Luciferovo evangelium

Christopher Hyde

(2012)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

V severoafrické poušti nalezne Finn Ryanová trosky letadla, které skrývají šokující objev, jenž ohrozí existenci veškeré víry…Mladá archeoložka Finn Ryanová a charismatický pilot a fotograf Virgil Hilts pátrají na Sahaře po zmizelé hrobce apoštola. Naleznou však něco, co rozhodně nehledali: důkazy o dávné vraždě a starověký medailónek nesoucí jméno padlého archanděla. Záhy si uvědomí, že objevili dílek mnohem větší mozaiky – a blíží se odhalení, které by je mohlo připravit o život.Neúnavný nepřítel pronásleduje Finn s Virgilem přes celou zeměkouli. Od zlověstných ruin starověkého kláštera po potopenou loď v Karibiku oba zoufale pátrají po pravdě, která jim může zachránit život a zároveň otřást samotnými základy našich dějin…

LUCIFEROVO EVANGELIUM

PAUL CHRISTOPHER

V severoafrické poušti nalezne Finn Ryanová trosky letadla, které skrývají šokující objev, jenž ohrozí existenci veškeré víry…

Mladá archeoložka Finn Ryanová a charismatický pilot a fotograf Virgil Hilts pátrají na Sahaře po zmizelé hrobce apoštola. Naleznou však něco, co rozhodně nehledali: důkazy o dávné vraždě a starověký medailónek nesoucí jméno padlého archanděla. Záhy si uvědomí, že objevili dílek mnohem větší mozaiky – a blíží se odhalení, které by je mohlo připravit o život.

Neúnavný nepřítel pronásleduje Finn s Virgilem přes celou zeměkouli. Od zlověstných ruin starověkého kláštera po potopenou loď v Karibiku oba zoufale pátrají po pravdě, která jim může zachránit život a zároveň otřást samotnými základy našich dějin…

Přeložila Jitka Jeníková

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2006 by Paul Christopher

All rights reserved.

Z anglického originálu The Lucifer Gospel

(First published by Onyx, New York, 2006)

přeložila © 2011 Jitka Jeníková

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Mirka Pelnářová

Grafická úprava obálky: Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-904-0

Lloydovi a Sharon,

mým přátelům v České republice,

protože si to zaslouží

Poděkování

Upřímně děkuji Kaře Welshové a Claire Zionové. Díky patří samozřejmě i mému nenahraditelnému redaktorovi Brentu Howardovi.

Ať se ti stále vede dobře.

1

Boeing 777 American Airlines kroužil nad starodávným městem, zahaleným do tmavohnědého oblaku smogu. Finn Ryanová se zamračeně dívala z okénka masivního letadla. První pohled na zemi faraónů nebyl zrovna fascinující. Vypadala jako Pittsburg na Nilu.

„Moč,“ utrousil muž na sedadle vedle ní. Natahoval krk, aby viděl ven. Bylo mu něco přes třicet, byl černovlasý a pohledný, pokud máte rádi takový ten lehce ošlehaný a neupravený typ.

„Co prosím?“ opáčila Finn. Byla mladší než on, zrzavá a krásná.

„Moč,“ zopakoval muž. „To je to první, čeho si všimnete, hned jak vystoupíte z letadla. Celé tohle město čpí močí.“

„Díky, že jste se o to se mnou podělil,“ odvětila Finn.

Muž se usmál a celý obličej se mu rozzářil. „Každé město má svůj specifický zápach – všimla jste si toho? Londýn páchne jako zvlhlý doutník. Dublin je cítit po pivovaru… což se dá, koneckonců, čekat, řekl bych. Hongkong smrdí jako slepičárna. Nad New Yorkem se vznáší zápach rozkládajících se odpadků.“

„Toho jsem si na New Yorku nikdy nevšimla,“ namítla Finn. Většinu života strávila ve svém rodném Columbusu a pak v New Yorku, kde teď žila. Nikdy nijak zvlášť necestovala.

„Protože tam žijete, mám pravdu?“ odvětil muž. „Prostě jste si na to jenom zvykla, ale věřte mi, je to tam. Praha je cítit přesně jako nedojedená vepřová. Ženeva páchne jako osvěžovač vzduchu a Paříž jako boty staré dámy. V Saigonu je to zase rybí polévka. Je to pravda.“

Finn se snažila vzpomenout si, jestli má Columbus nějaký typický pach. Jediné, co se jí vybavovalo, byla chladivá vůně řeky Scioto v létě a květů jabloní na jaře. „Jak to páchne u vás doma?“ zeptala se.

„Jako obří popelník v autě,“ odpověděl. „Los Angeles.“ Podal jí ruku. „Já jsem Hilts.“

Krátce si s ním potřásla rukou. Měl silný, suchý stisk. „Finn Ryanová.“

„Finn. To je zkráceně Fiona, je to tak?“

„Přesně tak,“ překvapeně přikývla.

„Finn se mi líbí víc. Fiona zní, tak nějak… prudérně, řekl bych.“

Rozhodla se na to nereagovat. „Máte nějaké křestní jméno?“

„Hilts. Prostě jenom Hilts.“ Kývl hlavou směrem k oknu. „Poprvé v Káhiře?“

Finn přisvědčila. „Poprvé kdekoliv. Zrovna jsem dokončila magisterské studium. Mám pocit, jako bych celý život strávila ve škole.“

„Prázdniny?“

„Pracovně. Technická ilustrátorka archeologické expedice.“ Líbilo se jí, jak to zní. Archeologická expedice. Při těch slovech se jí vybavili muži v tropických helmách a Tutanchamonova hrobka. Záhady Agathy Christie. Když pomyslela na slovo „záhada“, ztuhla. Podobných věcí si v minulém roce užila tolik, že měla na zbytek života vybráno. Při vzpomínce na práchnivějící mapu v chodbě staré krypty jí přeběhl mráz po zádech.

„To zní zajímavě.“

„Uvidíme,“ pokrčila Finn rameny. „Lokalita je v Libyi. Poprvé po více než padesáti letech povolili, aby Američané provedli vykopávky na jejich území.“

„S Libyí nemáme už nějakou dobu zrovna nejlepší vztahy,“ souhlasil Hilts. „Západní poušť je docela strašidelná. Vypadá jako zmrzlé moře. Nejhorší bouře vytesaná do písku. Duny tam připomínají největší havajské surfařské vlny, akorát jsou ještě větší a nebezpečnější, i když z jiných důvodů.“ Odmlčel se, místo úsměvu se zašklebil. „Tam, kde nejsou duny, je to ještě horší, vypadá to tam jako na nekonečné kamenité pláži bez moře. Přes den nesnesitelné vedro, v noci mráz. Tam Dante přišel na to, jak vypadá peklo.“

„Vy jste tam byl?“

Hilts se zasmál. „Zlato, já byl všude.“

Zadívala se na něj. Nevytahoval se, prostě jen konstatoval fakta. Oslovení „zlato“ znělo spíše jako unavený cestovatelský povzdech. „Co děláte, že se dostanete úplně všude?“

„Jsem fotograf,“ odpověděl. Letadlo se najednou naklonilo prudce doprava. Finn zadržela dech. Rozhovor přerušil tón hlášení a hlas letušky, která oznamovala, že se chystají přistát. Letadlo sedalo na zem.

2

Finn vystoupila z letadla spolu s dalšími pěti sty cestujícími, převážně Egypťany, kteří přijeli domů na prázdniny a na návštěvu za rodinami. Prodírala se smějícím se, brebentícím davem. Po chvíli se jí podařilo najít zavazadlo a skoro hodinu čekala na celnici, než proclila své věci. Letištní hala téměř praskala ve švech vítajícími se lidmi. Ke skleněným vstupním dveřím si proklestila cestu víceméně bez úhony, aniž by ji někdo obtěžoval. Tedy pokud nepočítáme, že se k ní už v tunelu, poté co vystoupila z letadla, párkrát kdosi přitiskl a cestou od celnice se jí pokusili velice neobratně ukrást kabelku a peněženku. Než se prodrala skrz davy na celnici a ještě hustším mumrajem na imigračním, byla lehčí o téměř sto dolarů, o které ji připravilo půl tuctu úředníků a zaměstnanců letiště na „poplatcích“ a „bakšiši“.

Vyšla z haly a vedro ji uhodilo do obličeje jako pěst. Stejně tak zápach. Na zemi nebyl smog téměř vidět, jen v dálce vytvářel kovově našedlý opar, ale páchlo to tam přesně tak, jak Hilts říkal. Jako obrovská kočičí bedýnka. Finn se skoro nahlas rozesmála. Všechna ta léta ve škole jí přinesla tohle.

Rozhlédla se. Všude kolem byli lidé. Tisíce, desetitisíce lidí a zdálo se, že všichni přesně vědí, kam jdou. Zhruba polovina mužů měla na sobě západní oblečení, zbytek nosil dlouhé volné šaty, kterým se říká galábíje. Někteří měli na hlavách turbany, jiní malé bílé vyšívané čapky, o nichž věděla, že se jmenují taqíje, a další kúfíje ve stylu Lawrence z Arábie upevněné ikálem lemovaným hedvábnou nití. Všechny ženy, ať už v sukních nebo tradičnějších šatech, měly zakryté vlasy. Některé jen šátky, jiné se zahalovaly úplně. Její zrzavé vlasy stažené do ohonu a špatně schované pod ošoupanou baseballkou Toronto Blue Jays vzbuzovaly u místních mužů spoustu pozornosti, která nebyla ani trochu příjemná.

U obrubníku se tlačila auta, minibusy, skútry, taxíky a vyhlídkové autobusy. Všichni troubili, pokřikovali a mohutně gestikulovali. Dokonce se tu našel i povoz s obrovskými koly tažený koněm, naložený hromadou poklic na kola. Finn si uvědomila, že se usmívá. Bylo šílené vedro a pražící slunce ji oslepovalo. Hluk kolem způsoboval až fyzickou bolest a doprava sytila vzduch vlastním nakyslým zápachem. Byl to blázinec.

A bylo to úžasné.

V jedné ruce nesla tašku, druhou za sebou táhla kufr na kolečkách a klestila si cestu hemžícím se davem. Vyhlížela řidiče, který na ni měl čekat. Doufala v náležitě dobrodružnou toyotu Land Cruiser jako z Discovery Channel nebo ještě lépe Land Rover. Místo toho se jí dostalo neskutečně zrezivělé sanitky od Fiatu, jež se během své dlouhé služby změnila v minibus. Kdysi dávno byla červená, barva ale vybledla do světlého odstínu růžové. Finn si stále ještě mohla na dveřích přečíst nápis „ambulance“ vedle vybledlého bílého kříže. U auta s placatým čumákem stál mladík v džínách, obepnutém tričku Schoenfeld a s nagelovanými vlasy ve stylu Elvise Presleyho. Vypadal tak maximálně na šestnáct, ale bylo jí jasné, že je starší. Pokuřoval cigaretu a evidentně se snažil vypadat jako Al Pacino ve Zjizvené tváři. Držel lepenkovou ceduli, na které stálo ADAMSONOVA EXPEDICE. Usmála se ještě víc. Je neuvěřitelné, jak vás dokáže po dlouhém letu v přecpaném letadle vzpružit výraz „expedice“.

Předrncala s kufrem přes široký chodník a přešla silnici k autu. „Jsem Finn Ryanová.“

Chlapec si světácky povzdechl a oběma nosními dírkami vyfoukl kouř. Vypadal směšně. „Čí jste?“

„Jak to myslíte?“

„Jak jsem to řekl. Terénní skupina? Laboratorní skupina? Dobrovolnice? Specialistka?“ Mluvil dokonalou angličtinou téměř bez přízvuku.

„Jsem ilustrátorka.“

Přikývl a sjel ji pohledem od hlavy k patě. Kdyby nebyl tak mladý, řekla by, že se na ni dívá lascivně. „Specialistka.“

„A vy jste kdo?“

Věnoval jí kyselý pohled. „Ahmed, řidič. Ahmed, tlumočník. Ahmed, pracovní dozor.“

„Takže se jmenujete Ahmed.“

„Mé skutečné jméno byste nedokázala vyslovit. Američané si myslí, že se všichni Egypťané jmenují Ahmed nebo Abdulláh nebo Muhammad, tak jsem Ahmed. Egypťan Ahmed.“ Krátce, hořce se zasmál.

Finn se usmála. „A jak se podle Egypťanů jmenují všichni Američané?“

„Pokud jde o vás, pak Ahmar katha ath nán“ odpověděl Ahmed a povytáhl obočí.

„Co prosím?“

„Znamená to zrzavá… tedy trochu,“ ozval se hlas za ní. Patřil Hiltsovi, tmavovlasému fotografovi z letadla. Měl teď letecké brýle Serengeti Driver s oranžovými skly, hodně starou tmavě modrou čepici se štítkem a stuhou se zlatě vyšitým leteckým emblémem a odřenou koženou leteckou bundu, do toho úděsného horka absurdně tlustou. Kouřil krátký, lehce ohnutý doutník, ze kterého stoupala oblaka dýmu. Měl jediné zavazadlo – velký šedý plátěný pytel s nápisem HILTS na boku.

„Já jsem Hilts,“ představil se, naklonil se k Ahmedovi a zašeptal: „Balák bennana law tul’a!“

Ahmedovi spadla čelist. „Ajwa! Vy umíte jazyk dardja?“

Hilts ze sebe vysypal dalších pár vět v melodickém svižném dialektu a z tváře mladého Egypťana se vytratila všechna krev. Zamumlal něco směrem k Finn a snažil se jí nedívat do očí.

„Omlouvá se,“ překládal Hilts, „že vás urazil, a prosí vás o odpuštění.“

„A co řekl?“

„To nechtějte vědět.“ Otočil se k Ahmedovi. „Co takhle naložit naše zavazadla do vozu?“

„Samozřejmě, pane Hiltsi,“ přikývl Ahmed. A začal nakládat tašky.

„Vy patříte k expedici?“ zeptala se udiveně Finn.

„Už jsem říkal, že jsem fotograf.“

„V tom, co máte na sobě, vypadáte spíš jako pilot,“ opáčila a kývla směrem k čepici a saku.

„Však jo,“ usmál se. „Jsem…“

„Neříkejte mi to,“ skočila mu se smíchem do řeči, „jste letecký fotograf.“

„Na holku vám to docela pálí.“

Nastoupili do minibusu. Ahmed se usadil za volantem a vyrazili do města. Jízda po Káhiře je rychlým zasvěcením do automobilového pekla. V hlavním městě Egypta žije třináct milionů lidí a v tu chvíli podle všeho všichni seděli v autech a snažili se někam dostat. Většina starých aut byla japonské, ruské nebo francouzské provenience a téměř všem něco podstatného chybělo. Všichni troubili. Červených světel si nikdo nevšímal. Na silnici nebyly žádné pruhy a všude stáli dopravní policisté, kteří neměli na celé dění vůbec žádný vliv.

„Představte si, že jste spadlý list unášený rychlým proudem řeky,“ prohodil Hilts, když se Ahmed proplétal tím chaosem. „Nakonec se dostanete tam, kam potřebujete, i když možná ne rychlostí a trasou, kterou jste měla původně v plánu.“

Hotel Hilton Nil postavili na konci padesátých let a jeho železobetonový kvádr byl první moderní budovou, která v Káhiře vyrostla. Dřepí jako obrovská krabička cigaret na Mídánu Tahrír, v přelidněném centru finanční čtvrti, kde vás hustý provoz dříve či později stejně vyplivne. Ahmed je vysadil u vchodu na Korníš il-Níl, zavazadla vyskládal na chodník a slíbil, že je spolu se zbytkem expedice vyzvedne za čtyřicet osm hodin, aby je odvezl na civilní letiště ve čtvrti Imbába na druhé straně řeky. Mladík na ně lehce kývl, zabouchl dveře a s troubením se zařadil do nepřetržité dopravní špičky.

„Vítejte v Káhiře,“ prohlásil Hilts. Pomohl Finn s kufrem a na standardní recepci zdobené mramorem a dubovým dřevem si vyzvedli klíče od pokojů. Společně pak nastoupili do výtahu. „Sejdeme se u Da Maria za hodinu,“ oznámil jí, když vystupoval na svém patře. „Musím si spravit žaludek lasagnemi.“

„U Da Maria?“

„Nejlepší italská kuchyně v Káhiře. Buď to, nebo Latex.“

„Latex?“

„To je hotelový bar. Věřte nevěřte, velice nóbl místo. Mají tam vodní dýmky s příchutí vodky.“

„Jsem pro lasagne.“

„Dobrá volba. Tak za hodinu u Da Maria.“ Dveře se za ním zavřely. Finn vyjela o dvě patra výš, našla svůj pokoj a hodila zavazadla k nohám postele. Došla k balkónovým dveřím a podívala se ven. Slunce zmizelo za obzorem a západní horizont halil pruh krvavé mlhy mizejícího světla. Byla to nejpochmurnější, nejnebezpečnější a nejkrásnější věc, jakou kdy viděla. Jako by se dívala na vzpomínku na bitvu dobojovanou před dávnými časy nebo na vizi nějaké nadcházející řeže. Zamyslela se nad tím, kam se pozítří podívá – na dosah ruky měla šest tisíc let dějin. Chvíli zůstala stát, potom se se srdcem bušícím vzrušením vrátila do pokoje a pustila se do vybalování.

3

Restauraci Da Mario zdobily staré lampy, tmavé dřevo a láhve chianti zabalené do listů rafie. Po restauraci chodili egyptští číšníci s mlýnky na pepř a pobízeli hosty, aby si nechali opepřit cokoliv nebo rovnou všechno. Kdosi v tmavém koutě hrál na dvanáctistrunnou španělku „Che Sera, Sera“. Hilts si klestil cestu velkým talířem hojně opepřených lasagní a Finn chroupala malý salát. Společně upíjeli z láhve chianti zabalené do rafie. Hilts měl na sobě kraťasy a obyčejné červené tričko, Finn si vzala džíny a na obranu proti ledovému vichru z klimatizace mikinu s logem NYU.

Finn polkla sousto a zavrtěla hlavou. „Moje první jídlo v Egyptě. A je to něco, co bych si klidně mohla dát na Mulberry Street.“

„Mohli bychom vyrazit do nějaké místní jídelny a objednat ti bámíji nebo třeba šakšukat bíd iskandaráni, kdybys měla chuť na něco menšího, ale pak bys, dámy prominou, strávila další tři dny na záchodě.“ Napil se vína a pokračoval v krájení lasagní. „První pravidlo v Egyptě říká, že nikdy nemáš pít místní vodu. A druhé, nikdy nepozři místní jídlo.“

„To je až tak špatné?“

„Tady nejde o kvalitu. Jde o aklimatizaci. Z vody z kohoutku se tu vaří a přidává se i do jídla. Všechno, co plave ve vodě z vodovodu, skončí v jídle. Sami jsou na většinu těch breberek zvyklí. Ty ne. Je to jednoduché.“

„A co na vykopávkách?“

Pokrčil rameny. „Pravděpodobně ti bude pár dní dost zle. A pravděpodobně tam budou vodu převařovat. Bude to v pohodě.“

„Táta se nikdy nezmínil o tom, že život archeologa s sebou přináší podobné věci.“

„Tvůj otec byl L. A. Ryan, že ano?“

„Jo. Tys ho znal?“

„Vím o něm. Podílel jsem se na novém průzkumu jeho naleziště v Mexiku.“

„Na Yucatánu? Odtamtud si pamatuju jenom pavouky. Byli velcí jako talíře.“

„Přesně tam. Quintana Roo. Chan Santa Cruz. Poprvé tam použili průzkum infračerveným zářením. Náročné létání.“

„Opravdu jsi byl všude.“

Zazubil se. „Cestuju.“ Pokrčil rameny a upil trochu vína. „Je to moje práce.“

„A co si myslíš o téhle?“

„O téhle práci?“ Znovu pokrčil rameny. „Rolf Adamson je tak trochu kecálista.“

„Četla jsem jen jeho profil, který nedávno vyšel v Newsweeku. Ve školní knihovně toho o něm víc nebylo.“

„Profil samotářského miliardáře?“

„Zajímalo by mě, co je na tom pravdy,“ uvažovala Finn. „Vyšel z toho jako kříženec Billa Gatese, Stevena Spielberga a Howarda Hughese.“

„Říznutý tím chlapíkem, co vlastní Virgin Records. Lety balónem kolem světa, výpravy na jižní pól a podobně.“

„Dobrodruh, který se zajímá o archeologii,“ prohlásila Finn. „Hodlá utratit milion dolarů za vykopávky v poušti. Musí mít i seriózní tvář.“

„Podle mých informací je docela posedlý.“

„Kdes to slyšel a čím je posedlý?“

„Od jedné dámy, která pracovala v Izraeli na vykopávkách, které vloni financoval. Nakonec mu zrušili povolení. Souviselo to s jednou z těch falešných schránek na kosti, které se sem tam objeví. Pokusil se jednu propašovat ze země a chytili ho při tom. Ukázalo se, že byla falešná, ale to nic nemění na faktu, že to zkusil. Když něco chce, dostane to, bez ohledu na to, co to stojí nebo jestli to je či není v rozporu se zákonem.“

„A ta posedlost?“

„Jestli jsi četla jeho profil v Newsweeku, víš, kdo byl jeho dědeček.“

„Nějaký známý kazatel z dvacátých let.“

„Schuyler Grand. Grandova armáda poslední hodiny Božího vykoupení. Psali se o něm celé knihy. Byl to první kalifornský rozhlasový kazatel. AV, Andělské vlny. Vydělal miliony, všechno investoval do pomerančových hájů a vydělal jich ještě mnohem víc. Potom přišel o vysílací licenci, protože všichni tvrdili, že tajně sympatizoval s nacisty. V den útoku na Pearl Harbor spáchal sebevraždu. Adamson se celá léta snaží napravit jeho pověst. Očistit jeho jméno, oživit jeho teorie.“

„Co s tím mají společného vykopávky?“

„Schuyler Grand byl mimo jiné archeolog amatér. Věřil všem těm pseudovědeckým žvástům o nadřazené rase, které nacisté omílali, a sám to splácal se spoustou dalších věcí včetně svatého grálu. Podle něj jeden z Kristových učedníků přinesl grál do Ameriky.“

„Bylo mi řečeno, že budeme pracovat na odkrývání pozůstatků starého koptského kláštera v oáze al-Kufra.“

„Přesně tak. Italové tam kopali na konci třicátých let. Jakýsi Lucio Pedrazzi. I oni se snažili klášter najít.“

Finn se usmála. „Nepovídej.“

„Oficiálně jde o vykopávky kláštera. Vím ale naprosto jistě, že se Lucio Pedrazzi snažil najít hrob jednoho konkrétního koptského mnicha. Jmenoval se Didymus. V hebrejštině i řečtině to znamená totéž – ‚dvojče‘. Obecně je známý spíš jako apoštol Tomáš nebo nevěřící Tomáš. Pedrazzi zjevně našel důkaz o tom, že se Tomáš po Kristově ukřižování vydal na západ do pouště, a ne na východ do Indie.“

„Zní to jako z Indiany Jonese.“

„Pedrazzi pracoval v Libyi pro Mussoliniho italskou archeologickou výpravu. Další verze mluví o tom, že dotyčný apoštol vůbec nebyl Tomáš. Že to byl sám Kristus, který záhadně s pomocí římského legionáře zmizel z hrobu. Pedrazzi se snažil prokázat, že legionář patřil k takzvané Ztracené legii. Když Kristus nakonec po letech zemřel, dostal tenhle legionář na starost jeho ostatky. Odvezl je do jakéhosi ztraceného města v poušti. Podle Mussoliniho tím získal nějaké páky ve Vatikánu. Výmysly. Pedrazzi zmizel při písečné bouři a nikdo ho už nikdy neviděl.“

Finn se na něj nedůvěřivě zadívala. „Pořád nechápu, co to má společného s Rolfem Adamsonem.“

„Onen legionář měl údajně nakonec přepravit kosti do Ameriky, kde měly být uschovány, což dokonale zapadá mezi pseudovědecké nesmysly o starodávných pyramidách v Kansasu a egyptských lodích plavících se po Mississippi – obyčejný rudošský divoch by přece žádné z těch obřích pohřebišť nemohl postavit, že? Rasistické kecy, ale spousta lidí jim věří.“

„A myslíš, že k nim Adamson patří?“

„Myslím, že Adamson to platí. Jsem pragmatik. Práce je málo.“ Odmlčel se a znovu se napil vína. Odložil sklenici a opřel se o zástěnu. „A co ty?“

„Jak jsi právě řekl, práce je málo.“ Pohrávala si se sklenicí. „Kromě toho, dobrodružství je dobrodružství.“

„A to je zřejmě to, co ty ráda.“

„Co tím myslíš?“

„Nebuď zbytečně skromná. Kolik Finn Ryanových, dcer uznávaného archeologa Lymana Andrewa Ryana, běhá po světě? Všechny noviny loni psaly o tom, co jsi prováděla pod ulicemi New Yorku.“

„Nebylo to jenom o mně.“

„Máš pravdu, bylo to o tobě, parchantovi římského papeže a vnukovi Mickeyho Heartse, nadprůměrném gangsterovi ze staré školy. Nemluvě o slušné řádce mrtvol a ukradených uměleckých předmětech za miliardu dolarů. A teď ses vyloupla tady. Když už na to přišla řeč, jak ses vlastně k téhle práci dostala?“

„Byla jsem doporučena.“

„Mladým Mickeym Heartsem?“

Finn se naježila. „Jmenuje se Michael Valentine a obchoduje s knihami, není to žádný gangster. Žádní gangsteři už neexistují.“

Hilts se zasmál. „To ti řekl kdo, tvůj pan Valentine?“ Zavrtěl hlavou. „Znáš ten starý příběh o ďáblovi – to nejchytřejší, co kdy udělal, bylo, že přesvědčil lidstvo o tom, že neexistuje. Opravdu mazané. Všichni mluví o Rusácích, Japoncích a hongkongských triádách, ale o mafii už nepadne ani slovo.“

Finn se chystala něco úderného odseknout, ale pak si všimla, jak Hiltsovi jiskří oči. „Utahuješ si ze mě.“

„Ne tak docela. Michael je i můj kamarád. Požádal mě, abych na tebe dal pozor. Pár lidí, se kterými Rolf spolupracuje, se mu dvakrát nezdá.“

„Ty se znáš s Michaelem?“ Cítila, jak se jí zmocňuje zlost. S Michaelem byli chvíli milenci, ale vůbec se jí nelíbilo, že by měla být pod blahosklonným dohledem.

„Vzájemně jsme si prokázali pár službiček.“

„Pane Hiltsi, já nepotřebuju chůvu.“

„Slečno Ryanová, nemám v úmyslu vám dělat chůvu. Michael mě jenom požádal, abych ti kryl záda, nic víc.“

„Já nepotřebuji ani to.“

„Poušť je obrovská, Finn. Na téhle výpravě by se mi hodil přítel.“ Podal jí přes stůl ruku. „Mír?“

Chvíli váhala, pak ale pokrčila rameny. Cenila si své nezávislosti, ale dostalo se jí drsné lekce, že někdy je v množství síla. Kamarád v tak velké zemi, jako je tahle, nemůže být na škodu. Potřásla si s ním rukou. „Mír.“ Znovu se pustila do salátu a Hilts dojedl svou porci lasagní. „Kdy se setkáme s naším chlebodárcem?“

„Už je na místě. Čekáme na posledního člena výpravy, pozítří společně odletíme do al-Kufry.“

„Kdo je ten tajemný host?“

„Jmenuje se Laval, Francouz. Je to odborník na koptské nápisy z l’École Biblique v Jeruzalémě.“

„Kněz?“

„Mnich.“

„Může být zajímavý.“

„Může být opravdu hodně zajímavý,“ souhlasil Hilts. „V Pedrazziho expedici ve třicátých letech figuroval mnich ze stejné školy. Jmenoval se DeVaux. Zmizel spolu s Pedrazzim. Možná tohohle Lavala zajímají i jiné věci než jen čmáranice na zdech.“

Finn se zasmála. „Odkud tohle všechno víš?“

„Rád vím, s kým mám při práci tu čest, a při dlouhých letech mám spoustu času na čtení.“ Povytáhl obočí. „A taky jsem milovník konspiračních teorií. Ukaž mi jakoukoliv záhadu a já ti ji spojím se zmizením Jimmyho Hoffa a vraždou Kennedyho.“

„Kdy ten záhadný mnich dorazí?“

„Zítra pozdě v noci.“

„Myslím, že si jeden den budu hrát na turistku.“

„Pracuji na fotoreportáži pro National Geographic Traveler. Nechceš se přidat?“

„Kam máš namířeno?“

„Do Města mrtvých. Nejživějšího hřbitova na světě. Bude se ti to moc líbit.“

4

V obrovské, starodávné a melodramatické Káhiře leželo kdysi pod kopcem al-Muqattam na východním okraji města pět hlavních hřbitovů. Neustále se rozrůstající metropole je však už před mnoha lety pohltila. V dobách, kdy rodiny zemřelých tradičně truchlily u hrobů po čtyřicet dní, byly součástí i těch nejskromnějších hrobek malé přístřešky pro pozůstalé. Pro bohaté a významné osobnosti vyrostly velké mešity a mauzolea. Mezi hroby a pomníky vznikly cestičky a ulice a pětici hřbitovů se nakonec začalo říkat Město mrtvých. Přelidnění, neskutečná chudoba a masivní nárůst počtu obyvatel, kterých každodenně přibývaly tisíce, přinutily ve druhé polovině dvacátého století živé, aby začali sdílet střechu nad hlavou s mrtvými. Město uvnitř města se postupem let rozrůstalo a dnes žije na hřbitovech více než milion těch nejchudších. Přežívají tam bez vytápění, elektřiny a nejzákladnějších hygienických zařízení.

Byl pátek, muslimský sváteční den, a doprava z káhirských ulic téměř vymizela. V porovnání s tím, jak vypadala v době Finnina příjezdu, to byla téměř zázračná změna. Finn čekala ve stínu u vchodu do hotelu a prohlížela si náměstí. Nalevo stálo staré Egyptské muzeum, které už stihl oblehnout tucet turistických autobusů zaparkovaných před vchodem. Napravo se tyčila pískově zbarvená ústřední budova Ligy arabských států a přímo proti ní bylo káhirské autobusové nádraží.

Finn poslechla Hiltsovy rady ohledně místních zvyků a oblečení vybírala pečlivě. Zvolila volné plátěné kalhoty a stejně plandavý vršek ze zeleného hedvábí. Vlasy si i s ofinou schovala pod šátek. Obula si jednoduché pohorky North Face a na oči si nasadila nejoblíbenější sluneční brýle z drogerie. Pas nechala na recepci a s sebou měla pro případ, že by se potřebovala prokázat, jen mezinárodní řidičský průkaz a pět set egyptských liber, což bylo méně než sto dolarů. Digitální fotoaparát nechala v zamčeném kufru pod postelí a v hotelovém obchodě se suvenýry si koupila foťák Fuji na jedno použití. Podle Hiltse bylo hlavní zásadou výletu do Města mrtvých nevypadat jako někdo, koho stojí za to okrást, znásilnit nebo zavraždit.

Relativně poklidné ráno narušilo burácení a Finn uviděla, jak od Nilu zabočil na náměstí obrovský černý motocykl a s rachotem se hnal k hotelovému vchodu. Řidič zastavil přímo před ním a sundal si černou integrální přilbu. Byl to Hilts. Měl na sobě motorkářské boty, džíny a tričko, na kterém vepředu stálo Harley-Davidson Egypt. Na boku motocyklu se skvěl nápis Norton. Natáhl se za sebe a podal Finn přilbu.

„Naskoč si.“

„Myslela jsem, že nemám vzbuzovat moc pozornosti.“

„Občas zábava převálcuje zdravý rozum. Už nemám moc příležitostí projet se na motorce.“

„Jsi cvok,“ prohlásila, nasadila si helmu a zapnula podbradník. Svět najednou získal díky zabarvenému sklu oranžový nádech.

„To taky,“ odpověděl a usmál se. Sedla si za něj, chytila se ho rukama kolem pasu a vyrazili.

5

Projeli smogovou mlhou na Korníš il-Níl a poté odbočili od řeky a Gezíret ir-Ródah na téměř prázdnou hlavní silnici Saláh Salím. Napravo byly prázdné pozemky a opuštěné domy, nalevo Islámská čtvrť, kterou velmi výrazně poničilo silné zemětřesení v roce 1992. Vypadalo to tam jako ve vyprahlé verzi Blade Runnera. Přes střechy se jako tlustí černí hadi vinuly elektrické kabely a na minaretech visely televizní antény.

Na výjezdu Il-Qádiríja sjeli ze Saláh Salím, a čím hlouběji pronikali do spletité sítě ulic a uliček, jež tvořily rozdrobenou, páchnoucí nekropoli, tím jeli pomaleji. Během pár vteřin se Finn v moři hrobek a náhrobků naprosto ztratila.

Zastavili. Před nimi se tyčila velká kulatá mešita s dokonalými kapkovitými okny vytesanými do starého bílého kamene. U jedné zdi mešity vybudované na střeše velkého mauzolea se silnými stěnami stála hromada beden a krabic, která vypadala spíš jako kurník než místo, jež mohlo sloužit jako obydlí lidem. Finn slezla z motorky a sundala si helmu. Okamžitě ji začaly štípat oči. Znečištění tu bylo mnohem intenzivnější, zhoršovala ho hustá, mazlavá mlha šedobílého prachu, který se jí dral do nosu a úst. Hilts sáhl do kapsičky připevněné na opasku, vyndal chirurgickou roušku a podal ji Finn. Vděčně si ji nasadila.

Hilts vylovil druhou roušku a také si jí zakryl nos a ústa. „Žít v Káhiře je jako denně vykouřit krabičku a půl cigaret.“

„Egyptek?“ zeptala se Finn.

„Moc vtipné. Tu roušku si nesundávej.“ Připnul helmu na nosič a totéž udělal s Finninou. Kolem nich se shromáždil dav chlapců různého věku a velikosti. Tiše si Američany prohlíželi.

„Co chtějí?“ chtěla vědět Finn.

„Cokoliv, co máš,“ odpověděl Hilts. „Jsou to žebráci.“

Tyhle děti ale nebyly nevinní strkající se otrhánci s rukama nataženýma pro pár drobných, které znala z filmů. Vypadaly jako divoká smečka vlčat s očima plnýma zloby, připravené nenávidět každého, kdo měl víc než oni, což byl v podstatě kdokoliv na celém světě. Jeden z nich, ten nejvyšší, měl na hlavě špinavou čapku, roztrhané kraťasy a vybledlé růžové tričko se Starostlivými medvídky a nápisem Jsem šťastný. Jako vše ostatní i jeho pokrývala tenká vrstva lepkavého šedého prachu. Jednu ruku měl zaraženou hluboko do kapsy kraťasů. V druhé držel kus sutě veliký jako pěst.

„Šu ismák?“ zeptal se Hilts a udělal krok vpřed.

„Báqir,“ odpověděl chlapec a potěžkal kámen.

„Roztomilé,“ zamumlal Hilts.

„Cože?“

„Jmenuje se Báqir. Arabsky to znamená Rozřezávající.“

„Máme problém?“

„Vždycky je můžu nechat, aby tě unesli, a vzít nohy na ramena.“

„Myslím to vážně,“ prohlásila Finn.

„Já taky,“ odpověděl Hilts, ale viděla, že se pod rouškou usmívá. Vytáhl z kapsy džín dvě mince a jednu po druhé chlapci hodil. Obě je chytil, ale musel kvůli tomu upustit kámen. Hilts ho znovu oslovil arabsky a chlapec přikývl. „Šukran“ řekl Hilts a lehce se uklonil. „To znamená děkuji,“ dodal, aby Finn věděla, co se děje. „Tohle slovo je dobré si zapamatovat. To a sa’ádní!“

„Co znamená sa’ádní?“ chtěla vědět Finn a zápasila s výslovností.

„Pomoc!“

Hilts otevřel jezdeckou brašnu pověšenou na zadním nosiči a vyndal z ní dva stejné postarší foťáky Nikon F3. Oba si pověsil na rameno, vzal Finn za paži a vedl ji klubkem chlapců, kteří obstoupili motorku.

„Necháme ji tady?“ zeptala se Finn vyděšeně.

„Dal jsem mu padesát piastrů. To je zhruba deseticent. Slíbil jsem, že mu dám pět liber, když na ni dohlédne, než se vrátíme. Takže asi dolar. Je to víc, než si vydělá na ulici za celý den, pokud není sáriq – zloděj – a neokrádá turisty.“

„Ty mu věříš?“

„Zapřisáhl jsem ho božím hněvem. Ví, čí ta motorka je.“

„A to je kdo?“

„Přítelkyně, prodává je na Zamálku – to je ten veliký ostrov na Nilu, který je vidět z hotelového balkónu. Má šest bratrů.“

„Co jsou zač?“ zajímalo Finn, ale předem jí bylo jasné, jakým směrem se konverzace stáčí.

„Boukoloi,“ vysvětloval Hilts. „Bandité. Nejmocnější gang banditů v Káhiře.“

„Bandité. To zní romanticky.“

„Záleží na tom, jak se na to díváš. V Egyptě není nijak vysoké procento násilné trestné činnosti, pokud nepočítáš dopravní nehody, ale Káhira je hlavním překladištěm heroinu putujícího z jihovýchodní Asie do Evropy a Spojených států. Krvavé diamanty se odtud dostávají ze Sierry Leone do Antverp. Nigerijci tu perou špinavé prachy ve velkém. Softwarové pirátství tu dosahuje téměř sedmdesáti procent. A především se tu obchoduje s kradenými artefakty s ročním obratem v miliardách dolarů, a to ani nemluvím o padesáti tisících kapsářích a stovkách tisíců drobných krádeží.“

„Takže náš kamarád Báqir ví, kdo jsou ti boukoloi?“

„Pravděpodobně je na jejich výplatní listině. Jeho rodiče, pokud nějaké má, jsou nejspíš pohřební kšeftaři.“

„Kdo jsou pohřební kšeftaři?“

„Novodobí vykradači hrobů. Někdo – vrátný, policista nebo soused – zaslechne, že kdosi umírá, a spojí se s pohřebním kšeftařem. Parta děcek, jako je Báqir, vyrazí na místo, kde ona osoba žila, a vybílí ho, občas ještě dřív, než se příbuzní o smrti stihnou dozvědět. Většinu oblečení, které si můžeš koupit na súqách, tržištích, svlíkli z mrtvol.“

„No fuj.“

„Muslimové mají k mrtvým bližší vztah než křesťané. Svých předků si váží, dokonce je i milují. Nesnaží se je pohřbít a zapomenout na ně. Nemluvě o tom, že je to praktické.“ Zastavili se u primitivního stánku, který tvořil kus hadru zavěšený mezi dvěma žulovými hrobkami. Zahalená žena dřepící v prachu měla před sebou rozložené různorodé šatstvo. Hilts s ní prohodil pár slov a poté si ji jedním nikonem vyfotil. Klekl si a vybral si zánovní košili. Zeptal se ženy v šátku na cenu a ona mu ji sdělila. „Libru,“ řekl Finn. „Dvacet centů. Mohl bych s ní smlouvat a dostat cenu na polovinu.“

Finn čichla ke košili. Ucítila mdle nasládlý zápach. „Je to to, co si myslím?“

„Občas jim trvá den dva, než se k mrtvole dostanou. Nejspíš to měl na sobě, když zemřel.“

„Není to tvoje velikost,“ sdělila mu Finn. Hilts košili vrátil a pokračovali dál, hlouběji a hlouběji do labyrintu. Tlačenice byla čím dál hustší, vířící prach je oslepoval a uši trpěly pod nepřetržitým náporem hluku.

Minuli hromady rozbitých hraček, zničených dálkových ovládání, starých plastových beden, psacích strojů, videopřehrávačů a pomačkaných poklic na kola. Na špinavých igelitových plachtách se vršily hromady použitého šatstva. Téměř vše vypadalo jako americký dovoz, lidé se kolem nich rojili jako mouchy a vytahovali blůzy, spodní prádlo, kalhoty, kravaty, kraťasy, trička a ponožky, dohadovali se o ceně, někteří nakoupili, většinou ale pokračovali dál.

„Vidělas někdy ty velké kontejnery na použité oblečení, které najdeš na Západě v některých čtvrtích, hlavně u malých obchoďáků?“ zeptal se Hilts. Finn přikývla. „Tady to všechno skončí. Takzvané charity, kterým si myslíš, že věci dáváš, je prodávají zprostředkovatelům ve třetím světě a ti je potom přeprodají takovýmhle lidem.“

Otrhaný muž, který seděl na židličce před vyrovnanými řadami bot, volal překvapivě dobrou angličtinou tak hlasitě, že překřičel okolní vřavu: „Americká dámo! Julie Robertsová! Mám pro vás boty!“

Finn se zastavila. Všechny boty byly pánské. Prodavač jednu zvedl. Semišku se zipem na boku z šedesátých let ve velikosti dvanáct. Druhá do páru chyběla. „Nemá druhou,“ konstatovala.

Prodavač zvedl jinou botu. Mnohem menší mokasín. „Obě jsou černé,“ usmál se na ni muž. Jeho zuby měly stejnou barvu jako cigaretové špačky.

„Ale nepasují k sobě.“

„Dám vám slevu. Jedna za polovinu,“ zachichotal se prodejce. „Miluji vás, slečno Julie Robertsová!“ volal za nimi.

Zahnuli za roh a pokračovali krátkou uličkou na další hlavní cestu vinoucí se mezi sádrovými náhrobky a řadami sarkofágů zdobených reliéfy.

„Zvířecí trh,“ prohlásil Hilts. „Může to tam být dost ošklivé.“

Náhlý poryv větru donutil Finn zavřít oči před náporem menšího prašného hurikánu. Zamrkala, rozkašlala se. Cítila, jak jí slzí oči, a znovu začala mrkat. Trh ucítila dřív, než ho spatřila. Příšerný sladký zápach smrti a vnitřností, který přebíjel všudypřítomný smrad tlejících odpadků a splašků, jež protékaly úzkými strouhami. Stejně tak trh slyšela. Tu šílenou směs bečení ovcí, mečení koz a kokrhajících kohoutů. Psi zběsile štěkali a opice hulákaly.

Kolem ní se prosmýkla žena s velkou modrou bednou s nápisem Walmart na boku. Finn se podívala na ženino zboží a zvedl se jí žaludek. Bedna byla plná zvířecích vnitřností a střev, které plavaly ve směsi krve a dalších tekutin. Všimla si, že stranou stojí veliká klec plná stovek pouštních želv naskládaných jedna na druhé. Spodní rozdrtila váha těch nad nimi.

Vedle spatřila starý sekretář s prosklenými dveřmi plný nehybných hadů. Někteří byli tlustí jako dětská ruka, ochromení vedrem, kouřem a hlukem, daleko od svého přirozeného prostředí v povodí Nilu. Kousek dál se Finn zadívala do úzké uličky, kde spatřila děti, které hrály jakousi hru podobnou panáku kolem postavy připomínající strašáka do zelí, zaraženého do trsu trávy. Strašák měl na sobě tmavomodrý sametový krátký pánský župan a pruhované kalhoty od starého obleku. Na hlavě měl paruku s loknami a na paruce mu seděl starý tvídový klobouk. Když se Finn zadívala pozorněji, došlo jí, že šaty visí na vysušené mrtvole přivázané ke kovové tyči, špinavě hnědou kostru držela pohromadě seschlá kůže a svalovina. Tvář strašáka byla černá a rozložená. Odvrátila se.

„Není ti nic?“ zeptal se Hilts.

Finn rychle polkla pachuť žluči vzadu v krku a zavrtěla hlavou. „Nic mi není,“ odvětila.

