že Cortés neodevzdal takzvané quinto, čili pětinu bohatství, která královně náležela, což byla ostatně pravda. Pokud by mu poklad nezabavili, Cortés věděl, že by ho inkvizice, na níž měla rodina Velázqueze de Cuéllar ve Španělsku velmi úzké vazby, téměř jistě prohlásila za kacíře.

Nejenže by si inkvizice Cortése předvolala do Španělska, ale nejspíš by ho pak upálili u kůlu. Jediný způsob, jak se té či oné tragédii vyhnout, bylo zařídit, aby celý ten nesmírný poklad zmizel.

Přesně s tímto na mysli Cortés svůj poklad shromáždil a poslal s ním bratra františkána do džungle. Nařídil mu, aby zlato a drahokamy schoval, dokud nebude Cortésova politická budoucnost jistá. Bratr Gerónimo byl pro tento úkol jako stvořený; několik let předtím ztroskotal na yucatanském pobřeží, plynně mluvil místním jazykem a znal tamní zvyklosti.

Podle kodexu také znal velice příhodné místo, kam zlatý poklad ukrýt: zarostlý a zapomenutý chrám hluboko v džungli. Kodex jako zázrakem srozumitelně popisoval polohu chrámu, takže Finn a Billy necelý týden po objevení kodexu věřili, že vědí, kde hledat.

Finn a Billy byli, na rozdíl od Cortése, více než ochotní podělit se o prospěch ze svého nálezu s mexickou vládou, ale přítomnost „doktora“ Garzy a jeho komanda podle Finn nevěstila nic dobrého. Garzova výmluva, že četa po zuby ozbrojených hrdlořezů, kteří ho doprovázeli, s nimi cestuje, aby je chránili před cocainistas a bandity, jí připadala velmi průhledná. Yucatan byl sice nebezpečné místo, ale džungle, kterou procházeli oni, se nehodila na pěstování máků a po banditech tam nebylo ani stopy.

Finn se podívala na hodinky. Skoro půl čtvrté; jestli brzy nezalehne, bude toho litovat. Zadívala se do tmy přes oheň. Na to, že Garzovi muži měli ji, Eliho, Guida a Billyho střežit, se moc s hlídkami neobtěžovali. Na malém plácku na opačném konci mýtiny, kterou teď obývali, stálo několik nylonových stanů z moskytiér, a pokud Finn věděla, všech šest vojáků tam tvrdě spalo.

Najednou za sebou v džungli uslyšela zašustění a rychle se otočila, srdce jí bilo až v krku a vůbec nic neviděla, jelikož se předtím dívala do ohně. Vstala a zadívala se do temné hloubi lesa. Znovu uslyšela šramot, tentokrát blíž. Ucítila lehké poklepání na rameno, až málem vykřikla, a prudce se otočila.

„Ty jsi mi ale hlídač,“ řekl její přítel a usmál se. „Ty bys neslyšela ani stádo slonů.“

„V Mexiku žádní sloni nejsou,“ opáčila Finn. „A proč se tady vůbec takhle v noci plížíš?“

„Není noc – ale brzy ráno. A neplížil jsem se, ale slídil.“

Billy si dřepl k ohni. Finn ho následovala a ztišila hlas.

„Kde jsi slídil?“

„V nepřátelském táboře,“ odpověděl Billy.

„V jakém nepřátelském táboře?“ zeptala se Finn.

„Ty moc dobře víš, o čem mluvím,“ sykl Billy. „Tobě je el doctoro loco stejně podezřelý jako mně, to snad přiznáváš.“

„A co jsi chtěl vyslídit?“

„Cokoli, co najdu.“

„A našel jsi něco?“ zeptala se Finn.

Billy sáhl do kapsy tenké zálesácké košile a podal jí podivný předmět. Byl z umělé hmoty, vzadu měl sponu a vpředu displej pět na tři centimetry.

Podle malé cedulky na zadní straně ten předmět vyrobil podnik jménem American Pacific Nuclear v Concordu v Kalifornii. Finn přesně věděla, co to je; stejnou věc nosila v době, kdy pracovala jako postgraduální asistentka fyzikální antropologie.

„Víš, co to je?“ zeptal se Billy.

„Je to termoluminiscenční dozimetr,“ odpověděla. „Detektor radiace.“

„Každý z Garzových hochů má jeden připnutý na batohu.“

„Na co by něco takového potřebovali?“ zeptala se Finn.

„Stejnou otázku jsem si kladl já,“ zamumlal její přítel. Najednou Billy vyjekl a vstal.

„Co se stalo?“

Billy se sehnul a vytáhl si nohavici. Něco chytil a rozmáčkl mezi palcem a ukazovákem.

„Bestie!“ řeklo jeho lordstvo. „Co to krucinál bylo?“ Přidržel svůj úlovek ve světle ohně. Vypadal jako obrovská vosa bez křídel, pět centimetrů dlouhá, černočervená. Měl obrovská kusadla a na konci článkovaného těla odporné žihadlo. Billy najednou klesl k zemi a zakvílel: „Moje noha!“

„Paraponera clavata!“ okamžitě vyhrkla Finn. „Tropický mravenec,“ dodala zjevně vyděšená. Viděla je kdysi dávno, když cestovala s rodiči, ale nikdy tak velké, jako byl tento. Strčila si dozimetr do kapsy džínů a rychle se sehnula a zuřivě začala hledat v batohu.

„Co hledáš?“ hekl Billy, který se držel za nohu. Kotník už měl strašně oteklý a na čele mu vyskočil pot. Zbledl jako stěna.

„Benadryl,“ odpověděla Finn. „Antihistaminikum. Trochu ti uleví od bolesti.“

„Dělej!“ zakvílel Billy.

A vtom se ozval křik. Do tábora dorazilo šestinohé peklo.

19

Finn našla krabičku Benadrylu, vyloupla z fólie dvě kapsle a strčila je Billymu pod jazyk. V tu chvíli už naplno propukla otrava. Billy ležel stočený v zárodečné poloze, třásl se a na tváři měl povlak potu.

Finn se rychle otočila, vzala z hromady náruč chrastí a hodila ji na uhasínající oheň. Téměř okamžitě vyšlehly plameny a ozářily děsivou scenérii kolem nich.

Garzovi muži vybíhali ze stanů. Seržant Mendez stál v mihotavém světle ohně oblečený jen v erárních spodkách se zakloněnou hlavou a otevřenými ústy a řval bolestí.

Byl pokrytý vlnící se vrstvou červenočerného hmyzu. Přes jeho hrdelní výkřiky byl slyšet další zvuk, šustění, jako když podzimní vánek prohání suché listí, a ve vzduchu se vznášel zvláštní pižmový zápach.

Obrovské potvory se kroutily a vlnily, drápkatými kusadly se zarývaly do masa a žihadlem bodaly a pumpovaly hluboko pod kůži smrtelně jedovatý neurotoxin. Finn, zkamenělá hrůzou, nevěřícně zírala, jak se proud obrovských krvelačných mravenců hrne vzhůru po seržantových holých nohou a mizí mu pod volnými nohavicemi prádla.

Zatímco Finn výjev sledovala, voják klesl na kolena a jeho tělo zaplavilo ještě víc mravenců; ruce mu vylétly k obličeji v marné snaze zahnat tu nekonečnou záplavu. Snažil se je strhávat z úst a očí, ale marně, mravenci mu zaplnili hrdlo, až se začal dusit, a oslepili jej. Přidušený voják padl obličejem přímo do hemžícího se koberce hmyzu, který se vlnil na mýtině kolem něho, a jeho křik rázem utichl.

Ze stanů vyběhli další dva vojáci, se stejným křikem jako Mendez. V několika vteřinách je ochromila vše pohlcující hrůza, která se valila z džungle. Smrtící hmyz se dokonce spouštěl z korun stromů.

Na mýtině jich byly desítky tisíc. Zdálo se, že se přes ni valí v semknutém šiku. Billyho musel kousnout jeden z jejich vyzvědačů.

Finn koutkem oka zachytila pohyb, Eli vylézal ze svého áčka a nazouval si pohorky. Guido také vykoukl ze stanu a zadíval se na druhý konec mýtiny za táborákem.

„Mierenneuker!“ zašeptal holohlavý Holanďan.

Najednou se vedle ní objevil Garza, který z útoku mravenců zjevně vyvázl bez úhony. Přes rameno měl přehozený batoh.

„Obří mravenci,“ řekl. „Musíme utéct, nebo nás tu zabijí.“

„A co vaši muži?“ zeptala se Finn.

„Moji muži už jsou mrtví. My žijeme. Jdeme.“

„Nemůžeme je tu nechat!“ vyhrkl Eli, zděšený Garzovým věcným tónem. Zadíval se přes oheň; z Mendeze už nezbylo nic než hromádka v listí, v níž byste stěží poznali člověka, posetá jednolitou vzdouvající se vrstvou smrtících mravenců.

„Jestli si chcete hrát na hrdinu, můžete je zkusit zachránit. Ale rozmyslete si to, mladíku. Ty potvory už jsou skoro tady.“

Mexičan měl pravdu. Stačilo už jenom třicet metrů a bylo by pozdě i pro ně.

„Guido, Eli, pomozte mi s Billym,“ zavelela Finn a sehnula se ke svému příteli.

„Nechte ho tu,“ řekl Garza. „Bude nás jen zdržovat.“

„Je kunt de pot op, aarsridder,“ odsekl mu Guido. S Eliho pomocí bezvládného, téměř bezvědomého Billyho postavil a přehodil si ho přes rameno jako hasič. Obrátil se na Finn. „Kudy?“

„Doktore?“ zeptala se Finn.

„Támhle,“ řekl Garza a bez váhání ukázal k severozápadu. „Cítím ve vzduchu vodu. Cenote. Když se tam dostaneme včas, budeme v bezpečí.“

„Jdeme,“ řekla Finn a s Garzou vpředu a s kradmými pohledy za sebe vyrazili.

Skoro okamžitě našli lesní pěšinu. Byla úzká, téměř neviditelná, nejspíš vyšlapaná menšími savci. Po obou stranách pěšiny rostla hustá změť sisalu, galgánu nachového a sloního ucha; to vše viselo z korun vlnovců, které se tyčily nad nimi. Jak se hnali pěšinou, slyšeli křik vřešťanů, vyrušených jejich zběsilým pochodem a blížící se armádou strašlivých mravenců.

Finn se každých pár vteřin otáčela, ale Guido, který nesl přes rameno Billyho, nevypadal nijak zvlášť unaveně, a jediným projevem jeho napětí byl tvrdý výraz ve tváři. Před ní se hnal Garza, který si neúnavně prosekával cestu širokou mačetou facao.

Najednou džungle prořídla a zmizela. Finn ve tmě rozeznala půlkruhovou planinu s temným jezírkem obklopeným plochými vápencovými skalisky, na jednom břehu vyššími.

Sem tam se na skále držel mangrovník s volně visícími kořeny sukovitými jako spáry umrlce. Na vzdálené straně jezírka byla vegetace mnohem hustší, přes okraj visely zelené kaskády fazolí a ibišků.

Jejich skupina vystoupala na kamennou plošinu u nižšího okraje jezírka. Jezírko cenote bylo jen asi deset metrů široké, o něco větší než běžný zahradní bazén. Guido opatrně položil Billyho na zem. Vypadal trochu líp, ale ještě pořád byl jak omámený.

„Můžeš chodit?“ zeptala se Finn.

Billy zavrtěl hlavou. „Těžko,“ šeptl. „Tak za minutu, za dvě.“

„Dvě minuty nemáme,“ odsekl Garza. „Myslím, že ten roj je asi sto metrů široký a pánbůh ví jak hluboký. Průměrná rychlost těchhle mravenců je dvanáct kilometrů v hodině. A podle mého odhadu tyhle potvory postupují asi dvakrát rychleji. Budou tu za pár vteřin.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Finn.

Garza místo odpovědi shodil ze zad batoh a vylovil z něj velkou láhev s nějakou čirou tekutinou.

„Tequila?“ zeptal se Eli nevěřícně.

„Skoro,“ ušklíbl se Garza. „Izopropylalkohol. Potřete si tím nohy a kotníky. A pořádně si namočte šaty. Seňore Derlagene,“ nařídil Garza, a obrátil se k Holanďanovi, „bohužel, až přijdou, budete muset jeho lordstvo zvednout ze země.“

„Proč se máme potřít alkoholem?“ zeptal se Guido.

„Protože je pro mravence všech druhů smrtelný,“ odpověděl Garza, který odšrouboval víčko a polil si tekutinou boty a nohavice. Pak láhev podal Finn. „Teď vy.“ Finn ho poslechla a poslala láhev dál. Za zády uslyšela šramot a ucítila pižmový zápach, tak pronikavý, že se rozkašlala.

„Jsou blízko,“ řekla.

„A co budeme dělat, jestli ten alkohol nezabere?“ zeptal se Eli. „Máme skočit do vody?“

„To nepomůže,“ řekl Garza. „Mají celou řadu dělníků, jejichž úkolem je ostatním zametat cestičku. Zaplňovat jámy. Ti pokryjí hladinu jezírka, aby po nich jejich bratři přešli na druhou stranu. A pak se utopí. Jako legionáři. Cokoli pro blaho celku, i když to znamená smrt.“

„Borgové,“ řekl Eli.