Za trhem s masem se na plácku mezi třemi jednoduchými hrobkami nacházela taxidermie, kde si mohli pořídit vycpanou verzi zvířat, kolem nichž před chvílí prošli. Vycpaniny na ně upíraly démonické skleněné oči, které původně patřily panenkám. V otevřených tlamách cenily zuby a tesáky prapodivné hybridy hus s liščíma ušima, psi s našitými opičími hlavami a pestrobarevní papoušci s roztaženými orlími křídly.

„Kdo si tohle kupuje?“

„V tak velkém městě, jako je tohle, najdeš kupce na všechno,“ pokrčil Hilts rameny. Zakřenil se. „New York s pyramidami.“ Dav je unášel vpřed jako větvičky v proudu, ale Hilts se snažil, aby se drželi na kraji ulice.

„Kam teď?“ byla Finn zvědavá.

„Tam,“ odpověděl a ukázal prstem. Na konci uličky viděla prostranství s dalšími hromadami zboží. Většina vypadala jako vojenské vybavení – plynové masky, prázdné minometné střely, starobylé dálkoměry, alespoň stovka párů vysokých bot z druhé světové války, kanystry na benzin, a dokonce i malé dělo s roztrženou hlavní, relikvie z jakési dávno zapomenuté bitvy.

Hilts vklouzl do úzké uličky před Finn a na chvíli jí zmizel. Náhle před ní vyskočil do tmavohněda opálený šedovlasý žebrák a zavrávoral na růžové protéze, kterou měl místo nohy. S napřaženýma rukama na ni cosi křičel nesrozumitelnou arabštinou s tváří staženou zuřivostí. Udělala pár kroků vzad, ale neměla kam dál ustoupit, dav do ní vrážel a odnesl ji pryč do ještě užší uličky. Hilts byl pryč a ona najednou zůstala sama.

6

Zjistila, že ji proud zanesl mimo tržiště; kolem se nekupilo zboží ani tu davy lidí nesmlouvaly o cenu. Během okamžiku vstoupila do úplně jiného světa, do světa rozpadajících se zdí, postav choulících se ve zvířeném prachu, podivného ticha. Halasící dav utlumily, jako když utne, tlusté sádrové zdi hrobek tyčících se kolem ní, světlo pohltily mihotavé stíny. Zaplavila ji vlna strachu.

Nehýbala se z místa, pomalu se otáčela v kruhu, snažila se najít nějaký orientační bod. Před sebou viděla vysokou zeď z cihel uplácaných z bláta a slámy; na některých místech byla už notně omšelá, pár cihel zmizelo, díry připomínaly vypadlé zuby. Po levé ruce měla světlezelenou budovu se šikmou střechou a napravo úzkou uličku, jíž by se stěží protáhla bokem. Druhý konec uličky za jejími zády vedl zpět na ulici, ze které ji davy vytlačily.

Finn se otočila tím směrem. Věděla, že Hilts měl namířeno na široké prostranství, kde prodávali staré vojenské vybavení. Kdyby si pospíšila, mohla by ho dohnat. Proběhla přes prostranství a pak se zarazila. Před ní stál muž v bílé galábiji a tmavém, proužkovaném saku. Měl bosé nohy a hlavu omotanou volným špinavým turbanem.

Mohlo mu být něco přes čtyřicet. Měl svěšená ramena a mohutný hrudník, žlutozelené oči hluboko utopené pod hustým obočím, naněkolikrát zlomený velký nos a nad horním rtem a na bradě mu rostly prošedivělé vousy. Stejně jako všechno ostatní ve Městě mrtvých, i jeho pokrývala tenká vrstva prachu.

Ve velké ruce svíral obrovský meč s listovou čepelí pokrytou rzí, ostří se lesklo od nedávného broušení. Zvedl zbraň připomínající mačetu a otevřel dokořán černá ústa, v nichž chyběl jazyk. Vydal hrdelní, chraptivý zvuk.

Na krátký okamžik zůstala Finn stát jako přikovaná a zírala na něj. Cítila, jak se jí na rty dere zoufalý výbuch smíchu, a na vteřinu dokázala myslet jen na scénu z filmu o Indianu Jonesovi, kde Harrisonu Fordovi nějaký egyptský obr začal šermovat před obličejem mečem. Bylo to absurdní, ale děsivě skutečné. A ona nebyla Indiana Jones a neměla velkou pistoli, kterou by mohla groteskní bytost máchající ostřím jednoduše zastřelit. Muž znovu zachrčel a pohnul se vpřed. Finn se otočila na podpatku a rozběhla se.

Hnala se zpátky uličkou a instinktivně zabočila vlevo, utíkala podél rozpadající se cihlové zídky, na rohu zahnula vpravo a nezastavovala, kousek za sebou slyšela dusot hrůzného pronásledovatele. Přelétla pohledem cestu před sebou. Ocitla se na malém náměstíčku obklopeném zdmi velkých kamenných mauzoleí; dveře i okna měla mauzolea hustě zamřížovaná, aby se do nich nemohl nikdo dostat.

Na prostranství mezi nimi ležel tucet menších kamenných desek, jež označovaly prostší hroby. Na jednom z nich hořel kuchyňský oheň, nad řeřavými uhlíky visel na kovovém háku kotlík. Finn vběhla doprostřed nádvoří, přeskočila náhrobek a namířila si to k ohni.

Natočila se, popadla nádobu, ze které se kouřilo, za držadlo a máchla jí za sebe, rozkopla ohniště a uhlíky se rozlétly po náhrobku. Kotel vařící košaríje vycákl obrovi do obličeje, směs vroucích rozvařených těstovin a čočky ho na chvíli oslepila.

Zařval a volnou rukou si hrábl do obličeje, skočil na náhrobek, Finn se smekla noha, dívka upadla a kutálela se v prachu. Muž zvedl meč a udělal krok vpřed, bosýma nohama šlápl na rozházené žhavé oharky. Vykřikl, uskočil a padl do zbytků ohniště. Finn se vyškrábala na nohy a znovu se rozběhla, neodvažovala se otočit a podívat se, co napáchala.

Skočila do úzké škvíry mezi dvěma mauzolei a ocitla se v malé uličce. Přímo před sebou uviděla otevřené dveře, chladné, temné útočiště před mužem, který jí byl v patách. Rozběhla se k prosté hrobce. Na holé zemi, jen částečně překryté prachem a hlínou, ležely tři kostry úhledně srovnané v řadě. Nohy jim ukazovaly stejným směrem, asi na východ, i když Finn už neměla ani ponětí, kde je kde.

Vypadalo to, jako by jednoduchou hrobku někdo v poslední době navštívil. V hlíně byly patrné stopy po rýči, jako kdyby tam někdo kopal. Žádné archeologické práce tu ale neprobíhaly; jestli někdo kostry vyhrabal, pak proto, že se do stavby o jedné místnosti, jež měla sloužit jako improvizované přístřeší, chtěli nastěhovat živí.

Na protější straně byl druhý východ, Finn překročila kostry ležící v prachu, vyšla ven a ocitla se na širokém ohraničeném prostranství. Před ní stály dva nebo tři tucty hrobů, podél nich řady malých místnůstek a na opačném konci vysoká zeď, která mohla patřit mešitě. Kolem hromad rozsekaného mramoru a kusů žuly se válely krumpáče a perlíky: vykradači hrobů kradli samotné hroby, byli to potomci stavitelů Saláh ad-Dína, jež zbavili pyramidy jejich hladkého povrchu, aby z nich vybudovali město.

Zastavila se před hrobkou a poslouchala, snažila se dýchat pomaleji a zklidnit divoce bušící srdce. Podle všeho ji už muž bez jazyka ozbrojený mečem nepronásledoval. Anebo se začal pohybovat mnohem tišeji. Hlavní otázkou samozřejmě bylo, proč ji vlastně vůbec pronásledoval. Byla na neznámém místě, navíc samotná žena, ale pokud se ten šílený šermíř nepotuloval po Městě mrtvých a nehledal dívky v nesnázích, musel mít nějaký důvod k tomu, aby ji sledoval.

Za žádnou cenu nebyla schopná přijít na jedinou možnou příčinu, která by ho k tomu mohla vést. Její nedávné hrdinské skutky v pochybném světě kradeného umění, letitých spiknutí a praktik Vatikánu neměly s Egyptem nic společného. Mezi uměleckými díly, jež se jí podařilo doslova vyhrabat zpod newyorských ulic, nebyly žádné rosettské desky nebo faraonské poklady. A i kdyby, kdo by ji mohl chtít zabít teď? Ta etapa jejího života skončila.

Nebo ne?

Pokud měla pravdu, muž s mečem na ni číhal jako lovec na svou kořist. To znamenalo, že musel vědět, že dnes přijede do Města mrtvých, a jediný člověk, jenž o tom měl, kromě ní samotné, ponětí, byl Hilts – muž, se kterým se seznámila v letadle, který tvrdil, že patří k expedici, ale který se představil jen řidiči Ahmedovi. A když už jsme u toho, co byl vlastně zač ten Ahmed, tedy kromě toho, že na letišti postával s cedulí s nápisem ADAMSON?

Jednoduše tomu uvěřila. Její přítel Michael Valentine by jí řekl, že základem každého dobrého podfuku je právě ona drzost, jež závisí na víře oběti, že to, co vidí, je skutečné, protože přesně to očekává. Hilts věděl, co je zač, znal její minulost, jméno a pověst jejího otce, stejně jako Michaela… tohle všechno se dalo snadno najít v archivu jakýchkoliv velkých novin, jež o události před rokem referovaly, nebo na internetu. Skočila na špek, věřila tomu, protože chtěla, protože Hilts vypadal jako pohledný, chytrý chlap s hezkým úsměvem a dobrou vyřídilkou.

Finn v duchu zaklela. Do téhle bryndy se dostala sama, teď se z ní musí vyhrabat. Znovu se rychle rozhlédla po uzavřeném prostranství. O hrobku napravo stál opřený jednoduchý žebřík stlučený z použitých kusů dřeva. Výška. Možná by mohla zjistit, kde je, kdyby se jí podařilo vylézt dostatečně vysoko. Za pokus to stálo.

Přeběhla přes prostranství, prokličkovala mezi hroby a vylezla na žebřík. Vyšplhala na střechu budovy omítnuté hliněnou maltou a přešla na opačný konec stavby. Do všech směrů se jako nekonečné bludiště táhla změť budov, stejných jako ta, na níž právě stála. Od sebe je oddělovaly cesty a uličky. Některé byly na sobě tak natěsnané, že měly společné zdi, mezi jinými byla proluka, podobná té za jejími zády. Mezi menšími stavbami se sem tam objevila nějaká větší, některé měly dvě nebo dokonce i tři patra a na to vše shlížela zdobená mešita vypínající se z moře cihel a kamene.

V dálce viděla komplex Citadely připomínající palác, vybudovaný na vápencovém pahorku, jenž před tisíci lety dominoval městu a který nemilosrdně opevnil Saláh ad-Dín jakožto sídelní místo a pevnost pro sebe a následné abbásovské vládce. Mezi Citadelou a místem, kde teď stála, viděla vyvýšenou dálnici, která jako by Město mrtvých protínala. Viděla ještě něco dalšího: po pravici, necelých dvě stě metrů od ní, stála malá kruhová mešita s okny ve tvaru kapek. K ní přiléhala špinavá kůlna z drátěného pletiva a prken. Byla to mešita, kterou viděla z motorky. Tam někde ve stínech a pochmurném, hnědošedém oparu pod ní byl Báqir a jeho parta dětských zlodějů. Proti mačetou máchajícímu padouchovi by neměli šanci, ale lepší než nic. Otočila se a přešla zpátky k žebříku.

Přikrčila se, aby na ni nebylo zdola vidět. Odpudivý pronásledovatel byl přímo pod ní a prohlížel si malý dvorek. Mohla se z něj dostat několika způsoby, v tu chvíli ho ale nenapadlo podívat se nahoru. Oblečení měl podél lemu ohořelé a kulhal. Zdálo se, že ho trochu zpomalila. Vydával slabé zvířecí zvuky, pomalu otáčel hlavu a prohlížel si okolí. Finn se odsunula dozadu ve snaze dostat se z jeho případného zorného pole, kdyby se náhodou nečekaně podíval nad sebe. Najednou jí zajela noha do měkkého místa ve střeše a do výklenku pod ní s rachotem dopadla cihla nebo kus malty. Pronásledovatel se okamžitě podíval jejím směrem. Finn na nic nečekala. Otočila se a rozběhla na druhý konec střechy, muž s mačetou začal šplhat po žebříku a řval přitom zlostí nebo bolestí, možná obojím.

Finn doběhla na konec budovy, zastavila se, odrazila a přeskočila metr a půl širokou díru. Tvrdě přistála na vedlejší střeše, ostrý povrch jí rozedřel dlaně a potrhal kolena plátěných kalhot. Převalila se, vstala a uviděla, jak za ní ten lotr klopýtá po protější střeše a vláčí jednu nohu za sebou. Rozhlédla se kolem sebe. Vedlejší střecha byla blíž, rozběhla se k ní, snadno přeskočila úzkou mezeru, snažila se držet směr ke kruhové mešitě.

Přehoupla se přes nízkou zídku mezi dvěma spojenými hrobkami a pokračovala dál, dech ji pálil v krku a cítila, jak jí zoufale pracují hořící plíce. Šermíři se záhadně podařilo výrazně zmenšit vzdálenost mezi nimi, přestože kulhal. Když doběhla na konec střechy, vyděšeně se zastavila. Mezi ní a hranou další střechy zela šest metrů široká a pět metrů hluboká díra. Pod sebou viděla holou zemi a několik rozpadajících se náhrobků. Někdo mezi nimi napnul kus látky a vytvořil tak provizorní markýzu. Neměla na výběr. Odrazila se a snažila se dopadnout na prověšený hadr.

Při pádu se pokusila natočit tak, aby dopadla na rameno. Prolétla otrhanou látkou a zdemolovala křehkou konstrukci, která ji podpírala. Ozval se ženský výkřik a druhá rána, s níž se k zemi zřítilo několik hrnců a pánví, jež představovaly kuchyň, kterou Finn právě zničila. Věnovala rychlý pohled schoulené ženě, která v náručí svírala nahé děcko s vytřeštěnýma očima. Přímo za nimi visel zbytek billboardu s řádkou arabského textu a jasně oranžovým nápisem ŘÍŠE SNŮ v angličtině.

Přímo nad sebou zaslechla hrdelní řev, šermíř skočil do trosek ženina přístřešku a vztyčil se před Finn. Stál rozkročený a v rukou svíral obří čepel. Zavrčel jakousi nesrozumitelnou kletbu a napřáhl se k úderu. Finn popadla cár markýzy, strhla ho přímo muži na hlavu a na vteřinu ho zmátla. Nalevo na kamenném sarkofágu leželo půl tuctu oškubaných, vykuchaných holubů, usekané opeřené hlavy vyrovnané na hromádce vedle tělíček, skelný pohled, otevřené zobáky. Sekáček, jenž odvedl svou práci, ležel vedle nich, čepel měl lepkavou od ještě nezaschlé krve. Opodál nad malou dřevěnou mísou, jež uchovávala ptačí vnitřnosti, tančil bzučící mrak much s lesknoucími se křídly. Finn chňapla po sekáčku a naslepo se ohnala. Ucítila tvrdý náraz, jak se čepel zakousla do masa a prošla kostí. Hutný špinavý vzduch proťal zvláštní vysoký výkřik a Finn se znovu rozběhla.

Hnala se pryč z malého opuštěného zákoutí, do něhož spadla, a ocitla se v dlouhé, temné uličce. Přímo před ní se jako útes tyčila holá zeď. Když zvedla oči, spatřila známá kapkovitá okna, po pravé straně se rýsovala kostra kurníku. Vysoká zeď musela patřit zadnímu traktu mešity, u níž parkoval motocykl.

Za sebou slyšela dusot šermířových bosých nohou a jeho přerývaný dech, ale ani se neobtěžovala ohlédnout. Místo toho se snažila ještě přidat, očima pročesávala pravou i levou stranu cesty. Úzký tmavý průchod neuzavíraly žádné dveře, nestál tam žádný žebřík ani otvor do boku, žádná úniková cesta. Byla to slepá ulička. Neměla kam utéct, nezbývalo jí než se otočit a postavit se na marný odpor, jenž mohl skončit jen mučivou bolestí a posledním vydechnutím.

Poslední chabou naději představovalo okno mešity, ale jak k němu přibíhala blíž a blíž, uvědomila si, že je moc vysoko, než aby na něj dosáhla. Kromě toho ho zakrývala krásná ozdobně vyřezávaná okenice. Měla to spočítané. Rozhlédla se po zemi před sebou, zoufale doufala, že spatří něco, co by mohla použít jako zbraň, ale nebylo tam nic, jen udusaná, holá zem a všudypřítomná vrstva prachu.

Zaváhala, napůl se otočila, aby se postavila svému osudu, a pak se znovu obrátila k mešitě. Koutkem oka zachytila pohyb a záblesk barvy. Ozvalo se zapraskání a okenice, která kryla kapkovitý průzor vysoko nad ní, vylétla ven. V okně se objevila postava v růžovém tričku.

Báqir, zlodějský Starostlivý medvídek.

Chlapec zakřičel arabsky cosi nesrozumitelného, vyklonil se z okna a natáhl obě ruce dolů po zdi mešity. Finn zahlédla, jak ho zezadu jistí pár kamarádů. V posledním horečném vypětí sil doběhla k úpatí zdi a vyskočila. Sevřela chlapcovy natažené ruce. Cítila, jak ji popadl za zápěstí a táhne ji nahoru. Za zády ucítila nápor větru, čepel se s lomozem odrazila od kamene, jak se po ní šermíř ohnal, netrefil a mačeta se místo do masa zakousla do zdi.

Báqir se svými kumpány vytáhli Finn vyraženým oknem do chladivého přítmí mešity. Stáli na vyvýšeném ochozu ohraničeném dřevěnými zástěnami, jež se podobaly zničené okenici. Prázdný modlitební prostor pod nimi pokrývaly nádherně tkané koberce. Proti nim stála vysoká kazatelna připomínající oltář. Nad nimi nebylo nic, jen čirá prázdnota klenuté kupole zdobené dech beroucími, složitými mozaikami z modrých, zelených a zlatých dlaždiček. Vypadaly jako slunce zářící na rajská pole a potoky.

Báqir s kamarády ji před sebou tlačili po úzkém schodišti a pak po kobercem zakryté podlaze ke klenutým dveřím na protější straně velké, vzdušné stavby. Vyhrnuli se ven do mlžného oparu. Před nimi hráli na náhrobku dva chlapci kuličky. Báqir vyštěkl příkaz. Kluci vzhlédli, rychle odpověděli a zmizeli. Jeden z Báqirových menších pobočníků zatahal Finn za rukáv, něco jí řekl a ukazoval. Rychle se přesunuli po široké cestě, skrz starou tepanou kovovou bránu, jež vedla do překvapivě zelené zahrady plné květin, které rostly před malým, ale zjevně pečlivě udržovaným mauzoleem. Mělo čerstvě nabílené stěny a zdi zakryté dřevěnými vyřezávanými mřížkami.

Křičící, brebentící eskorta popoháněla Finn úzkou uličkou. Náhle se ocitli na větším prostranství ohraničeném dalšími náhrobky a hadrovými přístřešky poskytujícími stín, stejnými jako ten, na nějž teprve před pár okamžiky sama dopadla. Byl to další zvířecí trh. Zápach se téměř nedal snést. V jednom rohu stál hrubě opracovaný stůl. Finn bylo jasné, že to, co je na něm vyrovnané, jsou čerstvě naporcované velbloudí nohy. Z odseknutého masa a krví spečené srsti vyčnívaly žluté úlomky kostí. Ve vyrovnaných kbelících plavaly kozí, oslí a jehněčí vnitřnosti. Staré zavařovačky, plechovky a barely přetékaly naporcovanými kravskými játry a syrový tuk se smažil na pražícím slunci. Na prostranství, ne větším než pár obyčejných parkovacích míst, se tísnila stovka lidí.

„Jalla! Jalla!“ křičel chlapec vedle ní a táhl ji přes tržiště. Malé ruce ji tlačily zezadu a Báqir vepředu prozkoumával další uličku. Za necelou minutu se Finn vyčerpaně a bez dechu vypotácela na plácku, kde s Hiltsem nechali norton. Báqir se na ni culil od ucha k uchu, v očích mu blýskalo a vítězně vystřelil pěst do vzduchu. Finn doklopýtala k motorce, opřela se o ni, hruď se jí divoce zvedala a klesala. Zaplavila ji úleva a zmučeně vzlykla. Její nový parťák najednou vykřikl:

Otočila se právě včas, aby viděla, jak čepel mačety prořízla vzduch a zasekla se do Báqirova krku a ramene, prošla masem, kostí a srdcem. Světlo v očích mladého zloděje zhaslo dřív, než si uvědomil, co se stalo, a on padl mrtvý k zemi. Šermíř vytáhl čepel ze zhrouceného těla a spokojeně se usmíval. Silně mu krvácela paže a krev prosakovala skrz rukáv pláště. Tmavé oči mu žhnuly.

Zavrčel cosi, co znělo jako „Kuss ummak!“, a vyrazil jejím směrem tak rychle, jak jen to dokázal, pravou nohu vláčel za sebou a zkrvavenou mačetou máchal, jako by to byla golfová hůl. Báqirův gang se s vyděšeným jekem rozprchl, když se k nim hrozivá bytost přiblížila – zůstal jen Finnin malý ochránce. Věrně stál po jejím boku, pouhým okem bylo vidět, jak se třese, malou rukou svíral její rukáv. Dítě udělalo krok vpřed a plivlo na zem. Přiškrceným hláskem zaklelo, sehnulo se a hodilo po muži kus sutě.

„Šarmúta!“ zařval chlapec, slzy si razily cestu ztvrdlou špínou a prachem na jeho tváři.

Kámen zasáhl muže do nezraněného ramene a neškodně se odrazil. Muž se s úsměvem sunul dál. Finn popadla děcko a strčila ho za sebe. Muž napřáhl čepel, Báqirova krev mu z ní kapala na ruku. Finn se zdálo, jako by jí přestalo tlouct srdce, cítila, jak se jí zmocnila tichá, smrtící lhostejnost. Před očima se jí znovu přehrála scéna, při níž Báqir padl do prachu, jako nějaká odhozená zbytečnost. Bizarní postava se zkrvaveným mečem v ruce za to zaplatí. Podívala se do děsivé tváře, jež se k ní přibližovala, uvažovala, jestli se mu má, než zemře, pokusit zuby rozsápat hrdlo.

„Wi alejkum salám,“ ozvalo se najednou odněkud zblízka. Muž s čepelí v ruce se překvapeně zastavil. Trochu se natočil, takže ho tři v rychlém sledu vypálené střely zasáhly vysoko mezi žebra. Kulky roztříštily žebra na stovky drobných úlomků ostrých jako břitva, které mu roztrhaly plíce a srdce. Síla nárazu ho zvedla ze země a odhodila jako kus hadru dozadu. Dvě ze tří kulek si po mnoha odrazech našly cestu ven z těla. Ve spršce krve, kostí a cárů odrbaného proužkovaného pláště roztříštily lopatku a přerazily páteř. Tělo dopadlo na zem se stejným zvukem, jaký vydá odhozený těžký pytel tuřínu.

Finn vzhlédla. Hilts zůstal chvíli bez hnutí stát. V natažené paži pevně svíral jihoafrickou automatickou pistoli RAP 440. Po chvilce ji zajistil, zasunul ji za opasek a zakryl tričkem.

Sklonil se, rychle posbíral tři nábojnice ráže .40 a strčil je do kapsy. Třemi kroky se přesunul k motorce. Z kapsy džín vytáhl zmuchlaný štos egyptských liber a vtiskl je do ruky chlapci, který ještě pořád stál vedle Finn a vyděšeně zíral na zastřeleného šílence s mečem. Pevně chlapci sevřel pěstičku s penězi a něco mu zašeptal do ucha. Chlapec se na Hiltse podíval a přikývl. Peníze zmizely v jeho špinavém, potrhaném oblečení.

„Imši, imši!“ houkl na něj Hilts. Chlapec věnoval Finn letmý pohled, v očích ho pořád ještě pálily slzy, potom jí políbil ruku a rozběhl se. Na chvilku se zastavil vedle mrtvého pronásledovatele, kopl mu prach do tváře a plivl na něj a potom vzal krví zbarvený meč. Nechával za sebou tenkou brázdu, jak čepel táhl po zemi. Finn slyšela z dálky slabé houkání sirén.

„Musíme odsud vypadnout,“ prohlásil Hilts. Oba nikony uložil do sedadlové brašny, podal Finn helmu a svou si nasadil na hlavu. Nasedl. „No tak, pojď.“

Finn si vlezla za něj. Sirény se přibližovaly. „Jak že se řekne ‚děkuji‘?“ zeptala se tiše.

„Šukran,“ odpověděl Hilts.

Podívala se na Báqirovo mladé tělo rozvalené v prachu. Jeho hlava a rameno se koupaly v kaluži krve smíchané s prachem, mouchy se už začaly slétat.

„Šukran, Báqire,“ zašeptala a sklopila si hledí. Hilts nastartoval, vyhnal motor do obrátek a potom se rozjeli. Město mrtvých nechali za zády.

7

Hilts odvezl nortona zpátky majitelce a poté se vrátil ulicí lemovanou stromy k hotelu Longchamps, kde vysadil Finn. Seděla u bočního stolku v rohu terasy ve druhém patře, upíjela americkou kávu a rozhlížela se po luxusní čtvrti Zamálku. Tady nebylo po děsivých scénách, které právě zažila, ani památky. Žádné davy, horká mlha dusivého prachu, jen tiše se pohybující doprava na příjemné ulici pod ní, vítr šumící ve větvích stromů a vzdálené záblesky řeky tekoucí o několik bloků dál. Stejně dobře by mohla být někde ve Westchesteru nebo Mount Vernonu. Na takovém místě nebylo Město mrtvých ničím jiným než tichou ozvěnou zlého snu. Hilts se posadil vedle ní, oči mu zakrývaly sluneční brýle. Objednal si velkou sklenici ledového čaje, ale dlouho se jí ani nedotkl.

„Právě přede mnou zavraždili malého chlapce a tys zastřelil člověka. Přitom to vypadalo, jako kdybys prostě jen střílel na terč,“ ozvala se Finn nakonec. „Policie teď hledá člověka, který toho chlapa zabil, já jsem do toho zapletená a chci vědět, o co tu sakra jde?“

„Nejsem si jistý.“

„Co ten chlap, co mě honil? Kdo to je?“

„Nemám ponětí.“

„Nemohl vědět, že tam jsem, pokud jsi mu to neřekl.“

„Nikdy v životě jsem ho neviděl. Můžu ti jenom říct, že mě jedno z Báqirových děcek našlo a řeklo mi, že máš potíže, a já ti vyrazil na pomoc.“

„Se zbraní.“

„Přesně tak, se zbraní.“

„To mi vysvětli.“

„To byl hlavní důvod mé výpravy do Města mrtvých. Už není tak jednoduché zabalit si do kufru pistoli a pronést ji přes celnici.“

„Myslela jsem, že jsi tam jel fotit.“

„Taky že jo.“

„Takže kdybych zavolala do National Geographic, věděli by, o co jde.“

„Nech si zavolat Russe Tamblyna.“

„Ještě pořád jsi mi nevysvětlil tu zbraň.“

„Neměl jsem na vybranou.“

„Proč?“

„Protože nevěřím Adamsonovi a nelíbí se mi naše takzvaná spojka u libyjské vlády.“

„To je kdo?“

„Jmenuje se Mustafa Hisnáwí. Měl by to být archeolog, ale z toho, co jsem slyšel, je to stoprocentně také plukovník Haj’ati amni al-džamáhíríja, Organizace pro bezpečnost Džamáhíríje. Libyjské tajné policie.“

„Kde jsi k téhle informaci přišel?“

„Mám spoustu přátel, a jak jsem ti už říkal, hodně čtu.“

„Vypadá to, že i hodně střílíš.“

„Čas od času.“

„A kde ses to naučil? Z knížek těžko.“

„Ve skautu.“

„No jasně.“

„Vážně. Mám za to odznak. No a pár let jsem sloužil u mariňáků.“

„Nejsem si jistá, jestli něčemu z toho věřím.“

„Věř si, čemu chceš. Já akorát vím, že ten chlápek vypadal, že se tě chystá rozseknout vejpůl.“

„A místo toho rozsekl Báqira.“

„Přišel jsem pozdě. Mrzí mě to. Udělal bych cokoliv, abych tomu zabránil.“

„Možná bys toho nemusel litovat, kdyby ses tam nevypravil shánět zbraň.“

„Možná, možná ne.“

„Kde se v tobě bere ta lhostejnost? Zemřelo dítě.“

„Já ho nezabil. To ten hajzl s mečem. Hajzl, který pronásledoval tebe, měl bych dodat, ne mě.“

„Což nás přivádí zpátky k mému původnímu dotazu – proč by mě měl pronásledovat?“

„Nějaká souvislost s expedicí?“

„Jako jaká? Mám pracovat jako technická ilustrátorka a kartografka. Budu dělat nákresy místa a artefaktů. To není zrovna důležitá funkce.“

„Nějaký starý nepřítel?“

„Žádné takovéhle nepřátele nemám.“

Hilts se zamyslel. „Kdo tě najal?“ zeptal se pak.

„Adamsonova kancelář v Kalifornii.“

„Absolvovala jsi pohovor?“

„Po telefonu. Zprostředkovatelé práce z Newyorské univerzity jim poslali seznam kandidátů. Dostala jsem se do užšího výběru, poskytla jim svůj životopis spolu s doporučeními a pak následoval pětiminutový pohovor.“

„S kým jsi mluvila?“

„S nějakým mužem, jmenoval se Forrest, jeden z Adamsonových personalistů.“

„Stejný člověk přijímal i mě.“

„Je to důležité?“

„Netuším.“

„Nemám ráda záhady.“

„Ani já ne.“

„Tak proč po mně ten chlap šel?“ Zavrtěla hlavou. „Musel nás nějakou dobu sledovat. Jakmile jsme se rozdělili, pověsil se na mě. Jako kdyby na mě čekal.“

„To je nesmysl. Nikdo nevěděl, že tam jedeme.“

„Říkáš ty,“ pokrčila Finn rameny.

„Lžu?“

„Jak mám vědět, že říkáš pravdu?“

„Proč bych lhal?“ zeptal se.

„Myslím, že takhle se nikam nedostaneme.“

„Zjevně ne.“ Rozhostilo se dlouhé ticho. „Alíja,“ promluvil po chvíli Hilts. Sám pro sebe přikývl.

„Cože?“

„Ne cože, ale kdože. Alíja je žena, od které jsem si půjčil motorku. To ona mi řekla, kde seženu ve Městě mrtvých zbraň. Věděla, kam mám namířeno.“

„Myslíš, že o tom někomu řekla?“

„Nikdo jiný mě nenapadá.“

„Proč by něco takového dělala?“

Zašklebil se. „Kvůli penězům. To je jediný důvod, proč vůbec něco dělá.“

„Pro koho?“

„Pro Adamsona.“

„Najme nás, a pak nás zabije?“ zavrtěla Finn hlavou. „To nedává smysl. A nevysvětluje to, proč šel ten chlap zrovna po mně.“

„Možná nešel,“ opáčil Hilts a pokrčil rameny. Přejel prstem po vysrážené vodě na vnější straně sklenice. „Možná měl v plánu zlikvidovat nejdřív tebe a pak si na mě počkat u motorky. Zbavil by se nás obou, přesně jak si přál ten, kdo ho na tuhle práci najal.“

„A jak zjistíme, kdo to byl?“

Hilts konečně zvedl svou sklenici a pozvedl ji k ironickému přípitku. „Tak, že zítra ráno vstaneme časně a svěží vyrazíme na nepřátelské území.“

8

Snila a ve snu znovu viděla umírat Báqira. Když se probudila, lehké záclony pověšené přes balkonové dveře povlávaly v místnosti a šelestily jako přízračná křídla. Ležela ve tmě a poslouchala vzdálené zvuky města a dopravy na Korníš il-Níl hluboko pod ní. Kolik smrti a umírání viděl Nil za ta léta, během nichž tímhle městem protéká na své pouti do Alexandrie a dál do moře?

Záclony znovu zaševelily, Finn se posadila a přitáhla si deku k ramenům, aby zahnala chlad. Podívala se na zářící číslice na hodinkách. Tři ráno. Vzpomněla si na píseň, kterou otec jednou pozdě na Štědrý večer hrál její matce, když byla ještě malá. Vybrnkával ji na staré pianino stojící v jednom rohu obývacího pokoje, na které nikdy nikdo nehrál. Tu píseň slyšela jen jednou, ale vzpomínka na ni byla jasná a zřetelná, jako láska a něha, jež přiměla jejího otce, aby zpíval:

Odbila již třetí hodina ranní

A my tančili jsme celou noc

Zakrátko vejde mezi nás svítání

Ještě jeden valčík, přeji si moc

Jak čarovná je ta melodie

Skladatel snad přímo pro nás psal

Navždy ať nás ve svou náruč skryje

Nic než tanec s tebou kéž bych nepoznal

Dlouhá cesta od smrti a břehů Nilu. Náhle si, jak tam tak ležela, uvědomila, že v pokoji není sama. V protějším koutě se pohnul stín. Zůstala na něj zírat. Stín získával obrysy, jež dostaly konečnou podobu muže. Odkašlal si, škrtl sirkou a světlo na vteřinu ozářilo zpocený obličej s brýlemi. Muži bylo nejspíš přes šedesát, měl prořídlé vlasy, jejichž žlutobílá barva připomínala skvrny od nikotinu, tučné rty a malou bradu. Kouřil oválnou cigaretu. Finn ucítila silný, tmavý tabák. Vybavil se jí obraz Hiltse držícího malou černou pistoli, ale Hilts byl teď pár pater pod ní. Letmo se podívala na noční stolek. Peněženka, klíče, foťák na jedno použití, který ani jednou nevytáhla. Nic z toho ani vzdáleně nepřipomínalo zbraň. Nemluvě o tom, že spala nahá. Přitiskla se zády k čalouněnému čelu postele a přitáhla si deku blíž ke krku. Jak se proboha dostal dovnitř? Jako jakýkoliv jiný hotel na světě v dnešní době, i Hilton používal elektronické karty.

„Podplatil jsem pokojskou. Všechny mají univerzální klíč,“ ozval se ze tmy hlas, jako by jí četl myšlenky. Cigareta zazářila, světlo se odráželo v mužových brýlích s bílými obroučkami. „Pokud zůstanete v Egyptě dostatečně dlouho, zjistíte, že v této zemi je možné podplatit každého. Všichni chtějí bakšiš.“ Mužův přízvuk byl kdysi britský, ale už před dávnými časy zeslábl a zbyla z něj jen ozvěna. Osamělý hlas emigranta. „Existuje několik druhů, víte. Máme tu bakšiš pro žebráky, za něj donátor získá boží přízeň. Dále známe…“

„Mohl byste mi říct,“ skočila mu Finn do řeči, „co děláte v mém pokoji a třeba také kdo jste?“

„Nepředstavil jsem se, že je to tak? Moc se omlouvám. Jmenuji se Simpson, Arthur Simpson. Dal bych vám vizitku, ale zdá se, že mi právě došly.“ Znovu potáhl ze smrduté cigarety, dal si nohu přes nohu a odklepl popel do záložky kalhot. „Jsem tak trochu průvodce. Cesty kolem Velké pyramidy a Sfingy, tlumočení pro Němce a Švýcary, luštění hieroglyfů pro mé drahé z Upper Tooting.“

Finn upírala pohled do tmy. Zněl jako John Cleese v nějakém bizarním monologu ze staré epizody Monty Pythonů. „Stále jste mi ještě neprozradil, co děláte v mém pokoji.“

Simpson se tiše zasmál. „Vaše počestnost není v ohrožení, slečno Ryanová. To vás ujišťuji. Na něco podobného jsem skutečně příliš starý.“

„To není odpověď,“ opáčila Finn.

„Ani nemá být,“ vzdychl Simpson. „Je to pouhé vyjádření skutečnosti, obávám se.“ Odmlčel se a znovu zhluboka potáhl z cigarety. Finn viděla, že je mnohem starší, než původně odhadovala. Zavalitost maskovala nezdravou barvu a tmavé kruhy pod očima. Rty měl popraskané a suché a na bradě jednodenní šedivé strniště. Po chvíli se znovu ozval: „Vlastně jsem tu, slečno Ryanová, abych vás varoval.“

„Před čím?“

„Znal jsem vašeho otce, víte?“ změnil Simpson znovu téma.

„O čem to mluvíte?“

„Studovali jsme spolu na Cambridgi.“

Finn zírala na opačnou stranu místnosti. To, že její otec odjel v rámci stipendia pro americké válečné veterány na postgraduální studium do Cambridge, nebyla informace, na niž mohl někdo jen tak náhodou narazit. Na druhou stranu to nebylo žádné státní tajemství. „Nikdy se, pokud si dobře vzpomínám, o žádném Arthuru Simpsonovi nezmiňoval.“

„Dva roky jsme spolu bydleli na chodbě.“

„Prosím?“

„Na koleji v Magdalen College. V pokojích na stejné chodbě. Univerzitní hantýrka, znáte to. Můžete si na ní udělat titul. Ze sémiotiky nebo sémantiky nebo nějakého jiného podobného nesmyslu.“

„Proč nepřejdete k jádru věci, abyste odsud mohl odejít?“

„Ano, správně. Jak jsem řekl, znal jsem vašeho otce a on znal mě, čímž přecházíme výrazně více k věci. Snad by se dalo dokonce říci, že se z nás stali kolegové.“

„Studoval jste archeologii?“

„Dobrý bože, ne! Byl jsem špion.“

Finn si přitáhla pokrývku ještě těsněji k tělu. To, že její otec pracoval pro CIA a práci výzkumníka a archeologa používal jako zástěrku, rozhodně nebyla všeobecně známá věc. „Co to má společného s mým tátou?“

„Nehrajte hloupou, má drahá. Nesluší vám to, ani to nijak neprospívá památce vašeho otce. Víte stejně dobře jako já, po čem v těch džunglích, po kterých jezdil, ve skutečnosti šel.“

„Pokračujte,“ vybídla ho Finn.

Simpson típl cigaretu do popelníku, okamžitě vytáhl pomačkaný balíček a starým otlučeným ronsonem si zapálil další. Zacvakl zapalovač s tvrdým, kategorickým klapnutím a začal vyprávět.

A Finn poslouchala.

9

Dvoumotorová cessna Caravan monotónně vrčela rozžhaveným odpoledním vzduchem vysoko nad rozlehlými, vlnícími se dunami Libyjské pouště. Hilts pilotoval a tiše si pískal. Finn Ryanová seděla vedle něj a na očích měla brýle, které ji chránily před takřka oslepující září. Za nimi se uvelebili dva další pasažéři, řidič Ahmed, který se zakloněnou hlavou opřenou o šedou koženou sedačku, zavřenýma očima a otevřenou pusou nahlas chrápal, a vedle něj s nosem zabořeným v knize mnich, otec Jean-Baptiste Laval. Bylo mu něco málo přes čtyřicet. Nakrátko ostříhané prošedivělé vlasy a statné tělo jako by se nehodily ke stylu života, který si zvolil. Vypadal spíš jako mariňák než odborník na koptské nápisy. Stará kniha v kožené vazbě, ve které si četl, měla na hřbetě zlatě napsáno Vita S. Antoni – Život svatého Antonína. Nákladový prostor za zády obou mužů přetékal čerstvými zásobami pro expedici.

Let z civilního letiště v Gíze zatím probíhal naprosto klidně. Po krátké, dech beroucí nádheře pyramid mohli sledovat už jen rozervanou poušť a písek. Právě přelétávali Velké písečné moře a neměnnost dun působila stejně neúprosně jako každý jiný větrem bičovaný oceán. Ahmed usnul v podstatě hned poté, co vzlétli, a mnich si vyndal knihu, jen co si rozepnul bezpečnostní pás. S nikým si nevyměnil víc než pár slov a nezdálo se, že by se na tom v blízké budoucnosti mělo něco změnit.

Finn se letmo podívala na Hiltse. Zatím se mu nezmínila o nočním rozhovoru se záhadným panem Simpsonem. Podle malého tlouštíka minimálně jeden ze členů Adamsonovy expedice pracoval pro CIA a Simpson se domníval, že by na vykopávkách mohlo jít víc o špionáž než o archeologii. Podle něj nebylo možné věřit nikomu, a ze všech nejméně samotnému Adamsonovi. Simpson věděl o minulosti vůdce expedice totéž co Hilts a ještě něco navíc.

Podle emigranta vystudovavšího na Cambridgi Adamson tajně podporoval Desátou křížovou výpravu, militantní pravicovou organizaci, jež věřila, že křesťanství čelí frontálnímu útoku a je třeba je bránit všemi, i násilnými postředky. Finn měla o této extremistické skupině, která se na rozdíl od takzvané Vlastenecké milice dopouštěla násilností mimo území Spojených států, jen mlhavé povědomí. Během posledních pár let se Desátá křížová výprava se svou insignií ve tvaru kříže a římského čísla X přihlásila k útokům v Bagdádu, Teheránu, Kábulu a Belfastu.

Mluvčím organizace byl plukovník James Matoon Judd, nositel Medaile cti z Vietnamu, v současné době senátor za Colorado. Judd jakožto fanatický pravicový fundamentalista byl obecně pokládán za naprostého cvoka, který dostal v Senátu již dvě napomenutí za pobuřující rasistické poznámky. To, že Adamson měl něco společného s bláznem, jakým byl senátor Jimmy „Meč Boží“ Judd, Finn opravdu hodně překvapilo.

Simpson nevěděl s jistotou, zda Adamsonův vztah s Juddem nějak souvisí s vykopávkami, ale podle něj stál Juddův vliv v mocenských kruzích za tím, že byl Adamsonovi povolen přístup na libyjské naleziště. To, že by se Judd přátelil s lidmi, kteří byli zapřísáhlými nepřáteli skupin typu Desáté křížové výpravy, nedávalo vůbec smysl. Podle Simpsonových zdrojů se však jednalo o podložený fakt a tato informace vše ještě víc zamotávala.

Když Simpson konečně odešel z jejího pokoje, strávila zmatená Finn černou hodinku, během níž se snažila najít nějaký smysl toho všeho a propojit vyprávění malého tlustého Angličana s tím, co se jí stalo ve Městě mrtvých. To, co začalo jako exotická prázdninová brigáda, se rychle měnilo v cosi zlověstného, temného a velmi nebezpečného. Navíc stále nemohla přijít na to, o co Simpsonovi vlastně šlo. Kromě matné vazby na jejího zesnulého otce neměl podivný muž jediný důvod, proč by ji měl uprostřed noci vyhledávat a varovat.

„Můj ty…!“

Cessna se náhle prudce vychýlila z dráhy a převrátila se jako list hnaný větrem. Řítili se k zemi jako padající kámen, motory po obou stranách zařvaly a ztichly.

„Do prdele!“ zaklel Hilts bojuje s kniplem, naklonil se dozadu a zoufale se snažil zabránit nečekanému pádu. Horizont se převrátil, otočil a nakonec zklidnil. „Co to do háje bylo?“

Finn se snažila vrátit žaludek na správné místo. Dočista probuzený Ahmed seděl za ní celý vyděšený.