„O těch jsem nikdy neslyšel,“ odpověděl Garza.

„Víte, že mě to ani nepřekvapuje?“

„Už jsou tu,“ řekl najednou Guido s pohledem upřeným do džungle. Sehnul se, znovu zvedl Billyho a přehodil si ho přes rameno.

Mravenci se přihnali jako smrtící pole lávy, vyvalili se z lesa s podivným skřípotem desítek milionů o sebe se třoucích nožek a zaplnili vzduch pronikavým zápachem výparů kyseliny mravenčí, své vlastní verze bojového pokřiku.

Valili se vpřed slepě, ale v dokonalé, sto metrů široké formaci, přes malé překážky i jeden přes druhého, postupovali strašlivým pochodem. Převálcovali všechno, co jim stálo v cestě, včetně uhánějících hejn brouků, stonožek, švábů a milionů pavouků, kteří prchali před vše zaplavující armádou pěticentimetrových bodavých nestvůr v červenohnědém brnění, připomínající římské legionáře, jejichž chování tato stvoření záhadně kopírovala.

„Jsou obrovští,“ zašeptala Finn, která nevěřícně zírala do tmy. Rukou si zakryla ústa a nos, aby nemusela dýchat strašný pach chemikálie, ze které už jí začínaly slzet oči. „Tohle není normální.“

„Jsou to mutanti, už nejméně čtvrtá generace.“

„Zdá se, že v mravencích se zatraceně dobře vyznáte, kamaráde,“ řekl Eli. „Hlavně v těchhle.“

„Mlčte,“ nařídil Garza. „Už jsou u nás.“

A také byli všude kolem. Valili se neúprosně vpřed, dokonce i do vody, aby na klidné hladině jezírka vytvářeli vory ze svých těl, po kterých mohly ohavné legie jejich druhů přejít na druhou stranu.

Během necelé minuty byli hejnem mravenců úplně pohlceni, chránil je jen malý okruh alkoholu, kterým si polili šaty a vápencové kameny kolem sebe.

Výpary kyseliny mravenčí byly téměř nesnesitelně pronikavé, pálily je v krku a slzely jim z nich oči. Mravenčí horda se zdála být nekonečná, ale asi po deseti minutách začala řídnout a pak, jako zázrakem, byla pryč a les úplně ztichl, neozýval se žádný křik; pokud nějací tvorové přežili, zůstali ochromení hrůzou z hrozivých nájezdníků.

„Tak,“ řekla Finn, která už nedokázala zadržovat vztek. „To stačilo. Řekněte nám, co to má znamenat, Garzo. A nesnažte se mi namluvit, že jste archeolog. Tak co, kdo sakra jste?“

20

Vycházelo slunce, z vlhkého podrostu zvedalo teplý opar a protínalo koruny vlnovců a palem oslňujícími světelnými dýkami. Eli a Guido se vypravili zpátky do původního tábora zjistit, co by se dalo zachránit.

Finn s Garzou udělali Billymu lůžko z palmových vějířů a obrovských zelených listů sloního ucha, které rostlo u jezírka. Zdálo se, že spokojeně spí, otok nohy mu pomalu splaskával. Založili další ohniště, dostatečně daleko od vápencové plošiny.

Hladina vody byla ještě stále posetá obrovskými plujícími ostrovy mrtvých mravenců, kteří se obětovali za své druhy z hejna. Ve vzduchu se dosud vznášel zápach kyseliny mravenčí, který jejich tažení provázel, ale ten zas odpuzoval moskyty a další hmyz, což byla úleva.

Ze zkroucených větví baobabu jim hubovala sojka zelenavá, která byla ve skutečnosti až na černou hlavičku a krk celá svítivě žlutá, a kolem jezírka poletoval lejsek, který se vydal prozkoumat masy utopených mravenců plovoucích na hladině. Z hloubi lesa se nesl hlasitý, skřehotavý křik momota. Z jezírka se každou chvíli ozvalo šplouchnutí, jak zvědavé ryby začaly ochutnávat snídani na hladině, k níž tak snadno přišly.

„Opravdu se jmenujete Garza?“

„Ano, Ruben Filiberto Garza.“

„Ale nejste archeolog.“

„Ne. Jsem operační důstojník CISEN, Centro de Investigación y Seguridad Nacional, Centra pro výzkum národní bezpečnosti. Něco jako je vaše CIA.“

„Tak to se mi vážně ulevilo,“ ušklíbla se Finn. „A jak to, že jste takový znalec mravenců? To přece pro špiona není žádný zajímavý objekt. A co to má společného se mnou?“ Podívala se na Billyho na jeho improvizovaném zeleném lůžku. Vypadal neklidně.

„Skoro před deseti lety si entomolog jménem Esteban Ruiz z Universidad Nacional Autónoma de México v Meridě všiml nárůstu mutací u několika živočišných druhů, které pocházely z Yucatanského poloostrova.“

„Nejen u mravenců?“

„Ne. U mnoha druhů pavouků, komárů a brouků. Totéž zaznamenali ve vápencových jezerech, tam ovšem nešlo o hmyz, ale o ryby a malé korýše. A zjistila se také degenerace některých hub a bakterií. Bylo to velmi znepokojující, protože se zdálo, že pro to není žádný důvod.“

„Před deseti lety?“

„Ano.“

„A nic se s tím nedělalo?“

„V Mexiku někdy trvá velmi dlouho, než upoutáte pozornost lidí.“

„Nejen v Mexiku,“ řekla Finn. Internet vynalezl počítačový vědec Vinton Cerf a jistý technik jménem Robert Kahn v roce 1973, ale dvacet let tomu nikdo nevěnoval pozornost. Einstein přišel se svou slavnou rovnicí e = mc² v roce 1905, ale vynalézt atomovou bombu trvalo dalších čtyřicet let. „Co se stalo?“

„Nejdřív ty mutace považovali za mimořádné jevy, nejspíš způsobené slunečními skvrnami nebo zeslabenou ozonovou vrstvou.“

„Ale?“

„Mutace přetrvávaly. A nejen to. Ukázalo se, že se mezi nimi ustálil řád, užitečné mutace vytěsnily ty špatné. A to vše ukazovalo na velký, ústřední bod původu.“

„Pěticentimetroví mravenci,“ podotkla Finn.

„A navíc obrovská kolonie. Než tihle mravenci zmutovali, sháněli si potravu v blízkém okolí a jejich společenství byla velmi málo organizovaná; a teď, jak jste viděli, se u nich vyvinula taktika masového útoku, jakou mají nájezdní mravenci.“

„Nemohlo by jít o nějaké mezidruhové křížení?“

„Na univerzitě říkají, že je to možné, ale velmi nepravděpodobné.“

„A proto měli všichni vaši muži dozimetry?“

„Vy jste to věděli?“

„Billy byl zvědavý.“ Finn se znovu otočila na svého přítele a pak zpátky na Garzu. „A svou zvědavostí si nejspíš vysloužil ten kousanec. Těsně před tím byl na vaší straně tábora.“

„To měl smůlu.“

„A co jste tam tak pozdě v noci vlastně dělal vy?“

„Taky jsem potřeboval ukojit zvědavost. Připadalo mi to jako moc velká náhoda, že cíl vaší výpravy leží tak blízko místa, které považujeme za ohnisko mutačních jevů. Epicentra, jestli chcete.“

„My jsme řekli vládním úředníkům čistou pravdu, doktore Garzo –“

„Plukovníku.“

„No tak plukovníku. Nesnažili jsme se nikomu nic namlouvat. Objevili jsme kopii starobylého kodexu, kde se uvádí místo – hlavně podle hvězdné orientace, kterou používali Mayové –, kde je skrytý chrám, a to jsme označili souřadnicemi GPS.

Prověřili jsme to prostřednictvím dálkových radarů a u geofyziků na mé univerzitě v Ohiu a také u lidí z NASA. Podle dostupných satelitních údajů v té oblasti existuje mnoho anomálií – pozůstatky starých cest a pěšin, místa s řídkou vegetací, která mají pravidelný tvar, včetně jednoho, které by mohlo odpovídat chrámu, což nasvědčuje tomu, že v té džungli bylo nějaké lidské osídlení.“

Garza se na okamžik otočil a chvíli lovil v ruksaku. Za ním se pomalu vztyčil Billy.

„Co se sta-lo?“ zeptal se zmateně. Polkl nasucho a zkusil to znovu. „Co se stalo?“

„Kousl tě mravenec.“

„Jeden mravenec?“

„Jeden.“

„Dobrý bože!“

„Měl jsi štěstí. Ten, co tě kousl, měl pár milionů kamarádů.“

„Slečno Ryanová?“

Finn se otočila zpátky na Garzu. „Ano?“

Plukovník jí podával tuhý list fotopapíru. Byla na něm barevná mapa s jasně žlutým místem obdélníkového tvaru uprostřed.

„Možná vás to překvapí, ale Mexiko má taky několik satelitů. Tohle je zvětšenina dotyčného sektoru zachyceného Satmexem 7. Tenhle satelit funguje teprve tři měsíce, a proto jsme si toho nevšimli dřív.“

Finn podle souřadnic viděla, že podlouhlý svítivý předmět leží asi tisíc metrů od jejího cíle, možná dokonce blíž.

„Co to je?“

„Radiografický satelitní snímek souřadnic GPS, které jste poskytla lidem z muzea.“

„A co je ta svítivá skvrna?“

„Plutonium-239, stopové množství.“

„Může to být přírodní?“

„Plutonium-239 se v přírodě nevyskytuje.“

„A to znamená, že to, co vidíte na té fotografii, vyrobili lidé.“

„Krucinál!“ zamumlal Billy, který se vrávoravě snažil vstát. „Bomba?“

„Přesně tak, vaše lordstvo. Vodíková puma.“

„Pane jo!“ zašeptal Billy. Přibelhal se k Finn a přes její rameno se podíval na fotografii.

„To přece není možné,“ řekla Finn.

„Bohužel, je to možné,“ odpověděl Garza.

„Vysvětlete mi to.“

„V pondělí 24. prosince 1962, v časných ranních hodinách, letěl po okraji kubánského vzdušného prostoru bombardér B-47 na pravidelném průzkumném letu. Bylo to pouhé dva měsíce po kubánské raketové krizi, to si jistě vzpomínáte. Dneska si to už nikdo nepamatuje, ale tu noc řádila nad Yucatanem silná tropická bouře.“

„To letadlo spadlo?“ zeptala se Finn.

„Údajně do zálivu. Naši američtí přátelé se to svým spojencům z jihu neobtěžovali sdělit.“

„A na palubě byly nukleární zbraně?“ zeptal se Billy.

„Ano. Dvě vodíkové pumy B-43 MOD-1.“

„Naše vláda nepožádala Mexiko o pomoc?“ zeptala se Finn.

„Tehdy panovaly poněkud napjaté vztahy. Mexiko v té době, stejně jako dneska, podporovalo Spojené státy v otázkách zahraniční politiky, ale zároveň odmítalo přerušit diplomatické styky s Castrem. Nedalo se nám věřit, rozhodně ne u takovýchhle informací.“

„Takže se americká vláda rozhodla předstírat, že letadlo spadlo do moře?“ zeptal se Billy.

„Vypadá to tak. Pravděpodobně do té oblasti vyslali pár U-dvojek a samozřejmě nic nenašli.“ Pokrčil rameny. „Džungle střeží svá tajemství velmi žárlivě. Nevydává je jen tak lacino.“

„Tak proč je tedy neinformují teď?“ zeptala se Finn.

„Naše vztahy nejsou o moc lepší než ve dvaašedesátém. Přeme se o ilegální imigranty a drogy. Pro obě země by to bylo strašně trapné. Spojené státy zasahují do záležitostí Mexika, Mexiko před Američany zatajuje důležité informace. A je tu ještě jedna možnost,“ Garza se odmlčel. „Daleko nebezpečnější.“

„Jaká?“ zeptala se Finn.

„Dobře víme, že Kuba už léta obchoduje s drogovými kartely. Drogy jsou pro ně zdrojem tvrdé měny. Revoluce stojí spoustu peněz a nedají se financovat z banánů a cukrové třtiny. Co když Sovětský svaz v šedesátém druhém dopravil atomové hlavice na Kubu a jednoduše je uklidil na Yucatan, než se Kennedy s Chruščovem dohodnou? Kdyby se takové hlavice našly, a ukázalo by se, že jsou sovětského původu, byla by to katastrofa. Mohlo by to dokonce posloužit jako záminka k americké invazi na Kubu.“

„Kennedy přece slíbil, že se to nikdy nestane. A veřejně!“ Přerušil ho Billy.

Garza se mrazivě usmál. „To ano. A do roka ho zavraždili. Kennedy je dávno mrtvý. Současná vláda se rozhodně necítí vázána sliby danými před více než čtyřiceti lety. Ti neplní ani sliby, které dali před pěti minutami. Žijeme v pragmatické době. Světem hýbou peníze. Nestojíme o to, aby nás někdo do toho problému zatahoval.“

„A co tedy hodláte dělat?“ zeptala se Finn.

„Najít je a zlikvidovat. A jestli tam žádné bomby nejsou, je po problému.“

„A co vám v tom může zabránit?“

„Muž jménem Angel Guzman.“

21

Angel Guzman seděl za stolem v budově velitelství ve svém táboře v džungli, kouřil doutník a poslouchal bubnování deště do plechové střechy nad hlavou. Malý zavalitý fanatik popíjel brandy ze svého hrnku Starbucks a prohlížel si mladou, hezkou postavu Harrisona Nobleho připoutaného k obyčejné kuchyňské židli vedle kamen. V kamnech bylo naloženo a na rozžhavených železných plátech občas zatančila a zasyčela dešťová kapka, která se prosmekla střechou. Harrison Noble byl nahý. Po celém těle měl na holé kůži kulaté spáleniny, všude tam, kam mu Angel Guzman přitiskl žhavý doutník.

Harrison Noble křičel. Skoro celou noc prořval. Teď bylo časně ráno. Angel Guzman se z mladíka nesnažil dostat informace; všechno, co potřeboval, věděl. Prostě ho mučil, aby dal najevo svou moc. Ostatně, jeho lidé to od něho očekávali. Proslul tím, že každého, kdo se stal jeho nepřítelem, vystavil mučivé bolesti. Angel Guzman nepatřil k nejmazanějším politikům na světě, ale věděl, že moc, kterou nedáte najevo, vlastně žádná moc není, a může být velmi snadno považována za projev pravého opaku: slabosti.

Jako většina šílených megalomanů nebyl Angel Guzman člověk, který by svůj život vnímal jako sled uspořádaných událostí vycházejících z logických kroků, ale spíš jako řadu naprosto jasných obrazů sebe sama v různých situacích.

V dětství si často připadal jako Kristus, který sedí obkročmo na oslu, projíždí vesnicí a přitom z něj vychází slabá záře, tak jako to vídal na barevných obrázcích v knížce z nedělní školy. Nemělo to vůbec nic společného s tím, co ho farář po mši nutil dělat v sakristii, ale ten obraz v něm přetrvával: byl spasitelem své vesnice. Mockrát si také představoval, jak v uniformě generála přijíždí limuzínou k Imperiálnímu paláci v Mexico City, nebo jak ve společnosti věhlasných filmových hvězd popíjí šampaňské v soukromém letadle. Mezi Guzmanovy nejoblíbenější patřila představa jeho setkání s papežem, při kterém papež líbal jeho prsten, místo aby tomu bylo naopak. A teď, jak tak Guzman pozoroval Harrisona Nobleho, který se svíjel na kuchyňské židli na opačném konci místnosti, připadal si jako v Oválné pracovně v Bílém domě, při focení s prezidentem. Ta představa byla neskutečně živá.

„Čím to,“ začal a vystrčil panděro, „že si Američani myslí, že jsou chytřejší než všichni ostatní, na který se dívají svrchu, protože podle nich mají přízvuk?“

„Cože?“ zeptal se Noble mladší otupěle.

„Váš prezident neumí ani vyslovit jméno země, kterou napadl, ale myslí si, že Mexičani jsou podřadný bytosti, protože neumějí pořádně anglicky. Jste pěkně arogantní, vy Amíci. Tady se mluvilo španělsky, už když vaši předkové žili v doškových chýších na pobřeží Irska.“

„Tomu nerozumím,“ zamumlal Harrison Noble.

„Ne, samozřejmě, že ne. Vy jste si myslel, že s těma svýma najatýma grázlama můžete přijít do mojí džungle, ukrást tu co se vám zachce a možná mě při tom zabít, nebo snad ne?“

„Takhle jsme se nedomluvili,“ hlesl Noble.

„Ne,“ souhlasil Guzman s úsměvem.

„Porušil jste slovo.“

„A co jste čekali?“ Guzman se rozesmál. „Koneckonců, jsem jen křupan z džungle a ne vážený bezúhonný pán jako James Jonas Noble.“

„Měli jsme dohodu.“

„To jo. Váš otec chtěl práva na všechny farmaceutický plodiny, co najdete v oblasti Yucatanu, kterou ovládám. A já jsem za to měl dostat podíl na zisku. Slušná dohoda. Na povrchu.“

„Souhlasil jste s tím,“ zaskřehotal Harrison Noble.

„Tehdy jsem totiž netušil, že už víte, co hledáte, ani jakou to má cenu. Řekli jste mi, že vaše firma hledá volně prodejný léky proti zácpě. Další z nekonečný řady amerických elixírů na prošťouchnutí střev. Jak se jmenuje ten lék, co chce váš otec příští rok uvést na trh?“

„Celatropamin.“

„Lék, díky kterýmu můžete sníst, co se do vás vejde, a přitom hubnout, co?“

„Ano.“

„Zlatej důl. Lepší než Viagra.“

„Ano.“

„A?“

„S výtažkem z té vaší rostliny začne být neuvěřitelně návykový.“

„Takže ne zlatej, ale diamantovej důl.“

„Ano.“

„Ale to jste mi neřekli. A taky jste mi neřekli, že když se stejná látka přidá do mýho kokainu, může tisícinásobně zvýšit jeho návykovost. Chtěli jste si to nechat pro sebe.“

„Dobře víte, že než ji vyrobíme uměle, máme jí jen omezené množství. Jen ty rostliny, co rostou nejblíž chrámu.“

„Ty, co už spoustu generací rostou zmutovaný na mých bombách.“

„Vaše bomby nás nezajímají. Jenom ty rostliny.“

„Takže jste je přišli ukrást.“ Guzman vzdychl. Vstal od stolu a vyšel na širokou verandu budovy velitelství.

„Dojdi pro vězně,“ nařídil strážnému. Muž zmizel v boudě s plechovou střechou a vytáhl ven Harrisona Nobleho; pořád nahého a přivázaného k židli.

Na promočeném prostranství stála konstrukce ve tvaru T zaražená hluboko do hlíny, pod níž se tvořily kaluže. Z každého ramene konstrukce visel hlavou dolů muž.

Dva příslušníky Černých jestřábů zastřelili hned při prvním útoku, ale jejich veliteli Tiboru Cherkovi a jeho druhému důstojníkovi, muži jménem Bostick, se podařilo přežít. Stejně jako Harrison Noble byli úplně svlečení. Celou noc viseli na dešti hlavou dolů. Ruce měli svázané řetězy a hlava jim visela jen několik desítek centimetrů nad rozblácenou zemí.

Ze šikmé střechy bez ustání crčely proudy deště a na zemi se šplouchavě rozstřikovaly. Ti dva Černí jestřábi už dávno nevydali ani hlásek, ačkoli ještě žádný nepozbyl vědomí.

„Hlupáci,“ povzdychl si Angel Guzman. „Jak jste si mohli myslet, že vám na nás budou stačit čtyři muži? Teď abych si to vyžral já.“

„Šlo nám jen o ty rostliny,“ zakvílel Harrison Noble, který vytřeštěně zíral na dva zmáčené muže na konstrukci.

„Koho by napadlo, že by obyčejná žlutá alamanda mohla mít takovou cenu? Allamanda cathartica. V Mexiku je to plevel, a já z ní zbohatnu.“

„Sám ji nedokážete syntetizovat. Nejdřív ji musíme rafinovat.“

„Myslím, že naši přátelé Kubánci to hravě zvládnou. Jen si představte, co by přísun toho Celatropaminu udělal s jejich ekonomikou.“

„Máte smlouvu s mým otcem!“

„A vy máte smlouvu s ďáblem!“ odpověděl Guzman.

Malý tlustý proplešatělý narkobaron došel k vojákovi stojícímu vedle židle Harrisona Nobleho a vytáhl mu ze zeleného plátěného pouzdra mačetu. Nebyla nijak zvláštní. Měla rezavé skvrny, zubaté ostří a rukojeť omotanou černou páskou. Byla přes půl metru dlouhá a velmi ostrá.

Angel Guzman beze slova a bez zaváhání mačetu uchopil, sešel se schodů verandy a v dešti přešel nádvoří. Zastavil se před dřevěnou konstrukcí, prudce se rozmáchl mačetou a zkušeným tenisovým backhandem ji zasekl do obnaženého pasu Tibora Cherky. První rána projela masem až k páteři. Druhá rána páteř přesekla a pokračovala hlouběji. Třetí zásek, tentokrát forehandem z druhé strany, úplně oddělil Cherkův trup od zbytku pověšeného těla.

Trup, očividně stále živý, se svíjel v blátě a Cherkova ústa se bez hlesu otevírala a zavírala. Jak se kroutil a přetáčel, z trupu se vyvalily orgány a vypoulily se mu oči.

Harrison Noble, přestože už dlouho nejedl, se pozvracel do klína.

Guzman se na tělo svíjející se v blátě ani nepodíval, vystoupal zpátky na verandu, opláchl mačetu pod proudem dešťové vody stékající z plechové střechy a zasunul ji zpátky do pouzdra strážného. Strážný ani nehnul brvou. Guzman došel k Harrisonu Nobleovi a lehce ho poplácal po rameni.

„Dělali jsme pokusy. Když takhle visí dost dlouho, všechna krev se nahrne do mozku. Bude žít ještě tak šest sedm minut, mozek je plně funkční a snaží se z té prekérní situace nějak dostat. Celkem zábavný.“

„Vy jste šílenec!“

„Věřte mi, že to je váš nejmenší problém, pane Noble. Budete muset otci vysvětlit, proč jste nepochodil.“

„Vy mě chcete pustit?“

„Časem. Až se ještě trochu pobavím na váš účet. A potom s vámi dokonce pošlu vzorek. Rostliny jsme už samozřejmě přesunuli, stejně jako ty bomby, ale věřím, že se s vaším otcem nějak dohodneme.“

Cherkův trup se připlazil blíž k verandě, v blátě za sebou zanechával slizkou stopu z vnitřností.

„Myslím, že vám chce něco říct,“ ušklíbl se Guzman. „Mám mu pomoct do schodů?“

Harrison Noble se znovu pozvracel.

22

Lord William Pilgrim ležel na břiše ve vysoké trávě na okraji planiny v džungli a s tlumeným jekotem, nedůstojným lorda, vytřeštěně sledoval proud mazlavých rudobílých dvoucentimetrových červů, kteří se mu plazili přes hřbet ruky a mířili na jih, zhruba směrem k jeho pasu.

„S dovolením, musím zaječet,“ řekl. „Už mám toho hmyzu tak akorát!“

Garza si pár těch narudlých tvorů smetl do hrsti a hodil do pusy. S chutí je rozžvýkal a spolkl.

„Proboha!“ šeptl Billy zděšeně. Finn, která ležela vedle něho z druhé strany, mu sloupla jednoho červa ze zápěstí a vysála ho.

Billymu se zvedl žaludek.

„Červení červi. Jsou to vlastně housenky,“ vysvětlila mu Finn s úsměvem. „To jsou červi, které najdeš na dně láhví meskalu.“

„A na másle s trochou česneku jsou ještě daleko lepší,“ dodal Garza. „Mají spoustu proteinu.“

„Jij eet smegmakaas!“ zamumlal Guido, který je celou tu dobu vytřeštěně sledoval.

„Oba jste bábovky,“ řekla Finn a usmála se.

„Může mi někdo vysvětlit, proč tady ležíme v křoví, jíme červy a šeptáme?“ zeptal se Eli Santoro. Zajel si ukazovákem pod klapku přes oko a poškrábal se.

„Protože jsme opatrní,“ odpověděl mexický špion Garza. Natáhl se, zalovil v batohu, který měl položený vedle sebe, a vyndal dokonalý vojenský dalekohled značky Steiner. Dlouho paseku pozoroval a pak malý přístroj podal Finn. Ta se chvíli dívala na cosi, co na první pohled vypadalo jako nízký kopec na vzdáleném konci planiny. Kopec byl čtyřhranný s vysokým, komínu podobným výčnělkem přímo uprostřed. Byl celý zarostlý křovím a nahoře se tyčilo několik vysokých, rozložitých akácií, jejichž silné kořeny se zatínaly do půdy džungle černými pařáty se sukovitými drápy.

„Že by chrám?“ tiše řekl Garza.

„Moc malý,“ odvětila Finn, která si zvláštní útvar prohlížela. „Strany mají necelých patnáct metrů.“

„Tak tedy přírodní útvar?“ zeptal se Billy.

„Zdejší džungle je úplně placatá,“ řekla Finn. „Yucatan je v podstatě jedna vápencová plošina. Všechno, co z ní takhle vyčnívá, vyčnívá z nějakého důvodu.“

„Obětní oltář,“ řekl Eli Santoro.

„Moc se díváte na filmy Mela Gibsona,“ opáčil Garza. „Mayové netrávili veškerý čas tím, že někomu vyřezávali srdce z těla. Museli se starat o svou říši. Měli obchody. Řemesla. Zemědělství. A celou vojenskou subkulturu.“

„Vědu,“ dodala Finn tiše a zaostřila dalekohled na tmavou rýhu v zemi přímo před pahorkem. „Je to miniaturní coyocan.“

„Co je to coyocan?“ zeptal se Guido a přitom si znechuceně smetl ze zápěstí jednu housenku.