Laval se s knihou v klíně díval mírně tónovaným oknem ven. „Podle mě to byli suchoje Su-22,“ ozval se. „Dva. Nejspíš vzlétly z al-Džufra-Húnu. Je vysoce pravděpodobné, že jsme v libyjském vzdušném prostoru. Řekl bych, že se snažili přečíst vaše registrační číslo na ocase.“

„Na mnicha toho víte o ruských proudových bitevních letounech docela dost,“ opáčil Hilts. „O libyjských leteckých základnách ani nemluvě.“

„Pane Hiltsi, zapomínáte, že jsem Francouz, a Francie nemá s plukovníkem, na rozdíl od vás Američanů, žádné spory. Během posledních dvaceti let jsem tuto zemi navštívil mnohokrát. Jejich bezpečnostní opatření mi nejsou cizí.“

„To musí být moc příjemné,“ poznamenal kysele Hilts.

„Pro muže, jako jste vy, zase musí být velmi znepokojivé vědomí, že někteří z nás by raději byli světoobčany než občany Spojených států.“

Hilts si pro sebe něco zamumlal.

„Prosím, pane Hiltsi?“

„Za jak dlouho přistaneme?“ přerušila je Finn. Představa, jak se ti dva perou v šesti tisících metrech nad zemí, ji zrovna neuklidňovala.

„Později, než bych si přál,“ zavrčel Hilts.

10

Za hodinu přistáli v al-Kufře. Ze vzduchu vypadala jako západotexaské město mrtvých: křižovatky na hlavní ulici, pár domků z vepřovic uprostřed ničeho. Původní oázy se po revoluci staly součástí jednoho z prvních Kaddáfího „modernizačních projektů“. Když přistávali, spatřila Finn řadu obrovských zelených kruhů. Ty v poušti označovaly do hloubky zavlažovaná pásma, na nichž probíhala zemědělská činnost, kterou plukovník-diktátor zavedl. Bylo mu úplně jedno, že je pouštní podnebí naprosto nevhodné pro plodiny, jež se tu snažil pěstovat, a že tím zcela narušuje způsob, jakým oázy hospodaří. Donutí poušť, aby vzkvétala, i kdyby ho to mělo stát třikrát víc, než za kolik ve výsledku prodá. Co plukovník Kaddáfí chtěl, to také dostal, a bez debat. Hilts s caravanem hladce dosedl na přistávací plochu a roloval ke stojanu vedle malé budovy terminálu. Letiště, které vybudovali Italové během druhé světové války, se během následujících let změnilo jen nepatrně. Runway lehce rozšířili, ale hranatý kus betonu, jenž sloužil jako letištní hala, zůstal spolu s nízkou řídicí věží ve stejném stavu, v jakém ho Italové opustili. Zastavili vedle dvou vrtulníků – nebezpečně vypadajícího bitevníku Mil-24, který tam dřepěl jako nahrbená vážka s vojenským maskováním a naježenými zbraněmi, a velkého transportního Aérospatiale Super Puma francouzské provenience. Super puma byl bílý a na boku měl černo-žlutočervené A, symbol Adamsonovy letecké společnosti.

Před aérospatialem stáli tři muži, dva v khaki oblečení v safari stylu, jež bylo trochu moc stylové, než aby působilo věrohodně. Třetí měl na hlavě jasně modrý baret a maskáčovou uniformu ve stejném stylu jako bitevní vrtulník. Byl malý, hubený a vypadal jako nosatá fretka, včetně huňatého obočí a policajtského knírku nad tenkými rty. Oči měl schované za zrcadlovými leteckými brýlemi.

„S takovými brýlemi to musí být záporák,“ prohlásil Hilts. S trhnutím otevřel dveře cessny a vpustil dovnitř proud horkého suchého vzduchu, který ho v kabině vychlazené klimatizací zasáhl jako rána pěstí. Vyklonil se ven a seskočil na zem. Finn otevřela dveře na své straně a následovala ho. Ahmed s mnichem se probudili a vystoupili ven zadními dveřmi. Jeden z mužů v lovecké khaki bundě na ně zamával. Finn ho poznala z profilu v Newsweeku. Byl to Rolf Adamson, čtyřicetiletý mediální magnát, miliardář, potenciální náboženský fanatik a také její nový šéf. Vypadal úplně stejně jako na fotografii v časopise: mladý, blonďatý, hollywoodsky pohledný a newyorsky elegantní. Muž vedle něj byl jeho pravý opak, starý, šedivý, snědý s tváří upachtěného boxera.

„Ten v oblečku jak ze Lvího krále vedle našeho neohroženého vůdce pana Adamsona je Fritz Kuhn,“ zašeptal Hilts. „Jeho děd se jmenoval Gustav Kossina, občas se o něm mluví jako o Hitlerově archeologovi. Kossina byl ten cvok, který přišel se všemi těmi ‚vědeckými‘ teoriemi o árijské nadřazenosti.“

„Co dělá Kuhn tady?“

„Napsal pár knih o předválečných italských výkopech kolem al-Kufry a o Pedrazzim. To je ten chlap, co zmizel.“ Zvedl dva propletené prsty. „Kossina s Pedrazzim byli v té době velcí kamarádi. Adamson najal Kuhna jako poradce.“ Letmo se podíval na muže s fretčím obličejem a baretem na hlavě. „Pan Rambo bude nejspíš náš vojenský doprovod.“

S Lavalem v závěsu přešli ke třem mužům. Ahmed začal vykládat cessnu. Vzájemně se představili. Ukázalo se, že muž v uniformě je podplukovník Amád Násif, Kaddáfím osobně vybraný průvodce a „ochránce“ expedice. Před čím bude muž v baretu expedici chránit, nikdo nevysvětlil.

„Vůdce první velké zářijové revoluce Libyjské arabské lidové socialistické džamáhíríje má obzvláštní zájem na tom, aby se našim americkým hostům nic nestalo,“ prohlásil Násif a lehce se uklonil. Finn nikdy předtím úplný Kaddáfího titul neslyšela a koutkem oka si všimla, že se Hilts snaží nesmát nahlas. Bylo zjevné, že Násif bere titul vážně. Výraz jeho tváře vypadal jako tesaný ze žuly.

Adamson spráskl ruce a usmál se. „Domnívám se, že si s námi plukovník nemusí dělat starosti. Máme vše pod kontrolou.“ Adamson měl příjemný hluboký hlas s lehkým náznakem kennedyovského přízvuku, přestože se narodil a vyrostl na západním pobřeží. V úsměvu předváděl pěkně drahé zuby. Všichni sledovali, jak Ahmed a dva muži z Násifovy helikoptéry nakládají zásoby do super pumy.

„Moji lidé mi řekli, že s tímhle umíte létat,“ obrátil se Adamson na Hiltse a kývl směrem k francouzskému vrtulníku.

„Umím lítat se vším,“ odpověděl pilot, usmál se a zapíchl pohled do Násifova nebezpečně vyhlížejícího Mil-24.

„Předveďte se,“ vybídl ho Adamson. „Mapy jsou ve dveřích. Poletím jako kopilot.“

„Máte na to papíry?“ zeptal se Hilts překvapeně.

Adamson se usmál. „Když to má na boku napsané moje jméno, tak mám.“ Chvíli se na sebe upřeně dívali. Finn si připadala, jako by se ocitla uprostřed přečurávací soutěže. Překvapilo ji to. Měla za to, že Hilts není ten typ a Adamson je příliš bohatý, než aby mu to za to stálo.

Kluci zůstanou kluky, napadlo ji a vzdychla. Otevřela velké posuvné dveře, stoupla si na jediný přivařený schod a ocitla se na okázale vybavené palubě transportní helikoptéry. Za několik minut, v závěsu s Násifovým bitevním vrtulníkem, se ztěžka vznesli zpátky do vzduchu.

11

Ze vzduchu vypadaly vykopávky v Dér il-Šákir spíše jako vědeckofantastická měsíční základna než archeologické naleziště. Dva tucty obrovských supermoderních jurt a kupolovitých stanů z bílého nylonu stály rozesety na plošině nad úzkým vápencovým údolím, starodávným dnem dávno zmizelé řeky. Jurty měly dvanáct metrů v průměru a spojovaly je nylonové klenuté tunely. Další stany s kosočtvercovým půdorysem a střechou do oblouku sloužily jako ubytovací prostory a kanceláře. Byly tam dokonce i garáže a servis pro konvoj range roverů a hummerů Alpha, jež patřily expedici. Přístřeší a tunely tu stály z jediného důvodu: měly chránit lidi a stroje před neutichajícím větrem a dusivým, všudypřítomným prachem a pískem způsobujícím korozi. Dvě největší stavby, ukotvené ocelovými lany a přišroubované k zapuštěným betonovým sloupům, sloužily jako hangáry, v nichž stál Adamsonův transportní vrtulník a jednomotorový polský PZL „Wilga“, který měl Hilts používat při leteckém fotografování. Jelikož PZL stačí ke startu jen stopadesátimetrová runway, byl to pravděpodobně jediný letoun, který mohl u vykopávek přistávat a vzlétnout. Mezi hangáry stála přenosná přistávací plocha pro vrtulníky, jež měla uhladit drsnou krajinu plnou děr, kamení a písku a pokud možno zabránit poletování sutě.

Hilts hladce posadil velkou transportní helikoptéru a vypnul motor. Jen co rotory trochu zpomalily, přistoupili ke stroji čtyři muži v bílých uniformách připomínajících posádku výletní lodi, a aniž by počkali, až pasažéři vrtulníku vystoupí, odtlačili ho do velkého stanu sloužícího jako hangár a zapnuli dveře na suchý zip. Stejně jako přistávací plochu venku, i tady zem pokrývaly vysokozátěžové rohože, jež zajišťovaly stabilní, čistý prostor. Dveře kabiny se otevřely a Finn spolu s ostatními vystoupila. Ahmed a muži, kteří odtlačili vrtulník dovnitř, začali vykládat zásoby.

„Tak, slečno Ryanová, co tomu říkáte?“ zeptal se Adamson s hrdým úsměvem.

Finn si nebyla tak docela jistá, co by měla říct nebo proč se stala středem zájmu vedoucího expedice. „Působivé,“ odvětila.

„Drahé,“ dodal Hilts.

„Velmi,“ přitakal Adamson a přikývl. „Při poslední kalkulaci pár milionů dolarů.“

„Nejsem si jistý, jestli by s tím koptové souhlasili,“ opáčil Hilts. „Pokud si dobře vzpomínám, skládají slib chudoby.“

„To je pravda,“ vmísil se do hovoru Laval. „Na druhou stranu, většina koptů, kteří žili v uzavřené společnosti jako ti z Dér il-Šákir, utíkala před dluhy.“

„Lidé vždy utíkali do pouště v naději, že zmizí,“ zasmál se Adamson. „Díky tomu vznikla francouzská Cizinecká legie.“ Přešli hangár a vešli do jednoho ze spojovacích tunelů. Vytrvalý vítr venku šelestil o těžký nylon, lehce látkou pohupoval a vydával slabý pleskavý zvuk.

„Almásy,“ prohlásila Finn. Byla to nejspíš jediná věc, kterou o tomhle kusu světa věděla s jistotou.

„Co prosím?“ otázal se Adamson, zastavil se a zadíval se na ni. Z tváře mu zmizela veškerá barva. Poprvé v životě Finn pochopila, co se myslí tím, že někdo zbělá jako křída.

„Almásy,“ zopakovala. „Maďarský hrabě z Anglického pacienta.“

„Anglický pacient je román,“ štěkl Adamson.

„A taky dost dobrý film,“ přisadil si Hilts. „Willem Dafoe v něm byl úžasný. Ne tak dobrý jako ve Spider-Manovi, ale i tak úžasný.“

Adamson po něm střelil pohledem.

„Postava Almásyho je založena na skutečné osobě, ne?“ trvala na svém Finn, překvapená Adamsonovou reakcí, jež v ní probudila zvědavost.

Laval zavrtěl hlavou. Věnoval Finn jeden ze svých lehce povýšeneckých úsměvů. Holčička, kterou poplácávají po hlavě. „László Almásy nebyl žádný hrabě. Jeho otec byl vysoce postavený vládní úředník v Budapešti. Fonctionaire, nic víc. To je jako s Němci a tím, jak jsou všichni Herr Doktor nebo Herr Professor. Utekl do pouště, protože měl poměr s manželkou jednoho politika. Zaplatili mu, aby tam zůstal. Byl to diletant, slečno Ryanová, nic víc.“

„Myslel jsem, že za druhé světové války byl špionem,“ prohlásil suše Hilts. „Využil toho, co věděl o poušti, aby převedl špiona z Maroka do Káhiry, nemám pravdu?“

„O Lászlóvi Almásym koluje spousta historek,“ opáčil Laval se zdrženlivým úsměvem. „Spousta z nich není nic jiného než historky.“

„A žádná z nich nemá nic společného s koptskými kláštery, natož pak konkrétně s Dér il-Šákir,“ dodal Adamson. Udělal drobné, pánovité gesto. „Pojďte.“

Následovali Adamsona mírně se stáčející chodbou do velké obytné sekce se stoly, židlemi, polní kuchyní, lednicí a stoly na ping-pong a kulečník. Ve velké klenuté místnosti bylo pár lidí, někteří si četli, jiní si povídali. Asiat s černoškou hráli stolní tenis. Všichni měli na sobě neformální oblečení. Vzduch v místnosti byl chladný a Finn si najednou uvědomila, že prostor je klimatizovaný. Světlo proudilo dovnitř šesti průhlednými trojúhelníky ve stěnách. Slyšela, jak někde poblíž hučí generátor.

Adamson je odvedl k jednomu stolu, kde se posadili. Za chvíli se objevil další stevard v uniformě, který nesl tác se džbánem ledového čaje se snítkami máty a sklenicemi, jež vypadaly, jako by byly skladované v mrazáku. Stevard měl tmavé vlasy a snědou pleť. Na jmenovce stálo BADÍR. Místní, stejně jako ti z hangáru. Stevard beze slova zmizel. Adamson v roli hostitele nalil každému ledový čaj a opřel se.

„Na vykopávkách v Dér il-Šákir pracuje dvaadevadesát lidí,“ spustil. „Pětadvacet archeologů, patnáct absolventů univerzit z celého světa, dvacet dobrovolníků, kteří platí za výsadu, že tu mohou být, a zbytek tvoří podpůrný personál. Je to jedno z nejsofistikovanějších a nejdražších archeologických nalezišť na světě. Kromě služeb pana Hiltse máme k dispozici kompletní sekci dálkového průzkumu Země, jež zahrnuje napojení na SPOT, archiv francouzského Satellite Pour l’Observation de la Terre, Landsat NASA a ASTER. Dále disponujeme radarovým vybavením pro skenování výkopů, počítačovým snímáním a okamžitým přístupem k některým z nejobsáhlejších archeologických archivů na světě. Stručně řečeno, pokud chcete nějakou informaci, seženeme vám ji.“

„To je dobré vědět,“ prohlásil Hilts a rozhlížel se po kopulovité místnosti.

„Provedete sérii průzkumných letů v nízké letové hladině s použitím jak filmových, tak digitálních kamer. Grafy a mapy máme k dispozici, kdykoliv byste se na ně chtěl podívat,“ informoval ho Adamson.

„Informace ze satelitů nestačí?“

„Spousta dat bohužel není dostatečně podrobná. Obzvláště nás zajímají staré karavanní stezky a studny, které používali poutníci na cestě do kláštera.“

„To zní celkem jednoduše.“

„Doufejme.“ Adamson se obrátil k Finn. „Vy budete, slečno Ryanová, trávit většinu času in situ zaznamenáváním artefaktů před jejich přemístěním do shromažďovacího prostoru. Z vašeho životopisu jsem vyčetl, že máte nějaké zkušenosti s počítači.“

„Mám.“

„PitCalc? Altview?“

„Ano.“ PitCalc byl jedním z nejstarších archeologických programů, naučila se s ním zacházet na matčině počítači na vykopávkách, když byla v pubertě. Altview byl stejný program pracující s nákresy, jaké používají projektanti. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy byla ráda, že svůj životopis nepřikrášlila, jako to udělala spousta jejích kamarádů, někteří do té míry, že si připsali tituly nebo neexistující pracovní zkušenosti.

„Dobře,“ přikývl Adamson. Dopil ledový čaj a zvedl se. „Ahmed vám vezme zavazadla na ubytovnu. Jakožto zaměstnanci máte každý soukromou buňku v obytné sekci.“ U stolu se tiše objevil stevard v bílém kabátě. Adamson položil mladíkovi otcovsky ruku na rameno. „Farag vám ukáže cestu.“ Finn překvapilo, že Adamson ví, jak se muž jmenuje, ale pak si všimla, že má na saku připevněnou plastovou jmenovku. „Uvidíme se na večeři,“ rozloučil se s nimi Adamson a usmál se. Otočil se na podpatku a odešel. Sledovali ho, jak jim mizí z dohledu.

„Zajímalo by mě, co Dér il-Šákir znamená,“ zauvažovala Finn a usrkla čaje.

„Klášter lebky,“ odvětil Hilts. „Zmíněná lebka měla údajně patřit apoštolu Tomášovi. O tom tu koptové meditovali. Existuje také teorie, podle které byla lebka vyrobená z křišťálu, stejně jako ta mayská, tedy s tím rozdílem, že místní lebka představovala údajně Bafometa… templářskou verzi satana. Strašidelné, pokud máš tyhle věci ráda.“

Finn se zasmála. „Díval ses na opakování Akt X, viď?“

„Buďte tak laskavi a následujte mě,“ zamumlal stevard Farag.

Poslechli.

12

Přesně jak Adamson řekl, Finnino zavazadlo donesli do její kóje v obytné sekci, kterou tvořila dlouhá jurta s klenutým stropem. Byla stejná jako všechny ostatní, jen z téhle vybíhaly jako nohy stonožky samostatné místnosti. Podle jejích výpočtů tu bylo dvacet pět buněk, do každé zavedli elektřinu, samospádem vodu z cisterny a malý chemický záchod. Do všech pokojů propouštěla světlo zmenšená verze trojúhelníkových oken ze společenské místnosti. K dispozici měla skládací lehátko s nafukovací matrací a polštářem, plastový stůl s kovovými nohami, lampičku, připojení k internetu přes lokální síť a židli. Měla dokonce i vlastní klimatizaci. Pro komunikaci na nalezišti měla k dispozici desetikanálovou vysílačku značky Motorola s osmikilometrovým dosahem, se sluchátkem a veškerým vybavením, a bzučák, kterým mohla v případě potřeby přivolat personál. Vše, co potřebovala o vykopávkách vědět – od plánu „měsíční základny“ po návod na splachování chemického záchodu –, našla v deskách ležících na posteli. Adamson rozhodně na nějaký ten dolar nehleděl a Finn si říkala, co asi doufá, že za své peníze získá. Kvůli pár koptským nápisům se to vše zdálo trochu přehnané, vzhledem k tomu, že se podle Hiltse klášter nacházel dost daleko od nově objeveného naleziště.

Večeře se podávala v jídelně, velké jurtě stejné jako společenská místnost. Stálo v ní čtyřiadvacet stolů včetně jednoho velkého pro vědecký personál, který byl od ostatních oddělený vysokou nylonovou zástěnou. Finn seděla mezi odborníkem na keramiku Adrianem Marchem z Královského muzea Ontario a Hiltsem. Adamson měl místo v čele stolu vedle malého snědého muže, kterého představil jako Mustafu Hisnáwího, jejich prostředníka pro styk s Libyjským památkovým úřadem. Proti ní usadili Fritze Kuhna, podsaditého muže, o němž Hilts tvrdil, že je to vnuk Hitlerova archeologa. Vedle něj seděl Laval, mnich z jeruzalémské l’École Biblique. K večeři dostali několik druhů libyjských jídel, jehněčí, kuřecí a variantu pro vegetariány. Rozhovor se točil především kolem vykopávek a byl převážně technického rázu. Finn čekala na svou příležitost a nakonec se jí podařilo se zeptat.

„Mají vykopávky nějaký konkrétní cíl?“ chtěla vědět. Kuhn, Němec sedící proti ní, se zamračil. Adamson prostě jen pokrčil rameny.

„Musí nějaký mít?“

„Obvykle u podobného projektu očekáváte nějaký stěžejní záměr.“

„Co byste mohla o podobných projektech vědět?“ odfrkl si Kuhn, který se rýpal ve svém jehněčím s omáčkou a rýží. Obličej měl celý rudý. Sáhl po sklenici s vínem a převrátil ji do sebe. Za jeho zády se objevil stevard a dolil mu z láhve ovinuté látkovým ubrouskem. Finn Kuhnovo hulvátství ignorovala a čekala, až jí Adamson odpoví.

„Archeologie je věda malých přírůstků, slečno Ryanová. Muž, jenž sedí vedle vás, doktor March, stráví několik let sběrem úlomků z rozbité nádoby, aby mohl provést její rekonstrukci, a je dost dobře možné, že dokonce ani poté nebude úplná. Ale úplnost není cíl, nebo se pletu, Adriane?“

„Proboha, kdepak,“ zajíkl se štíhlý, plavovlasý muž s tlustými brýlemi po její levici. „Člověk hledá směr, záchytné body pro komparaci. Kompletní rekonstrukce nejsou nezbytné pro to, abychom poznali, co máme v rukou.“

„Tak vidíte, slečno Ryanová. Naším hlavním záměrem v Dér il-Šákir je prostě jen doplnit celek informací, jež jsou nám už známy. Nejsme jako Howard Carter při odhalení Tutanchamonovy hrobky nebo francouzský důstojník, který narazil na Rosettskou desku, když se chystal vyhodit do povětří most. Nic, co by stálo za zmínku večernímu zpravodajství CBS, a věřte nebo ne, ani Larrymu Kingovi.“ Zasmál se. „Tohle je prosté shromažďování vědomostí, které nám pomohou udělat si lepší obrázek o minulosti.“

„Dřina na akademických polích, obdělávání půdy dějin, něco v tomhle stylu?“ zavtipkoval Hilts. Zvedl kuřecí kost z talíře a snědl poslední kousek masa. Odhodil kost zpátky na talíř a otřel si ruce do ubrousku.

„Něco takového, Virgile,“ odvětil Adamson a přikývl.

„Prostě jen Hilts, když dovolíte. Jen Hilts.“

„Jestli jsem to dobře pochopila, založil Dér il-Šákir apoštol Tomáš,“ navázala Finn, která si vzpomněla, co jí Hilts říkal.

„Legenda,“ prohlásil Laval na opačné straně stolu. „Historici předpokládají, že se svatý Tomáš vydal opačným směrem, do Indie. Dér il-Šákir se zrodil z toho, čemu se obvykle říká ariánská hereze, Areios byl známý libyjský mnich. Kázal, že Kristus nemá božskou podstatu, nýbrž lidskou, a je pouhým prorokem. Právě tato pochybnost o Kristu jakožto synu Božím může nejspíš za spojitost s Tomášem, mužem, jenž zastával stejný názor, proto také jeho přezdívka ‚nevěřící Tomáš‘. Místní mniši byli stoupenci Areia, ale obávám se, že svatý Tomáš k nim nepatřil.“

„A lebka?“ chtěla vědět Finn. Obrátila se na Adamsona a snažila se odhadnout jeho reakci.

„O jakou lebku by mělo jít?“

„Myslím, že se jí říká Bafometova lebka,“ odvětila Finn.

Adamson se rozesmál. Laval se zubil. „Obávám se, že začínáte mít ve svých představách o templářských rytířích zmatek,“ prohlásil culící se Adamson. „To, že se nějaká kniha objeví v seznamu bestsellerů New York Times, ještě neznamená, že je pravdivá, obzvláště pokud je v kolonce beletrie. To, o čem mluvíte, je údajný útěk Nikodéma a Josefa z Arimatie do Anglie. Hlava na štítu templářského velmistra symbolizovala lebku francouzského rytíře Huguese de Payens… jenž žil zhruba sedm set let poté, co z místních mnichů zbyl již jen prach.“

„O templářích toho víte opravdu hodně,“ podotkl tiše Hilts.

„Vím toho hodně o spoustě věcí,“ opáčil Adamson. Večeře ještě chvíli pokračovala a poté se lidé začali rozcházet.

„Lže,“ pošeptal Hilts Finn do ucha, když se zvedal k odchodu, „jde tu ještě o něco jiného.“

Finn na to nic neřekla. Zadívala se přes stůl na Adamsona, který byl zabraný do debaty s Hisnáwím, jejich libyjskou spojkou. Vedoucí expedice se zničehonic otočil a zadíval se na ni. Jeho pohled byl ledový bez špetky emocí. Snášela jeho jestřábí pohled, dokud se nezadíval jinam. Finn se zvedla a po zádech jí přeběhl mráz. Kdyby mohl člověk zabíjet pohledem, byla by z ní mrtvola. Jeho výraz se nijak nelišil od tváře zabijáka z Města mrtvých.

13

„Jsem tu dva týdny, a vůbec nic zvláštního se nestalo,“ prohlásila Finn. Seděli s Hiltsem o pauze v jídelně. Během posledních čtrnácti dnů si stěží vyměnili pár slov. Hilts absolvoval zdánlivě nekonečnou sérii letů v nízké letové hladině mapujících prostor kolem naleziště a Finn zakreslovala stejně nekonečné množství keramických úlomků. „Třeba má Adamson opravdu čisté úmysly.“

„Nemusím ti připomínat, co se stalo v Káhiře,“ zašklebil se na ni Hilts.

„Což mohlo mít mnohem víc společného s tebou než se mnou.“

„Tomu ve skutečnosti nevěříš, že ne?“ vzdychl Hilts.

„Kdyby mě chtěl Adamson zabít, proč by souhlasil s tím, abych se stala členkou jeho expedice?“

„Své přátele si drž blízko, nepřátele ještě blíž, jak jednou řekl Kmotr.“

„Myslím, že tenhle citát patří Sun-c‘ a je z Umění války, ale chápu, o čem mluvíš…,“ zasmála se Finn.

Hilts přejížděl prstem po okraji hrnku s kávou. „Docela dlouho jsem o tom přemýšlel. Jediné, co mě napadá, je Mickey Hearts.“

„Byla bych ráda, kdybys mu tak neříkal.“

„Promiň… pan Valentine. V každém případě je tím jediným, co dává smysl, jedinou spojitostí.“

„Jaks na to přišel?“

„Dohodil ti tuhle práci, ne?“

„Ráda bych věřila, že s tím měla něco společného moje kvalifikace.“

„Bez urážky, zlato, tam venku je spousta technických ilustrátorů, kteří mají mnohem víc zkušeností než ty. A jak ses o té práci vlastně dozvěděla?“

„Řekl mi o ní můj fakultní poradce.“

„A ten o ní věděl jak?“

„Tvrdil, že má přítele, který mu o ní pověděl.“

„Prověř to. Vsadím se, že se dozvíš, že onen zmiňovaný přítel je Mickey… tvůj pan Valentine.“

„Proč by Michael nějakým způsobem hazardoval s mým životem?“

„Mluvil s tebou, než jsi odjela z New Yorku?“

„Uvedla jsem ho v seznamu doporučení na tohle místo. Zavolala jsem mu, abych se ujistila, že mu to nevadí.“

„Co ti řekl?“

„Že je to v pohodě. Zdálo se, že o té práci už ví.“

„A?“

„A chtěl, abych byla opatrná.“

„Varování?“

„V tu chvíli mě to nenapadlo. Myslela jsem, že mluví o cestování do zahraničí, že si mám dávat pozor na kapsáře a tak.“

„A teď?“ vyzvídal Hilts.

Finn se odmlčela, přemýšlela o tom. Hilts začal odtrhávat kousky z horního okraje polystyrenového kelímku. „Teď si tím nejsem tak jistá. Mohlo to být varování, což stejně neodpovídá na mou otázku. Proč by mě vědomě posílal do nebezpečí? Tedy pokud mi vůbec tohle místo sehnal, jak si ty myslíš.“

„To by mě taky zajímalo. Možná si tvůj přítel nejdřív myslel, že ti dělá laskavost, ale něco ho přimělo změnit názor.“

„Jako například co?“

„Například mohl něco zjistit.“

„Co jako?“

„Třeba tohle,“ zašeptal Hilts. Sáhl do kapsy obnošené a seprané vojenské bundy a vyndal z ní zařízení, které nebylo větší než mobilní telefon.

Finn se na malý kousek elektroniky zadívala. „Co to je?“

„Garmin iQue.“

„Na elektronická udělátka já moc nejsem,“ prohlásila Finn. „Řekni mi to tak, aby to pochopil odborník na dějiny umění.“

„Je to mapový GPS přijímač kombinovaný s kapesním počítačem.“

„Nechápu.“

„Sledovala jsi našeho drahého vůdce?“

„Kaddáfího? Ne, nejsem velká fanynka diktátorů.“

„Ha ha. Adamsona. Abych byl přesný, Adamsona a jeho kámoše Kuhna a Hisnáwího, našeho člověka z muzeí a starověkých památek.“

„Měla jsem příliš mnoho práce s kreslením úlomků tisíce let starých keramických nádob, které nejsou vůbec ničím zajímavé.“

„Já zase trávím většinu dní létáním podle stále stejného vzorce v té polské kraksně, což je nejspíš stejně nudné jako kreslení starých nočníků, ale má to jednu výhodu.“

„Což je?“

„Jsem ve třech a půl tisíci metrech. Hodně toho vidím. Většinou je to písek.“

„Přejdi k věci.“

„Poslední týden si Adamson, Kuhn a Hisnáwí berou jeden z těch pouštních hummerů a vyrážejí ven.“

„Jak víš, že to jsou oni?“ chtěla vědět Finn.

Hilts znovu sáhl do kapsy a vyndal zmačkaný kus fotopapíru. „Kromě běžných filmových kamer používá Adamson belgickou věcičku, které se říká DIMAC… Digitální modulový letecký fotoaparát. Stejně jako ostatní letecké foťáky, i on pořizuje lehce zkosené snímky… ze strany, aby zachytil stín a velikost.“ Narovnal fotografii na stole. Byla rozmazaná, ale tváře byly vidět jasně. „Bezpochyby to jsou Adamson, Hisnáwí a Němec. Stáhl jsem si tu fotku do notebooku, zvětšil ji a vytiskl.“ Finn se zadívala na fotografii. Všichni tři byli jasně vidět, Adamson za volantem, Hisnáwí na sedadle spolujezdce a za nimi Kuhn. Něco vezli pod plachtou na korbě.

Finn pokrčila rameny. „No a? Hisnáwí, Kuhn a Adamson dělají vyjížďky do pouště, v čem je problém?“

Hilts popostrčil malou navigaci. „Tohle se mi podařilo strčit za náhradní kolo Adamsonova osobního hummeru, toho žlutočerného, co vypadá jako obrovský čmelák. Jezdí stále na stejné souřadnice.“

„Kam?“

„Sto sedmdesát čtyři kilometrů na západ odsud.“ Stiskl tlačítko na přístroji, aby mohl přečíst údaje. „Jednadvacet stupňů padesát dva minut a třicet vteřin severně a třiadvacet stupňů třicet dva minut a osmnáct vteřin východně, abych byl naprosto přesný.“

„Co tam je?“

„Vůbec nic.“

„Přemýšlej, Hiltsi. Něco tam být musí, jinak by tam nejezdili.“

„Podle map je to okraj malé náhorní plošiny. Kdyby bylo nebe červené, mohla bys stejně dobře být na Marsu. Skály a písek.“

Finn vzdychla. „Mars má atmosféru. Obloha je tam ve skutečnosti modrá.“

„Omlouvám se, doktorko Ryanová.“

„Musela jsem chodit na několik přednášek z exaktních věd. Jednou z nich byla astrofyzika.“

„Jde o to, že tam opravdu vůbec nic není. Dokonce jsem i kontroloval, jestli to není jedna ze starých karavanních stezek. Nic. Jen další písek a skály, dokud se nedostaneš na alžírské hranice.“

„A tam se stane co?“

„Tam budeš mít alžírský písek a skály místo libyjského písku a skal.“

„Občas jsi vážně na zabití – víš to?“

„Je to dar.“

„Co ty myslíš, že tam je, Hiltsi?“

„Myslím, že našli to, co ve skutečnosti hledali.“

„Což je?“

„Je jen jeden způsob, jak na to přijít.“

14

Letěli přes nekonečnou poušť přímo na západ a neviděli vůbec nic. Kokpit malého hornoplošníku byl přecpaný, dvě zadní sedačky nahradily nejrůznější fotografické přístroje a přídavná palivová nádrž, jež umožňovala pilotovi absolvovat o několik hodin delší lety, což se při mapování rozsáhlých oblastí hodilo.

Finn se dívala ven velkým bočním oknem. „Měls pravdu,“ prohlásila, „vůbec nic. Jen další skály a písek, řekla bych.“

„Je to spíš hamada než erg.“

„Když to říkáš ty,“ zasmála se Finn.

„Hamada je kamenitá poušť. Erg tvoří duny. Hamada jde většinou ruku v ruce s výškou. Čím výš jsi, tím kamenitější je země. Nezapomínej, že vždycky to tu takhle nevypadalo.“

„Přijde mi, že se to tu nezměnilo snad od začátku světa.“

„A přitom jsou to jen nějaké čtyři, pět tisíc let. Nedávno ses zmínila o Anglickém pacientovi… vzpomínáš si na Jeskyni plavců?“

„Tu, kterou našel Almásy?“

„Opravdu existuje. A oni skutečně plavou. Jeskyně se nachází ve Wádí Súrá v Egyptě. Před pěti tisíci lety tu žádná poušť nebyla, jen kopce, náhorní plošiny, řeky a spousty zvířat. Představ si všechna ta lví safari, a budeš mít docela přesný obrázek.“

„Těžko uvěřit.“

„To samé říkali i o globálním oteplování. Vrať se dostatečně do minulosti, a zjistíš, že všechen tenhle písek pochází z marockých pláží Atlantského oceánu. Až se vrátíme z naší malé špionážní výpravy, ukážu ti nějaké infračervené satelitní fotografie, které ti vyrazí dech. Pořád ještě jsou vidět koryta dávných řek, byly obrovské a zavlažovaly celou severní Afriku.“

„Možná to má něco společného s tím, po čem jde Adamson se svými kámoši, možná jim jde o nějaké naleziště, jako je Jeskyně plavců?“

„Třeba o Zerzuru, tu starou legendu? O tom opravdu pochybuji. Má archeologické spády, ne paleontologické, a pochybuji, že by bratra Lavala, našeho srdečného mnicha z Jeruzaléma, zajímaly jeskynní malby.“ Hilts zavrtěl hlavou. „Ne, řekl bych, že půjde o něco z války.“

„Ze které?“

„Z druhé světové. To by vysvětlovalo Kuhnovu přítomnost.“

„Ale proč?“

„V celé téhle oblasti se to na začátku války hemžilo Němci, Brity a Italy. Italové tu byli hodně aktivní ještě předtím. Pedrazzi, Ital, o kterém jsem ti vyprávěl, byl známý archeolog, ale mohl klidně fungovat i jako špion. Stejně jako v té době téměř všichni.“

„Nezdá se, že by se některé věci výrazně změnily,“ podotkla suše Finn.

„My ve skutečnosti nikoho nešpehujeme, jen uspokojujeme svou zvědavost.“

„Přesně z toho se předčasně stárne, pokud si dobře vzpomínám.“

Na horizontu se objevila tmavá linka, která postupně rostla a nabírala podobu drsné neobydlené skalnaté náhorní plošiny, popraskané a zvrásněné tisíci malých údolí a neschůdných kaňonů, vedoucích odnikud nikam. Hilts propojil synchronizačním kabelem GPS navigaci velikosti mobilního telefonu s řídicím panelem letadla. Jak se blížili k plošině, díval se na barevný displej, sledoval hodnoty a zlehka pohyboval malým kniplem letadla ve tvaru písmene O, aby je navedl na přesné souřadnice.

„Už jsme skoro tam,“ zamumlal a nepatrně se stočili doprava. „Vidíš něco?“

„Zatím ne.“

„Přistanu.“ Hilts sklopil nos letadla, stroj okamžitě zareagoval a snášel se elegantně k zemi, až Finn připadalo, že kloužou po nějakém neviditelném laně. Ať už je Hilts jakýkoliv, rozhodně umí létat, napadlo Finn. Dívala se ven bočním oknem a potom to spatřila, téměř přímo pod nimi.

„Támhle!“

„Co?“

„Stopy. Vidím stopy po pneumatikách.“

Hilts vyrovnal letadlo a pomalu zatočil. Díval se ven vlastním bočním oknem. Po chvíli spatřil tytéž široké koleje pod nimi. „Sleduj cestičku z chlebových drobečků,“ prohlásil a začal znovu klesat, přelétal nad stopami po pneumatikách, od kterých je nyní dělilo necelých tři sta metrů. Dvojí stopy pneumatik vedly téměř přímo k úzkému vstupu do kaňonu, který se rýsoval v dálce.

„Kde přistaneme?“

„Téměř kdekoliv. Tohle moje děvče je při krátkých přistáních a rychlých vzletech nepřekonatelné. Podvozek má podhuštěná kola a rozjezdovou dráhu nepotřebujeme delší než sto padesát metrů. Dostanu nás co nejblíže.“

„Jak přesná je ta GPS věcička?“

„Co by kamenem dohodil. Plus minus devět až třináct metrů všemi směry.“

Finn sledovala, jak se Hilts soustředí na let, prsty měl na kniplu položené lehce jako na těle milenky. Pohledem přeskakoval mezi rychle se blížícím povrchem kamenité pouště a palubními přístroji. Bylo to skoro jako sledovat umělce při hře na housle. Začal si tiše pískat a Finn tu melodii poznala. Byla to ústřední písnička z Flinstoneových. Usmála se. Sledovala, jak dělá poslední úpravy, vyrovnává proti větru, který letadlem lehce škubl, když přistávali. Kola se s téměř neznatelným poskočením dotkla země a oni dosedli, nejprve ocasní kolečko, hned poté masivní hlavní kola.

15

Letadlo chvíli rolovalo. Hilts zvedl a zavřel klapky, rychle zpomalili. Otočil letadlo proti větru, úplně zastavil a nechal motor ještě dvě minuty běžet, než ho vypnul. Vrtule se dotočila a náhle nebylo slyšet nic než zvuk větru hvízdajícího kolem trupu letadla a slabé vrzání kývajících se křídel. Přímo před nimi zhruba na délku poloviny fotbalového hřiště plošina končila a následoval sráz, rozeklaný a zvrásněný průsmyk kaňonu, který se zřetelně zakusoval do stínů nalevo od nich.

„Nikdy nezjistíme, jestli tu něco bylo,“ prohlásil Hilts.

„Možná tu ani nic nebylo,“ připomněla Finn.

„Správně,“ opáčil Hilts, „každý den sem jezdí s karimatkami na jógu trochu si zameditovat a zblajznout pár hotdogů.“

„Jste opravdový cynik, pane Hiltsi.“

„Cynik je jen převlečený realista.“ Hilts otevřel dveře s velkým oknem a panty u stropu a zvedl je ke křídlu. Protáhl se otvorem a vystoupil na žhnoucí slunce. Finn udělala na své straně totéž, obešla letoun a připojila se k Hiltsovi.

„Kolik myslíš, že máme času?“

„Nikdy nevyrazili před druhou odpoledne a hummerem to sem musí trvat minimálně hodinu. Takže máme tak hodinu a půl, než budeme muset vypadnout.“

„Pomohlo by, kdybychom věděli, co hledáme.“

„Stopy hummera vedou přímo do tohohle kaňonu.“

„A co naše stopy? Všimnou si jich?“

„Letadlo neváží ani tunu. Hummer je čtyřikrát těžší.“ Ukázal na zem. „Podívej se na ty koleje. Prolomili krustu na povrchu a nechali po sobě stopy, které by byly nejspíš vidět i z raketoplánu. Tohle vozidlo není k životnímu prostředí zrovna nejšetrnější a je jasně vidět, že sem přijeli už šestkrát. Naše stopy nejsou skoro vidět.“

„Cynik, a ještě navíc velice sebejistý.“

„Žádné strachy. Nikdo nezjistí, že jsme tu byli.“ Vrátil se zpátky pod křídlo, vlezl do letadla a znovu se z něj vynořil s jedním ze stařičkých nikonů, které měl s sebou ve Městě mrtvých, a polními láhvemi. „Jen pro případ, že bychom něco našli,“ vysvětloval a připojil se k ní. Podal jí jednu čutoru a druhou si přehodil přes rameno. Společně vyrazili podél hlubokých kolejí, jež ukazovaly směr, kterým se Adamson se svými společníky pouštním kaňonem vydal.

„Nebyl tu jen hummer,“ prohlásila Finn, když se pozorně zadívala na udusaný písek a rozházenou suť kolem. „Jsou tu ještě jedny stopy, ale ne tak zřetelné.“

„Pouště nejsou tak liduprázdná místa, jak si představuješ,“ odvětil Hilts. „Už před válkou připomínala tahle oblast hlavní nádraží. Britové, Francouzi, archeologové, naftoví geologové. A Italové tu byli ještě před nimi… Graziani tu položil stovky kilometrů ostnatého drátu, aby pochytal sanúsíjské povstalce, pak sem dorazily Bagnoldovy výpravy a po nich Britové z LRDG.“

„LRDG?“

„Jednotky dálkového pouštního průzkumu, říkalo se jim Pouštní krysy. Malé vojenské jednotky, které měly Němcům a Italům znepříjemňovat život.“

„Měla jsem za to, že podobné věci se děly jenom na severu.“

Hilts se sklonil a prstem se pokusil vydloubnout malý kámen. Ukázalo se, že je to spodek plechovky. Vyhrabal ji z písku. Část modrobílé tištěné etikety se dala stále ještě přečíst a byl k ní připevněný malý otvírací šroubovací klíček a kus zkrouceného kovu. Podal plechovku Finn.

„Swiftovo hovězí ve vlastní šťávě,“ přečetla nahlas.

„Nějaký čas předtím, než se tu objevil Adamson, tudy prošli Britové. Buď vojáci za války, nebo někdo ještě dřív.“

„Proč právě tudy?“

„Jsme kousek od průsečíku tří hranic, súdánských, egyptských a toho, čemu se říkávalo Francouzská rovníková Afrika. Tehdy měla podobná místa určitý strategický význam, obzvláště pokud byla v jejich blízkosti voda. Možná nějaké wádí v jednom z větších kaňonů.“ Zavrtěl hlavou. „Zvláštní, jak se některé věci časem mění. Třeba Normandie: teď je to jen pár pláží na francouzském pobřeží, ale před šedesáti lety se tam rozhodovalo o osudu světa.“

„Podle toho, jak to tu vypadá, se tady nic nerozhodovalo,“ prohlásila Finn.

„Jeden nikdy neví,“ utrousil Hilts.

Šli dál až k ústí kaňonu, které nemělo na šířku víc než patnáct metrů. Jedna jeho stěna vyčnívala o něco výš než druhá, takže pokud sem přímo nepražilo slunce, byl vstup do něj ve stínu téměř neviditelný. Finn s Hiltsem vstoupili do kaňonu. Nad hlavami se jim klaustrofobicky vypínaly skály a prostor se stále zužoval tak, že koleje hummeru někdy vedly jen půl metru od kamenné stěny.

„Nebyli tu první,“ prohodil Hilts a kývl směrem ke stopám, které nebyly tak jasně vidět. „Někdo musel o tomhle místě vědět už před dlouhou dobou.“

Po třiceti metrech zatáčel kaňon náhle prudce doprava a pokračoval dál, rovný a ještě užší. Finn si prohlížela pískovcové zdi a viděla naprosto jasně, kde se tvrdé nárazníky offroadu zakously do kamene. Stejně rychle, jako se kaňon narovnal, znovu zabočil, tentokrát doleva. Po necelých sto metrech se úzký průchod změnil v malé široké údolí lemované vysokými skalními stěnami. Finn s Hiltsem se zastavili a pár vteřin bez dechu pozorovali výjev, jenž se odehrál dávno předtím, než se narodili.

„Panebože, co se tu stalo?“ zašeptala Finn a zvedla ruku, aby si zaclonila oči. Údolí před nimi nabízelo děsivou scénu. Hilts zvedl nikon, sundal krytku a začal fotit.