„To je mayský výraz pro hlemýždě,“ vysvětlovala Finn. „Ta věc vypadá jako komín. Jestli se dostaneme blíž, vsadím se, že uvnitř té věže najdeme zbytky točitého schodiště. Observatoř. V Chichén Itzá je podobná, ale mnohem větší.“

„Proč by něco takového měli zrovna tady?“ zeptal se Garza.

„To nevím,“ řekla Finn. „A proč je tak malá? Jako by ji chtěli skrývat. Tajemství.“

„Možná máte pravdu, přesně to nejspíš chtěli,“ odpověděl Garza.

„A co ty bomby?“ zeptala se Finn a podala dalekohled Garzovi.

„Jsou pryč,“ odpověděl Mexičan. „Zbyly po nich jen výkopy.“

„Že by je ukryli do toho chrámu?“ zeptal se Billy.

„To těžko,“ řekl Garza a znovu se tím směrem zadíval dalekohledem. „Napravo je vidět stopa. Vypadá to, že je vykopali a pak odtáhli někam na sever.“

„Dobrá,“ řekl Billy. „Vy jste viděl, kam vám odtáhli bomby, my jsme si prohlédli chrám a mě tu žerou komáři a všechna havěť, kterou ten váš zatracený Yucatanský poloostrov skrývá. Nechcete tedy průzkum považovat za skončený a rychle se odtud pakovat?“ Angličan vzdychl. „Co já bych teď zrovna dal za pintu Thwaitesu.“

„Ještě se nikam nepůjde,“ řekl Garza. „Tady je v sázce třetí světová válka a ne nějaký prskavky.“

„A já chci vědět, co dělá v takovéhle divočině mayský chrám,“ prohlásila Finn.

„Nic jiného než divočina široko daleko není,“ zabručel Billy.

Garza stále pozoroval mýtinu dalekohledem. Nakonec ho položil a otočil se na Finn. „V zásadě s jeho lordstvem souhlasím,“ řekl Mexičan. „Guzman a jeho lidi musejí být někde blízko. Zdržovat se tu je zbytečný risk. Během čtyř pěti dní se sem můžeme vrátit s posilami. A když tu nebudete vy a vaši přátelé, bude to mnohem bezpečnější.“

„Ten váš Guzman už jednou bomby přestěhoval. Může to klidně udělat znovu,“ odpověděla Finn. „Říkal jste, že je možné, že jsou do toho zapletení Kubánci. Mohli by ty bomby dopravit na pobřeží? A na Kubu?“

„Slyšel jsem…,“ začal Garza váhavě.

„Co jste slyšel?“

„Asi hloupost. Slyšel jsem zvěsti o nějaké ponorce, kterou prý Guzman používá na dopravu drog.“

„O kubánské ponorce?“ ušklíbl se Eli Santoro. „Castro nemá ani dost benzinu na provoz limuzíny, kterou mu před pár lety dal Ted Turner, natož pro ponorku! To jsou nesmysly!“

„Kubánci mají dobré přátele ve Venezuele. Sympatizanty. Nenechte se svým patriotismem zaslepit. Kdyby chtěl Fidel udržet v provozu ponorku, snadno by to zařídil. Můj úřad tuhle alternativu bere velmi vážně.“

„Takže by ty bomby mohli odvézt z Yucatanu?“

„Je to možné.“

„Jistě máte nějaký plán,“ řekla Finn. „Nějakou představu, co tu hodláte dělat. Neříkejte mi, že jste se sem vydal jen tak na blind.“

„Ano, mám.“

„Tak jaký máte plán?“

„Zneškodnit ty bomby. A když bude potřeba, zničit plutoniové jádro.“

„Tím zneškodnit myslíte odpálit?“

„Odstranit jádra a odpálit mechanismus. Jedno víme jistě, Kubánci nemají žádný jaderný program.“

„Ale mohli by to plutonium prodat.“

„Ano.“

„A zvládnete to sám, bez svých lidí?“ zeptal se Billy.

„Budu potřebovat pomoc. Někoho, kdo se trochu vyzná v elektronice.“

„To jsem já,“ řekl Eli.

„A kdo má sílu.“

„Tady!“ ozval se velký holohlavý Holanďan. „Ik heet Guido Derlagen.“

„Tohle je problém Mexika. Nemůžu vás do toho zatahovat,“ řekl Garza a zavrtěl hlavou.

„A co ty potřebné výbušniny?“

„Mám je s sebou,“ řekl Garza. „Dvě kumulativní nálože.“

„A radiace?“ zeptal se Billy. „Ty dozimetry jste určitě neměli jen tak.“

„To není problém, alespoň z krátkodobého pohledu,“ vysvětloval Garza. „Jádra v bombách jsou obalená šestihrannými pláty výbušniny a mají relativně nízký obsah plutonia-240, nižší než sedm procent. Stačí dobré gumové rukavice. Jádra je pouze potřeba vyjmout z pláště. Zatím by stačilo hodit je do nejbližšího jezera.“

„A co támhleta observatoř?“ navrhla Finn.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Garza.

„Vsadím se, že ten komín ční přímo nad jezírkem cenote,“ řekla Finn. „Mayští a aztéčtí astronomové to tak dělali velmi často. Použili cenote nebo umělou nádrž se stojatou vodou a v nich nechali odrážet noční oblohu, aby ji mohli snáz studovat. Na některých dokonce měli očíslovanou síť s namalovanými dělicími čarami nebo řadami kamínků, aby mohli zmapovat celou oblohu.“

„A co navrhujete?“ zeptal se Garza.

„Vy s Guidem a Elim se pokusíte najít ty bomby. Billy a já najdeme vchod do chrámu. Ručím vám za to, že tam bude cenote na plutonium. A do něj můžete ta jádra hodit. Dokonalý úkryt, alespoň prozatím. Než sem stačíte přivolat další jednotky.“ Obrátila se a podívala se na Guida a Eliho. „Našli jste na tábořišti nějaké nástroje?“

„Pár skládacích lopatek, horolezecké sekerky. Taky lana a zednické lžíce. A nějaké světlice. Základní vybavení. Nic zvláštního.“

„To by mělo stačit. Vchod snad nebude zavalený. Nezdá se, že by tu budovu moc přestavovali, pokud vůbec. Je to nedotčené území.“

„A co potom?“ zeptal se Billy ležící mezi Garzou a Finn. „Zahrajeme si kanastu?“

„Budeme utíkat jako o život!“

23

Kardinál Rossi, v elegantních nažehlených šortkách značky Greg Norman, tmavě modrém golfovém tričku Ben Hogan a nejmodernějších botách FootJoy, si pečlivě nastavil míček a odpálil, až bílá kulička odletěla dvě stě metrů na pátou fairway golfového hřiště Windsor Downs na Cat Cay. S lehce nakloněnou hlavou sledoval, jak míček letí, jak obloukem překlenuje terénní zlom a dopadá na green. Na starého pána s burzitidou to nebylo špatné.

„Zdá se, že je vám Bůh nakloněný,“ zabručel James Noble, který jeho přesnou ránu sledoval.

„Jako vždy,“ odvětil Rossi s úsměvem. „To patří k výhodám mé práce.“ Zasunul titanovou hůl do vaku a rozjel se s vozíkem po hracím poli. „Neozval se vám syn?“

„Několik dní s ním nemůžu navázat kontakt.“

„Je v džungli?“

„Ano.“

„S vašimi přáteli?“

„Ano.“

„Dělá mi starost,“ řekl kardinál.

„Vy si s ničím dělat starosti nemusíte.“

„Vždycky je důvod dělat si starosti, se vším,“ odpověděl kardinál. „Strávil jsem více než půl století ve Vatikánu. Viděl jsem všechno, od vražd po zázraky. Starosti provázejí obojí a všechno mezi tím. Hlavní je mít věci pod kontrolou.“

„Mám to pod kontrolou,“ řekl Noble. Vztahy s tímhle Italem pro něj byly neustálým zdrojem roztrpčení. Copak můžete po člověku, který věří v neposkvrněné početí, chtít, aby rozuměl byznysu?

„Ne, nemáte,“ namítl kardinál suše. „Kvůli vám se církev zapletla s nějakým mexickým narkobaronem a kubánským diktátorem.“

„Církev ne,“ ohradil se Noble. „Jedna banka, kterou církev vlastní.“

„Nedělejte ze sebe idiota! Má to přímou spojitost s Vatikánem.“

„Myslíte s Dvanáctkou,“ řekl Noble.

„Nesnažte se mi vyhrožovat tím, co si myslíte, že víte, pane Noble. Loni váš podnik vydělal dvanáct miliard dolarů. Z těch dvanácti miliard zhruba polovinu ve váš prospěch investovali mí přátelé. Mocní přátelé.“

„A kdo komu vyhrožuje teď?“ odfrkl si Noble.

„Já nikdy nikomu nevyhrožuji, pane Noble, jen vás informuji.“

„A co tím chcete říct?“

„Jestli vaše firma neuvede Celatropamin na trh během příštích osmnácti měsíců, budete mít obrovské ztráty. Pokud by k něčemu takovému došlo, Banco Venizia okamžitě stáhne svou podporu.“

„Proč? Uvést na trh nový lék nějaký čas trvá. Ne že bychom potřebovali souhlas FÚPL. Celatropamin je doplněk stravy, a ne lék jako takový.“

Došli k místu, kde spočíval míček kardinála. Ten si vybral menší hůl Callaway, maličko zaváhal a pak do míčku jemně ťukl.

„Já jsem obezřetný muž, pane Noble. Dělám si průzkumy. Celatropamin je ve Spojených státech na seznamu doplňků stravy. Až Federální úřad pro potraviny a léčiva zjistí, že Celatropamin podporuje návykovost všeho, s čím se zkombinuje, od zubní pasty až po kojeneckou stravu, vaše vláda se okamžitě pokusí jeho prodej omezit, ne-li úplně zakázat. Například Celatropamin přidaný do cigaret! Dobrotivý bože!“

„Měl jsem dojem, že právě to byl váš hlavní zájem,“ podotkl Noble cestou k poli světlejší trávy ve střední vzdálenosti.

„A tím se dostáváme zpátky k tomu, zda je situace pod kontrolou. Je do toho zapleteno už příliš mnoho lidí. Jakýkoli únik informací by měl katastrofální následky.“

„Myslíte Guzmana?“

„Ano.“

„A Kubánce?“

„Ano.“

„Máte prostředky k tomu, abyste situaci zvládl?“

„Ty nejlepší.“

„A kdy budete něco vědět?“

„Zítra večer. Zítra má dojít k odběru.“

„Bude mít potřebný vzorek?“

„Jestli ne, zabiju ho,“ prohlásil Noble.

Rossi došel k míčku a vytáhl z vaku zbrusu novou hůl Ping. Poklekl, aby si promyslel odpal. Osm metrů do kopce s mírným zalomením doprava. Vyhodil do vzduchu utržené stéblo trávy. Skoro žádný vítr. Kardinál se postavil, zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Obrátil se na Nobleho s nepřítomným výrazem.

„Jestli ho nebude mít, zabiju já vás,“ řekl. Obrátil se zpátky k míčku a odpálil.

Max Kessler stál se sepjatýma rukama uprostřed Boulder Bridge v parku Rock Creek a přes zábradlí pozoroval mělký potůček, který pod starým jednoobloukovým mostkem z dvacátých let protékal. Kromě slabého zurčení vody a šumění větru v korunách okolních stromů tam panovalo úplné ticho. Po silnici za jeho zády už dobrou půlhodinu neprojelo jediné auto. Byl krásný večer, poslední zbytky světla washingtonského letního dne pomalu pohlcovala tma. Stromy byly dostatečně mohutné, aby zamezily použití optického laseru na nahrávání hlasů, a s vodou bublající pod mostem by nebyl k ničemu ani odposlech, který by jeho protějšek mohl mít, pokud by šlo o nějakou nechutnou provokaci. Kessler měl navíc pro jistotu v saku kapesní detektor, který mohl zachytit doslova jakýkoli rádiový signál z vysílačky.

Vysoký holohlavý muž stojící vedle něho byl doktor Simon Andrew Grunnard. Grunnard měl těžké kostěné brýle a ortopedické boty. Byl vedoucím výzkumu firmy Léčiva Noble a ředitelem oddělení etnobotanického výzkumu. Ke Kesslerovi se dostal přes velmi spletitý řetězec kontaktů, který začínal v Las Vegas a vinul se celou zemí až do výzkumného střediska Noble v Chapel Hill v Severní Karolíně.

„Tak snad začneme,“ zamumlal Kessler.

„Nevím, jestli dělám správnou věc,“ odpověděl Grunnard.