Přímo proti místu, kde stáli, ležely trosky jakéhosi vojenského dopravního prostředku, otevřeného nákladního vozu, jenž se pohyboval na čemsi, co musely dřív být obrovské pneumatiky, soudě dle velikosti ráfků a klenutých nárazníků. Samotné pneumatiky zmizely, cokoliv, co z nich zbylo, se už před dávnou dobou rozpadlo. Ve voze seděli tři muži, řidič, kulometčík vedle něj a muž, jenž měl na starosti těžkou protitankovou zbraň. Ostatky všech tří mužů se stále ještě nacházely ve voze. Mumifikované tělo řidiče bylo odhozeno naznak na sedačku, šklebící se lebku pokrývala kůže připomínající pergamen, na temeni mu viselo pár cárů skalpu. Oční důlky vyplňovala spečená špína a prach, výsledek všech pouštních bouří za posledního půl století. Z kulometčíka zbyla na popraskaném koženém sedadle spolujezdce zhroucená hromada kostí, kterou držely pohromadě jen rozedrané cáry uniformy. Na bezhlavé kostře seděla nakřivo stará kulatá helma. Třetí člen posádky žil možná o něco déle než jeho společníci; to, co zbylo z jeho těla, se tisklo k výklopné zadní části korby, hlavu měl mezi rameny, kůží potažené tyčky, jež zbyly z jeho rukou, stále ještě pevně objímaly prázdný hrudní koš, jako kdyby se na věčnosti snažil zahnat smrtelný chlad.

Hilts došel k vozidlu a přejel rukou po jeho boku. V kovu udělaly tucet děr kulky dost velké na to, aby se do nich dal strčit malíček. Ráže .45, možná menší. Lehký kulomet. Vůz byl proděravělý jako řešeto, jako plechovka, která posloužila coby zkušební terč.

„Italové,“ konstatoval fotografa sklonil se, aby si prohlédl vybledlý znak jednotky na zadní straně náklaďáku. „Sto třetí Compagnie Arditi Camionettisti, průzkumná rota. Těmhle náklaďákům se říkalo Sahariane. Byl to v podstatě první vůz vyrobený speciálně do pouště.“ Postavil se.

„Kdo je zastřelil?“ zeptala se Finn.

„Oni,“ odpověděl Hilts a ukázal. Necelých sto metrů od nich se nacházel druhý výjev. Ten se skládal ze dvou náklaďáků, menšího vozidla, které vypadalo jako džíp, a improvizovaného tábora postaveného na dně údolí. Tvořily ho kostry několika stanů rozestavených v půlkruhu kolem ohniště, řada prázdných kanystrů a dlouhý úzký zákop. Džíp vypadal, jako kdyby utrpěl přímý zásah z protitankové zbraně z italského vozu. Vybuchl a celý ohořel, přední sklo se vysypalo a ráfky se zabořily hluboko do země. Dva větší náklaďáky byly v lepším stavu, jejich pneumatiky zmizely, ale na vozech stále zůstalo patrné vojenské maskování.

Když došli k vozidlům a přízračným pozůstatkům tábořiště, pustil se Hilts do dalšího fotografování. Soustředil se na znaky na náklaďácích a staré vybavení rozházené mezi stany.

„Červenočerné pruhy a bílý škorpion. Britský dálkový průzkum. Náklaďák je jedenapůltunový chevrolet.“

„Odkud tohle všechno víš?“

„Jako dítě jsem postavil spoustu modelů. V televizi o těchhle chlapech dokonce běžel seriál, jmenoval se Krysí hlídka, sledoval jsem jeho reprízy. Hrál tam Christopher George, jestli ho znáš. Takový usedlejší George Peppard.“

„Ne.“

„No, tolik k jeho kariéře.“

„Nejsou tu žádná těla,“ konstatovala Finn, když se rozhlédla po tábořišti. „Měla by tu být.“

Hilts se otočil a zadíval se na italský náklaďák. Okamžitě mu bylo jasné, že kulky, které zabily tříčlennou posádku, nevyšly ze směru, ve kterém zrovna stáli. Za prvé náklaďáky a ohořelý džíp nebyly ve správné pozici a za druhé kulomety na britských vozidlech měly příliš velký kalibr: masivní vickersy a browningy, stejně jako protitanková puška boys namontovaná v zadní části druhého náklaďáku. Hilts se podíval vzhůru na rozeklané příkré stěny údolí a pak mu to došlo.

„Byl to útok ze zálohy,“ prohlásil nakonec a špičkou boty kopl do jednoho ze starých kanystrů s logem Shell. „Slyšeli Italy, jak se blíží, tak vylezli na kopec a počkali na ně. Proto neměli šanci dostat se hloub do údolí. Sejmuli je shora.“

Finn prošla tábořištěm, čas od času se sehnula, aby si prohlédla zrezivělý kus vybavení nebo nějaký jiný zubem času ohlodaný předmět. „Dva náklaďáky a džíp. Kolik tu mohlo být mužů?“

„Těžko říct, klidně i tucet, ale vzhledem k tomu, že jsou tu jen tři stany, řekl bych tak šest – dva muži v každém stanu. Nedostatek sil. Možná o pár lidí přišli.“

„Šest proti třem a nevyhráli?“

„Kdo řekl, že prohráli?“

„Náklaďáky jsou pořád tady. Proč s nimi neodjeli? Možná jim došlo palivo nebo voda?“

Hilts zavrtěl hlavou. „Tohle byli mazaní lidi. Zásoby paliva měli uložené všude možně a vždycky si ho nechávali dost na to, aby se dostali k další zásobárně nebo zpátky na základnu, podle toho, co bylo blíž. A všechny náklaďáky měly chladiče. Voda nepředstavovala žádný problém.“

„Každopádně se něco stalo,“ Finn se pomalu otočila kolem dokola. „Je to zajímavá malá záhada, ale určitě to není to, co Adamson hledá.“

„Taky si myslím,“ souhlasil Hilts.

„Měli bychom se tu ještě porozhlédnout,“ navrhla Finn. „A taky bychom si měli hlídat čas.“ Podívala se na hodinky. Byli na zemi už skoro půl hodiny.

Hilts se podíval do toho, co zbylo ze stanů, a vyšplhal se na náklaďáky. Seskočil z korby druhého vozu a připojil se k Finn, která se dívala do úzkého, mělkého zákopu, jenž se vinul za obranným valem z pytlů s pískem vybudovaným proti vstupu do kaňonu z údolí.

„Našlas něco?“

„Plechovky – další hovězí –, kondenzované mléko, kamna z proděravělého čtyřicetilitrového sudu a tohle,“ podala mu zbytky něčeho, co kdysi bývalo černým baretem. Vepředu měl připevněný špinavý, od písku poškrábaný odznak.

„Škorpion v kruhu.“ Přikývl. „Non Vi Sed Arte – ne silou, lstivostí. Baretový znak britských dálkových průzkumníků.“ Hilts jí podal ruku a pomohl jí ven ze zákopu.

„Proč vlastně Italové do kaňonu přijeli? Jak ho našli?“ ptala se Finn, když procházeli táborem a zkoumali okolí.

„Stejně jako my, řekl bych,“ opáčil Hilts, „jeli po stopách, které po sobě nechaly vozy LRDG.“

„Dobře, tak proč sem přijeli Britové?“

„Hledali místo, kde by se mohli utábořit?“

„Nebo možná i oni jeli po něčích stopách.“

„To se nikdy nedozvíme,“ prohlásil Hilts a zastavil se. Uprostřed stěny napravo spatřil trosky letadla. „Co to sakra…?“

Vypadalo to, jako by se starý dvouplošník snažil přistát, a než úplně zastavil, vjel do protějšího svahu. Kapota motoru pukla, vrtule se rozlétla na kusy a spodní křídlo prasklo a odlomilo se, zůstalo jen horní a několik vzpěr. Podvozek zmizel úplně. Poušť si časem vybrala svou daň a z látkového potahu trupu zbyly jen cáry, které hasily jakýkoliv plamínek naděje na určení, komu letoun patřil.

„Britové možná hledali právě tohle,“ ozvala se Finn a prohlížela si trosky letadla. Otevřené dveře visely na pantu a ona tak do kokpitu dobře viděla. Čelní sklo bylo prasklé, ale nevysypalo se.

„Tohle možná hledá i Adamson,“ prohodil Hilts a začal šplhat nahoru k letadlu. Bez zaváhání lezl po ostrém svahu, rukama se přidržoval na pískovcové stěně.

„Proč by se měl Adamson zajímat o staré letadlo?“

„Protože Lucio Pedrazzi byl letec. Byl to jeden z prvních archeologů, který se vydával na vzdušné průzkumy a létal stejným letadlem, jako je tohle, Waco UIC.“

„To zní americky.“

„Taky že ano,“ přitakal Hilts. „S jedním takovým létal i William Randolph Hearts. Občan Kane. Bylo oblíbené po celém světě.“ Konečně se dostali k letadlu. Hilts se přidržoval jedné ze vzpěr a nahlédl do kokpitu. Finn následovala jeho příkladu. Spatřila dvě nízká sedadla – kůže se rozložila a zůstaly z ní jen provázky –, páku ručního řízení ve tvaru písmene Y a dva bakelitové volanty, jeden pro pilota a druhý pro kopilota vedle něj. Zadní část byla zvětšená a přeměněná na nákladový prostor. Byla prázdná, vyjma zvláštní kostry ze svařeného hliníku. Uprostřed věci připomínající krabici bylo cosi, co vypadalo jako dětský gyroskop. Ze spodní části kostky vedlo do trupu kovové rameno.

„Fotografický závěs?“ zeptala se Finn.

Hilts přikývl. „Bagley, nebo možná K-5. Ale foťák tu není.“

„Adamson.“

„Je to možné.“

„Měla jsem za to, že Pedrazzi hledal náš koptský klášter.“

„Možná hledal ještě něco jiného.“

„Kdy přesně Pedrazzi zmizel?“ chtěla vědět Finn a prohlížela si prázdný kokpit.

„V roce 1938.“

„V písečné bouři?“

Hilts přikývl. „Aspoň se to říká.“

„Byl sám?“

„Nebyl. Byl s ním nějaký Francouz, když už jsme u toho. Jmenoval se Pierre DeVaux.“

„Co byl zač?“

„Archeolog. Mnich, stejně jako Laval. Měl Pedrazzimu pomáhat s překladem arménských nápisů.“

„Z l’École Biblique? Z jeruzalémské školy?“

„To nevím,“ odvětil Hilts, „ale je to možné.“

Finn si uvědomila, že myslí na Arthura Simpsona, muže z hotelového pokoje. Muže, který znal jejího otce-archeologa. Muže, jenž působil jako britský špion. Muže, jehož otec byl také archeolog. Tři generace, všechny se hrabaly v téže historii.

„Docela náhoda, neřekl bys?“

„Po šedesáti letech?“ Fotograf protáhl obličej. „Ani ne.“ Zamračil se. „Kam tím míříš?“

„Nejsem si jistá, ale rozhodně tu máme nedostatek těl. Po Pedrazzim a Francouzovi není ani stopy. Stejně jako po britských vojácích. To je divné.“

„Tohle není science fiction. Buď odsud odešli a zemřeli v poušti, anebo tu ještě pořád jsou.“

„Kde?“

Hilts se rozhlédl po údolí. Konečně sám pro sebe přikývl.

„Copak?“ vyzvídala Finn.

„Pedrazzi vzlétl ze staré italské základny v al-Kufře. Podle záznamů plánovali s DeVauxem dokončit průzkum jakéhosi skalnatého útvaru u hranic s Francouzskou rovníkovou Afrikou. Mělo být jasno a slunečno. Pro létání perfektní počasí, ale o pár hodin později zničehonic propukla obrovská písečná bouře.“

„Co tím chceš říct?“

„Hele,“ řekl a ukázal dolů na dno údolí. „Co vidíš?“

„Nic.“

„Podívej se pořádně.“

Udělala, co jí řekl, a za chvíli si toho všimla. Další stopy, jiné než všechny ostatní. Dvě dlouhé čáry, jež od sebe dělily nějaké dva metry a mezi kterými byla patrná ještě jedna, mnohem užší stopa. Vedly až na opačný konec vyprahlého údolí. Finn si znovu zaclonila oči proti žhnoucímu slunci. Začínal vát horký vítr a honil vzduchem zrníčka písku. Cítila ho v nose i vlasech.

„Waco je ostruhové letadlo, stejně jako wilga, kterou jsme sem přiletěli. Nechává po sobě přesně takovou stopu.“

„Nechápu to. Jak mohou být stopy tam dole a rozbité letadlo tady?“

„Protože ty stopy pocházejí z předchozích návštěv,“ vysvětloval jí Hilts. „Pedrazzi tu byl už předtím.“

„Takže opravdu nešlo o nějaký průzkumný let.“

„Ne, což znamená, že něco našli a nechtěli, aby o tom někdo jiný věděl.“

„Tady ale nic není.“

„Musí být. Příliš mnoho náhod na jedno staré řečiště uprostřed ničeho. A teď Adamson a jeho kámoši.“

„Takže co hledáme?“ zeptala se Finn.

„Tipoval bych jeskyni,“ navrhl Hilts a zadíval se na skalnaté stěny, „ale ani to nedává moc smysl,“ odmlčel se, „tedy pokud…“

„Pokud co?“

„Tohle je pískovec. Voda většinou vytváří jeskyně ve vápenci. Tady už voda nebyla hodně dlouho.“

„Co z toho usuzuješ?“

„Uvažuju o Kumránu.“

„Svitcích od Mrtvého moře?“ zamračila se Finn. „Napsali je Esejci nebo někdo takový.“

„Esejci nebo koptové, to na věci ale nic nemění… Kumránské jeskyně se používaly výhradně jako skrýš svitků před lidmi, kteří je chtěli zničit, a jeskyně jsou umělého původu… díry vytesané do kamene. Když lidé, kteří tam schovali svitky, z Kumránu odešli, zazdili vchody a zakryli je sutí.“

„Chceš tím říct, že něco podobného udělali i tady?“

„Pedrazzi něco našel a tihle vojáci někde skončit museli. Klidně bych se vsadil.“

„Takže co hledáme?“ chtěla vědět Finn.

„Převis, stín, který nevypadá tak docela přesvědčivě, cokoliv, co je příliš geometrické, čtverhranné.“

„To je moc hezké a naprosto vágní,“ opáčila a ušklíbla se.

„Líp to nezvládnu.“

Pustili se do hledání.

Všimla si toho Finn: všech tří vodítek najednou. V polovině protější stěny kaňonu vybíhal převis z tmavšího pískovce a přímo pod ním bylo cosi, co vypadalo jako stín ve tvaru přerušované kolmice, jenž byl prostě příliš geometrický, než aby byl přirozený. Šplhali po svahu až k téměř neviditelnému výčnělku, ne širšímu než půl metru, a pozůstatkům vstupu do jeskyně, který někdo před dávnou dobou zazdil a zakryl pískem. Před stovkami let tu muselo dojít k nějaké seizmické aktivitě a jedna z cihlových zdí se zhroutila a vytvořila tak malý vstup. V průběhu času pouštní bouře nebo menší sesuv převisu vstup znovu zamaskoval a téměř zapečetil.

Celí zpocení se Finn s Hiltsem zastavili před dírou ve skále a nahlédli dovnitř.

„Nic moc není vidět,“ prohlásil Hilts.

„Pojďme dovnitř,“ nedočkavě ho popoháněla Finn.

„Počkej,“ řekl, „jeskyně v poušti mohou být obydlené.“

„Kým?“

Hilts se jednou rukou pevně chytil převisu, druhou položil Finn na rameno, aby udržel rovnováhu, a poté kopl do starodávné zdi blokující vstup. Při druhém pokusu se kus starého zdiva vysypal dovnitř a zvedl oblak prachu. Vzápětí se ozvalo cupitání jako šelestění listí ve větru a z jeskyně se vyhrnula stovka bledých, kraba připomínajících tvorů. S cvakáním a skřípěním přeběhli Finn přes pohorky. Vykřikla, uskočila vzad a téměř přepadla přes hranu. Patnácticentimetroví živočichové proběhli kolem ní a zmizeli.

„L. quinquestriatus,“ konstatoval Hilts, „štír nejjedovatější. Jeden z nejnebezpečnějších na světě. Během dne vyhledávají tmavá chladná místa. V noci vyrážejí na lov.“

Finn tiše přikývla a pevně stiskla zuby. Jen vzpomínka na zvuk, který vydávali, ji děsila. Držela se dostatečně daleko od vstupu.

„Co teď?“

„Půjdeme dovnitř,“ prohlásil. „Padající zeď je vyděsila.“

„Co když jsou ještě nějací uvnitř?“

„Zašlápni je.“

Hilts se na ni zazubil a protáhl se vchodem do jeskyně. Finn ztěžka polkla a vydala se za ním.

Po prokopnutí starého zdiva zaplavilo komoru světlo. Evidentně to původně nebylo nic jiného než malá výduť pod převisem, která nabízela útočiště před žhnoucími slunečními paprsky. Kdysi v minulosti ji starověké nástroje prohloubily a ve skále tak vznikl oválný prostor. V dávných časech sloužil jako tajná skrýš knih, stejně jako jeskyně v Kumránu na březích Mrtvého moře. Z komory se v mnohem pozdější době stala hrobka. V koutě se choulilo pět mumifikovaných těl, stále ještě oblečených v cárech uniforem jednotek dálkového pouštního průzkumu. Dvě z nich byla stočená v bolestné pozici nenarozeného plodu. Jedno vypadalo, jako by zmrzlo na všech čtyřech, z části jakoby zavěšené přes kámen připomínající oltář. Další sedělo zády opřené o stěnu a poslední, páté, leželo tváří k zemi, napůl zakryté sutí, kterou na ně Hilts kopnutím nasypal. Jedna dlouhá, kožovitá ruka svírala cosi, co připomínalo měděnkou pokrytý váleček Prázdné nádobě chybělo víčko. V zadní části místnosti byla hromada písku, upomínka na dávný sesuv.

„Chybějící vojáci,“ zamumlal Hilts. Sklonil se a opatrně se začal probírat tím, co zbylo z uniformy vysušené mrtvoly svírající měděnou nádobku. „Pozor na munici. Může být stále ještě nebezpečná.“ Všude v jeskyni se povalovaly zbraně, staré pušky Lee-Enfield, veliký kulomet Lewis, samopal Thompson a možná víc než půl tuctu ručních granátů Mills.

„Jak asi zemřeli?“ zauvažovala Finn. „Vypadá to, jako by to vůbec nečekali.“

Hilts strčil do nohy mumie, kterou prohledával, a pod ní se objevilo zhruba deset vyschlých pozůstatků stejných tvorů, jako byli ti, kteří přeběhli Finn přes boty.

„Vlezli do škorpioního hnízda, mohly jich tu být stovky. Jedno bodnutí, a jsi mrtvá. Museli jich schytat desítky. Není to zrovna příjemný způsob smrti.“ Pokrčil rameny. „Ale měli to rychle za sebou.“

Hilts vytáhl z náprsní kapsy mužovy košile peněženku a otevřel ji. Pozůstatky mužových vnitřních orgánů, které vypadaly jako vyrobené z papíru, ležely v kostěnné dutině jeho hrudníku.

„Něco zajímavého?“ zeptala se Finn.

„Stvrzenka z baru hotelu Shepherd’s, členská kartička z Victory Clubu. Průkazka do Haddonovy knihovny v Cambridgi.“ Zalovil v peněžence hloub. „Tady je jeho legitimace. Profesor George Pocock, útvar strategických operací, Grey Pillars, Káhira. Jestli si dobře vzpomínám, sídlilo tam velitelství.“

„Haddonova knihovna patří cambridgeské archeologické fakultě. Tam se seznámili moji rodiče.“

„Pod útvar strategických operací spadali špioni,“ pokračoval, „tenhle chlápek neměl s jednotkami dálkového pouštního průzkumu nic společného.“

„Archeolog-špion vyslaný, aby našel Pedrazziho?“

„Vypadá to tak.“

Hilts uklidil mužovu peněženku do kapsy vybledlého saka, udělal několik fotek, potom se zvedl a přešel do zadní části jeskyně. Finn, která náhle ucítila téměř zoufalý nápor klaustrofobie, odešla k úzkému průlezu a přelétla pohledem malé údolí. Nikde se nic nehýbalo a na válečném dioramatu, jež se pod ní rozprostíralo, se kromě vířícího písku nic nezměnilo. Zvedal ho osvěžující vítr, jenž začínal hvízdat kaňonem. Barva nebe nad její hlavou se z jasně kovově modré změnila na ošklivou šafránovou a připomínala blednoucí modřinu. Počasí se měnilo. Otočila se k Hiltsovi a všimla si, že cosi objevil. Trochu znepokojeně se obrátila a odešla do zadní části jeskyně. Pohled zabodla do podlahy a ostražitě čekala nějakou známku pohybu. Když došla k Hiltsovi, zjistila, že se mu podařilo vyhrabat horní a boční díl velké kamenné schránky. Byla hranatá, metr dvacet vysoká, necelý metr široká; zdálo se, že na délku nebude mít víc než metr osmdesát a přední stranou směřovala ke vstupu. V kameni bylo vytesané cosi, co připomínalo hlavu Medúzy s vlasy jako klubko svíjejících se hadů. Kolem hlavy, jako nápis na minci, stála vybledlá písmena, která s časem téměř zmizela.

„Nemůžu to přečíst,“ ozval se Hilts.

Finn otevřela svou polní láhev, nalila si trochu vody do dlaně a přetřela jí rychlým pohybem nápis. Písmena ztmavla a najednou se nápis dal rozluštit.

„Jak prosté,“ okomentoval to Hilts obdivně. Přečetl slova nahlas: „Hic Latito Lux Excito – Vox Luciferus.“ Zavrtěl hlavou. „Škoda že jsem ve škole nikdy neměl latinu.“

„Já ano,“ opáčila Finn. „Rodiče na tom trvali. Podle nich se nic nevyrovná klasickému vzdělání. Hodí se to při čtení nápisů na významných starých budovách.“

„Co tu stojí?“

„Zde leží ve skrytu Nositel světla: Slovo Luciferovo.“

„To si děláš srandu,“ houkl na ni Hilts.

„Non ioco est,“ odpověděla mu. „Nedělám.“

„Lucifer, jako ten Lucifer?“

„Ve starém Římě byl Lucifer docela běžné jméno. Nemělo tak negativní konotace jako o tisíc let později.“

„Takže uvnitř tohohle je pohřbený nějaký Říman Lucifer?“

„Aspoň to tu stojí.“

„Tak se na to podívejme.“

Hilts oběma rukama odhrabal písek napadaný na víko schránky.

„Chceš to otevřít?“

„Přijde mi, že se spousta lidí hodně snažila, aby tohle našla, ať je to cokoliv. Aspoň se na to můžeme kouknout.“

„Co Adamson a jeho partaci?“ zamračila se Finn.

Hilts se podíval na hodinky.

„Máme ještě minimálně půl hodiny. Vypadneme odsud dávno předtím, než sem dorazí.“

Dalších pět minut trvalo, než z horní části schránky shrabali všechen písek. Hilts vzal pětadvaceticentimetrový bodák z bajonetu jedné opuštěné pušky Lee-Enfield a dlaní jej zatloukl do tenké mezery mezi víkem a tělem schránky. Pomalu jím otáčel a víko se nepatrně pohnulo. Vyvalil se na ně oblak zatuchlého zaprášeného vzduchu. Hilts s Finn společně odtlačili víko sarkofágu k jedné straně a nechali ho sklouznout na podlahu jeskyně tak, že zůstalo opřené o bok kamenné schránky. Oba se nad ni naklonili.

V těžké kamenné rakvi leželo ohnuté mužské tělo. Mělo na sobě světle zelené kalhoty, dlouhý propínací kabát stejné barvy a vojenské boty. Mužova tvář byla kožovité hnědá, ale vyjma chybějícího ucha zůstal jeho obličej v podstatě nedotčený. Na nose mu nakřivo seděly kulaté brýle. Ucho mu chybělo, protože v pravém spánku měl díru, do níž by se vešla pěst. Stejně tak neměl kus čelisti, takže byla vidět řada žlutých zubů. Jazyk se srazil v černou hrudku. Mezi nohama přirozeně mumifikované mrtvoly ležela měděná urna, stejná, jakou svíral muž ležící poblíž vchodu do jeskyně. Finn sáhla do schránky a nádobku vyndala. Stejně jako ta v archeologově ruce, i tahle byla prázdná. Hilts se začal probírat kapsami vybledlého propínacího kabátu, který na sobě mrtvola měla.

„Vypadá to jako uniforma,“ prohlásila Finn.

„Taky že je,“ odvětil Hilts. „Italské pouštní jednotky. Žádný odznak ani nic podobného. Žádná hodnost.“

„Má prsten,“ ukázala Finn. Opatrně mu zvedla pravačku. Zlatý kroužek stále ještě zářil na koženém pahýlu ukazováčku. Spadl jí do dlaně. „Je na něm vyrytý erb.“

„O co, že je to Pedrazzi. Moment.“

„Našel jsi něco?“

„Byl to kuřák,“ zavrčel Hilts. „Kdyby mu někdo neustřelil hlavu, dostala by ho rakovina plic.“ Podal jí malou vybledlou plechovku od cigaret. Stále na ní byla patrná emailová kresba ležící ženy a jméno Fátima.

V dálce, spíš jako zachvění než zvuk, ucítila Finn cosi, co přehlušovalo vítr.

„Co to je?“ zeptala se nervózně.

Hilts se zarazil, na chvíli přestal s šacováním a zaposlouchal se, soustředěně se mračil.

„Do prdele!“ Finn ho poprvé slyšela zaklít.

„Co je?“

„Helikoptéra.“

„Adamson?“

„Je to nějaký bitevní vrtulník.“ Přeběhl ke vchodu do jeskyně a vyhlédl ven. Finn se k němu připojila. Neviděla nic jiného než poletující písek a stará vozidla na dně údolí. Zvuk se přibližoval, zněl teď jako hluboké pravidelné tepání. Hilts zachmuřeně přikývl. „Rusko. Mil-24. Slizoun v baretu –“

„Plukovník Násif.“

„Musí to být on.“

„Co tu dělá?“

„Pochybuji, že bychom měli příležitost se zeptat.“

„Co budeme dělat?“

„Utečeme.“

16

Než se objevila hmyz připomínající ruská bojová helikoptéra, stihli doběhnout k vraku italského náklaďáku Sahariane. Mil-24 se náhle přehoupl přes okraj stěny kaňonu jako nějaký mechanický děs ze sci-fi filmu. Vznášející se kovová kudlanka nábožná se kroutila pod hlavní vrtulí a pátrala po kořisti, nenápadná ve svém světlém vojenském maskování. Mučivě pomalu se pohybovala údolím, lehce nakloněná, čumák k zemi a kývala se zleva doprava.

„Neviděli nás,“ prohlásil Hilts.

„Musí vědět, že tu jsme. Viděli letadlo,“ řekl Finn. Společně se krčili za obřím nárazníkem starého náklaďáku.

„Vědí, že jsme někde v údolí, ale nic víc,“ zakřičel jí pilot do ucha ve snaze přehlušit burácivý řev motoru helikoptéry. „Pořád ještě máme šanci.“

Když se vrtulník pomalu šinul nad údolí, přesunuli se za Sahariane a mezi sebou si jako štít nechávali vrak vozidla. Jakmile se dostali k zadní části ohořelého obra, podívala se Finn přes rameno. K ústí kaňonu to bylo dobrých třicet metrů, odkryli by se na moc dlouho.

„Potřebujeme je nějak odlákat,“ křičela Finn.

Hilts přikývl. Sáhl do hluboké kapsy sepraného saka a vyndal jeden ze starých granátů Mills, který sebral v jeskyni.

„Myslíš, že to zabere?“

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit!“ Vytáhl závlačku s kroužkem a čekal, pojistku pevně svíral v dlani. Počkal, dokud Mil-24 nedosedl na zem, čumákem natočený na opačnou stranu, než kde se schovávali. Poté granát velikosti baseballového míče hodil. Tříštivý granát v ocelovém rýhovaném pouzdře zaplachtil vzduchem, pojistka se uvolnila, a jak odskočila od těla granátu, zablyštěla se na slunci.

„Počítej do čtyř a potom vyraz ke kaňonu,“ nakázal jí Hilts. „Budu hned za tebou!“ Vytáhl z kapsy druhý granát a odhodil ho. Tentokrát mířil na opačnou stranu údolí.

Skrčená Finn napočítala do čtyř, vyskočila a s očima upřenýma na tmavý stín, který označoval začátek kaňonu, se rozběhla. Doběhla k němu právě v okamžiku, kdy explodoval první granát. Pokusila se ohlédnout přes rameno, ale na zádech ucítila Hiltsovu dlaň, která ji tlačila do ústí kaňonu. Klopýtla a jeho ruka se dotkla její, zvedl ji. Druhý granát s ostrou ranou vybuchl a pak ji zahalila tma.

„Makej! Makej! Makej!“ křičel na ni Hilts a ona přidala. Za zády se jí ozvalo drsné zakašlání, jak motor vrtulníku zaváhal, potom znovu zakašlal a zase bylo ticho. „Myslím, že jsem se strefil do rotoru!“ zasípal Hilts.

Finn slepě přikývla, utíkala, seč mohla, a konečně se ocitli venku před úzkým kaňonem ve volné poušti. Pár desítek metrů od nich čekalo jejich malé letadlo. Po vrtulníku nebylo ani stopy.

Zastavila se a zděšeně zůstala zírat nalevo do pouště. Jako nemilosrdná vlna se tam zvedla tmavá, stovky metrů vysoká opona, jež zakryla slunce.

„Podívej!“

„Písečná bouře!“ zaječel Hilts. „Rychle do letadla!“

Rozběhla se ještě rychleji, plíce jí hořely a srdce v hrudi divoce bušilo. Palčivě, horce lapala po dechu. Doběhla do stínu křídla, protáhla se pod ním a trhnutím otevřela dveře malého letounu. Vítr, který jí vanul do zad, byl horký a nesl s sebou rozpálená zrníčka písku, jež ji spalovaly a bodaly do odhalené kůže; na rukou jí kůži přímo rozdíraly. Zvuk, který zrnka písku vydávala při nárazech na křídla a trup letadla, připomínal zběsilé ťukání milionů kostnatých prstů, věštící její dusivou záhubu v hloubi pece uprostřed oné temné věci, jež jí povstala za zády jako obrovské živé stvoření, jako plod samotné pouště nebo jakýsi démon.

Skočila do letadla a zabouchla za sebou dveře. Hilts se zatím vyhoupl do kokpitu vedle ní. Okamžitě začal s předletovou přípravou, natáhl se a stiskl tlačítko na přepínači klapek, poté zároveň zmáčkl ventil nádrže stlačeného vzduchu mezi sedadly a startér. Uvolnil brzdu, levačkou prudce zatlačil vpřed plynovou páku a pravačkou svíral knipl. Obrovská vrtule se roztočila, zdálo se, jako by je vláčela vpřed, do míst, kde se přímo před nimi plošina lámala v prudký sráz.

„Ty to neotočíš?“ křičela Finn s pohledem přibitým na strž necelých dvě stě metrů od nich.

„Je příliš pomalá! Zatáčí, jako by spala!“ odpověděl a ještě víc přitlačil na plynovou páku. Hnali se přes udusaný písek, zprava se k nim valila písečná bouře jako parní válec a Finn v mžiku neviděla nic než zvířený písek.

„Zvládneme to?“

„Mysli na něco povznášejícího!“

Nad hranou útesu se objevila helikoptéra a visela ve vzduchu přímo před nimi. Finn zahlédla, jak ze čtyřhlavňového rotačního kulometu zavěšeného přímo pod přídí vyšlehl plamen a okamžitě provrtal zem těsně před jejich malým letadlem.

Hilts prudce vší silou strhl knipl doprava, nohou sešlápl pravý směrový pedál a plynovou páku zatlačil tak daleko, jak jen to šlo. Letadlo se zhouplo vpravo a odlepilo se od země. Mil-24 uhnul vlevo, mířil rovnou do blížící se stěny skučící bouře. Přímo za nimi se náhle ozval rachot, Finn měla pocit, jako by letadlo popadla obří ruka a zatřásla jím. Potom do nich pouštní bouře narazila a oni zmizeli v jejích hladových čelistech.

Prolétali bouří. Oslepení se zoufale šplhali výš a výš, dokud nevystoupali nad temný, bouřící děs do záplavy slunečního světla. Bouře pod nimi vypadala jako hrozivé černé moře, které protínaly zubaté blesky.

„Je to opravdová bouřka,“ prohlásila Finn s pohledem upřeným pod sebe.

„Šílenost,“ přikývl Hilts a dál kontroloval přístroje. „Jak se o sebe písek tře, vytváří blesky. Spolu se spoustou různých magnetických výkyvů.“

„Tam dole jsi letěl přímo na vrtulník, neuhnul jsi.“

„Tahle věc je žihadlo, ale zatáčení jí moc nejde. Mil-24 je nejspíš nejhůř ovladatelný vrtulník, jaký kdy Rusáci vyrobili. Zamiř přímo na něj, a on bude muset opsat velký kruh. Věděl jsem, že jsme dost rychlí na to, abychom se zvedli nad něj a přeletěli ho.“

„Věděls?“

„Doufal jsem,“ zazubil se Hilts.

„Mysli na něco povznášejícího? Nic lepšího tě nenapadlo?“

„Lepší než: polib si zadek na rozloučenou,“ prohlásil Hilts. „Což byla jediná možná alternativa.“

„Co vrtulník? Budou nás pronásledovat?“

„Ne. Neměli dost času nabrat výšku. Násif bude muset přistát. A možná bude taky muset zavolat vysílačkou o pomoc, aby jim někdo znovu nahodil systém.“

„Co my teď? Na vykopávky se vrátit nemůžeme.“

„V Ajn al-Ghazal je staré letiště. Můžeme tam dotankovat a dostat se přes hranice do Egypta.“

„A potom?“

„O tom budeme muset ještě popřemýšlet. Káhira, ambasáda. Nové pasy. Možná pokec s tvým kámošem Mickeym Heartsem.“

„Nebo zjistit, jestli bychom nemohli přijít na to, po čem Pedrazzi šel.“

„Mělas s sebou vzít jednu z těch starých měděných nádobek,“ povzdechl si Hilts.

„Byla jsem vyděšená,“ opáčila Finn. Sáhla do kapsy a vyndala staré ploché kovové pouzdro na cigarety s pohodlně rozvalenou ženou na víčku. „Stihla jsem vzít jenom tohle.“

„A to ani jeden nekouříme,“ usmál se Hilts, „sakryš!“ Letěli na východ k daleké hranici, pryč od bouře a hrozby Násifa a jeho vrtulníku.

Finn zatřásla plechovkou, avšak nic se neozvalo. Na prázdný obal byla ale dost těžká. Zvědavě odklopila víčko a ke svému překvapení uvnitř spatřila složený kus plátna. Hilts se na ni přes úzký kokpit letmo podíval.

„Cos našla?“

„Nejsem si jistá,“ odvětila. „Vypadá to jako kapesník.“

„Poletíme nízko, abychom se dostali pod radar,“ vysvětlil jí Hilts a lehce zatlačil knipl vpřed. Letadlo okamžitě zareagovalo a sneslo se dolů k poušti. „Nechceme, aby na nás náš kamarád zavolal kavalérii.“

Finn rozbalovala látku. V rohu měla vyšitý monogram, dvě spletená písmena pod erbem. „L. P., Lucio Pedrazzi. Erb je stejný jako ten na prstenu, který měl na ruce.“

„Tu díru v hlavě mu neudělal škorpion,“ prohlásil Hilts. „Spíš za tím byla pistole, a to hodně zblízka.“

„Vražda?“

„Hádal bych, že jo.“

„Ale podle tebe tam s ním byl jen jediný člověk…“

„Pierre DeVaux, mnich,“ dokončil za ni větu Hilts.

„Mnich se zbraní?“

„Agatě Christie by se to určitě líbilo.“

Finn rozprostřela kapesník. Uprostřed látky zářil zlaty medailonek. Na Finn se z vystupujícího reliéfku šklebila nenávistná tvář mračící se Medúzy s vyceněnými zuby a klubkem svíjejících se hadů místo vlasů.

„Mince?“ zeptal se Hilts s pohledem upřeným na věc v její dlani.

„Medailonek.“

„Co má napsaného kolem hlavy?“

„Je tam to samé, co bylo na sarkofágu,“ odvětila. „Hic Latito Lux Excito – Vox Luciferus. Zde leží ve skrytu Nositel světla: Slovo Luciferovo.“

Otočila zlatý šperk v dlani. Na spodní straně měl vyrytý profil pohledné tváře a další nápis.

„Co tam stojí?“

„Legio Ill Africanus – Domus in Venosa est. Třetí africká legie, jejíž domov je ve Venose,“ přeložila obsah.

Hilts se zamračil. „Kde je Venosa?“

17

Venosa je město se zhruba dvanácti tisíci obyvateli, rozložené na vrcholku bývalé sopky v oblasti Basilicata, v malém zapadlém regionu, jenž leží téměř přímo v klenbě italské boty. Na jihu ho omývá Tarentský záliv a ze severu chrání mramorové hřebeny Apenin. Domy ve městě jsou buď nenápadné, s bílým štukem, nebo zaprášené, z běžového kamene, se střechami z červených tašek. Jezdí sem jen málo turistů; to místo nenabízí nic ze slastí Toskánska ani majestátnosti Říma. Kdysi před dávnými časy a pod jiným jménem sloužilo jako jedno ze shromaždišť podél Via Appia. Shromažďovaly se na něm početné římské legie na své cestě za dobýváním světa. Dnes tu najdete několik bezvýznamných kostelů, pár komplexů katakomb, pevnost a jednu dobrou restauraci, Il Grifo, uprostřed centra hned vedle hlavního náměstí.

Finn zaparkovala malý modrý fiat Panda na přecpaném náměstí a vypnula motor. Jediný rozdíl mezi náměstím a vydlážděným parkovištěm představovala středně velká socha starého Římana v tóze se svitkem v jedné ruce a olivovým věncem na téměř plešaté hlavě. Podle všeho to byl nejslavnější místní rodák, Quintus Horatius Flaccus, v dějinách literatury známější jako básník Horatius. Finn řídila, protože mluvila plynně italsky, díky roku, který strávila ve Florencii sbíráním materiálů na diplomovou práci o Michelangelových kresbách. Také to byl dobrý způsob, jak využít šovinismu příslušníků dálniční polizia, kteří vždy rádi nechali pohlednou rusovlasou turistku na pokoji, obzvláště pokud dokázala říkat per favore a grazie s tak roztomilým přízvukem.

Finn s trhnutím otevřela dveře miniaturního auta.

„Počkej tady,“ přikázala.

„Proč?“ chtěl vědět Hilts a odepnul si bezpečnostní pás.

„V téhle zemi funguje líp, když se ptá žena sama, než když s ní někdo je,“ vysvětlovala mu Finn. „Všichni Italové jsou stejní – jsou přesvědčeni, že se narodili, aby potěšili ženy, a všechny jsou podle nich děvčaty v nesnázích, jež zoufale touží po mužské pozornosti. Působil bys jako konkurence, tedy alespoň v jejich očích.“

„Co když to bude starý chlap?“

„Tím spíš,“ zazubila se na něj. „Má si co dokazovat.“

„A co když je gay?“

„I tak by ti mě chtěl přebrat, otázka národní cti.“

„Feministky by z toho neměly radost.“

Zasmála se. „Feminismus je jedna věc a Itálie druhá.“

Finn vystoupila z auta a přešla klaustrofobně malinkaté náměstí. Vešla do místní municipio, radnice, hranaté budovy z drolícího se kamene, jejíž vchod připomínal chybějící zub a která neměla jediný výrazný architektonický prvek. Hilts se pohodlně opřel a vyndal průvodce, který koupili dvacet kilometrů od města u benzínky v Rapolle.

Podle knihy dostalo město před pár tisíci lety jméno Venosa podle římské bohyně krásy. Nejdůležitější místo ve městě dnes představoval hrob manželky Roberta Guiscarda, muže, který dobyl Sicílii, zasloužil se o vznik mafie a slova „mudrc“. Nic z toho nenaznačovalo žádnou spojitost s Luciem Pedrazzim a jeskyní plnou čerstvých mumií v Libyjské poušti. Na druhou stranu to bylo jediné vodítko, které měli.

Za pět minut byla Finn zpátky a nastoupila do auta.

„Tak co?“ vyzvídal Hilts.

„Věř tomu nebo ne, jmenuje se Alberto Pacino a trval na tom, že mi předvede pár mizerných imitací Zjizvené tváře s italským přízvukem.“

„A kromě toho, že ses seznámila s jeho malým kamarádem, jsi něco zjistila?“

„S žádným malým kamarádem jsem se neseznamovala, ale zjistila jsem, kdo je místní kronikář. Jmenuje se Abramo Vergadora. Je to profesor v penzi a žije na místě, kterému se říká Villa Embreo Errante, pár kilometrů na sever.“

„Embreo Errante?“

„Věčný žid,“ přeložila Hiltsovi Finn.

18

Vila Abrama Vergadory stála v příjemném stinném údolí mezi dvěma skalnatými kopci, jichž bylo v této oblasti snad nekonečné množství a které se zvedaly z okolní krajiny jako přerostlé hromady hlíny odházené obrovitým psem hledajícím dávno pohřbenou kost. Na rozdíl od všech ostatních údolí, kterými projeli, by v tomhle snad mohlo i něco růst. Vila stála uprostřed olivového háje, na jehož jednom konci se mezi stromy vinul potok. Samotný dům byl úměrně prostý a velmi starý, z pradávného kamene se odlupovalo žluté štukování, hluboká okna chránily tepané mříže, střechu pokrývaly zaprášené terakotové tašky a nad zbytkem budovy se jako na stráži tyčila centrální věžička.

Finn zaparkovala před hlavním vchodem a s Hiltsem vystoupili do příjemného slunečního světla. Finn slyšela potok, jak si pro sebe tiše bublá, a odpolední vánek šustící v korunách topolů, které obklopovaly dům jako hlídka a výrazně převyšovaly pokroucené olivovníky, jež tu mohly stát stejně dlouho jako dům, možná celá staletí.

Zastavili před masivními dřevěnými dveřmi a Finn zatáhla za řetízek od zvonku. Kdesi v hloubce vily se ozvalo vzdálené zacinkání a potom zvuk blížících se kroků. Po chvilce se dveře se skřípěním otevřely a objevila se v nich tvář: italský J. R. R Tolkien s jarmulkou připnutou v rozcuchaných bílých vlasech. Růžové tváře čas a zemská přitažlivost svěsily podél téměř ženských úst, která vyvolávala dojem, že se snad ani neumějí mračit. Muž měl na čele posazené jasně červené brýle na čtení a na sobě měl hnědý manšestrový oblek, příliš teplý na léto, i s vestičkou, bílou košili a kravatu; z kapsy vestičky se mu přes mírné bříško vinul řetízek od hodinek Na nohou měl fialové sametové papuče.

„Ach,“ přivítal je vesele, „vy budete ten americký pár.“

„Jak to víte?“ zeptal se Hilts.

„Alberto z municipio mi volal,“ odpověděl starý muž a nepřestával se usmívat. „Myslí si, že každý Američan je hollywoodský producent hledající nové filmové hvězdy.“ Udělal krok stranou a ukázal do domu. „Prosím, pojďte dál. Mé jméno je Abramo Vergadora.“

Vergadora je vedl několika nezařízenými pokoji s vysokými stropy, až se nakonec ocitli v jeho sanctum sanctorum, v knihovně. Police podél zdí přetékaly knihami, na kamenné podlaze se překrývaly perské koberce. V místnosti stála spousta židlí a pohovek, stolečků a dalších židlí, na kterých se vršily hromady knih, a jiné se kupily na zemi. Celá místnost voněla papírem, kůží, doutníky a popelem z obrovského krbu umístěného v jednom rohu. Finn se zarazila. V krbové římse byl vyrytý stejný erbovní znak, jaký viděla na Pedrazziho prstenu a v rohu starého kapesníku, do něhož byl zabalený zlatý medailonek.