„Já nejsem vaše svědomí, pane doktore. Jsem tu, abych prosadil vaše zájmy a zároveň případně své vlastní. Nepřišel jsem s vámi diskutovat o tom, co je správné a co ne.“

„Je to pro mě těžké.“

„To věřím,“ řekl Kessler. „Ale upřímně řečeno, vůbec mě to nezajímá.“

„Co víte o Celatropaminu?“

„Firma Noble se chystá uvést na trh lék s názvem Celedawn.“

„Prostředek na snížení váhy.“

„Ano.“

„A v jaké formě?“

„Bude to volně prodejná výživná tyčinka.“

„Náhražka stravy?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Do osmi měsíců. Čekáme, až nám doručí vzorek základní suroviny.“

„A co je ta základní surovina?“

„Rostlinný výtažek, ze kterého se ten lék dá syntetizovat.“

„Bez něj lék syntetizovat nejde?“

„Možné to je, ale mnohem jednodušší je naklonovat molekuly z původního rostlinného zdroje. Proto poslali etnobotanické lovce rostlin do Amazonie.“

„To vy jste Celatropamin objevil?“

„Místo výskytu původní rostlinné suroviny, ano. V Yucatanu.“

„Jak jsem vyrozuměl, ten lék pochází z nějaké zmutované rostliny.“

„Ano, z malého ložiska radikálně změněné Allamanda cathartica. Nikde jinde jsem ji neviděl.“

„Přivezl jste si nějaké do Chapel Hill?“

„Ano. Vzorek, který stačil na menší výzkum.“

„Ale ne na syntetizaci.“

„Ne.“

„Ten lék je údajně vysoce návykový, že?“

„Sám o sobě ne. Ale všechno, s čím se smíchá, se stane vysoce návykovým.“

„Takže lidé získají návyk na tyčinky Celedawn.“

„Ano. Ty tyčinky jsou zároveň laxativa. Člověk, který bude jíst jen tyhle tyčinky, rychle zhubne. Ovšem dlouhodobé užívání může být dost nebezpečné. Přinejmenším hrozí dehydratace.“

„A ten Celatropamin se dá přidat do jakéhokoli produktu?“

„Ano.“

„Se stejnými výsledky?“

„Ano.“

„A kdyby se tyhle informace předčasně dostaly na veřejnost?“

„Nejspíš by ho okamžitě zakázali.“

„A firma Noble by na tom pořádně prodělala.“

„Ano.“

„Ale dalo by se na tom i vydělat, kdyby někdo předem věděl, že lék zakážou dřív, než se dostane na trh. Pokud byste rychle prodal akcie.“

„O akciových trzích nic nevím, ale rozumím vám, ano.“

„A máte předkupní právo na akcie?“

„Pracuji u Nobleho pětadvacet let. Od samého začátku.“

„A chtěl byste odejít do penze bohatý.“

„To je dost neomaleně řečeno,“ odpověděl Grunnard.

„Já jsem neomalený člověk, pane doktore.“

„Můžete mi pomoct?“ zeptal se etnobotanik.

„Můžeme pomoct jeden druhému.“ Max Kessler se usmál. Vzal vyššího muže za loket a vedl ho přes most. „Trochu se projdeme a probereme detaily.“

24

Tábor cítili dřív, než ho uviděli. Silný zápach asi stovky mužů, kteří žijí v těsném prostoru a skoro se nemyjí. Tělesné pachy, výkaly a do toho sladkokyselá vůně jídla vařeného na ohništích. Než dorazili na okraj velké paseky, bylo už navečer a proti zapadajícímu slunci se tyčily strohé siluety strážních věží.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptal se Eli Santoro šeptem. Vedle něho, v listí na samém okraji džungle, ležel Garza a díval se dalekohledem před sebe. Tábor tvořil velký obdélník obehnaný valem z nahrnuté zeminy, na kterém stála palisáda z bambusových kůlů. V každé věži byli dva strážní s kulomety ráže .50. Hlavní bránu z bambusu a ostnatého drátu hlídali další čtyři muži. Přes špičky bambusové palisády na opačném konci tábora vykukovala rozpadlá zřícenina starého chrámu. Bylo tam nečekaně hlučno – křik, smích a jakýsi neutuchající hukot.

„Jsou hluční,“ komentoval to Guido, který na širokých zádech nesl Garzův batoh. Nervózně si přejel rukou po holé hlavě.

„Nedbalí,“ odpověděl Garza. „Je jim jedno, kdo je uslyší.“

„Jsou uprostřed džungle, proč by se tím měli trápit?“ podotkl Eli.

„Kvůli takovým, jako jsme my,“ řekl Garza ponuře.

„Ještě jste mi neodpověděl na otázku,“ řekl Eli. „Jak se dostaneme přes ty hlídače a strážní věže?“

„Ta zřícenina,“ odpověděl Garza, „to je jediné místo, kam není z věží vidět.“

Stejně jako většina starobylých mayských chrámů, i ten, který tvořil část východní hrany tábora, se stavěl na etapy po několik staletí, každá dynastie si něco přistavěla. Tento chrám, dosud neobjevený, neodkrytý a nevyrabovaný, byl nejméně pětadvacet století starý a kdysi se musel tyčit nejméně třicet metrů nad okolní džunglí. Nyní byl sotva šest metrů vysoký a celý porostlý šlahouny popínavých rostlin, stromy a hustým křovím, takže šlo stěží poznat, že se jedná o umělou stavbu.

Než se Garza, Eli a Guido doplazili na opačný konec mýtiny, trvalo to přes půl hodiny, takže už byla téměř tma. Garza měl pravdu; tam, kde zdi chrámu převyšovaly val z nahrnuté zeminy, nestála palisáda a samotná stěna byla mírně šikmá, takže na ni nebylo vidět ani z jedné rohové strážní věže. Trojice počkala dalších patnáct minut, než padla úplná tma, a pak jednoduše přeběhla mýtinu a vyšplhala po spleti šlahounů a větví, kterými byla lehce se svažující stěna pyramidy porostlá.

„A co teď?“ zeptal se Eli, když se přikrčili za rozpadlé pozůstatky obrovské sochy jaguára stojící na rohu tvořeném chrámovými stěnami. Dlouhý obdélníkový prostor se teď rozkládal přímo pod nimi. V severní části stála na kůlech velká hlavní budova s plechovou střechou, u jižní stěny vedle hlavní brány několik menších ubikací a na opačném konci tábora velký montovaný hangár typu Quonset z druhé světové války. Před Quonsetem stál otevřený plátěný stan na kovové konstrukci. Pod rozhrnutým plátnem viselo několik obloukových světel a dozadu odtud vedly tlusté kabely. Zevnitř se ozývalo tlumené hučení generátoru. Na těžkých dřevěných kozách, které vypadaly jako speciálně pro ten účel vyrobené, tam ležely dvě bomby. Pod plátnem byli vidět čtyři muži: tři z nich zařízení demontovali, čtvrtý na ně dohlížel. Všichni čtyři měli na sobě vojenské uniformy, na rozdíl od strážných a ostatních mužů v táboře, kteří měli běžné maskáče. Všichni čtyři měli chirurgické roušky a všichni čtyři byli Číňané.

„Oosters?“ podivil se Guido.

„Co tady sakra dělají Číňani?“ zeptal se Eli.

Odpovědělo mu charakteristické cvaknutí kohoutku automatické pistole.

„Na to samý bych se mohl zeptat já vás,“ ozval se hlas s podivným přízvukem a ze tmy se vynořil Arkadij Tomas Cruz.

*

„Ten odpornej tunel snad nemá konec,“ mumlal Billy Pilgrim, když prosekával houští v úzké chodbičce vedoucí hluboko do nitra observatoře či chrámu. Najít vchod Finn netrvalo ani deset minut, ale teď už se více než hodinu prosekávali tunelem; jeden svítil baterkou a druhý se oháněl mačetou a ostatními nástroji, které jim Garza nechal.

„Nebuď takový morous,“ okřikla ho Finn s baterkou v ruce. „Tohle je důležité, před námi se sem ještě nikdo nevloupal. Je to tu netknuté. Kdo ví, co tam najdeme.“

„Nejspíš brouky,“ odpověděl Billy. „Všelijaký kousavý potvory, a když ne brouky, tak hady. A možná obojí.“

„Podívej,“ zašeptala Finn. Posvítila velkou svítilnou na stěny. Kdysi dávno, snad před čtyřmi nebo pěti sty lety, někdo omítl obrovské kameny vrstvou malty. Malta ještě za vlhka posloužila jako podklad pro sérii nástěnných maleb, které se táhly ve výšce očí po celé stěně. „Jsou stejné jako v kodexu, který jsme našli na té lodi,“ řekla Finn. Bylo tam několik ozdobných pruhů, zjevně se španělskými vojáky, a jeden s mužem v ocelové přilbici, ale v mayském plášti z peří. „To je Cortés,“ šeptala Finn. „Musí to být on.“

„Dokážeš z toho něco vyčíst?“

„Moc ne. Jen to, že před příchodem Cortése bylo toto místo užívané královskou rodinou. To zobrazuje ten glyf s mužem ve velké čelence.“

„Královská observatoř?“

„Je to možné,“ přikývla Finn, „ale tahle malba pochází z mnohem pozdější doby.“

„Můžeš mi ještě jednou připomenout, co tady děláme takhle v noci, když kolem zuří nějaká revoluce a bují džungle?“ zeptal se Billy, který zastavil, aby si odpočinul, ruce si opřel o kolena a rozdýchával namáhavé sekání mačetou do kořenů křovin, kterými byl tunel zarostlý.

„Garza se někde potřebuje zbavit plutoniových jader,“ odpověděla Finn. „A to znamená, že pod tímhle chrámem musíme najít cenote.“

„Aha, už vím,“ znaveně přikývl Billy. „Plutoniová jádra z vodíkových bomb, které jsou patrně v rukách mexického narkobarona.“ Zvedl mačetu a znovu se pustil do boje s křovím. „Jak to, že se vždycky do něčeho takového zapleteš, Fiono? Vysvětli mi to ještě jednou.“ Z prsou mladého britského lorda se vydral srdceryvný vzdech. „Minule to byly tajemné symboly na Rembrandtově obraze a tajfuny, předtím to byli škorpioni v Libyjské poušti a potopené lodě a ještě předtím, pokud vím, ukradený Michelangelo pod ulicemi New Yorku.“ Zavrtěl hlavou. „To už vyžaduje skutečný talent, ne?“

„Mám na to zkrátka štěstí,“ odpověděla Finn. „A sekej.“

„Krucifix!“ zabručel Billy. Rozmáchl se mačetou, ale v tu chvíli se mu propadla zem pod nohama a on zmizel.

„Jsme tu kvůli těm bombám, co mají dole,“ odpověděl Garza zpříma, plynnou angličtinou.

„Mexičan, co?“ řekl Arkadij.

„Centro de Investigación y Seguridad Nacional.“

„Aha.“ Arkadij stále mířil tmavě šedou pistolí Makarov na Garzovo břicho.

„A vy?“ zeptal se Garza. „Cubano, sí?“

„Sí, da.“

„Tak takhle,“ pokýval hlavou Garza.

„Ano, takhle,“ přitakal Arkadij. „Hnědý Rus. Někdy mi říkají Rubano.“

„A ti Číňani?“

„Moji přátelé.“

„Jsou tu kvůli těm bombám?“

„Guzman si to myslí.“

„Guzman, Angel Guzman? Ten narkobaron?“

„On si tak neříká.“

„Copak ten myslí?“

„Je to šílenec. A maniaci by neměli mít vodíkové bomby. Stalin a vodíková bomba taky nemohli existovat na jedné planetě. Stalin musel z cesty.“

„Mluvíte tak sebejistě.“

„Jsem napůl Rus. My Rusové se v těchhle věcech vyznáme.“

„Proč bych vám měl věřit?“ zeptal se Garza.

„Zaprvé, mířím na vás pistolí. A zadruhé, proč bych vám lhal, když bych vás mohl rovnou zastřelit?“ Arkadij se podíval na druhé dva muže. „Kdo je tohle?“

„Přátelé. Část archeologické expedice, která se připletla do cesty obrovským mravencům.“

„Slyšeli jsme, že tu někde jsou. Guzman si myslí, že ta monstra stvořily ty bomby. Tvrdí, že to je znamení, že se má stát mexickým králem.“

„Yucatanský Idi Amin.“

„Něco takového.“

„Tak co teď uděláme?“

„Nejdřív byste mohl schovat tu pistoli.“

Arkadij mírně sklonil hlaveň.

„Tak co teď?“

„Budeme spolupracovat. Asi kilometr odtud je chrám nebo nějaká observatoř. Tam ty bomby ležely.“

„To vím.“

„Tihle lidé mají přátele, kteří tvrdí, že se pod tím chrámem skrývá tajné jezero. Vy přinesete jádra bomb a my je do něj hodíme.“

„Chystali jsme se ty bomby odpálit, zbavit se jich i Guzmana zároveň.“

„A proměnit pár kilometrů mojí země v zamořenou pustinu?“

Arkadij pokrčil rameny. „Kubánská pustina to nebude, takže to není můj problém.“

„Váš ne, ale můj.“

„Máte něco, čím odpálíte pláště?“

„V batohu.“

„Chtěli jsme je odpálit na dálku.“

„A včas utéct?“

„Bylo by to těsné, ale naši čínští přátelé tvrdí, že bezpečné.“

„Kdyby vaše orientální přátele zatkli, nadělalo by to spoustu problémů. Mezinárodních problémů.“

„Nebo kdyby chytili Kubánce,“ usmál se Arkadij. „Zvlášť když je napůl Rus.“

„Nejlepší bude se tomu vyhnout, zvlášť když máme společný cíl. Alespoň podle toho, co tvrdíte.“

„Vy mi nevěříte?“ zeptal se Arkadij.

„Já nevěřím ničemu,“ odpověděl Garza. „To patří k mé práci.“ Mexičan chvíli mlčel. „Příměří?“

„Prozatím,“ souhlasil Arkadij. „Než vymyslíme, co dál. Příměří.“

25

„Billy!“

Pár okamžiků se neozývalo nic a pak Finn zaslechla slabé zasténání.

„Billy! Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě, že jsem v pořádku. Jenom jsem se propadl podlahou mayskýho chrámu a rozbil jsem si hlavu o nějakej zatracenej naleštěnej šutr! Bůh ví, třeba to je obří krunýř nějakýho odpornýho zmutovanýho neřáda, co se mě chystá spolknout zaživa, ale stejně houby poznám, protože tady dole v tý noře je tma jako v pytli, víme?“

Znovu zasténal.

Finn se hlasitě rozesmála. Když se může takhle rozčilovat, nebude těžce raněný. Vyndala z batohu, který jim dal Garza, dlouhé lano a pevně je přivázala k zahnutému kořenu vykukujícímu ze stěny chodby.

„Jdu dolů!“ zavolala. Hodila konec provazu do zubaté díry v podlaze chodby, batoh si nasadila na záda a řetízek baterky zacvakla na opasek, otočila se a pomalu začala šplhat po laně dolů.

Podlahu pokrývala hustá vegetace, která sem za staletí pronikla, s kusy rozbitých vápencových desek, jimiž se Billy propadl – nejspíš proto, že byly vlhké a zvětralé. Finn si odepnula baterku a posvítila do místnosti. Byla poměrně velká, nejméně pět metrů dlouhá a dva a půl metru široká se starým stropem čtyři metry nad nimi. Stěna, proti níž stála, byla úplně holá, až na jediný glyf uprostřed dokonalého kruhu. Na první pohled se zdálo, že zobrazuje jakýsi spirálovitý náčrtek. Finn posvítila dál, hledala Billyho.

Našla ho, jak sedí skrčený na kamenném výstupku ze stěny a drží se za koleno. Na stěně za ním byl namalovaný obrovský jaguár.

„No, tak jsme konečně tady,“ řekl Billy. „Ovšem otázka je, kde vlastně.“

„V pohřební komoře,“ odpověděla Finn bez zaváhání. Srdce se jí rozbušilo vzrušením. „Myslím, že sedíš na nebožtíkovi.“

Billy vyskočil, jako by byl kámen pod ním rozpálený doruda. Finn posvítila dolů.

„Proboha!“ zašeptala.

Římsa, kterou Billy použil jako sedátko, bylo ve skutečnosti víko ohromné obdélníkové kamenné schrány. Schrána, sarkofág, byla vyrobená z velkých desek z lámaného vápence. Sahala více než metr do výšky a v podstatě zabírala celou jednu stěnu komory, čili měřila tři nebo čtyři metry. Postranní desky i víko byly pokryté rytinami a malbami, jejichž barvy byly stejně čerstvé a zářivé, jako když je před půl tisíciletím do vlhké omítky nanesli.

Náměty byly klasické, netopýři, jaguáři a ptáci kroužící v překrásných vzorech, mayský panovník uprostřed s obrovskou čelenkou z peří na znamení své hodnosti, s obřadním kopím a štítem v ruce. Hruď měl zakrytou kyrysem z nefritů a na hlavě měl nefritovou přilbici ve tvaru řvoucí jaguáří tlamy. Na opasku měl bohatě zdobený meč z obsidiánu a v druhé ruce obsidiánovou bitevní palici.

Jednu ruku měl zdviženou a ukazoval jí k opačnému konci masivního víka, kde po nebi letělo cosi, co vzdáleně připomínalo staromódní kosmickou kabinu Mercury, a nechávalo za sebou ohnivou stopu.

„Eric, jak se jmenoval?“ řekl Billy, když Finn na vyobrazení posvítila.

„Von Däniken,“ odpověděla Finn. „Vozy bohů. Měl takovou prazvláštní teorii o starověkých vesmírných lodích. Historických UFO. Ve skutečnosti jde o mayské zobrazení planety Venuše, kterou považovali za hvězdu. Skoro celá mayská a aztécká kosmologie byla založená na tranzitu Venuše přes rovník. A byla téměř dokonale matematicky přesná.“

„S tímhle na mě nechoď,“ řekl lord Billy. „Já jsem musel mít doučování, abych z matematiky vůbec prolezl.“ Pak se odmlčel. „Ale zdá se mi, že ukazuje na tu kulatou věcičku na stěně.“

Finn posvítila baterkou na velký kulatý glyf, který uviděla, když do komory sestoupila.

Měřil nejméně půl metru v průměru a i při bližším prozkoumání vypadal jako spirálovitá čmáranice znuděného školáka. Nalevo bylo několik sestupných spirál, které sahaly dolů k úzkému obdélníku, a z kruhového ornamentu uprostřed se šikmo vzhůru vinula komplikovaná změť vzájemně propletených obrazců k dalšímu kruhu vpravo nahoře. Oba kruhové obrazce byly označené obrysem lidské ruky. Finn viděla spousty mayských hieroglyfů, ale něco podobného ještě nikdy.

„Dokážeš to rozluštit?“ zeptal se Billy.

„Ani náhodou,“ zakroutila hlavou Finn.

„Třeba to ani nic neznamená,“ řekl Billy.

„To těžko,“ odpověděla Finn. „Tohle je královská hrobka. Všechno, co tu je, má nějaký význam.“

„Ale není tu žádné jezírko.“

„Neříkej, to jsem si nevšimla,“ ušklíbla se Finn a dál zkoumala kruhový obrazec.

„Myslel jsem, že takovéhle obrysy rukou malovali jenom jeskynní lidé,“ řekl Billy.

„Ty jsou běžné v mnoha kulturách, ve Střední Americe určitě.“

„Takovéhle věci jsem si kreslil ve škole,“ mumlal Billy. „Hlavně při hodinách, které mě moc nebavily. Při počtech a řečtině pana Piemana. Všichni si něco podobného kreslili. Posílali jsme si je a zkoušeli jsme, kdo nakreslí nejsložitější bludiště.“

„To je ono,“ řekla Finn, která dál upřeně hleděla na starou kruhovou kresbu na stěně.

„Co?“ zeptal se Billy.

„Bludiště. Mapa. Ta hadovitá věc je skoro určitě schodiště ve věži observatoře nad námi. Ten obdélník je pohřební krypta. Ten druhý kruh na konci bludiště bude cenote.“

„Ale kde chceš začít?“ zeptal se Billy. „Jak se do toho bludiště dostaneme? Nevidím tu žádný vchod.“

Finn se o krok přiblížila a upřeně se zadívala na mapu na stěně. Obrys ruky na glyfu byl umístěn uprostřed kruhového obrazce nad sarkofágem. A právě ruku na hieroglyfu teď pozorně studovala. Váhavě se natáhla a přitiskla svou ruku na obrys namalovaný před pěti sty lety. Pasovala tam tak přesně, až ji zamrazilo.

„Zmáčknout,“ zamumlala. A udělala to. Ozvalo se hrdelní zaúpění, jako by způsobila bolest samotné zemi kolem nich, a pak se obrovský kruhový glyf otočil na neviditelných závěsech a odhalil temný vchod do tunelu za zdí.

„Prevíti mizerný,“ ulevil si Billy, který zíral na zející otvor. „Celou dobu to tu schovávali.“

Finn ucítila na tváři závan chladného větru.

„Vede to ven.“

„Ale nepolezeme tam, že ne?“ ujišťoval se Billy. „Co ostatní? Jak by nás našli?“

„Mám dojem, že jsem v tom batohu od Garzy viděla svítící tyčinky.“

„A co s nimi?“

„Necháme za sebou stopu jako z drobečků, aby nás našli. Jestli chceme najít hlubokou nádrž, kam hodíme ta plutoniová jádra, jinak to nepůjde.“

Billy zalovil v batohu a vytáhl plnou hrst dvaceticentimetrových hůlek. Spočítal je.

„Osmnáct.“

„To by mělo stačit. Jednu zlom a jdeme.“

Billy vzdychl. Ohnul jednu plastovou hůlku, rozbil křehkou vnitřní skleněnou ampulku a aktivoval chemickou reakci. Pohřební komoru zalilo slabé zelené světlo. Finn sevřela baterku a prolezla otvorem. Billy si nasadil na záda batoh a s nešťastným povzdechem vyrazil za ní.

„Půl legie, půl legie, půl legie vpřed, všech šest set kupředu, do Údolí smrti. ‚Kupředu, lehkooděnci! Nabít zbraně!‘ zavelel: Do Údolí smrti vjelo šest set mužů.“

„Zavři zobák!“ okřikla ho Finn.

26

„Tak tohle rozhodně nemůže vyjít,“ reptal Eli Santoro, když si stáhl do očí maskáčovou čepici a spolu s ostatními se rychlým krokem vydal na druhý konec tábora.

„Já myslel, že vy Američani vždycky myslíte pozitivně,“ řekl Arkadij Cruz, který vedl Eliho a Guida dozadu k palisádě a k jedné z chatrčí u stěny vedle brány. Cruz těm dvěma našel vhodné uniformy členů malé armády Angela Guzmana a teď se chystal vyzbrojit je až po uši.

„Vlevo hleď,“ procedil Cruz mezi zuby. Eli se podíval. Vedle chatrče stály za sebou tři džípy, ve kterých se vojáci pohybovali po okolí.

„Umíte to řídit?“ zeptal se Cruz.

„Ano.“

„A co vy?“ zeptal se Cruz Guida, který se nad ním tyčil a daleko převyšoval i všechny Guzmanovy vojáky, které zatím Cruz viděl.

„Positief,“ přikývl mohutný Holanďan. „Makkelijk.“

„Řekněme, že to znamená ano,“ řekl kapitán ponorky.

„Znamená,“ přitakal Garza. „Tak jaký je plán?“

„Vy proniknete do skladu zbraní, seberete tam pár věcí, které budeme potřebovat, a pak to provedete jako John Wayne ve Fort Apache.“

„Cože?“ zeptal se Eli zděšeně.

„Fort Apache, Žlutá stuha a Rio Grande. Přece ta trilogie Howarda Hawkse. Co jste to za Amíka, gringo?“

„A co vy jste za Kubánce?“ odvětil Eli.

„Jsem Kubánec, co se na nudných hlídkách rád dívá na staré filmy,“ zasmál se Cruz. Vyběhl po třech vratkých schodech a přikrčený vešel otevřenými dveřmi do provizorní zbrojnice. Chatrč s plechovou střechou byla cítit žhavým kovem a zbrojním olejem. Byla tam úplná tma.

Eli stěží rozeznával stojany s puškami a regály s dřevěnými a papírovými krabičkami nábojů. Cruz podal Elimu a Guidovi stejné zbraně. Vypadaly jako staré AK-47, které mají podvěsnou raketnici s vlastní spouští v přední části pod hlavní. Takový popis nebyl daleko od pravdy.

„Ruské granátomety GP-30,“ řekl Cruz, když jim zbraně podával spolu s plátěnými pytlíky plnými nábojů. „Zatlačte nábojnici do hlavně, a až uslyšíte cvaknutí, zmáčkněte spoušť. Než vystřelíte, dejte si pozor, abyste je měli zapřené o rameno, jinak vám to utrhne ruku. Dostřel je asi sto až sto padesát metrů. Rozumíte?“

„Rozumím,“ přikývl Eli.

„Rozumím,“ řekl Guido, který něco podobného používal, když jako jeden z posledních holandských mužů koncem devadesátých let absolvoval povinnou vojenskou službu.

Vzal jeden buclatý 40milimetrový granát, vložil ho do hlavně a zkušeně zasunul. Ozvalo se hlasité cvaknutí.

„Dobrá,“ řekl Cruz a podal Garzovi raketomet podobný bazuce. „Já budu řídit první džíp a vy pojedete se mnou,“ řekl a kývl na Garzu. „Raketometem sejmete tu velkou půlkruhovou boudu, abychom vyvolali zmatek, a pak nabereme jednoho z mých čínských přátel s jádrem.

Vy Američani vyrazíte za mnou a vezmete toho druhého s druhým jádrem. Holanďan pojede poslední a nabere zbývající dva muže. Jeden z nich je velitel. Jmenuje se Wang Fej-chung, ale říkají mu plukovník. Chlápek s ošklivou jizvou na tváři. Ten už je ozbrojený, ale to Guzman neví. Ten se svým společníkem připraví nálože, které jste přivezli. Plukovník má za úkol odstranit Guzmana, pokud bude mít příležitost. Ven se prostřílíme hlavní branou a doufejme, že vaši přátelé už našli místo, kde se těch jader zbavíme, a že si na nás Guzman nestačí vylít vztek. Včera přesekl jednoho chlapa mačetou. Nic pěknýho.“

„To jste nás povzbudil,“ zabručel Eli.