„To je znak Pedrazziů,“ hlesla Finn.

Vergadora se na ni překvapeně zadíval.

„Ne, kdepak,“ opáčil. „Ale je skutečně pozoruhodné, že ho vůbec znáte.“

„Je to erbovní znak, který používal Lucio Pedrazzi,“ trvala na svém.

„Pravda, ale Pedrazziové na něj nemají vůbec nárok,“ odvětil Vergadora tiše. „Než si ale začneme povídat, možná bych vám mohl nabídnout kávu nebo čaj? Limonádu? Nějaký nealkoholický nápoj? Bohužel ale piji pouze Dr. Peppera.“ Starý muž se teď usmíval ještě více. „Nebo možná něco silnějšího. Martini? Brandy Alexander? To jsou jediné dva americké drinky, které umím namíchat, a bohužel nemám žádnou pomoc v domácnosti, vyjma jedné staré dámy, která mi chodí ve čtvrtek prát.“

„Poprosila bych o kávu,“ požádala Finn.

„Já také,“ připojil se s kývnutím Hilts.

„Báječně,“ zářil Vergadora. Otočil se a odcupital pryč, z dálky bylo slyšet šustění jeho papučí.

„Je to cvok,“ prohlásil Hilts. „Milý cvok, ale pořád cvok.“

„Dávám přednost slovu ‚výstřední‘,“ usmála se Finn. Začala si prohlížet police knih.

„Má tu všechno od Danteho Pekla po Svědectví Stephena Kinga.“

„Když se nad tím zamyslíš, nemá to k sobě tak daleko,“ prohlásil Hilts a svezl se do jednoho z pohodlných kožených křesel. Sledoval, jak Finn pokračuje v prohlížení knih. „Co si myslíš o té věci s Pedrazzim?“

„Nemůžu se dočkat, až nám to vysvětlí,“ odvětila Finn.

„Je žid,“ uvažoval Hilts, „to je trochu zvláštní.“

„Vila se jmenuje Věčný žid. Z historického hlediska žijí židé v Itálii tisíce let.“

„Moc často se o tom nemluví.“

„Fiorello La Guardia byl italský žid. Modigliani, malíř a sochař, byl žid. Myslím, že ten chlap, co vynalezl psací stroj Olivetti, byl taky žid.“

„Byl, jmenoval se Camillo Olivetti.“ Vergadora se vracel zpátky do pokoje a nesl tác. Kromě kávy na něm stála růže v úzké porcelánové váze. Postavil tác na stůl.

„Velice dobře jsem se znal s jeho synem, Adrianem,“ pokračoval starý muž. „Strávili jsme spolu válku v Lausanne a předstírali, že jsme emigranti. Kdyby nebyl tak bohatý, byl by komunista. O tom jsem přesvědčený.“

Odmlčel se a melancholicky se usmíval. „Věděli jste, že jsou jedinou společností, která stále ještě vyrábí mechanické psací stroje? Zjišťuji, že mě to značně uklidňuje ve světě, kde lidem dodávají diáře kanadští ostružináři a počítače jsou pojmenované po ovoci,“ usmál se na Finn. „Smetanu? Cukr?“

„Černou,“ odpověděla.

„Mně taktéž,“ přidal se Hilts.

Vergadora jim nalil a podal šálky. Finn se usadila u stolu naproti němu.

„Povězte nám o Pedrazzim a o tom erbu,“ vyzvala ho Finn.

„Povězte mi, proč to chcete vědět,“ odvětil Vergadora.

Hilts si vzal slovo: „Před pár dny jsme našli jeho vysušenou mrtvolu v jeskyni v Libyjské poušti. Někdo mu vpálil do hlavy kulku.“

„To je úžasné,“ starý muž se znovu rozzářil. „Konec, v nějž bylo možné jen zbožně doufat. Byl to opravdu strašný člověk.“ Usrkl si kávy a s přivřenýma očima si prohlížel růži. Trochu její stonek poupravil. „Našli jste ostatky i toho busone DeVaux?“

„Ne, Pedrazziho tělo bylo schované ve starém sarkofágu,“ vysvětlovala Finn. „Další těla patřila nějakým britským vojákům z pozdější doby.“

„Škoda. Jako rabín bych měl být tohoto způsobu myšlení prost, ale občas si nemohu pomoct a mám pocit, že někteří lidé by měli být po narození zardoušeni. Pierre DeVaux je na mém seznamu hodně vysoko.“

„Pořád jste nám ale nic neřekl o tom erbovním znaku,“ naléhala Finn.

„Co jste dělali uprostřed Libyjské pouště?“

„Vždy odpovídáte na otázky dalšími dotazy?“ chtěl vědět Hilts.

„To máme my rabíni společné, je to zlozvyk ale hodí se.“ Vergadora jim věnoval jeden ze svých příjemných úsměvů. „Starci to poskytuje prostor pro přemýšlení. Už mi to nepálí tak jako vám, mladým.“

„No jistě.“

„Erb?“ trvala na svém Finn.

„Tři ruce svírající srpky měsíce, tři palmy a nezkrotný lev. Podle Pedrazziho omezeného mozečku v tom není nic vyloženě hebrejského, kromě toho, že vévodství lorrské, jež mělo centrum přímo před mými dveřmi, zhruba v místech, kde roste můj olivový háj, patřívalo mé rodině. Původním držitelem titulu uděleného lombardskými králi ve dvanáctém století byl duca di Levi Vergadora Ibn Lorro. Kdyby se Pedrazzi namáhal se studiem, zjistil by, že půlměsíce, palmy a otevřené ruce jsou v heraldice všechno znaky židovské víry. Posledním lorrským vévodou jsem byl já, ne že by v té době měly italské tituly nějakou váhu, ale v roce 1938 se Mussolini rozhodl jít v Hitlerových stopách a z Židů se na nějaký čas staly personae non gratae. Tehdy jsem nežil v Itálii, za mé nepřítomnosti mi sebrali titul, tento dům a zbytek půdy. Sám Il Duce to vše dal Pedrazzimu jako dar. Pedrazzi bral svůj vévodský titul velmi vážně. Erb si nechal dát úplně na všechno.“

„Odešel jste do Švýcarska, do Lausanne,“ nadnesla Finn.

„A po válce do Spojených států, potom do Kanady a na nějaký čas do Izraele. Ale jsem stejně tak Ital, jako jsem Žid, takže se mi po určité době začalo stýskat. Zaslechl jsem, že je vila na prodej, tak jsem si koupil, co kdysi bývalo mé. Pedrazzi si ji pojmenoval po svém, ale i to jsem vymazal.“

„Věčný žid se vrátil domů,“ prohlásil Hilts a zazubil se.

„Tak nějak,“ přikývl Vergadora. Dopil kávu a postavil šálek zpátky na tác. Opřel se v křesle, zalovil v kapse a vytáhl dýmku z vřesového kořene. Z druhé kapsy vyndal zápalku, škrtl jí o nehet na palci a dýmku zapálil. Starý muž zabafal a dýmka hlučně zabublala. Vypadal jako Tolkien víc než kdykoliv předtím. „Takže,“ prohlásil, jakmile dýmka začala posílat k nikotinem zažloutlému stropu obláčky aromatického kouře, „zdá se, že jste překvapení, že vidíte erb mé rodiny nad krbem, navíc kvůli tomu tu nejste. Jelikož jste Američané a nedávno jste se vrátili z Libyjské pouště, předpokládám, že jste patřili k takzvané archeologické expedici toho šaška Adamsona, o kterém se v poslední době tolik mluví ve zprávách. Mám pravdu?“

„Takzvané?“ zopakovala po něm Finn.

„Rolf Adamson je asi tak důvěryhodný archeolog jako chlap, co vám na zadním dvorku vykope žumpu.“

„Evidentně vám nedělá problém podělit se o svůj názor na druhé,“ zasmál se Hilts.

„Archeologie je, mladý muži, vážná věda,“ prohlásil Vergadora a zamával troubelí dýmky, aby podtrhl to, co říkal. „Jak kdysi někdo řekl, obrysy minulosti často poskytují mapu budoucnosti.“

„Když nevíte, kde jste byli, jak můžete chtít vědět, kam jdete?“ odvětil Hilts.

Teď byla řada na starém muži, aby se rozesmál.

„Ten, kdo zapomněl minulost, je odsouzen k tomu ji zopakovat.“

„A co tohle: ‚Archeologie je o hledání faktů… ne pravdy. Pokud hledáte pravdu, přednášky z filozofie doktora Tyreeho jsou na opačném konci chodby,‘“ odcitoval Hilts.

„Teď si ze mě děláte legraci,“ rozesmál se Vergadora ještě víc a vyfoukl obláček dýmu.

„Oba jste blázni,“ prohlásila Finn. Sáhla do kapsy, vyndala starou plechovku na cigarety a posunula ji po stole k bělovlasému muži. Na chvíli se zadíval na obrázek ženy na víčku a potom ji otevřel. Pedrazziho kapesník nahradil čtverec vaty z drogerie. Vergadora si prohlížel lesknoucí se medailonek, opatrně ho otočil a zadíval se na spodní stranu.

„Kvůli tomuhle jsme přijeli do Venosy,“ sdělila mu Finn.

„Proboha,“ zamumlal starý muž.

„Proboha?“

„Mladý Luciferus Africanus a jeho mytická legie.“

„Mytická?“

„Máme jen velice kusé doklady, že vůbec žil, natož abychom věděli cokoliv o jeho legii. S pádem Říma bohužel padla i jeho byrokracie. Občas se sem tam objeví nějaký nejasný odkaz, ale nic než náznaky. Působil jako legionář v Judeji v době, kdy žil Ježíš, tolik k tomu, co je známo. Někteří tvrdí, že to byl Říman, jenž střežil Kristovu hrobku a stal se svědkem jeho zmrtvýchvstání. Jiní ho považují za inspiraci pro román Lloyda C. Douglase Roucho. Také to byl údajně on, kdo vedl Ztracenou legii do pouště, a dle Almásyho se zasloužil o vznik legend o blonďatých modrookých mužích, kteří měli strážit Zerzuru.“

„Jinými slovy může být kýmkoliv, kým ho budeme chtít mít.“

„V podstatě ano,“ znovu se zadíval na medailonek. „Ačkoliv tohle by ho ze sféry mýtů vysvobodilo… pokud je to pravé.“

„Jak bychom mohli určit jeho pravost?“ zeptal se Hilts.

„Stěží,“ pokrčil starý muž rameny. „Je mimořádně těžké správně datovat zlato. Někdo roztaví zlato z určité doby, použije metodu římského gravitačního lití typickou pro danou epochu a padělání je pak velice snadné.“

„Pedrazzi to měl v kapse, když jsme našli jeho tělo.“

„Tolik k jeho původu,“ odfrkl si starý muž. „Pokud by v minulosti žil jediný muž, jenž by mohl být spravedlivě obviněn z padělání informací, byl by to on.“ Zavrtěl hlavou. „Navíc tu jsou další legendy.“

„Jaké další legendy?“

„Legendy o luciferiánech a Luciferovu evangeliu.“

„Luciferiáni?“ zopakovala Finn.

„To zní ďábelsky,“ prohlásil Hilts.

„Prosím tě,“ vzdychla Finn.

„Luciferiáni byli ve čtvrtém století schismatickou frakcí uvnitř katolické církve. Řídili se učením muže jménem Lucifer Calaritanus, jenž působil jako biskup na Sardinii. Lucifer sám byl dříve stoupencem Areia, poměrně významného teologa, který popíral božskou podstatu Krista, tvrdil, že je jen jejím smrtelným ztvárněním. Někteří lidé, včetně Pedrazziho, se domnívali, že Luciferus Africanus je jmenovcem biskupa Lucifera Calaritana. Pedrazzi k tomu samozřejmě s nadšením přimíchal spoustu svobodných zednářů a blbostí o templářských rytířích, jelikož mnoho z toho tvořilo mytický základ nacismu. Všechny ty nesmysly o Beowulfovi a Wagnerovi a Übermensch. Váš přítel Pedrazzi se dokonce domníval, že existuje souvislost mezi heretikem Areiem a ‚árijci‘, rasovým termínem, se kterým přišli blázni, jako byl ten Francouz comte de Gobineau a jeho anglický kamarád Houston Stewart Chamberlain.“

„Nikdy jsem neslyšel ani o jednom z nich,“ prohlásil Hilts.

„Zato Hitler ano. Gobineauova Esej o nerovnosti lidských ras mu posloužila jako základ pro Mein Kampf a konečné řešení. Mimo jiné v ní detailně popisuje koncept koncentračního tábora. Francouzi mohli přijít s myšlenkou svobody, rovnosti a bratrství, ale bohužel to nebyl Němec, ale Francouz, kdo přišel s ideou nacismu. Chamberlain byl jedním z jeho stoupenců. Přišel s bizarní tezí, že Ježíš jaksi nebyl žid. Hitler svému dobrému příteli, Herr Chamberlainovi, říkal říšský prorok.“

„Prapůvodní bílý rasista,“ ucedila Finn.

„Ano,“ přikývl stařec.

„Co víte o muži, který s Pedrazzim byl, když zmizel? O DeVauxovi?“ zeptal se Hilts.

„Další Francouz. Prošel École Biblique v Jeruzalémě. Osobní tajemník kardinála Maglioneho v době, kdy byl papežským nunciem ve Francii. Prošel s ním celou jeho kariérou, tedy jak úřadem kardinála státního sekretáře za Pacelliho, Pia XII, tak i – překvapivě – rektorováním Papežského institutu křesťanské archeologie.“

„To znamená přesně co?“ chtěla vědět Finn.

„DeVaux se pohyboval kolem všeho, co měla církev společného s archeologií. Je velmi dobře známo, že určité živly ve Vatikánu v té době hledaly archeologické ospravedlnění pro některé věci, ze kterých byli Hitler s Mussolinim tak nadšení. Kopí osudu, archa úmluvy, ultima Thule nebo Atlantida. V té době byla také jedním z jejich největších strašáků možnost ustavení židovského státu v Palestině. DeVaux se spoustou dalších Francouzů se bál, že pokud se tak stane, přijdou o svou hegemonii ve Svaté zemi.“ Starý muž se s dýmkou v ústech usmál. „A aby to bylo ještě zajímavější, Maglione, DeVauxův nadřízený, DeVaux osobně a Pedrazzi byli všichni členy starého dobrého řádu maltézských rytířů.“

„Co jsou zač?“ zeptal se Hilts.

„Předpokládám, že jste viděl filmovou sérii Kmotr?“

„Samozřejmě.“

„Náš přítel Tony Montana z venoské municipio z ní dokáže citovat celé pasáže. Vzpomínáte si, jak v posledním Kmotrovi dostal Al Pacino medaili?“

„Matně.“

„Kříž svatého Šebestiána. Pasují ho na maltézského rytíře. Myslím, že to leccos naznačuje.“

„Je to něco jako templáři?“ vyzvídala Finn.

„Jsou to templáři. Řád měl při svém vzniku dvě větve – řád maltézských rytířů, kteří se starali o nemocné, chodili v černé, a vojenský řád, jehož členové, tak trochu jako cisterciáci, nosili bílou.“

Hilts se zatvářil pobaveně. „Teď se bavíme o tom, co popisoval Dan Brown v Šifře mistra Leonarda?“

„Bohužel ano,“ přikývl Vergadora. „Ale tihle muži jsou reální. V posledních letech se bratrstvo svatého Šebestiána vrátilo ke svým polovojenským kořenům. Jsou to fanatici, mají výcvik jako mariňáci a jsou naprosto poslušní. Dokonce mají i svoje webové stránky: www.Christiansoldiers.com. Tyhle lidi není radno brát na lehkou váhu.“

„Tak to by se klidně mohli kamarádit s Rolfem Adamsonem,“ poznamenal Hilts.

„Rozhodně mají společnou základní filozofii,“ přitakal stařec. „Což mě přivádí k poslednímu kousku mytologie, která se váže k vašemu legionáři Luciferu Africanovi.“ Vergadora se natáhl, aby se dotkl medailonku. „Zná někdo z vás příběh o Sedmispáčích?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ zavrtěl Hilts hlavou a Finn se k němu přidala.

„Nepochybně posloužil jako zdroj pro vaši pověst o Ripu van Winkleovi. Řehoř z Tours se jím zabýval již v šestém století, ale byl velice dobře známý již předtím. Existuje několik verzí, ale základ je zhruba takový: sedm mladíků žijících v době vlády římského císaře Decia odmítlo respektovat jeho nařízení zříci se víry ve zmrtvýchvstání. Zazdili je v jeskyni, avšak oni nezemřeli. Místo toho dvě století prospali a poté se vzbudili, aby dokázali, že je vzkříšení těla možné, načež znovu usnuli a budou spát až do Mesiášova příchodu. Stále tedy ještě spí, sedm bojovníků, v jeskyni plné nezměrného bohatství, kdesi pod Západním mořem.“

„Západním mořem?“ zopakoval Hilts.

„Spojenými státy,“ vysvětlila Finn.

„Přesně tak,“ potvrdil starý muž.

„Jeskyně plná bohatství ve Spojených státech – to jsou opravdu Adamsonovy vody.“

„A vody jeho děda, reverenda Schylera Granda.“

„Slyšel jste o něm?“ zeptal se Hilts, kterého to očividné překvapilo.

„Chlapče,“ přívětivě ho oslovil starý muž, „když žiješ dost dlouho, tvůj sluch začne slábnout, ale nakonec stejně uslyšíš všechno.“

Finn se tomu drobnému vtípku zasmála, ale uvědomila si, že myslí na návštěvu Arthura Simpsona ve svém hotelovém pokoji a na to, jak ji varoval před senátorem Jimmym „Mečem Božím“ Juddem a jeho polovojenskou Desátou křížovou výpravou.

Hilts vstal. „Omlouvám se, ale kafe mě nutí se zvednout. Mohl bych si u vás odskočit?“

„Zajisté. Toaleta je na chodbě, hned vedle kuchyně.“ Zvedl se. „Zavedu vás.“

„Najdu to,“ opáčil Hilts. „Nemějte strach.“ A odešel.

Finn se zadívala na zářící medailonek na stole. Spojitosti začínaly dávat děsivý smysl, ale celkový obraz zůstával nejasný. O co Rolfu Adamsonovi ve skutečnosti jde a jak daleko je ochoten zajít, aby toho dosáhl?

„Co by DeVaux zavražděním Pedrazziho získal?“ zeptala se Finn.

„Ticho, řekl bych,“ zamumlal Vergadora. „Evidentně měl jiné instrukce.“

„Zajímalo by mě, jestli se z té pouště dostal živý. Z letadla zbyly jen trosky,“ poznamenala Finn.

„Možná měl naplánováno, že Pedrazzi ten den zemře,“ navrhl stařec. Novou sirkou si znovu zapálil dýmku. Poté se na ni skrz oblak kouře zadíval. „Možná měl po ruce nějaký jiný dopravní prostředek.“

V místnosti se znovu objevil Hilts.

„To je možné,“ přitakal a posadil se. „S vhodným dopravním prostředkem a dostatečnou zásobou vody by to pro muže, který zná poušť, nemuselo být zas tak obtížné.“

„DeVaux mezi válkami doprovázel na jedné expedici Almásyho a s Bagnoldem se vypravil na několik dalších.“

„Bagnoldem?“

„Zakladatelem Jednotek dálkového pouštního průzkumu – oněch mužů ze škorpioní jeskyně.“

„Přesně tak,“ řekl Vergadora. „DeVaux chodil s Bagnoldem na Cambridge. Tam se seznámili.“

Cambridge, zarazila se Finn. Arthur Simpson, její otec, DeVaux a onen muž Bagnold, všichni šli po stejné stezce. Byli tu další? Napadlo ji ještě něco, tentokrát velmi vzdáleného cambridgeské univerzitě.

„Byl Lucio Pedrazzi z Venosy?“

„To je opravdu velice zajímavá otázka,“ zamyslel se Vergadora. „A odpověď na ni je ne. Pedrazziové byli sirotci Papežského státu. Jeho rodina fungovala jako burocrates v oblasti Pontecorvo, jižně od Říma, dokud je odtamtud nevyhnal Napoleon.“

„Proč tedy přišel sem? Měly vaše rodiny něco společného?“

„Pokud je mi známo, tak ne. Vím, že se zajímal o místní židovské katakomby.“

„A DeVaux?“

„Specializoval se na nápisy v benediktinském opatství. Opatství a kostel Svaté trojice jsou vybudovány na ruinách katakomb.“ Starý muž se zatvářil kysele. „Přístup má bohužel pod palcem Vatikán. Údajně stačí požádat správce v Římě, ale zdá se, že onen správce nikdy není kvůli takovým žádostem přítomen. Funguje to takhle, co pamatuju.“

„Mohl by tam být pohřbený Luciferus Africanus?“

„Pokud by byl žid, o čemž pochybuji. Legát nebo tribun římské legie obvykle pocházel ze senátorské třídy, což rozhodně nebyl ten typ lidí, kteří by byli známi tím, že dodržují košer pravidla.“

„Začíná mě bolet hlava,“ prohlásila Finn. „Je to příliš mnoho informací naráz.“ K tomu se přidala také její narůstající podezření vůči Vergadorovi, o oblacích kouře stoupajících z jeho dýmky ani nemluvě.

„Takže nemá smysl snažit se dostat do katakomb, to nám chcete říct?“ zeptal se Hilts, který přešel Finninu poznámku.

„Vůbec žádný,“ opáčil stařec. „Pokud tedy neovládáte starořečtinu, latinu a sem tam nerozluštíte nějaký nápis v aramejštině. Poslední člověk, který o nich něco věděl, byl pan Mueller, jeden z mých učitelů. Jestli jsem to pochopil správně, dokonce i DeVaux pouze klouzal po povrchu.“

„Pak jsme se asi dostali do slepé uličky,“ prohlásila Finn. Jediné, co chtěla, bylo odejít, trochu přemýšlet o všem, co se během posledních pár dní odehrálo.

„Vypadá to tak,“ přitakal stařec. „Samozřejmě to v prvé řadě závisí na tom, čeho jste chtěli dosáhnout.“

„Chtěli jsme zjistit, co mají všichni s tím Luciferem Africanem,“ sdělil mu Hilts. Zvedl se, obešel stůl, zvedl cigaretové pouzdro s medailonem a zavřel víčko. „Co je na tom tak významné, aby kvůli tomu před pětašedesáti lety někdo přišel o život a aby se kvůli tomu vraždilo i dnes.“ Podal starou plechovou krabičku Finn, která ji schovala zpátky do kapsy saka.

Vergadora si je prohlížel zpoza skel brýlí z opačného konce stolu a vyndal si dýmku z úst. Strčil nikotinem zežloutlý palec do hlavičky a vysypal z ní zátku z popela a tabáku.

„Radil bych vám, abyste ve svém pátrání nepokračovali. Vaše zvědavost by vás mohla stát život, stejně jako Pedrazziho,“ varoval je bělovlasý gentleman. V jeho hlase se teď ozvalo i něco jiného než jen jemné tóny profesora na penzi. Varování znělo spíše jako hrozba, za níž bylo cítit cosi temného a hrozivého. „Stará tajemství jsou stejná jako staré rány, často zhnisají.“

„Jak dlouho jste pracoval pro Mossad?“ zeptal se Hilts kategoricky.

„Myslíte pro Ha-Mosad le-Teum, Institut pro koordinaci? Izraelskou tajnou službu?“ usmál se starý muž. „Mladíku, věřte mi, já skutečně nejsem nic jiného než starý univerzitní profesor na penzi.“

„Samozřejmě,“ opáčil Hilts. Otočil se k Finn. „Myslím, že bychom měli jít.“

Finn se zvedla.

„Mockrát vám děkujeme za pomoc, signore,“ podala mu ruku.

Vergadora se postavil. Potřásl jí rukou, měl pevný, rázný stisk. „Vydáváte se do nebezpečných vod,“ prohlásil. „Bylo by smutné, kdybyste přišli k úhoně v bitvě, která není vaše.“

„Možná máte pravdu,“ odvětila. Zdálo se, že to myslí upřímně, ale i tentokrát byla v jeho hlase patrná stopa po výhrůžce.

Doprovodil je ke dveřím a zůstal stát mezi nimi, dokud nenastoupili do auta z půjčovny. Sledoval je, jak odjíždějí po dlouhé příjezdové cestě, která se vinula mezi topoly a starodávnými olivovníky. Potom se otočil a vešel zpátky do domu.

19

„Co si o tom všem myslíš?“ zeptal se Hilts v autě.

„Nějak nevím,“ odvětila Finn, podřadila před nájezdem z Vergadorovy příjezdové cesty na hlavní silnici, a když na ni najeli, zařadila zase vyšší rychlost. „Nedělala jsem si legraci, že mě ze všech těch řečí rozbolela hlava.“

„Většinou to byly právě jen řeči,“ zavrčel Hilts. Zlostně klepal prsty o palubní desku. „Ten stařík dělá svou práci opravdu dobře. To se mu musí nechat.“

„Jakou práci?“

„Jak nás pěkně vedl za ručičku. Všechny ty bludy o Pedrazzim. Moc dobře ví, po čem Adamson zrovna pase. Zapomeň na minulost.“

„Co to mělo být s tím, že pracoval pro izraelskou tajnou službu? To je trochu přehnané, ne – jen proto, že je žid?“

„Vůbec ne proto, že je žid. Ale proto, kolik toho ví – jak dobře a do jaké hloubky. A to nemluvím o tom, že tu po okolí neběhá moc lidí, kteří znají původní jméno Mossadu. Institut pro koordinaci mu nikdo od padesátých let neříká. Profesor historie na penzi, který toho ví strašně moc o současném stavu zpravodajské komunity, není jen profesorem historie na penzi. Jsem si vcelku jistý, že je přinejmenším sayan, když nic jiného.“

„To je co?“

„Sayanim jsou izraelští ‚spáči‘. Žijí po celém světě, připraveni zapojit se do operace, jakmile dostanou pokyny. Profil se na něj perfektně hodí.“ Hilts zavrtěl hlavou. „Dokonce má na radnici i kámoše Al Pacina, který ho může včas varovat.“

„Proč by nás měl tak odrazovat?“ nechápala Finn. „Nesedí přece celé roky v té vile a nečeká jen na nás.“

„Na nás ne,“ přitakal Hilts. „Na kohokoliv, kdo by se ukázal a projevil zájem o Pedrazziho a zbytek té historky.“

„Ale proč?“ naléhala Finn. „Je to dávná historie. Když se na to podíváš reálně, koho vlastně zajímá nějaký chlap, který před dvěma tisíci lety velel legii?“

„Před dvěma tisíci lety je rok nula. Většina západního světa včetně Spojených států si podle toho řídí hodinky. Katolická církev je na něm vystavěná.“

„Jistě,“ zasmála se Finn a sundala nohu z plynu; dojeli stařičký traktor, který za sebou táhl valník hnoje. „Starý židovský rabín pracující pro Vatikán.“

„To dává smysl,“ souhlasil Hilts. „V Káhiře se nás pokusili zabít. Kolem začne čmuchat mnich z Jeruzaléma. Adamson a jeho kámoši pasou v poušti po něčem, co není tak docela košer, jak by řekl Vergadora. Zdá se, že jsme vlezli do cesty někomu, kdo dělal mrtvého brouka na místě, které je historicky a zároveň i současně propojené s tím, oč tu běží. Muži, který čeká, až se objeví někdo, kdo vysloví kouzelná slovíčka Luciferus Africanus. Muži, který má vlastní tajemství.“

„Jako třeba?“

„Vzpomínáš, jak jsem se ve Vergadorově domě zvedl, abych si došel na záchod?“

„Ano.“

„Nešel jsem čurat, trochu jsem se tam porozhlédl.“

„A?“

„Proč by měl starý rabín, který evidentně nemá rád našeho vrahounského kamaráda z minulosti, bratra DeVauxe, ve svém osobním telefonním seznamu číslo jiného františkánského mnicha?“

„Byla tam i adresa?“ zeptala se Finn. Dojeli na kruhový objezd vedoucí na dálnici. Mohli se vydat buď na západ do Puma, nebo na sever do Milána.

„Jo, byla tam adresa.“

„Kde?“

„Lausanne, Švýcarsko. Klášter svatého Františka. Tam, kde Vergadora strávil válečná léta se signorem Olivettim, vzpomínáš?“

Finn odbočila na sever.

20

Finn Ryanová ležela oblečená na posteli v hotelovém pokoji a poslouchala zvuky spícího města. Jeli s Hiltsem z Venosy přímo, stavěli jen jednou, aby rychle něco snědli v jakémsi motorestu. Cesta jim trvala necelých osm hodin. Na hodinu a půl se potom dočista ztratili ve dva tisíce let staré metropoli, než konečně zaparkovali vypůjčené auto na pravděpodobně posledním volném místě v Miláně a vyrazili pěšky hledat nějaký lacinější hotel, kde by jim byli ochotni pronajmout pokoje bez rezervace a téměř bez zavazadel.

Pokoje byly malé, nacpané pod okapy v horním poschodí s výhledem na zaprášenou ulici, nikoliv na hotelový dvůr s nově zrekonstruovanou zahradou a restaurací. Oba byli příliš unavení, než aby vyrazili ven se najíst. Popřáli si jen dobrou noc a rozešli se každý do svého pokoje. Finn měla hlavu plnou starostí, a dokonce i teplý noční vzduch jako by byl nabitý obavami. Toužila ponořit se do vany, ale při představě, že by se měla svléknout a vklouznout do vítaného tepla, se cítila příliš zranitelně. Před očima jí jako bzučící včely vířily scény ze starých filmů Alfreda Hitchcocka.

Otevřeným oknem slyšela Finn vzdálený hluk dopravy, z větší blízkosti se k ní nesla ozvěna klapání vysokých dámských podpatků na tvrdém dláždění a pronikavý ženský smích. Někdo utrousil poznámku a žena se znovu rozesmála, zatímco její mužský společník vydal posměšný houkavý zvuk. Finn sebou nečekaně trhla, když noc prořízlo tlumené zapískání vlakové píšťaly. Jen několik bloků od ní se hrbilo obrovské masivní milánské Stazione Centrale, Mussoliniho noční můra tesaná do kamene. Masivní žulový budulínek, důkaz klišé, že když už nic jiného, donutil Il Duce jezdit italské vlaky na čas.

Finn věděla, že Milán je menší a rozhodně sešlejší verzí Paříže, a stejně jako v Paříži, ani tady nestály téměř žádné mrakodrapy. Lešení připomínající věčný exoskelet se plazilo kolem domů, jež byly téměř bez ustání renovovány. Tady se ve třicátých letech zrodil fašismus a za dolar a půl na minutu vám tu ukázali Poslední večeři Leonarda a Dana Browna. A tady také fašismus s definitivní platností zahynul spolu s Benitem Mussolinim, kterého před zraky pětice amerických vojáků pověsili za kotníky na nosníku čerpací stanice Esso na Piazzale Loreto. Byl to domov prvotřídní italské módy, nejradikálnějších italských politiků a nejlépe vybavené pořádkové policie na světě. Zdejší dóm či katedrála byl třetím největším křesťanským kostelem na světě, ale skutečným náboženstvím města byl fotbal, v těsném závěsu za penězi. Milán byl příliš bláznivý a upachtěný, než aby působil půvabně, a jeho slumy a občasný dusivý smog nebyly zrovna tím, na co by průměrný čtenář New York Times pomyslel, když snil o dovolené v Toskánsku.

Finn vyskočila, když se dveře rozlétly a do jejího pokoje vtrhl Hilts s košilí rozepnutou až k pasu. Měl rozcuchané vlasy a vytřeštěný, horečný pohled.

„Pusť televizi!“

„Co se děje?“

„Prostě tu zatracenou věc zapni!“

Finn sebrala z nočního stolku dálkové ovládání a pustila televizi. Na velké obrazovce zabudované do stolku naproti posteli se objevilo CNN, poslední kanál, který měla puštěný, než se pokusila usnout. Ukazovali předpověď počasí pro střední a východní Evropu. V Praze pršelo.

„Tohle ne! Přepni to!“ vyštěkl Hilts. Vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře. Finn udělala, co jí řekl, a přepínala kanály.

„Tady!“ vykřikl. „Nech to!“

Byl to šestý kanál, Telelombardia, domácí zpravodajství. Hezky oblečená tmavovlasá žena s vážným výrazem četla zprávu a stála přitom uprostřed futuristického výjevu čehosi, co vypadalo jako chromované lešení. Vedle sebe měla černobílou fotografii dvou usmívajících se mužů ve středním věku. Jeden z nich vypadal povědomě.

„Zesil to! Co říkají?“

„Uklidni se a řeknu ti to,“ houkla na něj Finn a ovládačem zvýšila hlasitost. Zaposlouchala se. Hlasatelka pokračovala ve čtení zprávy. Finn Hiltsovi překládala, co říká, a zároveň si obouvala běžecké boty.

Zde je na fotografii se svým přítelem Adrianem Olivettim. Vergadora byl všeobecně dobře známý a oblíbený člen akademické obce a uznávaný historik. Jeho náhlá, násilná smrt z rukou údajných členů teroristické skupiny Třetí postoj šokovala obyvatele Venosy, zemědělské komunity, která se stala jeho domovem.

Obraz v televizi teď ukazoval idylický záběr na vlnící se kopce a vinice, který vyhrabali v archivu stanice, následovaný dalšími záznamy samotného městečka a nakonec záběrem na světlomety nasvícenou vilu mezi topoly, kolem které se hemžili vážně se tvářící policisté, vyznačovali místo činu páskou a kolem dokola poblikávaly policejní majáčky. Do toho střihli dvě černobílé, zrnité fotografie Finn a Hiltse stojících před vilou.

Tyto záběry z bezpečnostní kamery rabína Vergadory zachycují útočníky předtím, než profesora na penzi v jeho knihovně zavraždili…

„Žádnou kameru jsem neviděla,“ hlesla Finn, zděšená a v šoku z toho, co právě sledovala.

„Zavraždili ho,“ zamumlal Hilts s pohledem přibitým k obrazovce. „A chtějí to hodit na nás.“

„Oni?“

„Adamson a jeho kámoši.“

„To si děláš legraci!“

„Myslíš, že je to náhoda?“

„Našli nás na záznamu z bezpečnostní kamery. Je to nedorozumění, nic jiného,“ prohlásila Finn. „Prostě jen zajdeme na policii a vysvětlíme to.“

„A kde vzali to, že bychom měli být členy Třetího postoje?“

„A to je co?“

„Italská odnož al-Káidy. Narafičili to na nás.“

„Je to omyl.“

„Žádný omyl. Vergadora je mrtvý. Pokud ve zprávách říkají, že je za tím Třetí postoj, sprovodil ho někdo ze světa násilím. Používají dvouhlavňovou brokovnici, mafiánskou luparu. Tohle nejsou skautíci, Finn. Tohle je tvrdá hra, a jdou po nás.“

„Ale proč zavraždili Vergadoru?“

„Protože podle nich bylo evidentně zapotřebí ho odstranit a tím, že to hodili na nás, z nás udělali v podstatě malomocné – všichni od nás dají ruce pryč. Když nad námi bude viset tohle, nenajdeme nikoho, kdo by nám byl ochoten pomoct.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Abychom odsud vypadli. A to rychle. Musíme to někde rozdýchat.“

„Jestli znají naše obličeje, budou mít nejspíš i popis auta. Možná dokonce i poznávací značku.“

„Takže nádraží.“

V tom okamžiku zaslechli houkání sirény a kvílení pneumatik. Finn vyskočila z postele a rozběhla se k oknu. Pod sebou viděla ulici plnou modrobílých policejních aut Alfa Romeo. Za nimi se hnal černobílý anton, ze kterého vyskákalo půl tuctu příslušníků zásahové jednotky v maskáčových košilích, černých helmách a volných kalhotách od uniformy. Všichni byli ozbrojení buď samopaly Beretta, nebo brokovnicemi Benelli s krátkou hlavní.

„SISDE,“ zavrčel Hilts, který se jí díval přes rameno. Popadl ji za zápěstí a odtáhl ji od okna.

„Co jsou zač?“

Táhl ji ke dveřím. „Italská tajná policie. Honem!“

„Moje oblečení! A věci!“

„Na to není čas!“

Než ji Hilts vystrčil do úzké chodby, podařilo se jí popadnout jen peněženku a hodinky z nočního stolku. Po levici měli dva pokoje, po pravici tři, stejně byla řešená i protější část chodby, uprostřed stál starý klecový výtah. V tu chvíli se dal mechanismus výtahu se skřípěním do pohybu.

„A jsou tady!“

Nalevo spatřila Finn podsvícenou tabulku, bílé písmo na rudém podkladu: ESITO. Východ.

„Tudy!“ Vlekla ho doleva. Za tři vteřiny byli u něj. Vrazili do hydraulických dveří. Šest pater pod nimi se ozýval dusot nohou ve vysokých botách a nesla se ozvěna povelů.

„Su! Su!“ pokřikovali na sebe zostra. Nahoru. Ocitli se v pasti. Schody i výtah byly zablokované.

„Možná bychom se měli vzdát.“

„Tihle hoši dřív střílí, než se ptají, a jsou ozbrojení.“

„Tudy,“ ukázala Finn nad sebe, „na střechu!“ Nad hlavami měli vysunovací žebřík, který vedl k padacím dveřím ve stropě nad schodištěm. Dusot se přibližoval.

Hilts vyskočil, popadl spodní příčku žebříku a vší silou zatáhl. Žebřík se se skřípěním spustil a zasypal je odloupnutými kousky antikorozní barvy. Hilts vylezl nahoru jako první a dlaní párkrát uhodil do spodní strany padacích dveří. S bouchnutím se otevřely a on jimi prolezl ven. Ve vteřině se znovu objevil a podával Finn ruku, aby jí pomohl vylézt nahoru.

V mžiku stála na střeše hotelu, zatímco Hilts vytáhl žebřík a zabouchl dveře. Letní vzduch byl horký a těžký. Na nebi nesvítil ani měsíc, ani hvězdy. Noc byla temná, jen ulice pod nimi zářila.

„Rychle jim dojde, kam jsme zmizeli, až zjistí, že jsou naše pokoje prázdné.“

„Kam teď?“ zeptala se Finn.

„Kamkoliv, hlavně pryč odsud.“

Milán, stejně jako řada dalších starých evropských měst, vyrostl nejprve uvnitř hradeb, kde byl prostor vždycky nedostatkovým zbožím. Trávníky, zadní dvorky, příjezdové cesty a garáže tu nikdy neměly místo. Řím platí za první město, ve kterém žili lidé v obytných domech už v prvním století našeho letopočtu, a Milán ho brzy následoval. V období renesance přestal být prostor tak stísněný, ale starý pes se novým kouskům učí jen stěží. Dokonce i vně hradeb žili lidé natěsnaní, domy se lepily jeden na druhý, takže celé bloky a čtvrtě vytvářely jednolitou zeď. Řadové domy měly společné průčelí do ulice a v zadních traktech vznikaly společné dvorky a světlíky, některé propojené, jiné ne.

Hotel Caravaggio stál na rohu jednoho takového bloku ve čtvrti Brera, kdysi známé jako milánský Montmartre. Umělci, designéři a hudebníci, kteří ji kdysi proslavili, ji však opustili už před dlouhou dobou. Kolem Caravaggia vedla na sever via Maragnoni, na jih via Locatelli a za ním via Vittor Pisani.

Jádro nepravidelně tvarovaného bloku tvořily převážně nepřístupné světlíky. Výjimku představovala restaurace v kancelářské budově na via Vittor Pisani, která během letních měsíců využívala pro venkovní posezení prostor kdysi sloužící jako stáje, a Caravaggio s nově zrekonstruovanou kavárnou uvnitř bloku a soukromou zahradou. Téměř všechny okolní domy měly směrem do ulice společnou obvodovou zeď a jednu střechu od druhé oddělovaly jen půlmetrové zídky.

Finn s Hiltsem běželi doprava přes střechu pokrytou dehtovou lepenkou. Když doběhli na konec hotelu, přehoupli se přes nízkou zídku a ocitli se na střeše vedlejší budovy. Z té vyrůstal škvárobetonový přístavek zakrývající výtahovou strojovnu a několik vyústění větracích šachet, ale jediné padací dveře byly pevně zamčené zevnitř.

„Během pár minut z nás bude velice snadný terč,“ vydechl Hilts. „Musíme se nějak dostat dolů.“ Chytil Finn za ruku, společně přesprintovali druhou střechu, přeskočili další zídku a přeběhli i střechu třetího domu. Hilts je vedl ke světlíku, ale nebylo to k ničemu. Tohle byla Evropa, vnější požární schodiště byla výjimkou, nikoliv pravidlem.

Světlík vypadal jako černá díra, sem tam v něm byly vidět rozsvícené obdélníky oken, jež do něj vedly. Finn sotva dohlédla na odpadky pokryté dno šachty. I kdyby dolů nějaká cesta vedla, nezdálo se, že by se odtamtud mohli nějak dostat. Otočili se a utíkali dál k vedlejší střeše. Ta byla o celé jedno patro nižší než střecha, na které zrovna stáli. „Budeme muset skočit,“ oznámil Hilts a Finn přikývla.

Bez přemýšlení se přehoupla přes okraj zdi, přidržela se a pak seskočila dolů o nějaké dva metry níž. Hilts udělal přesně totéž a rychle se přehoupli přes další nízkou zídku mezi střechami. Finn se podívala dolů. Z nějakého důvodu zůstal prostor mezi touto a sousední budovou nezastavěný a asi chápala proč. Dříve tudy nejspíš odtékala ze zadního traktu na ulici odpadni voda a mísila se se vším, co v té době odnášela dešťová kanalizace. Proluky už nebylo zapotřebí a dnešní majitelé domu přes ni táhli všechny možné kabely a roury. Některé z nich byly moderní, jako tlusté zaizolované elektrické dráty, tenké telefonní a televizní kabely. Jiné staré a omšelé jako olověné okapy a okapové roury.

„To zvládneme,“ ujišťoval ji Hilts s pohledem upřeným na střechu vedlejšího domu.

„A proč tudy neslezeme dolů?“ navrhla Finn. „Každou chvilku si nás musí všimnout.“

„Možná se nám na další střeše podaří najít otevřené dveře,“ opáčil Hilts a prohlížel si úzkou mezeru mezi domy. „Co jsi měla přesně na mysli? Nevypadá to, že by tu byl někde připevněný žebřík.“

„Komínový sestup,“ řekla Finn. „Úplně v pohodě.“

„Co je komínový sestup?“

„Zapřeš se o jednu stěnu zády, o druhou nohama zhruba ve výšce kolen. Dlaně položíš na protější stěnu palci dolů, tím si zajistíš větší oporu. Na střídačku posuneš dolů nohy, jednu, druhou, potom se šoupneš dolů zády. Je to taková chůze po zdi, při které se zapíráš, abys nespadl.“

„To zní, jako kdybys to už jednou dvakrát dělala.“

„Mockrát. Na škole bylo horolezectví můj koníček. V zimě jsem v Columbusu lezla na umělé stěně ve Vertikálním dobrodružství života a v létě po opravdových skalách. Je to zábava.“

„O tom nepochybuji,“ utrousil skepticky Hilts a prohlížel si přitom průrvu mezi domy.

„Myslím, že nemáme moc na vybranou.“

„Popiš mi to ještě jednou.“

„Předvedu ti to.“

Finn se posadila na okraj mezery, potom pomalu sklouzla zády po zdi a při tom se zapřela nohama o protější zeď. Když byla zapřená celá, natáhla ruce před sebe a dlaně položila na opačnou stěnu. Ve vzduchu ji teď držel jen tlak jejích zad a nohou. Trochu sklouzla zády a o půl metru se přiblížila zemi.

„Tohle je šílené,“ zamumlal Hilts a posadil se na okraj střechy. Spustil se do stejné pozice jako Finn a zadržel dech. Jeho hlava zmizela o pár centimetrů pod okrajem právě v okamžiku, kdy ho olízlo světlo pátrací baterky. „Panebože, panebožepanebožepanebože,“ šeptal a pomalu mizel v hluboké šachtě, tělo napjaté jako struna, na čele se mu perlil pot. Záda tiskl proti zdi za ním a nohy do cihel před sebou, pod ním jen prázdnota, ve vzduchu ho držela pouze síla jeho zoufalství. Potom se pomalu, centimetr za centimetrem začal sunout dolů.

21

Během necelých tří minut stáli na zemi. Vysoko nad sebou slyšeli výkřiky a dusající nohy. Hilts dopadl do hromady odpadků v úzké uličce vedle Finn, zvedl se a oprášil.

„Šílenost. Ale fungovalo to.“

„Samozřejmě že to fungovalo,“ zašklebila se Finn. „Vypadněme odsud, než si nás všimnou.“ Společně vyrazili k východu z uličky, která ústila do via Locatelli.

„Máme zhruba pět minut, než uzavřou celou oblast,“ polohlasem jí sdělil Hilts.

„Tak to bychom měli asi raději popoběhnout,“ prohlásila Finn.

„Mám lepší nápad,“ usmál se Hilts a ukázal na otlučenou starou vespu Sprint, která parkovala jen pár metrů od nich. Kolem řídítek měla omotaný řetěz, jenž byl provléknutý za trubkou, která se vinula po zdi za ní. Rozhlédl se doprava a doleva. Úzká ulice byla prázdná. Ze střechy nad nimi se k nim snesly další výkřiky. Došel ke skútru, popadl trubku a silou jí trhl. Vylomila se ze zdi a praskla vedví. Odmotal řetěz a odhodil ho do uličky. Obhlédl skútr. „Kde to má zapalování?“ vyštěkl podrážděně.

Finn ho odstrčila stranou a nasedla na motorku. „Žádné to nemá, klíčky do zapalování mají jenom modely, které se vyvážejí. Na jednom takovém jsem jezdila po Florencii celý rok. Naskoč.“

Hilts se zamračil, ale sedl si na úzké hruškovité sedadlo za ni. Finn párkrát sešlápla startovací pedál, motor se rozkašlal a s úpěním se probral k životu. Zapnula sytič ve výšce kolen, podpatkem sklapla stojánek, pravačkou přidala plyn a vyrazili.

Zahnula doleva pryč od via Fabio Filzi a všech policejních vozů a potom znovu vlevo na via Vittor Pisani. Semafory ignorovala. Promotali se přes tři pruhy dopravy a centrální tramvajovou linku a nakonec zabočili vlevo na bulvár. Proplétali se mezi rozlícenými řidiči a mířili k velké, špinavě bílé budově Stazione Centrale, která zářila kilometr a půl před nimi jako vánoční stromek.

Finn trochu pootočila hlavu.

„Co teď?“ zeptala se.

„Jeď k nádraží.“

„A potom?“

„Bude chvilku trvat, než jim dojde, že jsme proklouzli.“

„Nebudou hlídat nádraží?“

„Nejspíš ano. Prostě se kolem nich musíme protáhnout.“

„Jak?“

„Něco vymyslím, ty hlavně jeď.“

Finn vedla vespu severně po širokém moderním bulváru. Po obou stranách se tyčily kancelářské budovy. Hilts se k ní naklonil.

„Potřebujeme lékárnu!“ zakřičel na ni, aby přehlušil lomoz starého motoru.

Finn si všimla neonového zeleného kříže, který označoval, že v přízemí budovy po pravé straně je farmacia. Zahnula mezi dvě zaparkovaná auta a najela na nízký obrubník. Přeřadila na neutrál, ale nechala motor běžet.

„Pro co jdeš?“

„Pro pár věcí,“ odpověděl Hilts. „Za minutku dvě jsem zpátky.“

Nervózně se ohlížela přes rameno. Hilts zatím zmizel v jasně osvětlené lékárně. Čekala, kdy se objeví zrádný majáček a uslyší kvílení blížících se sirén, ale nic takového se nestalo. Bylo pozdě, avšak dopravní ruch nepolevoval a chodníky se hemžily místními i turisty. Přímo před ní se tyčila masivní zářivá kupole vlakového nádraží. Snažila se zpomalit divoce bušící srdce, ale nedařilo se jí to. Vergadora byl po smrti a ji s Hiltsem hledali. Rozumné by bylo zařadit rychlost a najít nejbližší konzulární úřad Spojených států, ale moc dobře si uvědomovala, že pocit bezpečí, který jí to přinášelo, byl jen iluzí. Existovaly hmatatelné důkazy, že starého muže v jeho vile navštívili, a to bohatě stačilo, aby je předali italským úřadům. Systém by je jednou provždy semlel. Ba co hůř, pokud měl Hilts pravdu, Adamsonovi mocní přátelé by je našli kdekoliv. Hilts vyšel z lékárny s igelitovou taškou v ruce. Nasedl za ni na skútr.

„Co teď?“ naléhala na něj Finn.

„Potřebujeme se někde tak na hodinku schovat.“

„Kino?“ O dva domy dál zrovna jedno bylo. Podle toho, co stálo na markýze, v něm běžela retrospektiva filmů Franca Zeffirelliho. Dnes dávali Nekonečnou lásku. Finn připadalo skoro nemožné uvažovat o Brooke Shieldsové jako o součásti něčí retrospektivy.

„Ne, potřebujeme trochu víc soukromí.“

„Další hotel?“

„Ne. Ne s našimi obličeji ve všech zprávách.“ Rozhlédl se kolem. „Myslíš, že v tomhle městě mají něco jako garáže?“

„Sem tam,“ přitakala Finn. Na opačné straně bulváru zahlédla všeříkající modrobílou značku s velkým P. Výhled na ni na chvíli zakryla jedna z jasně oranžových městských tramvají, která s lomozem projela kolem, ale když je minula, měli ceduli opět před očima. „Támhle,“ ukázala.

„Dovez nás tam,“ přikázal jí Hilts.

Jako správná Italka ignorovala Finn ceduli zakazující otáčení, přeskočila se skútrem betonový obrubník oddělující tramvajové koleje a mezi dvěma červenými světly přejela do opačného směru bulváru a s rachotem vjela do garáží. Hlídač v budce byl pryč, takže Finn závoru jednoduše objela. Ocitli se v krátkém vjezdu do přízemí budovy směřující na via Vittor Pisani. Parkovací místa platila ve starém městě za skutečný luxus a lidé, kteří stavěli kancelářské budovy, koupili celý vnitřní dvůr a vybudovali místo něj pětipatrové garáže.

„Hledáme dodávku,“ instruoval Hilts Finn, když šplhali po spojovacích rampách vzhůru. Finn přikývla. To, co hledali, našli na střeše garáže: jasně žlutou komerční dodávku Fiat Ducato s červeným nápisem Marcello Di Milano na boku. Hilts poklepal Finn na rameno a ukázal na dodávku. Zajela vedle náklaďáku a vypnula motor. Na střeše parkovala další tři auta a všechna vypadala jako komerční dodávky. Na všech parkovacích místech bylo podle šablony nastříkáno Riservato. Dlouhodobě zarezervovaná místa, pravděpodobně pro obchody v okolí.

„Jak se dostaneme dovnitř?“

Hilts slezl ze skútru a rozhlédl se kolem. Vedle betonového zábradlí do výšky pasu, které se vinulo kolem střechy, našel kus betonu velký jako pěst. Odnesl ho k okénku u řidiče a prorazil jím sklo.

„Přesně takhle,“ odpověděl. Natáhl se rozbitým oknem dovnitř a otevřel dveře.

„Skutečně velice rafinované,“ prohlásila Finn a slezla z vespy, postavila ji na stojánek a vlezla do náklaďáku za svým společníkem.

„Nemohli jsme si vybrat líp,“ poznamenal Hilts, když rozsvítil světlo uvnitř. Auto bylo plné oblečení. Na jedné straně byly vyskládané komínky kalhot a kraťasů a na druhé kravaty a košile v plastových obalech. Hilts si klekl na podlahu a vysypal vlastní tašku zásob: tucet malých lahviček jakési blátivé hmoty, nůžky, dvoje brýle na čtení, průvodce po Miláně, nějaké toaletní potřeby včetně pasty a kartáčků na zuby, žiletku, dva malé laciné batohy a tubu samoopalovacího krému od Neutrogeny.

„Co to má být?“ chtěla vědět Finn.

„Tvoji bledou kůži a pihy schovat nemůžeme, ale můžeme je překrýt,“ odpověděl a podal jí samoopalovací krém. „A oba si můžeme nabarvit vlasy.“ Prohrábl se hromádkou malých lahviček. „Ty na tmavší, já na světlejší.“ Pročítal štítky. „Jakou bys chtěla, čokoládovou nebo skořicovou?“

Nakonec zvolila oříškovou.

O tři čtvrtě hodiny později s hlavami usušenými do Marcellových lehkých svetrů přelezli Hilts s Finn na přední sedadla dodávky. Finn měla vlasy ostříhané na kluka a obarvené na tmavě hnědou. Krém od Neutrogeny jí výrazně ztmavil pleť a zakryl nepřehlédnutelný vzhled, jaký mívají přírodně zrzaví lidé. Vlasy prostříhali i Hiltsovi a ze špinavé blond ho odbarvili na platinovo. Oba měli na sobě módně zmačkané kalhoty a jasně barevné košile, Finn zelenou a Hilts červenou, ze zásob, jež našli v náklaďáku. Pár kusů šatů na převlečení a toaletní potřeby si nacpali do laciných batohů. Oba měli na nose brýle na čtení, Finn velké s kulatými obroučkami a Hilts letecké.

„Půjdeme na to následovně,“ začal vysvětlovat Hilts. „Neuděláme nic z toho, co očekávají. Budou čekat dvojici, půjdeme každý zvlášť. Hledají Američany, dáme jim něco jiného. Jakými jazyky mluvíš kromě angličtiny?“

„Docela dobře italsky, mexickou španělštinou. Středoškolskou francouzštinou.“

„Jak dobře umíš francouzsky?“

„Tak dobře, jak se většinou na střední můžeš naučit.“

„Kanaďanka.“

„Cože?“

„To odteď jsi. Kanadská studentka, Francouzka z Montrealu. Jmenuješ se… Jak se jmenují kanadské Francouzky?“

„Celine Dion, Alanis Morrisette.“

„Skvělé. Jmenuješ se Celine Morrisettová a vůbec neumíš italsky. Když půjde do tuhého, začni brečet a křičet francouzsky.“

„Když půjde do tuhého?“

„Když tě chytí.“

„A co ty?“

„Du er så grim at du gør blinde børn bange.“

„To má být jako co?“

„Dánsky ‚jsi tak ošklivá, že děsíš slepé děti‘.“

„Nevěděla jsem, že umíš dánsky.“

Hilts se usmál, naklonil se a políbil Finn na čerstvě bronzovou tvář.

„Nevíš toho o mně ještě spoustu. A s těmi slepými dětmi jsem to rozhodně nemyslel vážně.“

22

Finn prošla třicet metrů vysokým vchodem na milánské Stazione Centrale a snažila se přemýšlet francouzsky, tenhle starý trik používala při středoškolských písemkách. Problém byl v tom, že to nefungovalo. Místo toho jí v uších nepřestával znít nosový hlas jejího profesora historie na NYU, který vykládal, že za anglický výraz pro hovno, crap, vděčíme britskému dělostřelectvu, jež v době napoleonských válek nedokázalo vyslovit francouzské slovo pro „žábu“ – grenouille –, takže místo toho používali staré galské slovo pro „ropuchu“, kterážto se řekne crapaud. Zoologicky mají k sobě ty dvě podle průměrného anglického pěšáka dostatečně blízko. Z nějakého důvodu se Finn nemohla téhle historky zbavit a v té chvíli si nedokázala vybavit žádné jiné francouzské slovíčko, kromě oui a non. Snažila se zůstat v klidu a pokračovala přes hlavní halu rozlehlou jako fotbalové hřiště.

Interiér nádraží byl nepochopitelně a neúsporně obrovský, zvlášť když se vezme v potaz, že za jeho vybudováním stál fašistický režim, který se pyšnil svou bezohlednou efektivitou. Základní kámen byl položen roku 1906, v době, kdy byla Itálie ještě královstvím. V roce 1912 ukradl architekt Stacchini plány Burnhamova nádraží Union Station ve Washingtonu a jednoduše zdvojnásobil rozměry. O dvacet let později se nádraží konečně otevřelo, se vší slávou a černými košilemi pochodujícími skrze tentýž klenutý vchod, kterým Finn právě prošla. Celé nádraží se všemi pětadvaceti nástupišti a klenbami ze skla a železa bylo tři sta čtyřicet metrů dlouhé a zabíralo něco přes pětašedesát tisíc metrů čtverečních. Sedmdesát pět let po otevření jste tam našli všechno možné, od skupin kočovných cikánů přes několik set profesionálních kapsářů, dvakrát tolik bezdomovců, tři sta dvacet tisíc cestujících přijíždějících a odjíždějících den co den, filiálky Gucci a dva McDonaldy až po lacinou půjčovnu aut. Také se tu daly i o půlnoci koupit lístky na vlak. Během cesty od prvního mcdonaldovského M k pokladnám k Finn stihli přistoupit čtyři různí muži, každý sám a jinak starý, ale jeden jako druhý se ji snažili přesvědčit o své mužnosti a touze pozvat ji na drink, kávu nebo hotelový pokoj. Slovo crapaud se ukázalo být užitečnější, než si myslela. Cestou k pokladně zároveň zaznamenala alespoň deset policistů v modrých uniformách, kteří si prohlíželi dav, takhle pozdě v noci relativně nepočetný. Všichni svírali v ruce jakýsi letáček. Hilts měl pravdu: hledali je. Najednou byla vděčná za špatný sestřih, barvu a nové oblečení. Moc dobře si také uvědomovala, že jejich pasy zůstaly v hotelu a že nemá žádný osobní dokument, který by potvrzoval její náhlý přerod v Celine Morrisettovou, senzační kanadskou zpívající míšenku.

„Crapaud bude stačit,“ zašeptala si pro sebe, když stála v krátké frontě před pokladnou. Když si prohlédla velké informační tabule s odjezdy, zjistila, že není moc z čeho vybírat. Jakmile se dostala na začátek fronty, nasadila to, co považovala za dostatečný kanadsko-francouzský přízvuk, a koupila si anglicky jízdenku. Když odcházela od pokladny, protáhla se kolem Hiltse, jak byli předem domluveni.

„Lyon, vůz jedenáct, kupé D, nástupiště devět,“ zašeptala mu. Ani se na ni nepodíval, když ho míjela. Hilts se postavil do fronty a Finn vyrazila k vlaku, který měl odjíždět během deseti minut. Šla pomalu a prohlížela si prostor mezi vchodem a nástupišti. U vchodu stáli čtyři uniformovaní policisté a dva v civilu mluvili do vysílaček. Po nikom nechtěli dokumenty, ale civilové si prohlíželi cestující, kteří směřovali k malému průchodu v železné mříži. Vypadalo to, že Hilts měl znovu pravdu, protože věnovali zvýšenou pozornost mladým dvojicím.

Finn se s lístkem v ruce prosmýkla kolem dvou policistů s vysílačkami, dívala se před sebe a zadržela dech. Jakmile se ocitne mezi muži střežícími průchod, nebude cesty zpátky. Zauvažovala, jak dlouho by její Celine Morrisettová mohla obstát při policejním výslechu. Moc dlouho ne, to věděla velmi dobře, a koneckonců, proč by to vlastně dělala? Jestli ji chytnou, bude po všem. Přemýšlela, jak by reagovala její matka doma v Columbusu, až by se o tom dozvěděla. Jednoduchá letní brigáda, ze které se stal crapaud. Uvědomila se, že myslí i na Hiltse, což bylo opravdu zvláštní. Byl tím typem muže, kterým její matka vždy říkala pacholci, ale pokaždé, když tohle slovo řekla, znělo to melancholicky a musela se usmát. Její táta byl podle máminých slov jedním z nich.

„Scusi, signorina, parla Italiano?“

„Pardon?“ ztuhla. Byla francouzská Kanaďanka a jmenovala se Dion. Ne, Celine. Crapaud.

„Parla Italiano, signorina?“

„Je ne comprends pas.“ A bylo to, vyškrábla veškeré své znalosti francouzštiny. Nezbyl v ní ani zlomek nějaké další francouzské slabiky, cítila, jak jí vyschlo v ústech, jako kdyby seděla u zubaře.

Větší z mužů udělal krok vpřed a zčásti jí zastoupil cestu. Koutkem oka viděla ceduli na nástupišti devět a černobíle vyvedenou destinaci vlaku.

„Signorina, per quanto tempo sei stato in viaggio?“

Policajt se ptal, jak dlouho už je na cestě. Rozuměla mu každé slovo, dokonce i přes silný milánský přízvuk. Ale neměla vůbec chápat, co jí říká. Nemluvila italsky, protože nebyla Fiona Katherine Ryanová, mladá historička umění a hledaná údajná vražedkyně, byla Celine Morrisettová, bezstarostná francouzská Kanaďanka, která sama cestuje po Itálii s dvaceti dolary na den a jezdí nočními vlaky, aby ušetřila za hotely.

„Signorina, per favore…“

A najednou se jako zázrakem chytla, dokonce i s tím zvláštním podtónem, který zněl jako cajunština někoho, kdo je na steroidech, a vždycky se vplížil do hlasu Celine Dion, když mluvila s Larrym Kingem. Finn ze sebe vychrlila proud slov, většina měla něco společného s Raymondem a jeho výletem v rámci studentské výměny, a týkala se toho, jak bylo všechno úžasné. Všechno to znělo jako kapitoly, odstavce a slovíčka z její učebnice z prváku Première Années de Française. Rychlostí světla a s příšerným přízvukem jimi zasypala milánského policistu v civilu, až z něj koukaly jen oči. Zdálo se, že to zabralo. Finn nakonec vytěžila Raymonda a jeho novou kamarádku Elaine do mrtě a nezbylo jí než zmlknout a usmát se.

„Esse un po‘ di fuori,“ prohlásil policista, což znamenalo, že Finn je cvok. Usmála se ještě víc. Zamávala na ně lístkem.

„Kanaďanka?“ zeptal se první policajt.

Zabodla do něj odbojný studentský pohled, který stále dobře ovládala. „Non, je suis Québecoise!“ zasmála se a znovu zamávala lístkem. „S’il vous plai, messieurs! Mon train est on deport à ce moment!“ Což byla pravda. Lyonský vlak zahoukal. Poslední výzva.

Nechali ji jít. Doběhla k vlaku, ukázala průvodčímu na nástupišti jízdenku a nastoupila. Noční vlak patřil k pomalejším a starším corailům, které byly postupně nahrazovány vysokorychlostními TGV, Train à Grande Vitesse, se špičatými čumáky. Našla své kupé, které bylo v té chvíli prázdné, a s úlevou si oddychla. O půl minuty později píšťala zahoukala znovu, a přesně jak Mussolini slíbil, vlak se dal do pohybu na čas.

Téměř všechny evropské vlaky jsou elektrické, takže při rozjíždění sebou vlak na rozdíl od severoamerických dieselových necukal. Jednoduše se dal zvolna s narůstající rychlostí do pohybu a vyvezl je z obřího nádraží do temnotou zahalených milánských průmyslových předměstí. Malé kupé zůstalo prázdné a Finn se konečně začala uvolňovat. Zdálo se, že se jim to podařilo – pokud se tedy Hilts dostal do vlaku.

„Je tu volno?“ zeptal se Hilts, který se zrovna objevil ve dveřích kupé. Zavřel za sebou dveře a posadil se proti ní.

„Dokázali jsme to,“ usmála se na něj.

Nevypadal tak potěšeně.

„Stejně jako Badír,“ opáčil.

„Kdo?“

„Badír. Jeden z Adamsonových stevardů z vykopávek. Schovával se za dvěma policajty u brány. Sledoval mě do vlaku.“

„Jsi si tím jistý?“

„Na tváře mám zatraceně dobrou paměť. Není to žádný stevard a nejspíš jím ani nikdy nebyl. Je to gorila.“

„A ty myslíš, že jde po nás?“

„Nemyslím, že by se o něco pokusil ve vlaku, a jsem si poměrně jistý, že je sám. Myslím, že ho na nádraží nasadili pro jistotu, kdybychom se tam náhodou objevili. Což jsme udělali. Sleduje nás.“

„Má mobil?“

„Rozhodně.“

„Tak to jsme v háji.“

„Rozhodně.“

„Co budeme dělat?“

„Vystoupíme z vlaku, než stihnou sebrat posily.“

„Kde?“

„Kam že to jedeme?“

„Do Lyonu.“

„Rychlík, nebo zastávkový vlak?“

„Není to rychlovlak, je to jeden z těch starších, takže asi budeme stavět.“ Pokrčila rameny. „Nejsem si tím jistá. Je to důležité?“

„Trochu. Proto jsem nechtěl jet do Švýcarska přímo. Nejsou v EU, jsou neutrální a pořád ještě kontrolují pasy. Občas namátkově zastavují rychlovlaky, aby je zkontrolovali, ale pokud jsme v zastávkovém, je šance menší.“

„Stejně budeme pasy potřebovat.“

„Budeme jako Scarlett O’Harová a tohle necháme na zítřek,“ navrhl Hilts. „Teď se potřebujeme zbavit našeho libyjského kamaráda Badíra.“

23

Finn seděla s Hiltsem v jídelním vozu hučícího vlaku, který si razil cestu alpskou tmou. Finn upíjela černou kávu, Hilts si objednal lahev hroznové fanty. Barman Marco usnul na stoličce za pultem ve tvaru písmene U. Se složenýma rukama a hlavou zvrácenou nazad hlasitě chrápal. Na opačném konci vagónu seděl Badír, kouřil jednu cigaretu za druhou, upíjel z polystyrenového kelímku studený čaj s citronem a předstíral, že si čte starý výtisk Jours de France. Byly skoro dvě hodiny ráno a kromě nich v jídelním voze seděla jen stará dáma, jež usnula nad pletením. Na kulatém stolku před ní lehce poskakovala plastová sklenička s aperitivem.

„Kde jsme?“ zeptal se Hilts, napil se fanty a neuvěřitelně sladký nápoj ho přinutil se zašklebit. Finn ji ze zvědavosti ochutnala. Chutnala jako tekutá žvýkačka.

„Podle zřízence, který nám rozestýlal postele, jsme na hranicích,“ odpověděla Finn tiše. „Jmenuje se to tu Bardonecchia. Zhruba za tři minuty vjedeme do tunelu Fréjus. Je to hraniční tunel. Vyjedeme ve Francii. V lyžařském městečku, jmenuje se Modane.“

„Stavíme tam?“

„Na pět minut, aby se vystřídal personál.“

„Tam se ho zbavíme.“

„Jak?“

„Uvidíš.“

V té chvíli vjel vlak do tunelu, světla zablikala a zhasla. Hilts se ve tmě zvedl, chytil Finn za ruku a vyrazil do zadní části vlaku, kde bylo jejich kupé. Téměř okamžitě slyšeli, jak se Badír škrábe na nohy. Hilts otevřel spojovací dveře do dalšího vagónu a všechno naráz přehlušil rachot vlaku ženoucího se po kolejích. Místo toho, aby pokračovali dál, strčil Hilts Finn na malý záchod a zavřel za nimi dveře. Finn okamžitě udeřil do nosu zápach dezinfekce a mýdla. Neviděla vůbec nic. Slyšeli, jak někdo znovu otevřel těžké spojovací dveře do vedlejšího lůžkového vozu, a potom zavládlo ticho.

„Pojď,“ zašeptal Hilts. Vyvedl Finn ze záchodku a zamířili zpět do jídelního vozu. Hilts šel stejnou cestou, jakou přišli, a Finn se mu držela za patami. Kolem byla pořád ještě téměř neproniknutelná tma, ale pak žárovky na stropě varovně zablikaly. „Honem!“

Prošli do lůžkového vagónu před jídelním vozem. Chodbička zahýbala vlevo. Když zahnuli za roh, uvědomila si Finn, že vagón je uspořádaný úplně stejně jako ten jejich. Chodbička na pravé straně vagónu s okny a zhruba deseti kupé po levici. Každé kupé mělo daný počet lůžek, v některých byla jen dvě jako v jejich, do jiných vměstnali po čtyřech pryčnách na každou stranu, takže mezi vaším nosem a postelí nad vámi zbývalo jen pár centimetrů. Prošli chodbičkou a nad hlavami se jim znovu rozblikala noční modrá světla. Všechna kupé byla zamčená. Až na konci vozu našli kupé pro osm, které mělo otevřené dveře, z čehož se dalo soudit, že v něm nikdo necestoval.

„Sem!“ zašeptal fotograf.

Finn vešla do kupé a zatáhla záclonku přes lůžko dole vpravo. Než tam stihla vlézt, záclonka na posteli nad ní se odhrnula a zpoza ní vykoukla ruka v pyžamu, která svírala velice realisticky vypadajícího králíka.

„Bonjour, mon ami, jmenuji se Henri. Nechtěl bys jít se mnou na ryby?“ promluvil králík anglicky s příšerně teatrálním francouzským přízvukem, načež protočil oči a ďábelsky se zasmál, jako chlupatý Hannibal Lecter.

„Co to sakra je?“ prohlásil Hilts, který stál za ní.

Za králíkem vykoukla tvář – chlapec s tmavými rozcuchanými vlasy a velkýma chytrýma očima, který měl druhý palec bezpečně nacpaný v puse. Vyndal ho a silou ho vrazil do králíkova světlého hrudníku. Chvilku bylo ticho. „Bonjour, mon ami,“ ozval se znovu francouzský přízvuk. „Jmenuji se Henri. Nechtěl bys jít se mnou na ryby?“

Potom chlapec králíka odložil a utřel si mokrý palec do pyžama v podpaždí. „Jmenuju se Harry. Jsem na dovolený s mamkou a taťkou, kteří spí ve vedlejším kupé, takže tu radši nic nezkoušejte. Můj králík se jmenuje Henri. Líbí se vám? Mně jo. Už jsme ve Francii? Co je Francie?“

Finn si přiložila prst ke rtům. „Pssst,“ zašeptala a usmála se na chlapce. On ovšem úsměv neopětoval.

„Proč bych měl být pssst? Nejsi ani můj táta, ani moje máma. Nemusím dělat to, co mi říkáš.“ Malý Harry znovu dloubl Henriho do břicha a králík zopakoval svůj návrh. Hilts se naklonil Finn přes rameno.

„Nejsem ani tvoje maminka, ani tvůj tatínek, ale jestli nebudeš zticha a rychle zase neusneš, utrhnu tvému hloupému králíkovi hlavu a osmažím si ji na pánvi na ohni ke snídani, jasný?“

Chlapec v tichosti zmizel za závěsem, který se šustěním zatáhl. Hilts ukázal na spodní lůžko naproti. Finn vlezla do postele a Hilts za ní. Chvíli se mlel, aby viděl škvírou v závěsech ven. Z opačného kouta vagónu k nim doléhalo slabé popotahování.

„Nemusel jsi na něj být tak zlý,“ zašeptala Finn.

„Zabralo to, ne?“ zavrčel Hilts. „Mimoto ten králík je normální úchyl.“ Najednou se Hilts odtáhl od kraje postele a přitiskl Finn ke zdi. Současně úplně zatáhl záclonku. Lůžko se ponořilo do naprosté tmy. Finn cítila na prsou fotografova svalnatá záda a přemýšlela, jestli cítí, jak jí zběsile tluče srdce. Slyšela, jak se dveře do kupé otevřely. Věděla, že pokud to je Harryho matka, která přišla chlapce zkontrolovat, jsou ztraceni. Chvíli bylo ticho.

„Jmenuji se Henri. Nechtěl bys jít se mnou na ryby?“ ozvalo se pak.

Finn ztuhla, přemítala, jestli je Badír ozbrojený. Ozvalo se zašustění a znovu se rozhostilo ticho. O vteřinu či dvě později se dveře kupé znovu otevřely a zavřely. Vlak začal zpomalovat. Ve tmě Finn cítila, že Hilts vyklouzl z postele. Následovala ho. Hilts otevřel posuvné dveře a vyhlédl ven. V záplavě modrého světla viděla Finn Henriho, který na ně zíral z druhé strany uličky škvírou v záclonkách. Hilts se otočil zpátky k Finn. „Nikde nikdo,“ zašeptal. „Vypadá to, že jsme proklouzli.“ Vyšel ven z kupé. Finn pohladila Henriho mezi ušima.

„Vedl sis dobře, králíčku,“ řekla a zazubila se. Henri zůstal zticha. Finn vyšla z kupé za Hiltsem. Podržel jí dveře na konci vagónu a ukázal, aby šla napřed. Ocitla se v malém prostoru mezi vagóny.

„Myslím, že je někde před námi,“ usoudil Hilts.

Finn přikývla a Hilts s trhnutím otevřel dveře vagónu. Seskočil na zem, aniž by se obtěžoval s krátkými kovovými schůdky, a rozhlédl se. Spokojený s tím, co viděl, mávl na Finn a ona vystoupila na betonové nástupiště. Naskočila jí husí kůže. Dokonce i v polovině léta byla vysoko v horách zima. Snažila se potlačit kýchnutí. Ambrosie. Pyl létal všude ve vzduchu.

„Nevidím ho,“ řekl jí tiše Hilts.

Finn se bedlivě rozhlédla po nástupišti. Na začátku vlaku viděla hlouček lidí. Personál vlaku se střídal. Kromě nich na nástupišti nikdo nebyl. Viděla nádraží, dlouhou budovu s dřevěnou střechou ve stylu horské chaty s kamennou podezdívkou. Necelých sto metrů za ní se tyčila moderní desetipatrová budova. Nejspíš hotel. A za ním obrovské tmavé obrysy Haute Maurienne, zubatého horského masivu, který označoval hranici mezi Francií a Itálií a jižní cíp neslavné Maginotovy linie – neskutečně drahého a naprosto zbytečného pásu opevnění, který měl chránit Francii před nepřáteli, než přišlo kruté vystřízlivění druhé světové války.

„Kudy?“ zeptala se Finn.

„Támhle,“ ukázal Hilts na bližší konec budovy a rozběhli se. Schovali se ve stínu a znovu si prohlédli nástupiště. Po Badírovi ani nikom jiném nikde ani stopy. Ozvalo se zahoukání, vlak se pohnul z místa a pomalu se dal do pohybu.

„Dokázali jsme to,“ zajásala Finn.

V tom okamžiku se ve dveřích lůžkového vagónu objevila postava, přikrčila se a vyskočila z vlaku nabírajícího rychlost.

„Ne tak zhurta,“ prohlásil Hilts.

„Co teď?“

„Musíme najít nějaký způsob, jak se odsud dostat.“

Proklouzli kolem zadní části budovy a zjistili, že mezi nimi a silnicí jsou další koleje. Finn viděla druhé nádraží a za ním hotel. Napravo od stanice bylo parkoviště, na kterém stálo pár aut. Hilts vykoukl zpoza rohu budovy a poté se otočil zpátky k Finn.

„Jde na opačnou stranu. Honem.“

Obrátili se a rozběhli, seskočili z betonového nástupiště. Vlhký štěrk podloží jim podkluzovat pod nohama. Propletli se přes koleje, doběhli k dalšímu nástupišti a přikrčili se za ním. Hilts čekal a pak se podíval, jestli je Badír nesleduje.

„Pořád po něm není ani stopy. Možná máme kliku.“

„Nezakřikni to.“

Podél potemnělé stanice se vydali k parkovišti, snažili se držet při zemi. Hilts obešel auta a nahlížel okénky dovnitř. Finn si našla dobré pozorovací místo a sledovala kolejiště a větší nádražní budovu za ním, jestli neuvidí Badíra. Stálo tam několik vysokých lamp, ale dobrá polovina měla rozbité žárovky a celé nástupiště se topilo ve tmě. V porovnání s tím hotel na druhé straně ulice zářil jako maják. Na tabuli nade dveřmi stálo HOTEL OLYMPIC.

Najednou se jí vybavila vůně bufetu U Jacka a Benny poblíž kampusu Ohijské státní univerzity v Columbusu. Snídaně. Vynikající slanina a vejce, vejce smažené, slanina do křupava, domácí hranolky, toast s jahodovou marmeládou a káva. Zakručelo jí v břiše. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy jedla. Někde na cestě mezi vilou starého profesora a Milánem. Hilts se vrátil k ní.

„Co to s tímhle místem je? Ve všech autech je alarm. Když se do nějakého vloupám, vzbudíme celou vesnici.“

Finn zaslechla skřípání štěrku.

„Prosím,“ ozval se ze tmy hlas, „dejte ruce tak, abych na ně viděl.“

Ztuhla. Ze stínů vystoupila postava. Badír. Se zbraní v ruce. Malou, plochou pistolí.

„Uděláte pár kroků vzad tímto směrem pryč ze světla.“

„A když ne?“ zeptal se Hilts.

„Tak vás zastřelím.“

„Někdo střelbu uslyší.“

„Tou dobou už budete po smrti. Bude vám jedno, jestli hluk někoho vyruší,“ usmál se Badír.

„Proč tohle děláte?“ chtěla vědět Finn.

„Protože jsem za to placený.“

„Adamsonem?“ otázal se Hilts.

„Tudy,“ mávl Badír zbraní. „Zpátky.“

„Trhni si.“

Na parkoviště vjelo auto a jeho světlomety přejely přes všechny tři postavy. Badír svěsil ruku tak, aby schoval zbraň za svým bokem. Ustoupil do stínu a znovu zmizel z dohledu. Hilts s Finn se ani nehnuli. Auto zaparkovalo. Motor ztichl, světla zhasla a z vozu se vyškrábala malá, zavalitá postava. Muž zdlouhavě zamykal a poté zamířil k Hiltsovi s Finn. Finn slyšela, jak kousek od ní Badír zadržel dech, a bylo jí jasné, že řidič to má spočítané. Malý muž pokračoval jejich směrem a poté nenuceně zvedl ruku, jako kdyby jim chtěl mávnout na pozdrav. Místo toho ukázal do stínů a z jeho natažené ruky jako by vyšlehl plamen, po němž následovalo nevýrazné bouchnutí, asi jako kdyby praskl vlhký papírový sáček. Po prvním záblesku a ráně okamžitě následovala další. Finn zaslechla zvuk, jako když se vypouští pneumatika, a Badír padl obličejem na lampami ozářenou zem. Těsně nad kořenem nosu měl malou kulatou dírku a z jeho pravého oka zbyla krvavá kaše. Malý podsaditý muž odšrouboval tlumič z pistole Stečkin APS a obojí uklidil do kapes starého tvídového saka.

„Mohli byste ho prosím odnést do kufru?“ nevzrušeně je požádal Arthur Simpson. „Na tahání mrtvol jsem už moc starý. Koledoval bych si o housera.“ Usmál se, oči mu za tlustými skly kulatých brýlí jiskřily. Finn zírala na Badíra. Ať už se střílelo zblízka nebo ne, ve tmě to chtělo vynikající mušku.

„Myslím, že byste se nám měl nejdřív představit,“ vyzval ho Hilts.

„Myslím, že byste si to měl rozmyslet, mladíku. Určitě nechcete, aby vás našli s mrtvolou libyjského gangstera u nohou, nebo se pletu? Zdejší gendarmerie by pravděpodobně měla pár hodně záludných otázek na dvojici teroristů na útěku, kteří už jsou pro jednu vraždu hledaní.“

„Jmenuje se Simpson,“ ozvala se Finn. „A má pravdu.“

„Ty ho znáš?“

„Potkali jsme se v Káhiře.“

„Máš moc milé přátele.“

„Řekl bych, že jsem byl docela užitečný,“ prohlásil Simpson na svou obranu.

Hilts se na něj zadíval, pak se sehnul a chytil Badíra v podpaží. Finn udělala krok vpřed a vzala mrtvého za kotníky. Přenesli ho přes parkoviště k Simpsonovu autu, nenápadnému mercedesu 240D z devadesátých let. Simpson otevřel kufr a ustoupil stranou.

„Dávejte pozor, aby nezašpinil koberečky.“

„Vaše auto?“ zeptal se Hilts. Hodili Badíra do kufru a Simpson ho zavřel.

„Ukradl jsem ho v hotelu,“ odvětil bělovlasý muž. „Očividně právě včas.“ Obešel vůz k místu řidiče, otevřel dveře a usadil se za volant. Finn si sedla vedle něj a Hilts si vlezl dozadu.

„Jak jste věděl, že tu jsme?“ vyzvídal Hilts a zabouchl dveře.

„Sleduji vás od okamžiku, kdy jste opustili Venosu,“ vysvětloval Simpson. Nastartoval, zařadil zpátečku a vycouval. Zastavil, zařadil jedničku a tiše vyjel z parkoviště. Zahnul doleva a projel kolem hotelu, před kterým auto ukradl. „Na nádraží v Miláně jsem si všiml, že vás kolega z kufru pronásleduje, tak jsem se na něj pověsil. Říkal jsem si, že bych vám mohl být nápomocný.“ Vyjeli z osvětleného údolí a pohltila je tma. Po pár minutách odbočili z hlavní silnice na vedlejší, úzkou cestu, jež se šplhala vzhůru do hor, ze kterých byly vidět jen obrysy.

„Kam jedeme, jestli nevadí, že se ptám?“ nadhodil Hilts.

„Nahoru,“ usmál se Simpson, „a potom dolů.“

Jeli dalších dvacet minut, světla starého mercedesu ozařovala úzkou štěrkovou cestu vinoucí se mezi skalní stěnou na jedné straně a svodidlem a temnou propastí na druhé. Nakonec se dostali do míst, kde se cesta rozšiřovala a připomínala malé odpočívadlo na úbočí hory. Finn nejprve napadlo, že je to nějaká turistická vyhlídka.

„A teď jsme kde?“ zeptal se kysele Hilts, když zastavili u silnice.

„Na půl cesty na Les Sarrasins,“ odvětil Simpson s perfektní francouzskou výslovností. „To je hora.“

Světla na okamžik ozářila zvláštní baňatou stavbu, která jako by stála přímo na svahu hory. Po obou stranách betonové budovy se tyčily kamenné zdi a uprostřed měla veliké ocelové dveře poseté obrovskými nýty. Stavba byla zjevně velice stará, cement zčernal, fasáda se drolila a vrata pokrývala rez.

„Co to je?“ chtěla vědět Finn.

„Technicky se tomu říká un gros ouvrage, velké opevnění. Podzemní pevnost, jež mohla pojmout zhruba tři sta padesát mužů. Tohle je hlavní vchod. Když se podíváte zblízka, můžete si prohlédnout, co zbylo z úzkorozchodné dráhy, po níž se přivážely zásoby a munice. Do skály tu vysekali několik kilometrů tunelů a bunkrů. Odtud zpozorovali každého, kdo se blížil z údolí. V zadní části je ochoz, jemuž horolezci říkají Observatoř. Příhodné jméno. Vybudovali ho jako stanoviště, ze kterého mělo v případě italské invaze přijít včasné varování.“ Simpson zavrtěl hlavou. „Samozřejmě k tomu nikdy nedošlo. Mussolini měl mnoho předností, ale koule k nim nepatřily.“

„Prosím?“ znejistěl Hilts.

„No odvaha,“ rozhodil Simpson rukama. „Vždyť tak tomu vy Amíci přece říkáte, ne?“ Muž v tvídovém saku nadouvaném kulatým břichem zastavil mercedes u krajnice a vypnul motor. Nechal rozsvícené světlomety, které ukazovaly přímo na železné dveře poseté nýty.

„Proč vysadíme našeho kamaráda z kufru zrovna tady?“ vyzvídal Hilts.

„V dnešní době je opravdu těžké zbavit se těla,“ konstatoval suše starší muž. Naklonil se k sedadlu spolujezdce, z přihrádky na rukavice vylovil baterku a vystoupil z vozu. Finn s Hiltsem udělali totéž a přistoupili ke kufru. „Policie je všude, bezpečnostní kamery, výstupní kontroly jakosti v masokombinátech. Je těžké urvat si kousek soukromí.“ Simpson otevřel kufr a podíval se na Badíra. „Až ho najdou, bude mít pár forenzních specialistů na chvíli o zábavu postaráno. Ne jako za starých časů. Těla plavala po Seině a Sprévě a nikdo to neřešil.“

Hilts s Finn vytáhli tělo z kufru a pod Simpsonovým dohledem ho dotáhli k velkým kovovým vratům. Ty byly trochu pootevřené a snadno se do nich dostali. Vešli dovnitř a Hilts přejel pohledem po vnitřku opevnění. Vyjma betonové podlahy pokrývalo celou šest na šest metrů velkou halu – zdi i strop – stejné plátování plné nýtů, jaké bylo použito na dveřích. Připadali si, jako by se ocitli v trupu staré bitevní lodi.

„Po schodech dolů,“ pobízel je Simpson a ukázal na ně kuželem světla. Na opačném konci místnosti stál masivní klecový výtah, který vypadal, jako by si ho půjčili z nějakého dolu. Vedle něj klesalo do hlubin točité schodiště. Simpson se vydal dolů jako první, aby jim posvítil na cestu. Finn s Hiltsem mu šli v patách a namáhavě oddychovali pod vahou mrtvého Badíra.

„Myslíte, že ho tu vážně někdo najde?“ funěl Hilts. „Kdo má vůbec o existenci takového místa tušení?“

„Dobrý bože! Tisíce lidí. Fandové do opevnění, militaristi, stavební inženýři.“

„Fandové do opevnění?“

„Dost se podobají hráčům videoher nebo lidem, kteří na internetu mapují životy sériových vrahů a pak si o tom povídají. Jsou jak posedlí. Je jich spousta, objíždějí stará podzemní opevnění po celém světě. Pořádají k nim zájezdy.“

„Jak o něm víte vy?“ zeptala se Finn. „Nejste náhodou taky fanda do opevnění?“

„Už jsem tu kdysi byl,“ odvětil Simpson. Sešli do spodního patra. Ocitli se v dlouhém tunelu s nízkým stropem, který zatáčel vpravo. Stejně jako místnost nad nimi, i tuhle pokrývalo železné plátování. Uprostřed betonové podlahy se táhly blízko sebe posazené kolejnice. Všude kolem se povalovaly odpadky, obaly z rychlého občerstvení, plechovky od piva, rozbité láhve. Někdo si v rohu vyrobil provizorní bar a u opačné zdi ležela stará shnilá matrace. „Před válkou jsem sem přišel s Bernalem a Sollym Zuckermanem.“

„Bernalem?“ zopakoval Hilts. „Sollym Zuckermanem?“ S žuchnutím pustili Badíra na matraci. Finn se oklepala a otřela si ruce o džíny. V obrněné místnosti byla zima a táhlo tam – ideální hrobka.

„John Bernal. Tenhle muž ze mě na Cambridgi udělal špiona. Zároveň to byl můj profesor fyziky. Solly Zuckerman se na Oxfordu specializoval na anatomii primátů. Zvláštní dvojice.“

„Co dělali specialista na anatomii primátů z Oxfordu a fyzik z Cambridge v starém bunkru ve Francii?“ zeptala se Finn.