„Tak do toho, gringos,“ zazubil se Cruz a vyšel ven z chatrče se třemi dalšími muži v patách. Zdálo se, že jim žádný z vojáků v táboře nevěnuje pozornost. Po Guzmanovi nikde ani stopa. Čtyři Číňané se ochomýtali kolem stanu před plechovým hangárem.

„Máte s tím plukovníkem domluvenej nějakej signál, že jsme připravený?“ zeptal se Eli a nervózně se rozhlédl po táboře. Trochu moc lidí a moc zbraní.

„První výstřel,“ řekl Kubánec. „Vamos!“

Cruz bez sebemenšího zaváhání vyšplhal do nejbližšího džípu, pokynul Garzovi na plátěné sedadlo spolujezdce a nastartoval. Garza se snažil být s raketometem co nejmíň nápadný, ale to dost dobře nešlo. Přesto si jich nikdo ani nevšiml. Eli nasedl do druhého džípu a nastartoval burácivý motor. Možná to tak dělali každý den, podvečerní obhlídku okolí tábora.

Eli za sebou slyšel, jak Guido nastartoval třetí džíp. Kubánský John Wayne natúroval motor do vysokých obrátek a s hrůzostrašným zakvílením zmizel v oblaku prachu, a pak už všechno nabralo neuvěřitelně rychlý spád.

Eli měl co dělat, aby se s nadskakujícím a klouzajícím autem stačil udržet za Cruzem, ale přesto v předním džípu matně rozeznal mohutnou siluetu Garzy, který se vztyčil na plátěném sedadle a zamířil raketometem na plechovou boudu.

Ozvala se exploze, jako hlasité tlesknutí, z raketometu vyšlehl dvoumetrový plamen a plechová bouda se jakoby kouzlem celá nadzvedla a přímo před jeho očima se úplně rozpadla. Eli si v tom zmatku všiml, jak jeden z čínských techniků cosi popadl ze stolu na kozách a hodil to dozadu do džípu, a pak už byla řada na něm.

Pomalu zajel džípem blíž právě včas, aby druhý technik naskočil na sedadlo vedle něj. Muž beze slova popadl granátomet, nabil ho, dřepnul si na sedadlo a opřel tlustou hlaveň o rám dveří.

Eli sotva vnímal rychlou střelbu a pak, když se dokodrcali k hlavní bráně, uviděl, jak na verandu budovy velitelství s plechovou střechou vyšla malá, zavalitá postava.

Ten muž měl v ruce pistoli a na kulaté dětské tváři s přihlouplým knírkem, padesát let vyšlým z módy, nechápavý výraz bezmocného vzteku. Najednou, jako mávnutím kouzelného proutku, či ve stupidním kresleném seriálu, tvář vcucla sama sebe a zmizela v tragikomické explozi mozku, krve a dalších tkání, jako by se narkobaronův krk rázem proměnil ve vybuchující sopku.

Bezhlavé tělo ještě chvíli stálo a pak se zhroutilo jak loutka s přestřihanými provázky. Eliho pasažér si opřel granátomet, zamířil přes hlavy Cruze a Garzy a vypálil. Ozval se hlasitý rachot a Eli viděl, jak granát přeletěl přední džíp a prorazil bránu.

Odněkud se ozval výkřik a Eli koutkem oka zahlédl, jak muže vedle něho doslova vyhodila ze sedadla a srazila k zemi dávka ze samopalu, která ho ve zlomku vteřiny zabila. Nebyl čas truchlit ani mít strach. Brána v palisádě přímo před ním se po výbuchu granátu změnila v hořící stěnu a pak najednou byl venku z tábora, řítil se po úzké cestě do džungle, kde ho pohltila tma. Bitva skončila. Teď byla na řadě honička.

27

Finn posvítila baterkou do otvoru. Podlaha chodby byla rozpukaná a vlhká, což znamenalo, že tudy protékala voda. Uviděla druhou chodbu, součást bludiště, nízký oválný tunel, ve kterém by se museli hodně přikrčit.

„Zase si zahrajeme Jeopardy?“ zeptal se Billy, když došel k ní. Od té doby, co se přidal k posádce Hispanioly, se z něj stal oddaný fanoušek Alexe Trebeka a jeho návykového pořadu. „Já jsem pro tu hlavní chodbu.“

„Protože se nechceš hrbit,“ odvětila Finn.

„Ne,“ ohradil se Billy, „protože ta hlavní chodba je mokrá, a vodu přece hledáme, ne?“

„Bod.“

„Díky.“

Finn posvítila do užší štěrbiny a vydala se za světlem. Billy šel hned za ní, ale nejdřív hodil ke vchodu druhou svítící tyčinku, kterou označil cestu. Vzápětí už své volby litoval; kluzké stěny chodby byly jen pár centimetrů od jeho ramen. Jakmile se nepatrně odchýlil ze středu tunelu, pažemi se otíral o stěny a s každým takovým dotykem si s klaustrofobickými pocity uvědomoval, v jak stísněném prostoru se pohybují. Snažil se soustředit pohledem na poskakující kužel Finnina světla před sebou a zatínal zuby, aby nekřičel hrůzou, které by rád dal průchod. Stísněné prostory rozhodně neměl rád.

Jak postupovali dál, k tenké stružce na podlaze se přidávaly další téměř neviditelné pramínky, které vytékaly z uzounkých puklin ve vápencových stěnách a stropu chodby. Po dvaceti minutách se brodili až po kolena. Billy zastrčil další svítící tyčku do pukliny ve stěně.

„Co budeme dělat, když to ještě stoupne?“

„Plavat,“ odpověděla Finn a otočila se na něj s úsměvem. Billy však věděl, že má taky strach. Postupovali tedy dál. Billy cítil, jak se jeho napětí a klaustrofobie stupňují.

„Zkus si opakovat násobilku. Tím se odreaguješ,“ radila mu Finn.

„Říkal jsem ti, že matiku nemám rád.“

„Tak si vyčasuj pár latinských sloves.“

„Amo, amas, amat, amamus, amatus, amant.“

„Co to znamená?“

„Milovat.“

„Zkus ještě něco.“

„Ad praesens ova cras pullis sunt meliora.“

„A co zase bylo tohle?“

„Vejce dnes jsou lepší než slepice zítra.“

„Lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše.“

„Něco takového.“

„Ticho!“

„Silentium.“

„Ne, vážně.“

„Profecto.“

„Buď zticha a poslouchej!“

Billy konečně pochopil. Zastavil se a zaposlouchal se.

„Co?“

„Ozvěna,“ řekla Finn vzrušeným hlasem.

„A co to znamená?“

„Že se ta chodba někde vpředu rozšiřuje. Jeskyně. Cenote. Tam nejspíš všechna ta voda teče.“

„Tak honem pojď,“ zavelel Billy. Vyrazili kupředu. Po pár metrech se chodba začala ještě víc zužovat, studená voda jim prudce narážela zezadu do nohou. Billy se musel natáhnout a chytit se vápencových stěn, aby mu silný proud nepodrazil nohy. Jak postupovali dál, zdálo se, že se stěny čím dál víc sbíhají. Billy se nejdřív domníval, že jde o výplod jeho fantazie, další divokou scénu jak vystřiženou z Indiana Jonese, ale pak si uvědomil, že tahle hrůza je skutečná. Stěny se skutečně přibližovaly k sobě. Po pár minutách už nemohli postupovat čelem dopředu a museli se posouvat bokem, až se nosem skoro dotýkali stěn. Čím byla chodba užší, tím voda přirozeně stoupala víc, takže jim sahala až do podpaží. Billy věděl, že už to moc dlouho nevydrží. Začaly mu drkotat zuby.

„Je to dobrý?“ zeptala se Finn, která se otočila a posvítila na něj baterkou.

„Pokračuj,“ sykl a dral se dál.

Za vteřinu světlo zhaslo a Billy zděšeně vyjekl, lekl se, že Finn zmizela v nějaké díře před ním. Pak se světlo znovu rozzářilo a zurčení vody jako by o tisíc procent zesílilo. Billy udělal potácivý krok kupředu a najednou stál v ohromné otevřené jeskyni, kam se z průrvy za ním valila voda jak z prasklého potrubí. Finn posvítila baterkou kolem dokola.

„Kde to jsme?“

„Myslím, že v nebi,“ řekla přidušeným hlasem.

Jeskyně nebyla větší než dvouposchoďový rodinný domek, kterému dávno zmizela střecha. Přímo nad jejich hlavami bylo jen temné noční nebe s planoucími hvězdami a zářivou Mléčnou dráhou. U jejich nohou, tak tři metry pod skalním výběžkem, na němž stáli, se lesklo jezírko cenote, do kterého kaskádovitě padal potůček z pukliny za jejich zády. Přímo před nimi se z vody tyčila masivní obsidiánová plošina, jako jedna z těch záhadných černých desek z filmu 2001, černé vulkanické sklo, které se na Yucatanu hojně vyskytovalo a jehož si Mayové a Aztékové vysoce cenili, protože drží ostré hrany. Obsidiánová deska měla v průměru nejméně sedm metrů, byla dokonale kruhová a spočívala na širokém vápencovém podstavci v samém středu cenote. Finn i z místa, kde stála, viděla jemné rytiny na vysoce leštěném reflexním povrchu vulkanického skla, které odráželo každičkou hvězdu z noční oblohy nad nimi.

„Věštecké zrcadlo,“ prohlásila Finn s pohledem upřeným na obsidián.

„Věštecké?“ zeptal se Billy.

„Prorocké. Podívej se do zrcadla a uvidíš budoucnost, a přesně to tu nejspíš náš mrtvý král dělal. Většina kultur má něco podobného. Dokonce i mormoni. S takhle ohromným zrcadlem se daly pozorovat hvězdy, určovat směr a předvídat astronomické jevy. V očích běžného Maye ses mohl stát bohem.“

Finn posvítila na stěnu za nimi. Bylo tam velké, nahrubo otesané kamenné sedátko, jakýsi trůn, a za ním ve vápenci vyrytý obrazec. Grafické znázornění hvězdného pole, podobného tomu, které se odráželo v obrovské, přírodní obsidiánové míse.

„Tady na tom trůnu sedával a pozoroval hvězdy,“ zasnila se Finn. „Jako moderní astronomové.“ Byla to úchvatná představa, dva astronomové s odstupem tisíce let, pozorující hvězdy.

„Ale tohle ten tvůj král astronom neudělal,“ řekl Billy a ukázal na hvězdný nákres. „Podívej.“

Finn posvítila na vyobrazení na kameni. Dole pod ním byl nápis:

FRANCISCO DE ULLOA FECIT

„Tohle udělal Francisco de Ulloa,“ překládal Billy. „Takže to nebyl ten muž z hrobky.“

„Ne,“ řekla Finn, která se čím dál víc usmívala. „Nebyl.“

Přejela kuželem baterky přes vyryté zobrazení hvězdného pole. Podobalo se tomu na obsidiánovém zrcadle, ale něčím se lišilo. Její úsměv se ještě rozšířil.

„Je to mapa k pokladu,“ řekla tiše. „Skutečná mapa k pokladu.“

„K jakému?“

„Je to cesta ke ztracenému pokladu Hernána Cortése, k milionům ve zlatě a drahokamech, které schoval před španělskou inkvizicí.“

Billy nadskočil, protože pár metrů od místa, kde stál, cosi dopadlo na zem.

„Co to sakra bylo?“ Před nimi se houpal konec provazového žebříku.

Za okamžik se před jejich vyděšenými zraky objevil Eli Santoro, zubící se od ucha k uchu.

„Jak jste nás našli?“ zeptala se Finn.

„Náš mexický přítel vám zřejmě moc nevěřil. Schoval vám do batohu navigaci GPS. Takže stačilo vás vystopovat.“

„To mě podržte!“ vyhrkl Billy.

„A co ten Guzman?“ zeptala se Finn. „A bomby?“

„Jeden Číňan mu vystřelil mozek z hlavy. Neuvěřitelná rána. A když ti ostatní z tábora přišli o velitele, utekli do hor,“ odpověděl Eli suše. „A co vy, prožili jste zatím nějaký roztomilý dobrodružství?“

„Tak jedno dvě,“ odpověděla Finn stejně nezúčastněně. „Jedno nebo dvě.“

28

„Tak, a teď nám to ještě jednou vysvětli,“ řekl Billy, „protože pořád jaksi nechápeme spojitost mezi pět set let starou observatoří v yucatanské džungli a brázděním tohohle špinavého rybníku uprostřed Kalifornské pouště, který existuje teprve od roku 1906.“ Britský lord se rozhlédl; ze všech stran je obklopovala pevnina. Na západě Santa Rosa Mountains, na východě Chocolate Mountains a na severu Coachella Valley. Byli ve vnitrozemí, asi sto šedesát kilometrů od Baja California v Cortésově moři.