„Odpalovali opice, aby zjistili, co se stane,“ odvětil Simpson. Natáhl si rukavice z tenké černé kůže a začal na Badírovo tělo sypat odpadky. „Psal se rok 1938. Jejich úkolem bylo navrhnout konstrukci protiletadlového krytu pro ministerstvo války. Myslím, že Bernal měl kontakty i na agenty z Moskvy. A místní ptactvo měl určitě taky pod palcem, lišák jeden stará. Dělal jsem jim asistenta. Jejich mladý rudý pomocník, dalo by se říci.“

„A co jste pro ně dělal?“ chtěl vědět Hilts.

„Byl jsem to vlastně já, kdo ty opice odpaloval,“ odpověděl Simpson a přikryl rozstřílený obličej mrtvého muže kusem starého kartónu. „Rozmisťoval jsem nálože a tak podobně. Špinavá práce. Opičí mozky byly úplně všude.“ Podíval se dolů na Badíra. Muž se pod hromadou odpadků skoro ztrácel. Simpson přikývl. „To by mělo stačit. Krysy snad napáchají nějaké škody a trochu pozdrží identifikaci.“ Bělovlasý muž mrkl na své dva společníky. „Hádám, že vás nenapadlo vzít si s sebou pasy, když jste utíkali z Milána.“

„Ne,“ potvrdil Hilts. „Měli jsme trochu naspěch.“

„Nevadí, moji mladí přátelé. Znám někoho cestou do Aix-les-Bains, kdo vám obstará nové.“

24

První, kdo odhalil skrytý potenciál Aix-les-Bains, byl nejspíš římský centurion na cestě z Itálie do Galie, kde měl porobit vzpurné barbary. Když ho z armády propustili, vrátil se na hezké místo vedle jezera, postavil nad horkými prameny bazén, pojmenoval ho Aquae Grantianae a dal tak vzniknout místní tradici.

Ve stínu Mont Revard, na břehu jezera Bourget, největší sladkovodní plochy Francie, zmírňuje poslední dva tisíce let městečko Aix-les-Bains artritidu bohatých návštěvníků. Obzvláště oblíbeným se stalo v osmdesátých letech devatenáctého století po návštěvě anglické královny Viktorie. Její královské Výsosti se tu líbilo natolik, že se rozhodla městečko od francouzské vlády koupit. Ta její nabídku taktně odmítla a poté tu vystavěli kasino a dostihovou dráhu, aby mohli ještě trochu víc oškubat hosty okouzlujícího střediska, a horké prameny přejmenovali na Královské lázně.

Zvláštní vlaky z Paříže vozily smetánku, která se sem přijížděla rozvalit na plage. Přes Lamanšský průliv připlouvaly parníky plné turistů se slamáky na hlavách a s tenisovými raketami v kufrech, kteří se chystali strávit parné letní měsíce na osvěžujícím alpském vzduchu. Manželky tu podváděly manžele, manželé manželky, nejlepší kamarádi si podráželi navzájem nohy, a k tomu všemu zpívala z gramofonu Clara Buttová „The Keys of Heaven“. Byla to la belle époque a stejně jako všechny époques, i tato se vytratila jako loňský sníh. Zlacení na stropech se začalo odlupovat, mramorové podlahy praskat, trubky, které přiváděly horkou vodu, hrozivě skřípaly a jejich zvuk připomínal křupání kloubů návštěvníků, jimž dříve sloužily. Na malé, starověké městečko skryté v horách se prakticky zapomnělo. Přesně proto si jej pan Liam Alexander Pyx, zprostředkovatel dokumentů, vybral a usadil se tady. A také proto, že to odsud neměl daleko ke svým četným bankovním kontům ve švýcarské Ženevě.

Finn Ryanová se probudila s prvními narůžovělými paprsky slunce stoupajícího nad hory a rozeklaná skaliska, jež tvořila hranici francouzských Alp v Horním Savojsku. Během cesty si přelezla na zadní sedadlo. Hilts teď zabíral místo spolujezdce vedle Simpsona, který stále ještě řídil.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji vesele starý muž, když se posadila a s mrkáním se rozhlížela kolem. „Už jsme skoro na místě.“

„Kde to jsme?“ zívala Finn. Podívala se ven z okénka. Jeli po silnici, která se vinula vysoko v horách. Nalevo pokrýval svahy hustý les, pod sebou viděla geometrické obrysy městečka usazeného na konci dlouhého, širokého jezera, topícího se v paprscích vycházejícího slunce.

„Aix-les-Bains,“ odpověděl Simpson. Před nimi se objevila štěrková odbočka doleva a Simpson na ni najel. Mercedes šplhal mezi ošlehanými borovicemi, cesta se klikatila mezi velikými balvany, až se ocitli na široké, rozlehlé louce na malé náhorní plošině. Přímo před nimi stál klasický francouzský venkovský dům, který jako by vypadl z knihy Toujours Provence: obdélníková budova ze starého bílého kamene, několik hlubokých oken a ostře zkosená došková střecha. Na konci cesty, nalepený k jedné straně domu, stál improvizovaný přístřešek pro auto se zelenou zvlněnou laminátovou střechou. Pod ním se leskl velice drahý, tmavě modrý dvousedadlový mercedes SLK230.

„Ať je tenhle člověk kdokoliv, rozhodně se mu nevede špatně,“ prohlásil Hilts, když si všiml auta.

„To rozhodně ne,“ přitakal Simpson. „Válka proti terorismu, kterou vyhlásil prezident Bush, má zhruba stejný efekt jako válka proti alkoholu vyhlášená Woodrowem Wilsonem. Vždycky to takhle fungovalo: ať tak nebo tak, válka obchodu svědčí. V současné době je po Liamových schopnostech velká poptávka.“

Nade dveřmi visela dřevěná tabulka. Úhledným písmem na ní bylo vyřezané jméno: LE VIEUX FOUR.

„Co to znamená?“

„Stará pec,“ přeložil jim nápis Simpson, zaparkoval mercedes za sportovním vozem a vypnul motor. Letitý diesel sebou trhl, zakašlal a ztichl. Vystoupili z auta do chladného ranního vzduchu. Hilts i Finn se protáhli a zívli. Simpson si zapálil cigaretu. Pyx se musel o jejich příjezdu brzy nad ránem dozvědět, protože je čekal u dveří s širokým úsměvem na přátelské tváři. Finn si takhle padělatele rozhodně nepředstavovala. Vypadal spíš jako rocková hvězda na dovolené. Byl vysoký, trošku se hrbil, na sobě měl džíny, bílou košili přes kalhoty a na bosých nohou sandály. Měl rozcuchané, husté tmavé vlasy, dvoudenní strniště a zpoza lehce zabarvených kulatých brýlí si je prohlížely neobyčejně inteligentní hnědé oči. Vypadal, že je mu kolem třiceti. Finn ucítila v žaludku nápor vzrušení a ten pocit hodně rychle odsunula kamsi do hlubin zapomnění, kam patřil. Před pár hodinami nechala zavražděného člověka pod hromadou odpadků a italská policie ji pronásledovala kvůli podezření, že spáchala brutální vraždu. Rocková hvězda, nerocková hvězda, na romantiku teď nebyl čas.

„Arthure!“ zahalasil Pyx vesele. „Vezeš mi nějakou práci? Nebo ses jenom zastavil na paim au chocolat a šálek mé vynikající kávy?“ Kromě toho, že vypadal opravdu dobře, mluvil s irským přízvukem jako Colin Farrell.

„Jde hlavně o kšeft, ale pečivo s kávou neodmítneme.“ Otočil se k Hiltsovi a Finn. „Že ne?“ Postupně je představil. Pyx udělal krok stranou a uvedl je do kuchyně. Ta byla zcela prosta všech moderních technologií, výjimku představoval jen jasně červený kávovar Gaggia, jenž syčel a prskal na jednoduché dřevěné kuchyňské desce, která vypadala, že je stejně stará jako dům samotný. Na podlaze ležela tmavá dlažba, na omítnutém stropě zůstaly viditelné dřevěné trámy a zdi byly z bílého kamene. V koutě stála stará lednice, oddělená spižírna, samostatná trouba a velký, profesionálně vyhlížející sporák. Na hřebících visely bylinky, hrnce s měděným dnem a litinové pánve na skobách přibitých do trámu. Vedle grilu bylo jediné dělené okno se starými skleněnými tabulkami, kterým dovnitř pronikalo ranní světlo. Finn slyšela, jak venku zpívají ptáci. Za jakýchkoliv jiných okolností by to byla venkovská idylka, teď je svíral strach, obavy a hrůza. Pyx je usadil v kuchyni k borovicovému stolu stojícímu uprostřed místnosti a z trouby přinesl talíř teplých voňavých čokoládových croissantů. Chvíli si pohrával s exoticky vyhlížejícím kávovarem, každému připravil velké cappuccino s pěnou a potom šálky přinesl ke stolu. Posadil se k nim, namočil jeden konec croissantu do kávy a ukousl nacucané pečivo. Finn udělala totéž. Na křupavou polevu bylo použito tolik másla, že jí připadalo, jako by se jí v ústech přímo rozpouštěla.

„Nevypadáte jako ten typ lidí, které sem Arthur obvykle vozí,“ prohlásil Pyx. „Naučil jsem se ale, že vzhled může klamat.“

„Pasy,“ oznámil mu Simpson. „A všechno ostatní k tomu.“

„Mluvte se mnou,“ vyzval Pyx Finn.

„Co tím myslíte?“

„Řekněte něco – od poklopu ku poklopu kyklop kouli koulí.“

„Nechápu.“

„Snaží se zjistit, jestli máte nějaký přízvuk.“

„Nemám.“

„Podle vašeho názoru. V Castleknocku bych ho taky neměl, tady ho mám. Mluvte.“

Finn udělala, co se po ní chtělo.

„Columbus, Ohio,“ prohlásil Pyx a přikývl. Finn na něj jen zírala.

„Jak jste to poznal?“

„Bohaté zkušenosti,“ zazubil se na ni. „Je to moje práce.“ Pyx se otočil k Hiltsovi. „Teď vy,“ vyzval ho. „To samé.“ Hilts neochotně zopakoval jazykolam.

„Narodil jste se na Floridě, buď v Tallahassee, nebo v St. Petersburgu, ale hodně dlouho jste žil v New Yorku, nemám pravdu?“

„Nějak tak.“ Fotograf vypadal, že jej trochu zlobí, že ho Pyx takhle přečetl. Kdyby Finn Hiltse neznala tak dobře, myslela by si, že žárlí, což ale bylo absurdní.

„Ani jeden z vás nemá přízvuk, který by někdo mohl jen tak poznat, pokud to tedy nebude odborník, což většina amerických imigračních úředníků není. Uděláme z vás Kanaďany. Cestoval tam někdo z vás častěji?“

„Párkrát jsem byla v Torontu a Montrealu,“ ozvala se Finn.

„A vy?“ obrátil se Pyx na Hiltse.

„Totéž.“

„Takže Ontario. Bez problému. Mají jednoduché rodné listy a řidičáky. Budu vám muset také vystavit kartičku pojištěnce.“

„Kartičku pojištěnce?“

„Mají ji zdarma. Ontarijská místní správa. Jsou moc šikovné, navíc kvůli jakémusi nařízení na ochranu osobních údajů nesmí být jednotlivé byrokratické databáze propojené. Dobrá legitimace s fotkou. Kartičku pojištěnce, řidičák a rodný list vám můžu vyrobit tady.“

Finn tomu muži nerozuměla ani slovo.

„Pasy,“ připomněl mu Simpson.

„Ještě jednodušší,“ usmál se Pyx. „Ale nejdřív fotografie.“ Zvedl se a odvedl je do zadní části domu. Zahnuli do chodby ve tvaru písmena L lemované knihovnami, která vedla do ložnice. Místo aby pokračovali dál, zastavil se Pyx v ohybu písmena L a vytáhl z knihovny jeden svazek. Ozvalo se vzdálené cvaknutí a knihovna se na naprosto neviditelných pantech otevřela.

„Sezame, otevři se,“ prohlásil Pyx a ustoupil stranou, aby mohli projít dovnitř. Následoval je a zavřel za sebou průchod v knihovně. Finn se v tajné místnosti rozhlédla kolem sebe. Byla velká, čtyři a půl na čtyři a půl metru, a bez oken. Podél tří stěn stály pracovní desky, nad kterými visely vestavěné police. V nich byly pečlivě oštítkované a barevně rozlišené pořadače. V jednom rohu se kupil půltucet velkých plochých monitorů. Na plechových poličkách pod nimi ležela vyskládaná řada nenápadných počítačových serverů, všem na přední straně blikalo zelené světýlko. Police byly zarovnané zařízením, od velkého plochého scanneru přes prosvětlovací pulty po fototiskárny. U protější zdi měl Pyx nainstalovaný střihačský pult od Lightworks se třemi obrazovkami pro úpravu filmového materiálu.

„Svá tajemství prozrazujete velmi neopatrně,“ prohlásil Hilts. „Mohli bychom být policajti.“

„Nejste,“ opáčil Pyx. „Arthur by vás už zabil, kdybyste byli. Navíc mi dal vědět, že přijedete, a kdyby ne, věděl bych o něm od okamžiku, kdy odbočil z hlavní silnice.“ Usmál se, Hiltsův komentář se ho evidentně nijak nedotkl. „A já bych vás nepřivítal croissanty a kafem, to mi věřte.“ Pokrčil rameny a kývl směrem k pultu od Lightworks. „Kromě toho tu mám naprosto legální podnik zabývající se filmovým střihem. Není tu vůbec nic kompromitujícího, kromě pevných disků, které zvládnu zničit dřív, než se jakýkoliv polda stihne do téhle místnosti dostat.“

Hilts se zamračil. „Neviděl jsem, že by vám telefonoval.“

„Poslal mi textovku z Modane. Řekl bych, že jste tam měli nějaké komplikace.“

„Svého druhu.“ Hiltsovu pozornost náhle upoutal velký fotoaparát připevněný na profesionálním stativu u zdi namířený na dveře v knihovně. „To je Cambo Wide DS s objektivem Schneider 35mm f/5.6 XL Digitar a konvertor středního formátu Phase One P25,“ zašeptal Hilts s vytřeštěnýma očima. „Kolik tohle stojí, třicet tisíc babek?“

„Spíš pětatřicet,“ opravil ho Pyx. „Jeden z nejdražších kompaktů, jaké se dají koupit.“

„Kompakt bych tomu tedy rozhodně neříkal,“ namítl Hilts.

Finn to připadalo jako sada tlustých čoček namontovaná na velkém placatém kusu kovu. Vůbec to nepřipomínalo foťák.

„Odpovídá to digitalizační technologii, kterou používá vláda,“ vysvětloval Pyx. „Tak se dneska dělají pasy, alespoň tedy ve Spojených státech a v Kanadě. Mělo by to být naprosto spolehlivé. Místo aby se fotografie lepily a laminovaly, digitalizují se a potom se tepelně tisknou přímo na příslušnou stránku.“

„Muselo vám to dost zkomplikovat práci,“ ucedil Hilts.

„Vlastně spíš zjednodušilo, abych pravdu řekl.“ Ukázal na zadní stranu dveří v knihovně. Byly natřené neutrální šedobílou barvou a dvě světla umístěná vysoko po obou stranách vchodu spolehlivě zahnala jakékoliv stíny. „Postavil byste se támhle, prosím?“ požádal ho. Hilts se srovnal zády ke vchodu. „Hlavu nahoru, neusmívat se, ústa zavřená,“ instruoval ho Pyx. Ozvalo se cvaknutí závěrky, blesklo jasné světlo a Finn si uvědomila, že lampy nade dveřmi jsou vlastně fotografické zábleskové reflektory. „Teď prosím jděte stranou a přenechejte své místo slečně Ryanové.“ Hilts uhnul a Finn se postavila přede dveře. Pyx nastavil stativ tak, aby setřel jejich výškový rozdíl, a potom reflektory znovu bleskly. „Skvělé,“ prohlásil Pyx a přikývl. Vyndal z foťáku paměťovou kartu, zastrčil ji do zvláštní jednotky vedle jednoho z plochých monitorů a zadal počítači sadu instrukcí. „Chtěli byste se jmenovat nějak konkrétně?“

„Ne,“ prohlásil Hilts.

„Ani já ne,“ připojila se Finn.

„Dobře, vy budete… hm… Norman Page a slečna Ryanová Allison Mackenzieová – co vy na to?“

„To je fuk,“ pokrčil Hilts rameny.

„Bezva,“ přitakala Finn.

„Dobrý bože,“ zasmál se Simpson. „Že by nějaké literární narážky?“

„Literární stěží,“ pousmál se Pyx.

„Nechápu,“ zavrtěla Finn hlavou.

„Samozřejmě že ne, má drahá. Na to jste příliš mladá.“

Pyx se vrátil ke klávesnici a začal znovu psát. „Místo narození, Toronto, Ontario, Kanada, datum… 1981 nebo tak nějak, jméno matky za svobodna… otec… dokument vystavil… ručitel.“ Pokračoval v psaní, sám pro sebe si něco mumlal a během chvíle měl online formulář vyplněný. „Dalším krokem je přesměrování, aby mě nebylo možné zpětně vystopovat,“ vysvětloval. „Nejdřív si vyberu příslušný kanadský konzulát… řekněme v Albánii, zadám jejich adresu jako místo vzniku.“ Přečetl jim nahlas z obrazovky: „Rruga, Derviš Hima, Kulla, číslo dvě, byt dvacet dva, Tirana, Albánie, telefonní číslo 335 (4) 257274/257275, číslo faxu 355 (4) 257273 a konečně packet, kterým změníme kód.“ Dopsal s rozmáchlým gestem.

„Co tohle všechno udělá?“ chtěl vědět Hilts.

„Tohle sdělí počítači na pasovém oddělení v Otawě, že pan Norman Page a slečna Allison Mackenzieová, oba aktuálně v Paříži, ve Francii, což je momentálně nejbližší kancelář schopná vydávat pasy, si je nechávají obnovit a jejich žádost je vlastně již vyhotovená. Počítači to sděluje, že nové pasy jsou k vyzvednutí na ambasádě v Paříži. Mezitím byla odeslaná jiná sada příkazů do nových složek společně s žádostí o převedení dvou pasových fotografií ve formátu JPEG do digitální podoby. Všechno to bude během několika dní antedatované, pasy se vytisknou během dneška a budou na vás čekat na ambasádě. Ukážete jim rodné listy, řidičáky a číslo sociálního pojištění, které vám vystavím, a oni vám dají dva zbrusu nové pravé kanadské pasy ještě horké z tiskárny, vytvořené tady mou maličkostí. Kdyby se někdo z těch, kdo zkoumají pravost dokumentů, pokusil zpětně zjistit průběh vyhotovení, skončil by ve slepé uličce na albánském konzulátu, který se nejspíš nachází v nějaké příšerné díře, jež slouží jako kancelář, nad čímkoliv, co v Tiraně může platit za večerku. Je to trochu složité, ale je to dokonalá mezera v systému. Když se člověk dostane do jejich vlastní databáze, mají za to, že pokyny jsou jejich vlastní, a proto legitimní a autorizované. Ještě to nikdy neselhalo.“

„Nechtěl jste říct číslo sociálního zabezpečení?“ zeptal se Hilts.

„Dejte si pozor, abyste si to na pařížské ambasádě nespletli, kdyby se vás náhodou někdo ptal, což se nestane. Sociální zabezpečení je americké, sociální pojištění kanadské.“

„My ale do Paříže nejedeme,“ namítla Finn.

„Ale ano, jedete,“ usmál se Arthur Simpson.

„A co Lausanne?“

„Muž, kterého hledáte, tam již nežije,“ odmlčel se. „Muž, kterého hledáte, je mrtvý od čtvrtka, osmého září 1960, dvaceti tří hodin dvaadvaceti minut.“

„Děsivě přesné,“ suše to okomentoval Hilts.

„Tehdy šla loď ke dnu,“ sdělil mu Simpson. „Pojďme dokončit obchod s Liamem a já vám pak všechno řeknu.“ Což také udělal.

25

Kromě pasů měli ve dvě hodiny odpoledne všechny dokumenty, které potřebovali. Jako bonus přihodil Pyx dvě platné visa karty k účtům v Bank of Nova Scotia na jejich jména. Na každé z nich byl limit deset tisíc dolarů, které se podle Pyxe stáhnou z obrovského neviditelného proudu bezdrátových transakcí, jež denně prosviští mezi satelity poletujícími kolem celého světa a velikou kanadskou bankou.

Den v Le Viex Four strávili na sluncem vyhřáté zahradě za domem popíjením ledově vychlazeného piva Sangano Blonde, uždibováním sýra a páté a posloucháním vyprávění Arthura Simpsona. V teple slunečních paprsků Finn téměř zapomněla, proč se ocitli na tomto nádherném místě se bzučícími včelami a zpívajícími ptáky v korunách starých bříz v zadní části zahrady. Téměř.

Brzy po poledni s dokumenty v rukou poděkovali Pyxovi za pohostinnost a rychlou a kvalitní práci. Znovu nastoupili do mercedesu a vydali se dolů do údolí, jež se pod nimi rozprostíralo. Najeli na dálnici a téměř stokilometrová cesta do Lyonu jim trvala něco málo přes hodinu. Simpson je vysadil před moderním vlakovým nádražím Part Dieu.

„Rychlovlaky jezdí pořád. Cesta do Paříže trvá zhruba dvě hodiny. Měli byste to bez problémů zvládnout. Pamatujete si jméno hotelu, o kterém jsem vám říkal?“

„Hotel Normandie. Rue de la Huchette mezi rue de Petit Pont a bulvárem St. Michel na levém břehu.“

„Šikovné děvče,“ pochválil ji starý muž.

„Dlužíme vám za doklady,“ zdráhavě se ozval Hilts. „Nezapomínám na to, nebojte. Vrátíme vám to.“

„S tím se netrapte, pane Hiltsi,“ Simpson s laskavostí v očích pohlédl na Finn. „Oplácím službu památce starého přítele.“

„Zaplatíme vám,“ prohlásila Finn rozhodně.

„Koukejte vyrazit,“ přikázal jim Simpson.

„A co vy?“ zeptal se Hilts.

„Musím v Itálii navštívit pár lidí. Ale jsem si jistý, že se ještě potkáme, než tohle všechno skončí. Očekávejte mě.“ Usmál se, zavřel okénko a odjel. Hilts s Finn se otočili, přešli široký chodník a vstoupili do moderního terminálu s nízkým stropem. Koupili si dva lístky do první třídy na příští rychlovlak do Paříže, zbrusu nové dvoupatrové TGV s velkými sedačkami jako v letadle, spoustou místa na nohy a maximální rychlostí tři sta kilometrů v hodině. Nastoupili do vlaku, našli svá sedadla a uvelebili se na relativně krátkou cestu. Zatím si nevšimli ničeho podezřelého, ale bez pasů, pouze s falešnými dokumenty, kterými mohli prokázat svou totožnost, si připadali zranitelní. Vlak byl nacpaný především turisty různých národností na zpáteční cestě do Paříže, ale Finn s Hiltsem měli sedadla vedle sebe a nikdo si jich nevšímal. Vlak hladce a včas vyjel ze stanice, během několika minut začali nabírat rychlost a hnali se okrajovými čtvrtěmi velkého francouzského města. Od chvíle, kdy Simpson odjel a oni zůstali sami před nádražním vchodem, ani jeden nepromluvil.

„Nechceš něco k jídlu?“ zeptal se Hilts. Sedl si do uličky a nechal Finn místo u okna.

„Ne, díky.“

„K pití?“

„Ne, nemám žízeň,“ opáčila Finn a zavrtěla hlavou. „Možná později.“

„Jo, možná později,“ rozpačitě přitakal Hilts. Znovu zavládlo ticho.

„Co vlastně o tom Simpsonovi víš?“ zeptal se nakonec.

„Nic moc,“ odvětila, „objevil se v mém pokoji v Káhiře. Tvrdil, že se přátelil s mým otcem. Varoval mě před Adamsonem,“ odmlčela se. „Říkal, že znával Vergadoru.“ Znovu ztichla. Když se ocitli v otevřené krajině a nabrali ještě větší rychlost, vlak se začal lehce naklánět a vibrovat. „Vím, že nás včera v noci dostal z pořádného maléru. Dnes nám zajistil pasy. To bychom sami nezvládli.“

„Jako nějaký anděl strážný, nepřijde ti to?“

„Nejsem si jistá.“

„Přemýšlela jsi, co z toho má?“

„Ano.“

„A?“

„Nedokážu ti na to odpovědět, protože netuším. Jediné, čím jsem si jistá, je vše, co pro nás zatím udělal.“

Hilts se na chvíli odmlčel s pohledem upřeným na pruhovanou látku sklápěcího stolku připevněného na sedadle před ním.

„Dívala ses někdy na film v televizi nebo četla knížku a u nějaké pasáže ses zasekla a řekla si, proč vlastně nejdou na policii?“

„Jistě,“ odvětila Finn. „Je to jako v hororu, když hrdinka schází do temného sklepa a všichni kromě ní vědí, že by se měla otočit a utíkat.“

„Ale kdyby to udělala, film by skončil přesně v tu chvíli,“ dodal Hilts. „Na stejném místě jsme teď my. Teď by měl film skončit, protože jestli máme aspoň trochu rozumu, půjdeme na policii.“

„To ale nemůžeme. Hledají nás pro Vergadorovu vraždu.“

„A náš anděl strážný, pan Simpson, který se neustále objevuje a mizí, nám pomáhá před policií utíkat.“

„Kam tím míříš?“

„Nechává ten film běžet.“

„A?“

„Proč?“ zeptal se Hilts. „Leda by chtěl, abychom dál hledali DeVauxe,“ zmlkl. „Nebo nás vede do nějaké pasti.“

„To mě taky napadlo,“ vyhrkla Finn provinile. „Ale co s tím máme teď dělat?“

„Ta historka, co nám vyprávěl dneska v zahradě Liama Pyxe, o DeVauxovi.“

„Věříš jí?“

„Nevím. Pořád se na to snažím přijít.“

26

Během čekání na nové dokumenty, které jim Pyx vytvářel, se Simpson pustil do vyprávění o svém vztahu k dávno zmizelému mnichovi a muži, který ho celé roky sledoval, Abramu Vergadorovi. Podle Simpsona měl Hilts pravdu; nejenže byl Vergadora v současnosti sayan izraelské tajné služby – Mossadu –, dříve dokonce sloužil jako aktivní agent, a to ještě dřív, než vůbec stát Izrael a jeho zpravodajské služby vznikly. Simpson se s italským židem setkal ve třicátých letech na Cambridgi, kde Vergadora studoval antropologii a archeologii pod vedením Louise Clarka a T. C. Lethbridge, kurátora anglosaských památek Cambridgeského archeologického muzea. Během války se Vergadora raději připojil k britské tajné službě ve Švýcarsku, než by se vracel do Itálie a čelil Mussoliniho perzekucím. Později vstoupil do takzvané Židovské brigády, která vysílala německy hovořící Židy do Německa jako odbojáře a špiony. Při té příležitosti zjistil, že DeVaux byl v kontaktu s jeho vlastním úhlavním nepřítelem Pedrazzim. Navíc se dozvěděl, že se po Pedrazziho zmizení v Libyjské poušti DeVaux na krátký čas objevil ve Venose a kopal ve starých katakombách. Potom opět zmizel, tentokrát do Ameriky. Někdy v té době se mu pravděpodobně za pomoci starých přátel ve Vatikánu podařilo změnit si jméno na Peter Devereaux a znovu se objevil jako asistent kurátora ve Wilcoxově antickém muzeu na Kansaské univerzitě v Lawrence.

„To zní dost bláznivě,“ poznamenal Hilts.

„Možná to zní bláznivě, ale v každém případě je to fakt,“ odvětil Simpson a utrhl si kousek bagety s čerstvým máslem a paštikou z husích jater. „Wilcoxovo muzeum se věnuje výhradně řeckým a římským památkám, mají jednu z nejlepších sbírek římských mincí a medailonů na světě. Stejných jako ten, který jste našli u Pedrazziho.“

DeVaux-Devereaux se léta choval na univerzitě pokud možno nenápadně, ale Vergadora tvrdil, že pokračoval ve výzkumu, stejně jako ve spolupráci se školou v Jeruzalémě. Podle Vergadory – a Simpson jim to potvrdil – nebyla tahle škola jen normálním institutem zabývajícím se biblickou archeologií; vždy sloužila jako vatikánské špionážní místo v chronicky problematické části světa.

Díky informacím, které tajně získali jeho přátelé v Mossadu, Vergadora zjistil, kde se DeVaux skrývá a jaká je jeho nová identita. Podle Simpsonova vyprávění Vergadora také přišel na to, že bývalý vatikánský archeolog učinil objev zásadního náboženského a historického významu: našel takzvané Luciferovo evangelium, které napsal samotný Kristus – po ukřižování. Evangelium, známé také jako Kristova zpověď, vypráví o tom, jak Kristovo místo v Getsemanské zahradě zaujal jeho bratr Jakub, jehož „zradil“ Jidáš, když později přišli římští vojáci, aby Ježíše zatkli, aniž by tušili, jak vypadá. Kristus s pomocí několika římských konvertitů uprchl do Libyjské pouště, kde prožil jako mnich dlouhý izolovaný život. Jeho vlastní mytologie se později smísila s mytologií Ztracených legií, Zerzurou a takzvaných Árijských ochránců, modrookých plavovlasých rytířů svatého Šebestiána. Tohle všechno samozřejmě naprosto popírá celý základ katolické církve a křesťanství vůbec – katastrofa monumentálních rozměrů, při které by se terčem útoku staly i nejzákladnější principy církve. Ještě podivnější bylo, že DeVaux-Devereaux tento objev učinil ve Spojených státech. Podle něj evangelium převezli raní templářští objevitelé hluboko do vnitrozemí Spojených států, spolu s pravděpodobně největším pokladem: kostmi samotného Ježíše Krista. Ať je to mýtus nebo ne, tenhle příběh by mohl mít pro kohokoliv opravdu dalekosáhlé mocenské důsledky.

Po tomto objevu DeVaux-Devereaux nakonec souhlasil se setkáním, ale na neutrální půdě. Bývalý vatikánský historik věděl, že jeho informace spolu s důkazem mají nevyčíslitelnou hodnotu a zároveň jsou nepředstavitelně nebezpečné. Schůzka se měla konat v Nassau na Bahamách, obě strany se tam mohly stejně snadno dostat na palubě linkové lodi Île de France, která se dnes jmenuje Acosta Star. Měl se tam sejít s biskupem Augustem Principem z Pontifikálního institutu biblických studií v Římě. Loď se bohužel krátce poté, co vyrazila z Baham s DeVauxem-Devereauxem na palubě, vzňala a potopila se. Biskup Principe a bývalý mnich při katastrofě zahynuli a tajemství Luciferova evangelia bylo ztraceno. Vergadora a po něm Simpson dokázali prověřit holá fakta příběhu a zjistili, že odpovídají skutečnosti: mezi vatikánským sekretariátem, školou v Jeruzalémě a mužem jménem Peter Devereaux z Lawrence v Kansasu probíhala čilá trojitě kódovaná korespondence. Acosta Star se potopila někde v Karibiku ve čtvrtek osmého září 1960 ve dvacet tři hodin dvacet dva minut a na seznamu pasažérů byl zapsaný jistý Peter Devereaux.

A tak to skončilo. Příběh, který začal v horkých píscích Libyjské pouště, ukončil svou poslední kapitolu v modrozelených vodách Karibiku. Jeho putování trvalo přes dva tisíce let a bylo delší než šest tisíc kilometrů. Stejně jako všechny, ve kterých jsou zapletena slova a činy mnoha bohů, i tato cesta se topila v krvi viníků i neviňátek.

Zbytek cesty z Lyonu do Paříže proběhl naprosto v klidu. Vlak zastavil na čas na Gare de Lyon a úslužný pařížský taxikář je odvezl přes Île de la Cite na levý břeh na Petit Pont. Vysadil je před pětipatrovým hotelem Normandie v rue de la Huchette, úzké zapomenuté uličce u bulváru Saint Michel. Ten vypadal, jako by se příliš nezměnil od časů Napoleona nebo alespoň od doby, kdy se podél dlouhého bloku domů potulovali němečtí vojáci prohlížející si na dovolené kolorit Města světel. Byla tam řeznictví, pekařství, trafika, dva další hotely stejné kategorie jako Normandie a směsice různorodých malých obchodů, které najdete v každé čtvrti. V kavárně St. Michel si objednali dobré jídlo, vypili láhev vin ordinaire a vyčerpaní padli do oddělených postelí. Druhý den ráno ve spolupráci s telefonním seznamem a mapou zjistili, že na kanadskou ambasádu na avenue Montaigne mohou krásně dojít pěšky. Vyšli do jasného ranního slunce, přešli Seinu po Pont des Invalides a vydali se k Champs-Élysées a horní části diplomatické čtvrti za avenue Foch. Ambasáda sídlila ve třech nenápadných domech z éry Napoleona III. na příjemné ulici lemované stromy. Nikde na dohled nestál žádný příslušník královské kanadské jízdní policie v typické červené uniformě. S lehce staženým hrdlem vešli dovnitř. Interiér zjevně prošel určitou antiusámovskou renovací, ale v zásadě tu nebylo nic, co by jeden nečekal: plastové židle, číselný pořadník a diskrétní zóny. Hodinu poté, co vešli dovnitř, odcházeli z ambasády se dvěma modrozlatými kanadskými pasy.

„To šlo dobře,“ oddechl si Hilts. Zabočili do avenue Montaigne a zamířili k hotelu.

Přepadení bylo profesionální, perfektně odvedené a bez jediného zádrhelu. První šel neformálně oblečený muž v džínách a tmavomodrém bavlněném tričku, na vodítku vedl rottweilera, následovali ho dva další, ozbrojení. Vedle nich zastavil zelený mercedes, jeho zadní dveře se otevřely. Jeden ze dvou mužů vzadu udělal krok vpřed, přitlačil cosi malého, tvrdého Finn do zad a odvlekl ji do auta. Druhý z dvojice udělal totéž s Hiltsem, zatímco muž s rottweilerem stál na chodníku vedle nich a bránil tak případnému vyrušení ze strany kolemjdoucích. Pes temně vrčel. Jeden z ozbrojených mužů nastoupil za Finn a Hiltsem, druhý zabouchl dveře a auto se odlepilo od chodníku. Celé to netrvalo déle než dvacet sekund. Finn se podařilo ohlédnout zadním oknem. Muž se psem odcházel, jako by se nic nestalo, druhý z dvojice se vydal opačným směrem.

Finn s Hiltsem se k sobě tiskli na zadním sedadle, z obou stran se na ně tlačili muži. Třetí seděl na předním sedadle vedle podsaditého řidiče. Muž na sedadle spolujezdce se otočil. Měl tmavé, velmi krátké vlasy. Pěstoval si plnovous a oči měl schované za tmavými skly brýlí. V ruce svíral malé kožené pouzdro, v němž byla zasunutá legitimace se známým logem meče protínajícího Zemi a vahami spravedlnosti, které patřilo Interpolu. Nejprve odznak beze slova ukázal Hiltsovi, poté Finn. Probodával je pohledem, sklapl pouzdro, otočil se na sedadle a dál se díval před sebe.

Finn si srovnala ruce v klíně, srdce jí divoce bušilo. Hilts si vedle ní založil ruce na prsou a nasupeně se díval do prostoru mezi řidičem a spolujezdcem. Finn byla v Paříži všeho všudy jednou, navíc jen na pár dní. Ulice, kterými projížděli, jí nic neříkaly. Široké avenue, sochy, stromy, dlouhá průčelí domů, jejichž architektonické prvky napovídaly, že vznikly ve zhruba stejném období druhého francouzského císařství. Dojem velkoleposti a špíny vyvolaný přecpanými, širokými chodníky a chaotickou dopravou. Mercedes se zastavil a znovu rozjel, řidič spolu s ostatními nadával a troubil. Jenže nadávky z něj nelétaly francouzsky, byl to dialekt arabštiny plný uprskaných hrdelnic.

„Sid busak, himár!“ vyštěkl na něj muž na sedadle spolujezdce.

Prohnali se přes kruhový objezd a Finn viděla, že míří na široký bulvár, na kterém stálo venkovní tržiště. Po jejich pravici stály na chodníku lemovaném stromy stánky, u nichž posedávali prodejci. Řidič auto prudce strhl, aby se vyhnul vozidlu po levici, a Hilts vrazil do muže, který seděl vedle něj. Ten zalapal po dechu a zkroutil se. Tvář se mu zkřivila bolestí, když ho Hilts přimáčkl na dveře. Hilts přitlačil ještě víc a dveře se otevřely. Fotograf ramenem vytlačil ječícího muže ven pod kola jedoucích aut. Za nimi se ozvala děsivá rána, potom skřípění brzd, a než stihl kdokoliv zareagovat, Hiltsova pravačka se mihla v kabině auta a z řidičova krku náhle trčela deseticentimetrová čepel. Řidič zakvílel, oběma rukama pustil volant a snažil se zbavit nože s černou střenkou, který mu vězel v hrdle. Auto se divoce zmítalo a pak narazilo do něčeho tvrdého. Okamžitě se zastavilo. Hilts popadl Finn za ruku a vyskočil z vozu do hromady zelí.

„Rychle!“ zakřičel. Vyškrábali se na nohy a vrávorali pryč od zdemolovaného auta. Muž na sedadle spolujezdce zápolil s airbagem. Řidiči se podařilo vytáhnout nůž z krku a zoufale se snažil holýma rukama zastavit vodopády krve.

Finn s Hiltsem proběhli tržiště, vráželi do nakupujících a všude kolem nich létaly síťky s ovocem. Prodavači jim spílali, když se hnali kolem nich. Cítili, jak po nich natahují ruce ve snaze je zastavit. Finn slyšela pískot policejní píšťalky a v dálce sirénu.

Náhle vzduch prořízlo prásknutí dávky ze samopalu. Muž z auta po nich střílel. Lidé na tržišti kolem nich zpanikařili, ve směsici jekotu a výkřiků si lehali na zem nebo se snažili co nejrychleji utéct. Finninu tvář olízla vlna horkého vzduchu a znovu se ozvala střelba.

„Do metra!“ zařval Hilts a vlekl ji stranou. Ocitli se na konci tržiště. Poslední stánek se tiskl k zábradlí, jež lemovalo schody vedoucí dolů do metra. Hilts se přehoupl přes zábradlí a Finn ho následovala, dopadla a málem se skutálela ze schodů. Vyšli z podzemní chodby a vyděsili ženu s pudlem na vodítku. S nohama bolavýma od dopadu z výšky se belhali bíle vydlaždičkovanou chodbou, zápolili s drobnými, aby si mohli v automatu koupit kornet – lístek na metro –, a prosmýkli se skrz velké automatické dveře turniketu právě ve chvíli, kdy vlak s rachotem vjel do stanice. Počkali, až zastaví, a jakmile se dveře se syčením otevřely, protlačili se dovnitř. Posadili se, lapali po dechu a Finn uviděla, jak se jejich pronásledovatel protáhl gumou lemovanými otočnými dveřmi turniketu, aniž by se obtěžoval s jízdenkou, a vběhl na nástupiště. Ozvalo se zahoukání a muž musel nastoupit o šest sedm vagónů dál, než seděli oni dva.

„Dostal se dovnitř,“ zašeptal Hilts.

„Všimla jsem si,“ opáčila.

„Co budeme dělat?“

„Přemýšlím.“

„Přemýšlej rychle.“

Vlak vyrazil ze stanice a zamířil do spleti tunelů vedoucích pod městem. V každé zatáčce kola hvízdala, vagóny se otřásaly a nakláněly. Jeli po první a nejstarší lince v Paříži, čísle jedna, a přesně tak se cítili.

„Pokaždé když zastavíme, dostane se o kousek dopředu, možná i o několik vagónů najednou; bude trvat tři zastávky, než nás dožene.“

„To budeme kde?“

„Kde jsme nastoupili?“

„Jmenovalo se to tam St. Mandé de něco nebo nějak tak.“

„Takže nás dožene kde?“

Finn se podívala na mapu nade dveřmi.

„Reuilly-Diderot,“ řekla.

„Je to velká stanice, ta cos ji teď jmenovala, dá se tam přestoupit?“

„Ne.“

„Co ty zbylé dvě?“

„Nation,“ odpověděla. „Druhá v pořadí.“

„Buď připravená tam vystoupit. Musím ho setřást.“

„Kdes vzal ten nůž?“

„Tvůj přítel Simpson mi ho dal v autě, když jsi spala. Malá škaredá věcička, vystřelovací švýcarská čepel, špičková záležitost. Vyrobeno v Itálii. Říkal, že má dva.“

„Kdo byli ti chlapi?“

„Rozhodně nebyli z Interpolu. Ten chlap mluvil arabsky a ten druhý mu vynadal.“

„Slyšela jsem.“

Vjeli do další stanice – Porte de Vincennes. Pár lidí nastoupilo a vystoupilo. Píšťala zahoukala a znovu vyjeli.

„Pojď ke dveřím,“ vyzval ji Hilts. Zvedli se a postavili se proti dveřím napravo.

„L’autre côté,“ vysvětloval jim starý muž v nepromokavém kabátu a tmavomodrém baretu. Přímo pod cedulkou na okně s nápisem DEFENSE DE FUMER kouřil ručně balenou cigaretu.

„Cože?“

„Na opačné straně,“ přeložila Finn. „O moc víc francouzsky neumím. Myslím, že nám chtěl říct, že nástupiště bude na druhé straně.“ Usmála se na starce. „Merci,“ poděkovala.

„Parle à mon cul, ma tête est malade,“ kysele na ni zavrčel.

„Co říkal?“ chtěl vědět Hilts.

„Řekla bych, že nic hezkého,“ odvětila Finn. Vlak vjel s burácením do stanice. Byla mnohem modernější než předchozí a před nimi se otvírala pětice tunelů. Vybrali si nejbližší a prodírali se davy nastupujících a vystupujících pasažérů.

„Kam jdeme?“

Finn mrkla na nápis. „Etoile.“

„To je co?“

„Vítězný oblouk“

„Takže zpátky na začátek.“

„Zhruba.“

Hilts se ohlédl přes rameno a prohlížel si dav, který se hrnul na nástupiště.

„Vidíš ho?“

„Zatím ne.“

Ozvalo se zahoukání a vlak vjel na nástupiště. Automatické dveře se za nimi začaly zavírat. Vlak se skřípotem zastavil a dveře vagónu se otevřely. Kolem nich se rojily stovky lidí.

„Támhle!“ všimla si Finn muže s vousy a tmavými skly brýlí, jak se prodírá na nástupiště. Někdo na něj něco křičel, spílal mu, ale on si toho nevšímal. Hilts popadl Finn za loket a strčil ji do nejbližšího vagónu. Sám naskočil hned za ní a ohlížel se přes rameno. Dveře se zavřely a vousatý muž zůstal stát na nástupišti. Když se vlak rozjížděl a nechával ho za sebou, viděl Hilts, jak muž vyndal mobil a přiložil si ho k uchu.

„Někam volá. Shání posily. Do hajzlu!“

„Nemůžeme jet moc daleko,“ prohlásila Finn. „Mohl by sehnat lidi, kteří na nás budou na trase čekat.“ Podívala se na mapu nade dveřmi. Jestli je vousatý muž dostatečně rychlý a chytrý, dojde mu, že by je mohl dokonce předběhnout, kdyby jel ještě jednu stanici linkou jedna na Bastille a pak se vrátil linkou číslo pět vedoucí mezi Bastille a stanicemi na jihu. Pařížské metro bylo neuvěřitelně spletité, po více než stoletém vývoji nestála ve městě jediná budova, od které by to bylo na metro dál než pět set metrů.

Někdo na ně bude určitě čekat na Montparnasse-Bienvenue, dalším velkém přestupním uzlu, kde se protínalo několik různých linek. Vystoupili na Place d’Italie a znovu se rozběhli. Alespoň že nebyl tak rychlý, aby stihl někoho dostat na tuhle stanici. Podle plánku měli před další velkou stanicí jen dvě možnosti. Mohli si vybrat mezi Denfert-Rochereau nebo Raspailem. Finn netušila vůbec nic ani o jednom z těch dvou míst, ale obě byla blízko Montparnasse, někdejšího centra pařížského bohémského života. Dnes platil za dost umolousanou turistickou oblast plnou kaváren, které se snažily sebe sama prodat jako Leninovu nejoblíbenější restauraci nebo Hemingwayův bar.

„Takže příští,“ rozhodl Hilts. Znovu se postavili ke dveřím. Vlak zpomalil a potom se skřípotem zastavil. Vystoupili z vagónu a razili si cestu přeplněným nástupištěm. Když vlak odjel, podívala se Finn letmo na protější nástupiště a zjistila, že se na ni odtamtud zmateně dívá muž – ten, který strčil ji a Hiltse do auta před kanadskou ambasádou. Chvíli na ni zůstal zírat s otevřenými ústy a poté se rozběhl k východu.

„Jdou po nás!“

Finn s Hiltsem sprintovali k nejbližšímu východu, vyběhli dlouhé schody, eskalátorů jedoucích vedle nich si nevšímali. Doběhli do horní haly a hnali se přes ni ven. Proběhli masivním portálem s trojitou klenbou. Lapali po dechu, ale nezastavovali se, propletli se mezi auty a ocitli se na kulatém náměstí, uprostřed kterého stála bronzová jezdecká socha. Kdysi dávno musela být Paříž rájem slévačů, napadlo Finn.

„Kam teď?“ vyhrkla.

„To je fuk. Hlavně ho musíme setřást. Poběž!“

Vzal ji za ruku a hnali se ulicí. Vedle parkoviště taxislužby zastavilo se skřípěním auto. Mercedes, tentokrát modrý. Vyskočil z něj muž s rottweilerem, tentokrát bez psa. Za ním se snažil dostat přes silnici muž z nástupiště. Zabočili, dostali se na chodník, vyběhli krátké schody a utíkali směrem k velkým černým dveřím otevřeným do letního parna.

Na stoličce vedle turniketu uprostřed středně velké místnosti s mramorovou podlahou seděl muž v uniformě. Tvářil se znuděně. Na turniketu stálo E10. Deset eur. Hilts zabořil ruku do kapsy, vytáhl pár zmačkaných bankovek a strčil je hlídači do ruky. Rychle se protáhli turniketem a Finn se ohlédla, aby zjistila, jestli je muži pronásledují. Zatím po nich nebylo ani stopy. Znovu se otočila. Před nimi nebylo nic než schodiště dolů.

„Kde to jsme?“ zeptal se Hilts a prohlížel si temné točité schodiště u svých nohou. „To je nějaká prohlídka stok?“

Finn věděla. Když byla naposledy v Paříži, četla o tom místě v průvodci. Kdepak kanalizace.

Tohle byl vstup do pařížských katakomb, domova mrtvých, kteří tu odpočívali celá staletí. Pod ulicemi starého města jich byly schované miliony.

27

Paříž existuje už víc než dva tisíce let. Původně to byla malá vesnice na Île de Paris, kde dnes stojí katedrála Notre Dame. Odtud se začala rozpínat po obou březích Seiny na sever, jih, východ a západ. Stejně jako každé jiné rychle rostoucí město, i Paříž bojovala se dvěma hlavními problémy, které způsobovaly hrozné a občas i smrtelné zdravotní potíže: s odpadky a mrtvolami. Obojí s sebou přinášelo nemoci. Ve středověku dostihly odpadky Paříž v podobě černé smrti – dýmějového moru. O něco později se o své přihlásily mrtvoly, když se Napoleon pokoušel naplnit svou vizi nové podoby města a neustále zakopával o rozkládající se těla na přeplněných hřbitovech po celé Paříži. Celé tisíciletí si každý ze zhruba tisíce kostelů ve městě udržoval vlastní hřbitov, ale Napoleonovi se během přestavby města neustále pletly pod nohy.

Paříž stojí stejně jako Washington na bažině a obě města navrhoval stejný muž, Pierre L’Enfant. Mrtví nebyli ani tak pohřbení, spíš plavali v bahnitém moři. Napoleon, diktátor, císař a praktický muž, rozhodl, že se všechny hřbitovy vyprázdní a ostatky přestěhují do starého římského vápencového kamenolomu, jenž v té době stál na okraji města. V průběhu přestavby se plán uskutečnil. Nově zemřelí byli pochováváni na třech hlavních hřbitovech. Nejznámější z nich je Père Lachaise, kde odpočívají různí slavní lidé od Jima Morrisona, zpěváka The Doors, po Frédérica Chopina. Zbývající dva – Montparnasse a Montmartre – uchovávají ty ostatní. Kosti sedmi milionů dalších lidí byly převezeny do vápencového kamenolomu a uloženy šedesát metrů pod zem. V průběhu času kamenolom a kostnice vytvořily na obou březích řeky skoro dvě stě padesát kilometrů podzemních chodeb se spoustou tajných vchodů a východů skrz kanály, stoky a staré domy v polovině města. Nacisté některé z nich používali jako protiletecké kryty a spojařské bunkry. Ve stejné době se v jiných částech scházeli pařížští odbojáři a využívali je jako skladiště zbraní. Dějiny praví, že obě strany na sebe ani jednou nenarazily. Jediné komando SS, které bylo vysláno do bludiště chodeb, aby povstalce našlo, zmizelo beze stopy.

Finn s Hiltsem vyrazili ke schodišti. Téměř okamžitě se ochladilo, letní parno vystřídal vlhký chlad přírodní klimatizace, až se Finn rozklepala. Pokračovali dolů po úzkých schodech s nízkým stropem, sestupovali hloub a hloub. Cestu jim osvětlovaly malé žárovky zavěšené na kabelu nataženém na kamenném středu schodiště. Finn začala počítat schody, aby se soustředila na něco jiného než na rychle sílící pocit klaustrofobie. Na dno se dostali u čísla dvě stě třicet čtyři. Slyšela za sebou kroky, ale neměla ponětí, jestli jsou to jejich pronásledovatelé, nebo jen další turisté, kteří si zaplatili svých deset eur. Tabulka na zdi je informovala, že stojí sedmdesát metrů pod zemí. Řada žárovek vydávajících matné světlo ubíhala do dálky. Neměli na vybranou žádnou jinou cestu, pokud nepočítali možnost se otočit a po schodišti vyběhnout přímo do náruče mužů, kteří jim šli v patách. Zem pod jejich nohama vlhce křupala. Mokrý štěrk. Na stěnách i stropě kamenné chodby se perlily kapičky vody. Ideální místo na smrt, napadlo Finn.

O necelých sto metrů dál se tunel začínal rozšiřovat a ona ucítila, že klaustrofobie uvolňuje své sevření. Tunel zničehonic ústil ve velké, dobře osvětlené hale. Strop pokrytý chladnou vysráženou vlhkostí se stále klenul necelý metr nad jejich hlavami. Hala měla čtvercový půdorys a po obou stranách otevřeného průchodu byly do kamene vytesané egyptské obelisky z bílého kamene s černými obdélníkovými intarziemi. Nade dveřmi stál v latině vyrytý vzkaz a varování.

„Stůjte!“ překládala Finn nahlas, „chystáte se vstoupit do Království mrtvých.“

„Jak milé,“ zamumlal Hilts. Prošli mezi obelisky a temným průchodem a zůstali stát na okraji v hlubinách se rozkládajícího studeného podzemního pekla.

Všude kolem byly do výšky očí v mdlém světle holých žárovek zavěšených u stropu vyskládané lidské kosti v úhledných, šest metrů širokých řadách jako dřevo na otop. Žluté, navlhlé, staré – vrstva za vrstvou stehenních a pánevních kostí, rukou, nohou, klíčních kostí, páteřních obratlů, desetitisíce lebek, oční důlky po nich slepě pošilhávaly, čelisti a zuby semknuté ve věčném úsměvu. Od stropu na ně pomalu kapala voda a veškerý pocit lidskosti se vytratil. Celé to připomínalo tajné představy masového vraha, jeho nejvášnivější sny o masakru. Obrovská masa kostí se tu postupně s odkapávající vlhkostí přeměňovala v jednu monumentální nestvůrnou zkamenělinu. Vlhký vzduch byl plný odporně nasládlého zápachu letité plesniviny a slyšet bylo jen Finnin a Hiltsův sípavý dech.

„Panebože,“ ohromeně hlesla Finn. Vzala Hiltse za ruku a pevně mu ji stiskla.

„Před námi budou nejspíš další lidé. Pojď,“ vyzval ji. Společně procházeli chodbou plnou kostí a snažili se pohledem proniknout skrz mrtvolné šero před sebou. Co patnáct metrů vybíhaly z chodby, jejíž podlahu tvořila udusaná hlína, tunely přehrazené kovanými mřížemi. Bylo zřejmé, že úřady hlavní cesty uzavřely, aby zabránily lidem volně se potulovat po podzemí a navždy se tam ztratit. Minuli kolečko plné kostí, přes které ležela lopata. Obrovská kostnice zjevně stále ještě sloužila svému účelu.

Hilts se zastavil. „Počkej,“ zašeptal. Otočil se a zaposlouchal se. Nejdřív bylo ticho, ale pak to oba zaslechli. Tlumené šustění, jako by po podlaze stodoly přebíhaly krysy. Běžící nohy na štěrkové zemi. „Jdou po nás!“ Rozčileně se začal rozhlížet kolem a pak popadl lopatu z kolečka. Potěžkal ji. Rozhodně se to nemohlo rovnat pistoli, to bylo jisté. Finn si všimla boční chodby na opačné straně hlavního tunelu. Tepaná mříž visela vyvrácená na svém jednoduchém závěsu.

„Támhle!“ houkla. Hilts přikývl. Přeběhli na druhou stranu chodby a protáhli se mezerou mezi zdí a mříží. Kroky pronásledovatelů se nebezpečně blížily. Hilts se otočil, zvedl malou branku a nasadil ji zpátky na pant. Železo hlasitě zaskřípalo, až sebou trhl.

„Ne!“ zaúpěla Finn.

„Co je?“

„Dívej!“ ukázala skrz mříž. Na podlaze, tři metry od nich, ležel úplně nový pas. Zlatý kanadský znak hrdě zářil v tlumeném světle mdlých žárovek visících u stropu.

„Čí je?“ zeptal se Hilts. Finn sáhla do kapsy kabátu a vytáhla pas, který si ani ne před hodinou vyzvedla.

„Blbče!“ osopil se Hilts sám na sebe.

„Co budeme dělat?“ chtěla vědět Finn.

„Budeme doufat, že si ho nevšimnou,“ prohlásil Hilts a zatáhl ji dál do stínu. Dusot nohou teď slyšeli úplně jasně. Finn si uvědomila, že ji neproniknutelná tma za jejími zády děsí, a její fantazie začala kouzlit představy, co se asi v hrozivé temnotě skrývá. Kilometry chodeb, miliony lebek, dvakrát tolik nevidoucích očí zírajících na věčnost.

Kroky zpomalily. Finn spatřila stín, který v mdlém osvětlení vrhal jejich pronásledovatel. Zastavil se. Jeden člověk. Všiml si pasu a snažil se srovnat si v hlavě, co to znamená. Postava udělala krok vpřed a vstoupila do vlastního stínu. Byl to vousatý muž z auta. Podařilo se mu vrátit a připojit se ke svému parťákovi z opačné strany nástupiště stanice Denfert-Rochereau. V ruce držel zbraň, moderně vyhlížející černý automat z polymerních kompozitů. Hlaveň měla zbraň prodlouženou o cosi podobného tlusté klobáse. Tlumič, hádala. Nechtěl upoutávat pozornost. Právě když se sklonil pro pas, zapadl pant brány se slabým cvaknutím na místo a plesnivý odér starých kostí přemohl Hiltsův nos. Kýchl.

Muž se otočil, ruku se zbraní nataženou před sebou. Z pistole vyšlehl jako zlověstné démonické vlákno ledově zelený plamen – kromě tlumiče měla i laserový zaměřovač. Finn ucítila na rameni Hiltsovu ruku, která ji postrčila hloub do tmy. Zadržela dech a tak tiše, jak jen dokázala, udělala krok vzad. Natáhla jednu ruku, aby se jí v temnotě snáz orientovalo. Prsty přejížděla přes vyskládané hromady kostí. Vousatý muž zasunul pas do kapsy saka, přešel k bráně a pokoušel se ji vysadit z pantů. Hilts jí znovu stiskl rameno a tiše pokračovali hloub do tunelu. Nataženou rukou najednou máchla do prázdna. Hilts ji odvedl za roh do další boční chodby, která se v pravém úhlu napojovala na tu, v níž se ocitli. Finn levou rukou nahmátla lebku. Prsty vklouzla do očních důlků a zahákla je v nosní dutině. Vytáhla ji ze zdi. Vklouzla jí do ruky se slabým vlhkým křupnutím. Stiskla zuby a lebku potěžkala. Něco málo přes kilo. Najednou si uvědomila, že stojí před Hiltsem. Kdyby se vousatý muž otočil a vystřelil, zasáhl by ji. Ztuhla. Přímo před sebou viděla zelený paprsek laserového zaměřovače. Ucítila, jak se jí napjaly svaly. Jestliže bude pokračovat chodbou dál, měli šanci, že se dostanou za něj a utečou. Znovu zadržela dech a poslouchala zvuk mužových kroků. Místo toho za sebou zaslechla šustění a potom písknutí. Hilts zaklel, paprsek zeleného světla zamířil do boční chodby a posvítil Finn přímo do očí. Ani na vteřinu nezaváhala. Udělala krok vpřed a zcela naslepo máchla lebkou šedesát centimetrů nad laserovým paprskem. Cibulovitou lebku svírala jako boxerskou rukavici navlečenou na napřažené ruce. Ozvalo se hlasité zapraskání. Lebka zasáhla svůj cíl a rozpadla se jí v ruce. Uslyšela zasyčení, jako když uchází pneumatika, laser se zakomíhal a spolu s vousatým mužem se zřítil k zemi. Paprsek ozařoval jeho obličej, který mu Finn zle zřídila. Byl v bezvědomí, měl zlomený nos a natržený ret. Levá část čelisti nevypadala, že je úplně na svém místě.

„Slušný knokaut,“ prohlásil Hilts. Sehnul se a vzal si z mužovy kapsy pas. Sebral i jeho zbraň, vyndal z ní zásobník a odhodil ji do temnoty za svými zády.

„Pořádný levý hák,“ opáčila Finn. Zvedla dva zakrvácené kusy lebky a prohlížela si je.

„Zajímalo by mě, kým jsi ho majzla,“ zauvažoval Hilts.

„To se nikdy nedozvíme,“ prohodila. Opatrně vrátila oba kusy na hromadu kostí.

„Měli bychom odtud vypadnout,“ navrhl Hilts.

Vrátili se do hlavní chodby a proběhli jí. Během deseti minut se dostali do dalšího průchodu a cesta pod jejich nohama začala stoupat vzhůru. Místo kostí už je zase z obou stran obklopoval jen holý vápenec. Za dalších deset minut doběhli k druhému točitému schodišti, u něhož seděla za pultem žena, která prodávala pohlednice a diapozitivy. Vedle postával další uniformovaný hlídač s kyselým výrazem ve tváři. Finn s Hiltsem vystoupali po dlouhém schodišti a ocitli se v malé místnosti s bíle omítnutými zdmi a samouzavíracími dveřmi. Zatlačili na ně a vyšli do oslňujícího slunečního jasu. Finn ucítila, jak ji zaplavila vlna úlevy, jako kdyby dostala milost.

„Jestli ještě nepřišel k sobě, bude se teď někdy probírat,“ upozornil ji Hilts. Finn mhouřila oči a rozhlížela se kolem sebe. Stáli v čertví jaké bezejmenné zadní uličce. Ze zdi z bílého kamene za nimi se odlupovalo graffiti. Nápis hlásal „Blbej nápad“. Finn by to lépe nevystihla.

„Kam teď?“ zeptala se.

„No, díky tobě máme oba znovu pasy, takže bychom je možná měli použít,“ navrhl Hilts. „Začínám mít pocit, že jsme v Evropě pobyli déle, než je zdrávo.“

„Simpson říkal, že DeVauxovou poslední zastávkou bylo Nassau.“

„Hezčí úkryt si neumím představit. Takže na Bahamy.“

28

V jakékoliv jiné zemi by mezinárodní letiště Nassau platilo za autobusové nádraží. Nízké stropy, falešné dřevěné obložení na zdech, popraskaná dlažba na zemi a v čekárně laciné žluté plastové sedačky. Když mají ve vaší cestovce rozhazovačnou náladu, postarají se o to, aby v jednom rohu dělala disharmonický rámus bubnová kapela obklopená palmami z kartónu a podomácku vyrobenými vánočními řetězy.

Lidé, kteří chtějí z Nassau odletět, potřebují předběžné povolení amerických imigračních úřadů, a tak se stává, že se fronta vine až před budovu na parkoviště. Většinou nefunguje ani klimatizace, ani dopravník. Zaměstnanci letiště nepracují nikdy, pokud k tomu nejsou přinuceni. Bezpečnostní kontroly jsou asi tak laxní jako ty, kterými projdete na letišti v Ouagadougou v Burkině Faso. Najdete tu jen jedny záchody, jednu kavárnu a jeden obchod, který se jmenuje Přírodní dárky, a koupíte tu maximálně mýdlo. Američané tady přestupují na cestě do Havany. Kdysi to byla vstupní brána do ráje.

Tento eden, stejně jako každý jiný, byl ale náchylný ke korupci. Had v tomto ráji měl podobu organizovaného zločinu, jablko ze stromu poznání se nebezpečně podobalo kokainu a marihuaně, které se měnily za štůsky stodolarovek, předtím důkladně vypraných v elektronických prádelnách pod jmény, jež zněly jako názvy bankovních domů, které však neexistovaly. Každoročně přes Bahamy prošlo šest set tun kokainu a desetkrát víc marihuany. Peníze za ně utržené by naplnily sto náklaďáků. Bahamští švábi mají křídla, ještěrky lezou úplně všude a silnice jsou plné děr. Když v nassauském přístavu kotvila Disneyho výletní loď, vyhrávala její siréna první čtyři takty melodie „When You Wish Upon a Star“ tak hlasitě, že jste ji slyšeli na druhém konci ostrova New Providence.

Na druhou stranu, písek je tu oslnivě bílý, moře smaragdové a nebe modré jako safíry. Při plavání si připadáte, jako byste se vznášeli v obrovském horkém bazénu plném tropických rybek. Lidé jsou tu milí a přátelští a každý den přesně ve chvíli, kdy vám začne být zbytečně velké teplo, na hodinku sprchne. A nezavírají tu bílé, pokud lze soudit podle foxhillské věznice. Veřejná doprava je laciná, zábavná a jezdí často a jídlo je prostě vynikající.

Finn s Hiltsem se podařilo chytit autobus do Londýna a odtamtud letěli bez přestupu na New Providence. Třináct hodin a deset minut poté, co vyběhli ven z pařížských katakomb, nastupovali do taxíku na letišti v Nassau. Slunce pražilo jako o život a ve voze nebyla klimatizace. V rádiu hrál „Duke of Earl“ od Swain & the Citations.

Řidič se představil jako Sidney Poitier. Vypadal, že na to má přesně ten správný věk, jeho jasně bílé ježaté obočí i strniště na bradě kontrastovaly s černou pletí. Na očích měl kulaté želvovinové brýle, které vypadaly dost staře na to, aby byly opravdu vyrobené z želvoviny. Oči za čočkami brýlí měl vodnaté věkem a otřesnými, nepředstavitelnými zkušenostmi. Přesto skoro zářily vtipem a inteligencí. Strýček Remus za volantem taxíku. Takhle nějak by mohl vypadat Richard Pryor v sedmdesáti, napadlo Finn.

„Opravdu se tak jmenujete, nebo je to jenom sranda pro turisty?“ zeptal se překvapeně Hilts.

„Já se tak jmenoval první. Myslím, že jsem o rok dva starší než on. Na tomhle ostrově Poitier není nijak výjimečné jméno. Stejně jako Sidney. Jestli si dobře vzpomínám, byl z Cat Islandu. Moje stará máti, budiž jí země lehká, vždycky říkala, že to byl zlobivý kluk, tak ho poslali do Miami, aby se polepšil. Což je k smíchu, generále. ‚Polepšit se‘ a ‚Miami‘ jsou jako olej a voda, nejdou smíchat. Říkám lidem, že se jmenuju Sidney Poitier, a oni na to: ‚Hádej, kdo dneska přijde na večeři.‘ Ale je zatraceně jistý, že tenhle Sidney Poitier si necpe večer pupek v Royal Bahamian. Když už o tom mluvím, mám vás zavézt na nějaký konkrétní místo, generále, nebo chcete prostě jen trochu povozit?“

„Do hotelu,“ zavelela Finn. Během dlouhého letu se docela dobře vyspala, ale rozhodně se potřebovala osprchovat.

„Přiletěli jste z Anglie s British Airways a nemáte rezervaci?“ zeptal se Sidney.

„Byli jsme trochu v časovém presu,“ vysvětloval Hilts. Měli s sebou jen dvě tašky British Airways, které koupili na Heathrow a nacpali základními potřebami, jež sehnali v obchodech na letišti.

„Jste na útěku nebo tak něco, generále?“ vyzvídal Poitier. Jeli kolem zalesněného břehu jezera Killarney. Borovice, žádné palmy.

„Tak nějak“

„Takže hledáte nějaký místo, řekněme v ústraní, nemám pravdu?“

„Víceméně,“ souhlasil Hilts.

„Vím o místě přesně pro vás, generále,“ prohlásil příjemným tónem Poitier.

„Myslel jsem si to.“

Odbočili ze silnice Johna F. Kennedyho na zanedbanou cestu, která zbyla z Blake Road, a brzy vjeli na ulici West Bay Street. Míjeli řadu nájemních domů, komplexy obehnané plotem s vlastním vjezdem a plážové bungalovy za miliony, které tvořily Sandyport.

Po Bay Street vinoucí se po pobřeží dojeli na Cable Beach, kde stály vysoké hotely, noční kluby a restaurace. Projížděli kolem krásné zátoky Go Slow Bend, dostali se k úzkému pruhu veřejného parku na Saunders Beach a hotely postupně vymizely. Potom se výhled pokazil. Zhruba kilometr a půl od nich se z vody zvedala bílá betonová věž, která vypadala, jako by vypadla z Jetsonových. Úplně ničila výhled a Poitier jim vysvětlil, že je to stará vyhlídková věž a akvárium Crystal Clay, které jsou obvykle z nějakého důvodu zavřené.

Domy na pláži byly čím dál zchátralejší a starší, mísily se s bary, kluby a činžáky, které vyrůstaly z písku, vápence a sem tam roztroušených trsů trávy. Minuli žlutý dům obehnaný kamennou zdí s ostnatým drátem, taxík znovu odbočil a zajel na příjezdovou cestu věkem sešlého viktoriánského domu pobitého dřevěnými fošnami se zastřešenou terasou a úzkými okny. Výborně by se hodil do Psycha. Vyřezávaná dřevěná cedule před domem oznamovala, že zde sídlí kancelář sira Percivala Terca, poslance a ministra spravedlnosti. Přímo proti velkému starému domu stála řada rybářských chatrčí. Na nejbližší visel nápis Deep Creek.

„Percy nebyl ministrem spravedlnosti od Lindena O. Pindlinga ve dvaadevadesátým,“ zavrčel Poitier, „ale ta cedule se mu líbí. A nikdo mu tu neříká sire, to mi věřte, generále. Před pár lety odjel na dovolenou do Anglie, vrátil se domů a tvrdil, že ho během té návštěvy královna Alžběta pasovala na rytíře. Přivezl si s sebou fajnový kousek pergamenu se znakem rodu Terco. Tvrdil, že je stovky let starý. Jsou na něm labutě.“ Odfrkl si. „Leda tak černé labutě.“ Starý taxikář se zasmál. „Motel je v zadní části.“

Zajel za dům. Na konci vyasfaltovaného pozemku stála bílá budova ve tvaru písmena L, která vypadala jako čerstvě zrenovovaná noclehárna pro otroky nebo přebudovaný kurník. Zdálo se, že je tam sedm pokojů. K budově zjevně z nějakého dodatečného hnutí mysli přistavěli podivnou kupoli a jako zábradlí podél schodiště k pokojům sloužila stará trubka. Uprostřed parkoviště stálo dřevěné pódium ve tvaru lodi. Zakrýval je přístřešek z vlnitého laminátu, stejný, jaký chránil Pyxovo auto v Aix-les-Bains, jen s tím rozdílem, že tenhle nebyl zelený, ale žlutý, a na vrcholku mu navíc trůnil satelit. Na dřevěné skříňce s visacím zámkem v místech, kde by byla příď, stála televize, místo uprostřed lodi zabíral pingpongový stůl a na zádi trůnil gril na dřevěné uhlí. Tam, kde by na skutečné lodi mělo své místo kormidlo, byl ke sloupku přimontovaný veřejný telefon a mezi grilem a satelitní televizí stály vyrovnané řady zahradních lehátek a polstrovaných laviček. Mezi dřevěnou lodí plující po vyasfaltovaném moři a bažinatou zátokou parkovalo obrovské krémové auto, starý Daimler Princess. Pneumatiky mu už dávno zpráchnivěly, kolem nárazníků připomínajících křídla rostla tráva. Vzpomínka na jinou dobu.

Hodně tmavý a hubený muž v pytlovitých kalhotách a bílém nátělníku prožraném od molů připravoval na grilu cosi, z čeho stoupala oblaka kouře. „Lloyd,“ vysvětloval jim Poitier, „Percyho bratr. Je majitelem motelu.“

„Kde vzal to auto?“ zeptal se Hilts.

„Vévoda z Windsoru,“ prohlásil Poitier. „Prcina ho tu nechal, když odešel z královských služeb. Lloyd se ho od roku 1956 chystá opravit. Což je pravda asi tak, jako že Percyho pasovala královna na rytíře. Lloyd je férový chlap, generále. Nevyběhne s vámi.“

„Prcina?“ zašeptala Finn.

„Nejspíš vévoda,“ opáčil Hilts a pokrčil rameny.

Z jednoho pokoje vyšla starší černoška, vychrtlá a jako sušené hovězí seschlá žena s tváří, která se přesně hodila k jejímu tělu. Na rukou měla světle modré gumové rukavice a nesla červený kbelík s mopem. Když si všimla řidiče taxíku, zamávala na něj. Její úsměv připomínal spíš bolestnou grimasu.

„Paní Amelia Tercová osobně,“ představil ji Poitier. „Matka Lloyda a Percyho. Uklízí tu klukům. Vypadá to, že ji dost zlobí revma.“ Zasmál se. „Jasně, zlobí ji už od tý doby, co sem jednou přijel rybařit Hemingway.“

„Není na takovou práci trochu stará?“ vyděšeně se zeptala Finn. Žena vypadala opravdu hodně staře.

„Hlavně jí to neříkejte,“ se smíchem ji nabádal Poitier. „Ukousla by vám hlavu. Řekla by vám, že Percy se hodí akorát tak na válení v parlamentu a Lloyd je moc líný, než aby uklízel sám po sobě, natož po cizích lidech.“ Vystoupili z taxíku. Lloyd na ně zamával obracečkou a znovu se zadíval do kouře, který stoupal z grilu.

„Dobré ráno, dobré ráno, jak se vám dnes vede?“ přistoupil Poitier k Lloydu Tercoví. „Přivezl jsem ti nějaký kšeft.“

„To je milé,“ opáčil Lloyd a přes kouřovou clonu na něj zamrkal. „Dala byste si pěkného kanice, mladá dámo?“ zeptal se Finn a usmál se na ni. Kouř se linul až k ní. Vonělo to nádherně a přesně to mu i řekla.

„Sežeň tomu krásnému mladému stvoření talíř, pane Poitiere, a rovnou vezmi ještě jeden pro jejího přítele,“ vyzval ho kuchař v nátělníku. Poitier došel ke stolku před velkou televizí a vzal z něj pár papírových talířků a plastové příbory. „Představil se vám jako Sidney Poitier?“ zeptal se Lloyd.

„Přesně tak,“ odvětil Hilts. „Není to pravda?“

„Pokud já vím,“ usmál se Lloyd, „říká si tak od doby, co mu bylo šest, což je v jeho případě už hodně, hodně dávno. Jen mě napadlo, jestli s tím vyrukoval. Obvykle to dělá. Myslí si, že díky tomu dostane větší tuzér.“

„Zase lžeš, Lloyde Terco?“

„Kdykoliv mám příležitost,“ opáčil Lloyd. Obracečkou naložil pár trochu potrhaných kousků ryby na talíř. „Kdybych měl friťák, dali bychom si k tomu nějaké hranolky nebo smažené škeble, ale já ho nemám, takže nic takového nebude,“ oznámil jim. Místo „škeble“ říkal škleble. „Je to smutné, ale kdybych ho měl, patrně bych se o něj spálil, takže je to takhle nejspíš lepší.“

Finn si sedla na nejbližší lavičku a položila si talíř na kolena. Pustila se do ryby plastovým příborem.

„Jezte to rukama, děvče. Pan Poitier vám přinesl vidličku a nůž jenom proto, aby ukázal, že máme nějaké vychování. Nechystáme si na vás vodu v kotli nebo tak něco.“

„Koukám, že ani nemáte v nosech zapíchnuté kosti,“ přisadil si Hilts.

„To dělají afričtí negři, synku. Ostrovní negři se zcivilizovali už dávno,“ nevzrušeně mu vysvětloval Poitier. Mrkl na Finn. Ukousla si ryby a taky na něj mrkla. Ryba se jí v ústech jen rozplývala. Chutnala po pivu a limetce. Lloyd naložil každému kus ryby a nakonec si vzal sám. Položil talíř vedle jednoho z lehátek, potom přešel na příď lodi a otevřel malou lednici pod televizí. Vzal čtyři láhve kaliku a odnesl je svým hostům. Finn si lokla. Pivo nijak zvlášť nemilovala, ale tohle chutnalo jako tekutý med.

„Vynikající,“ zhodnotila ho.

„Srandovní jméno,“ komentoval pivo Hilts. Vyslovoval ho jako kej-lik.

„K’lik,“ opravil ho Lloyd. Jednotlivé hlásky od sebe téměř neodděloval. „Je pojmenované podle zvuku, který v kapele vydává kravský zvonec.“

Finn si znovu dala do úst kousek ryby a zapila ho pivem. Přes nohu jí přeběhla malinká, jasně červená ještěrka. Najednou se ocitla neskutečně daleko od desetihodinového letu v boeingu 757 British Airways, při kterém jedla kuřecí kormu a skrz mezeru mezi sedadly na ni civělo bledé děcko, kterému tekla nudle přes horní ret a které si ji co minutu slízlo.

Od zátoky zafoukal příjemný vánek. Ve vzduchu se vznášel slabý zápach, podivný mix tlející zeleniny, chaluh a kouře, který by měl být odpudivý, ale místo toho působil zvláštně povzbudivě. Velice jednoduchým a prostým způsobem byl plný života. Jediné, co chtěla, bylo si zdřímnout a nemuset vůbec na nic myslet. Přesně kvůli tomu lidé vlastně na Bahamy jezdí. Vložila si do úst další kousek ryby. Talíř měla skoro prázdný.

„Přidáte si,“ oznámil jí Lloyd. S otázkou to nemělo nic společného. Přihodil jí pár dalších kousků ugrilované ryby. Snědla je a upíjela k tomu pivo. Po telefonním sloupu přeběhla další ještěrka. Bylo to nebe zamořené ještěrkami.

„Gekon,“ prohlásil Lloyd, který si všiml, kam se dívala. „Malinkatý bezzubý aligátor. Hemidactylus frenatus. Žerou hmyz, díky nim nejsou v pokojích pavouci, víte?“ Hemidactylus frenatus? Napadlo ji, že Lloyd má různé stránky.

„Budete chtít pokoj?“ obrátil se Lloyd na Hiltse.

„Jo.“

„Padesát za noc, když nebudete moc používat klimatizaci. Když je hezky, sledujeme tu sport. Je to v ceně pokoje.“

„Jaký sport?“

„Většinou box. Dneska to budou dva boxeři ve střední váze z Brazílie. V osm hodin. Pivo je laciné a popcorn zdarma.“ Kývl na Poitiera. „Ukaž jim pokoj, pane Poitiere.“

„Jasně, generále,“ přikývl Poitier. Vzal jim tašky, i když skoro nic nevážily, a odvedl je ke stinné straně budovy připomínající kurník.

„Vy tu pomáháte?“ zeptal se Hilts.

„Můžu bydlet v pokoji na střeše,“ pokrčil Poitier rameny. „Vozím mu sem zákazníky, zajišťuju pro ně dopravu na letiště nebo do města. Dobrý obchod.“ Položil jejich tašky na zem a otevřel dveře klíčem, který byl zasunutý v zámku a na němž se houpal veliký přívěsek s číslem. Pokoj číslo jedna. Byl uprostřed řady.

„Jednička?“

„Jedenáctka. Druhá číslice odpadla a Lloyd ji už nebyl schopný přidělat.“

„Tady přece není jedenáct pokojů.“

„Lloyd má trochu problém s dvojkou a sedmičkou, tak je vynechal.“ Odemkl dveře, otevřel je a zvedl jejich tašky. Vešli za ním dovnitř. Budova už zvenku vypadala jako bahamské Psycho a vnitřek tenhle dojem skvěle podtrhoval. Vládla tu úplně stejná atmosféra jako v motelu Bates. Dva rezavé lavory na nádobí, plynový kempinkový vařič, dvě proleželé postele a strop, kterým teklo. V zadní části pokoje byla koupelna se sprchovým koutem. Na zemi ležel sytě zelený vysokozátěžový koberec. „Za padesát babek moc pěkný,“ prohodil Poitier. Klimatizace v okně byla omotaná těsněním.

„Dokud se nepropadne střecha,“ opáčil Hilts.

„Takhle to tu vypadá celá léta, není důvod, aby se to teď propadlo.“

Poitier se natáhl přes bližší postel a zapnul klimatizaci. S hučením se probrala k životu a vydávala stejný hluk jako topení volkswagenu uprostřed února.

„Dobře se bavte,“ popřál jim Poitier a odešel.

Hilts sledoval, jak přes strop přeběhl na malých lepkavých, gumovitých nožkách gekon. Vypadal, jako by na nich měl přísavky.

„Líbí se mi,“ prohlásila Finn.

„Gekon?“

„Pokoj.“ Posadila se na jednu postel. Matrace se prohnula ještě víc. Viděla horší pokoje, když matku doprovázela na vykopávkách na Yucatánu, ale ne o moc. „Je to tu útulné.“

„Taky by se to tak dalo říct,“ opatrně souhlasil Hilts.

„V Hiltonu dělají rezervace pokojů přes počítač. V pokojích samotných jsou datové terminály. Tady není ani telefon. Nemůžeme odsud volat. A nikdo nemůže volat sem. Je to levné a bezpečné.“

„Nejspíš jo.“

„Jak něco zjistíme o Acosta Star?“

„DeVauxově lodi?“

„Co shořela a potopila se.“

„O téhle,“ Hilts se na chvíli zamyslel. „Možná bude něco vědět Lloyd nebo Sidney. Koneckonců tu žijí od časů Prciny.“

„Zajímalo by mě, jak k té přezdívce přišel,“ zauvažovala Finn a zamračila se.

„Radši nemyslet,“ odvětil Hilts. Vyšli ven a vrátili se do lodi. Kouř stihl vyvanout. Poitier s Lloydem Tercem seděli, popíjeli pivo a zírali na staré auto a bažinatou zátoku za ním. Pár hodně staře vypadajících rybářských lodí kymácivě vyplouvalo z jejích vod. Rybáři posedávali na střechách malých kajut ve stejných bílých nátělnících, jako měl na sobě Lloyd, nebo stáli nahrbení u kormidel. Vítr pohupoval dlouhými pilovitými listy palem. Mohli jste si naprosto živě představit, jak to tu vypadalo před Kolumbovým příjezdem. Pár karibských indiánů na pláži otevírá mušle, kamennými nástroji vydlabávají jejich maso, dívají se na moře a čekají, až je nepřipravené zasáhne genocida.

Hilts s Finn si sedli na lavičku proti oběma mužům.

„Neví některý z vás gentlemanů něco o lodi Acosta Star?“ spustil jako první Hilts. Chvilku bylo ticho. Muži se na sebe podívali a pokrčili rameny.

„Nejdřív patřila Francouzům,“ odpověděl Lloyd. „Île de France, myslím. Postavili ji někdy kolem roku 1938. Byla úplně nová, zůstala v přístavu, aby se nedostala do rukou Němců. Po válce patřila Holanďanům. Ti ji prodali Italům. Když jsme tady s panem Tibbsem pracovali na starém Saint Georgovi, jmenovala se pár let Bahamian Star a plavila se pod liberijskou vlajkou. Pak ji koupily Acosta Lines. Muselo to být někdy na konci padesátých let, protože brzy poté shořela a šla při Donně ke dnu.“

„Při Donně?“

„Hurikánu. Malém a zlém.“

„Ona se potopila při hurikánu?“

„Nejdřív začala hořet. Strojovna. Skoro všichni vyskákali a s ohněm tam bojovalo jenom pár členů posádky. Donna se objevila odnikud a loď zmizela.“

„Kde?“ zeptal se Hilts.

„Kdybych to věděl, nebudu říkat, že zmizela.“

„Přibližně.“

„Někdo tvrdí, že v Jazyku,“ ozval se Poitier, „jiní tipují kanál.“

„V Jazyku?“ zopakovala Finn.

„Oceánský jazyk,“ vysvětloval Lloyd Terco. „Spousta místních mu říká Toto. Díra ve vodě na východ od Androsu. Stovky kilometrů dlouhá a tři tisíce metrů hluboká.“

„Jiní tvrdí, že předtím, než se potopila, odnesla Acosta Star Donna někam dál. Na velkou bahamskou plošinu, do Bahamského průlivu až ke Kubě.“

„Co si myslíte vy?“ zeptal se Hilts.

„Nemyslím,“ opáčil Poitier, „neobtěžuju se přemýšlením o něčem, s čím nemám nic společného a co se stalo před takovou dobou.“

„Tuck o tom přemýšlí. A hodně o tom mluví,“ navrhl Lloyd.

„Tuck?“

„Tucker Noe. Bude vám tvrdit, že na vlastní oči viděl, jak šla ke dnu. U majáku na Cay Lobos, a to je ještě dál. Fůra pirátů, Kubánců a jaderek.“

„Jaderek?“ zeptal se Hilts.

„Jaderných ponorek,“ vysvětlil Poitier.

„Kdo je Tucker Noe?“ chtěla vědět Finn.

„Rybářský průvodce. Je skoro stejně slavný jako Bonefish Foley. Tihle dva chytali tarpony pro všechny prezidenty od časů Lincolna. Dokonce i pro Ernesta Hemingwaye.“

„Je pořád ještě naživu?“ zeptal se Hilts.

„Hemingway? Ne, ten už to má dávno spočítaný.“

Finn se usmála, když si uvědomila, že si z Hiltse utahují a on jim na to skočil.

„Myslel jsem Tuckera Noea,“ zamračil se Hilts.

„No, má to za pár,“ zasmál se Lloyd.

„Můžeme si s ním promluvit?“

„Jistě,“ přitakal Lloyd. „Můžete mluvit, ale nikdo vám nezaručí, že Tuck odpoví.“

29

Tucker Noe žil na jižním pobřeží New Providence – na straně často sužované hurikány. Vítr tam vanul buď od jihu od kanálu, nebo se stáčel z otevřeného moře z východu. Coral Cay Point vyrůstal ze světle zelených vod jako kostnatý prst, obklopený z jedné strany mangrovníky a z druhé korálovým útesem, který končil těsně pod hladinou. Na ostrůvku samotném stálo pár starých, hezky udržovaných úzkých mol, kotvily tu jedna dvě jachty a loď Spindrift. Za druhé světové války sloužila jako minolovka, poté ji přebudovali na oceánografickou výzkumnou loď, kterou využívala Floridská univerzita, nakonec se z ní stala záchranná loď a občas byla využívaná jako potápěčská loď, jejíž posádku tvořili stárnoucí bývalí hipíci a milovníci potápění. Tucker Noe žil v malé boudě na konci mola Spindriftu vedle dvou starých čerpadel firmy Texaco. Přímo proti jeho obydlí kotvila jeho vlastní rybářská loď, bezejmenná desetimetrová pramice s kajutou z hrubě opracovaného dřeva posazenou na jednom konci otevřené paluby. Z kajuty k záďovému palubnímu nosníku visela potrhaná markýza. K nosníku byly připevněné dva staré závěsné motory Evinrude; oba měly odmontované kryty, takže bylo vidět do jejich útrob. Na pogumovaném zahradním lehátku pod markýzou seděl velice starý muž a před ním trůnil stolek podomácku vyrobený z překližky s nakreslenou černobílou šachovnicí. Na ní stály ručně vyřezávané figurky z bílého a tmavého korálu. Na obou stranách už zbývalo jen pár figurek. Na boku ležel dopis na modrém papíře letecké pošty.

„Pitomec,“ zamumlal stařec a zkrouceným prstem posunul vpřed svého krále. „Má mě za blázna?“ Podíval se na dopis a znechuceně zavrtěl hlavou.

„No to mě podrž,“ zašeptal Hilts s pohledem upřeným na šachovnici, když vstoupili na palubu lodi. „To je ‚masakr v Opeře‘, nebo to k tomu má alespoň blízko.“

Sidney Poitier je představil a s povzdechnutím se posadil na široký lodní obrubník.

„Víte něco o šachách, pane?“ zeptal se Tucker Noe.

„Trochu,“ odvětil Hilts.

„Co je to ‚masakr v Opeře‘?“ chtěla vědět Finn.

„Známá partie, která proběhla v pařížské Opeře,“ vysvětloval fotograf. „Amerického šachistu Paula Morphyho vyzvali ke hře vévoda z Brunswicku a hrabě odkudsi.“

„Jmenoval se Isouard,“ doplnil starý muž. Mluvil anglicky s učeným přízvukem a lehkou kadencí ostrovů. Měl hodně tmavou a velmi vrásčitou kůži, dokonce i jemná pokožka na dlaních se mu potáhla pavučinou drobných vrásek. Vypadal, jako kdyby strávil na slunci celá staletí, což byl pravděpodobně docela dobrý odhad.

„Přesně tak. Nicméně událost se datuje do roku 1858. Stalo se to při představení Lazebníka sevillského. Morphy pospíchal, aby se mohl dívat na operu, a porazil oba muže, kteří proti němu hráli společně, během přestávky. Morphy byl prvním mezinárodním velmistrem z Ameriky. Neměli nejmenší šanci.“ Hilts ukázal na improvizovanou šachovnici. „Takhle se hra vyvíjela.“

„Máte výborný postřeh,“ pochválil ho stařec.

„Je to slavná hra.“

„Slavné šachové partie. To není jako hrát Grand Theft Auto čtyři na playstationu,“ prohlásil Tucker Noe.

„Zabalil jsem to po druhém dílu,“ prohlásil Hilts s úsměvem.

„Mám spoustu vnoučat a pravnoučat. Dokonce i pár prapravnoučat,“ zasmál se starý muž. „Jsem odborník na krádeže aut a vraždy prostitutek v ulicích Liberty City nebo kdeže se ten poslední díl odehrává. Zdá se, že je to v dnešní době naprosto nezbytné nadání, dokonce i tady na našem rajském ostrově.“

„Hledají Acosta Star“ ozval se Sidney Poitier. Zavládlo dlouhé ticho.

„Takže jste potápěči,“ povzdechl si Tucker Noe.

„Ne tak docela,“ opáčila Finn