Hledači pokladů seděli pod plátěným přístřeškem na zádi prastarého hausbótu, který si pronajali v maríně Bombay Shores na jižním konci jezera. „Marína“ byl trochu nadnesený název, jelikož šlo jen o třímetrové přístaviště s jednou další lodí k pronájmu. Ostatně výraz „hausbót“ byl také přehnaný. Jejich plavidlo, které majitel nazval Clarabelle, vypadalo spíš jako dvoubarevný hliníkový přívěs z padesátých let postavený na děravé pramici.

Na palubě byli čtyři z nich: Finn, Billy, Guido a Briney Hanson, který měl ovládat rypadlo. Eli Santoro, který, oblečený v neoprenu, usazoval sací rypadlo na místo, měl ten den nezáviděníhodný úkol dělat skupině potápěče. Voda v jezeře měla temně hnědou chemickou barvu, hladina byla posetá leklými rybami.

Arkadij Cruz, který tušil, že ho doma za jeho nové mexické spojence nepochválí, prozíravě zběhl a nyní byl plnohodnotným členem posádky Hispanioly v Nassau. Právě učil strojníka Run-Runa McSeveneyho, napůl Skota a napůl Číňana, kubánsky nadávat.

„Možná byste mohli začít s tím Španělem,“ navrhl Guido.

„Francisco de Ulloa,“ řekla Finn.

„To je on,“ přitakal Billy.

„Ten, co kreslil tu mapu, ne?“ zeptal se Guido.

„To je on,“ řekla Finn. Rozbalila na vratkém karetním stolku mezi nimi zmenšenou mapu Cortésova moře a Kalifornského zálivu. „Byl to Cortésův přítel. Nejdříve mu dělal kurýra mezi Kubou a Španělskem, vozil dopisy Cortésově ženě.

Ale Cortés zjistil, že král Karel a inkvizice se ho chystají obrat o jeho poklady a nechat ho exkomunikovat, a tak pověřil Ullou, aby vzal zlato a šperky z pokladu, který ukradl mexickému králi Montezumovi, jehož porazil v místech, kde dnes leží Mexico City, a aby našel nějaké dobře utajené místo, kde by ho ukryl.

Nikdo si není úplně jistý, ale ví se, že Španěl vyplul z Acapulca na třech menších lodích postavených speciálně pro tuto expedici. Zamířili na sever do dnešního Cortésova moře, které na počest svého patrona pojmenoval právě Ulloa.

Dopluli ke špičce Kalifornského poloostrova a podle některých zdrojů našli původní ústí řeky Colorado. Ulloa nechal dvě lodi v ústí řeky a vzal tu největší, tu, která vezla poklad, a zamířil proti proudu hledat vhodný úkryt.

Než se mu podařilo najít nějaké dobré místo, přišlo silné zemětřesení – nedaleko odtamtud leží zlom San Andreas – a z Cortésova moře se přihnala skoro patnáctimetrová přílivová vlna.

Dvě lodě v ústí řeky se po vlně snadno svezly, ale loď s pokladem vlna zanesla hluboko do vnitrozemí. Skoro sto šedesát kilometrů. Když voda opadla, loď zůstala na souši uprostřed pouště – tehdy známé jako Salton Sink, v solné pánvi podobné jako kolem Salt Lake City, ale ležící ještě níž než Údolí smrti.

Loď byla zpola zasypaná pískem. Ulloa ji se svými muži zahrabal úplně a vydal se zpátky ke zbylým dvěma lodím. A tak se zrodila legenda o lodi ztracené v poušti. Během let, jak se písek pohyboval, loď občas někdo spatřil. V roce 1906 se protrhla část Imperiálního zavlažovacího kanálu na řece Colorado a řeka dva roky tekla do starého Salton Sink. Než se jim podařilo přívaly vody zastavit, zaplavila skoro tisíc kilometrů čtverečných. Od té doby je tahle oblast pod vodou a čím dál znečištěnější.“

„Pořád nechápu, jakou to má souvislost s tou mapou, co jste našli,“ řekl Briney Hanson a zapálil si další hřebíčkovou cigaretu.

„Myslím, že Ulloa vzal s sebou jednoho mayského astronoma,“ odpověděla Finn. „To je jediná přijatelná teorie. Na nebi je víc než sto hvězd, podle kterých se dá navigovat; Mayové jich znali nejméně padesát a k tomu tranzit Měsíce, tranzit Slunce a tranzit Venuše po noční obloze. Při dostatečném množství orientačních bodů, které jsou na té mapě na stěně krypty, nebylo tak těžké zjistit přesnou polohu.“

„Takže vy jste převedla osnovu té mapy ze stěny v kryptě do počítačové simulace?“ zeptal se Briney.

„Přesně tak,“ odpověděla Finn. „Simulaci noční oblohy nad Yucatanem, odchylky noční oblohy nad Cortésovým mořem v roce 1539, v roce, kdy Ulloa uskutečnil svou cestu, a schéma hvězd této oblohy v současnosti. Třicet tři stupňů severní šířky a sto patnáct stupňů západní délky. Jednoduché.“

„Pro tebe možná,“ zamumlal Billy.

„A to je přímo tady?“ řekl Guido.

„Plus minus sto metrů,“ řekl Briney. „Přenosný radiolokátor s bočním snímáním ukazuje velkou hromadu železa přímo pod námi. Hloubka vody je tu jen šest metrů.“

„Vážně věříte, že je tam loď s pokladem?“ zeptal se Billy skepticky. „Říkala jsi, že v roce 1906 byla zaplavená celá města.“

„Za prozkoumání to stojí,“ pokrčila rameny Finn.

„Doufám, že to nebudeme zkoumat dlouho,“ ušklíbl se Guido, „takový puch jsem ještě nezažil.“

Holanďan měl pravdu. Teplota na jezeře byla přes čtyřicet stupňů a zápach leklých ryb a špíny byl nesnesitelný. V tu chvíli, jako by je bylo pod vodu slyšet, Eli zatahal za signální lano. Briney Hanson vstal a šel zapnout velký kompresor, který připevnili na zadní palubu. Ozvalo se vrčení, jako z útrob obřího těla, pak naskočily pumpy a těžká plastová sací hadice se začala vzdouvat v kovových sponách a nasávat ze dna písek a bahno. Hubice na konci hadice byla zasazená v drátěném koši, který měl zachytit všechno, co pod vodou nasála.

Na hladině se vynořila postava Eliho Santora v neoprenovém obleku. Stáhl si masku, hodil ji na palubu a vyšplhal nahoru po krátkém žebříku. Stál tam a tvářil se znechuceně. Oblek měl potažený šedohnědým slizem. Páchl jako kanál.

„Dole je to naprosto nechutný,“ hekal a ztěžka oddechoval.

„Našel jsi něco?“ zeptala se Finn.

„Asi dvoumetrovou vrstvu svinstva a leklých, hnijících ryb.“ Odmlčel se a pak sáhl do síťového váčku na opasku. „A tohle.“ Zazubil se. Hodil svůj nález na starý karetní stolek. Vakuová pumpa škytla, jako by se jí něco zaseklo v hrdle. Předmět z Eliho váčku se matně leskl na stole. Byl oválný, tak půl centimetru tlustý a velký asi jako dezertní talířek. Uprostřed byl sotva znatelný znak španělského kříže a špatně čitelné datum: 1521. Talíř byl z ryzího zlata. Tisíc let před tím, než na něj vyrazili datum, byla z tohoto zlata vyrobena soška Kukulcana, opeřeného boha, kterého Mayové uctívali v dobách, kdy v dnešním Španělsku žili iberští sběrači a lovci v jeskyních.

„Cortésův poklad.“

Následující den v sedm hodin večer atlantického času zmizel nad Mexickým zálivem obchodní letoun Cessna Mustang registrovaný na firmu Léčiva Noble. Podle prohlášení firmy byl jediným pasažérem na palubě James Jonas Noble, šéf obří farmaceutické společnosti a otec Harrisona Nobleho, playboye a dobrodruha, který před nedávnem zmizel na archeologické expedici v Yucatanu. Nelze vyloučit, že za zmizením letounu farmaceutického magnáta mohl být násilný čin. Objevily se spekulace, že omylem vletěl do kubánského vzdušného prostoru, kde byl sestřelen. Kubánské úřady tuto verzi odmítly komentovat.

Dvě hodiny po zmizení Jamese Jonase Nobleho zemřel u svého pracovního stolu kardinál Enrico Rossi z úřadu vatikánského ministra zahraničí a člen správní rady Banco Venizia, pobočky Vatikánské banky v Římě. Příčinou smrti byl zřejmě rozsáhlý infarkt. Bylo mu sedmdesát sedm let a vědělo se o něm, že vykouří dva balíčky cigaret Marlboro denně. Papež, Rossiho dávný přítel, za něho nechal o tři dny později sloužit zádušní mši. V souvislosti s tím se uvádělo, že tentýž večer byl neznámým řidičem sražen investigativní reportér italského deníku Il Tempo Roma Claudio Succi. O Succim se vědělo, že pracoval na článku o korupci ve Vatikánské bance, jehož ústřední postavou byl právě kardinál Rossi. Succiho notebook byl při nehodě zničen. Řidič vozu beze stopy zmizel.

Dva dny po smrti kardinála Rossiho a nešťastného novináře Claudia Succiho se na jedné z laviček poblíž Smithsonianu sešel profesionální nájemný vrah a vyděrač Francis Xavier Sears s informátorem a vyděračem Maxem Kesslerem. Ve Washingtonu, D. C, bylo ten den krásně, ovšem na Kesslerův vkus trochu moc vlhko. Zatímco čekal na Searse, ukusoval čokoládové oplatky a popíjel etiopskou kávu z kavárny Starbucks na Farragut Square. Sears, v obyčejném tmavém obleku a laciných botách, se objevil v pravé poledne; přesně na čas, jako obvykle. V jedné ruce nesl srolované Washington Times, domluvené znamení, že je vzduch čistý. Když se Sears posadil na lavičku vedle něho, Kessler se usmál. Dochvilnost oceňoval nade vše ostatní.

„Doufám, že všechno proběhlo hladce.“

„Ano,“ odpověděl Sears.

„Žádný problém s kardinálem?“

„Ne.“

„A co ten novinář? Nebyly s ním potíže?“

„Ani ne.“

„To s Nobleho letadlem se vám povedlo, namočit do toho Kubánce.“

„Ano.“

„Oplatku?“ nabídl Kessler Searsovi papírový sáček. Na oslavu si koupil dva křupavé pamlsky.

„Ne, díky,“ odmítl Sears.

„Dnes jsem v Postu četl o tom nálezu slečny Ryanové v Salton Sink. To se jí tedy povedlo.“

„Ano.“

„Žádné stopy po vzorku Celatropaminu?“

„Ne.“

„Za jak dlouho proniknou informace o tom léku na veřejnost?“

„Do měsíce.“

„Tak to je spousta času dobře prodat akcie.“

„Ano.“

„Oba z toho pořádně zbohatneme. Tohle se zase povedlo nám,“ usmál se Kessler. „Postarali jsme se o všechny slabé články.“

„Skoro,“ řekl Sears.

„Skoro?“

„Jeden zbývá,“ ušklíbl se Sears. Beze spěchu rozbalil noviny, které mu ležely na klíně, vyndal patnácticentimetrovou punkční jehlu, jakou používají v pohřebních ústavech, a zabodl ji Kesslerovi přímo doprostřed levého ucha. Než zase jehlu vytáhl, zamáčkl dovnitř celý píst. Kessler byl okamžitě mrtvý, stačil jen vypoulit oči. Těleso stříkačky bylo plné čerstvé krve, kterou si hodinu před tím Sears nabral z vlastní žíly. Položil si prázdnou stříkačku do klína a znovu ji zabalil do novin. Celá operace, provedená na veřejnosti, mu zabrala sedmnáct vteřin. Nikdo jim nevěnoval sebemenší pozornost.

Rutinní pitva patrně zjistí, že Kessler zemřel na krvácení do mozku; a mrtvice není u člověka, který zkonzumoval tolik cholesterolu jako tenhle odporný Němčour, nic překvapivého. Důkladnější pitva provedená soudním lékařem by mohla v Kesslerově uchu odhalit vpich punkční jehly, ale co na tom? Kessler měl tolik nepřátel, že by po nich mohla pátrat celá FBI další století. Jen jeho legendární archiv by je nejspíš zaměstnal na desítky let.

Sears o archivu chvíli přemýšlel, uvažoval, zda Kessler měl i jeho spis. Byl si tím skoro jistý. Zadíval se na chladnoucí mrtvolu muže vedle sebe a pak sáhl Kesslerovi do kapsy a vytáhl svazek klíčů. Prokáže světu i sobě službu. Žhářství sice nebyl jeho obor, ale založit slušný požár dokázal obratem ruky.

„Poslední slabý článek,“ řekl. Strčil si klíče do kapsy a vstal. Chvíli zaváhal a pak sáhl po sáčku na lavičce vedle nebožtíka. „Přece jen si tu oplatku dám,“ řekl, otočil se a odešel.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai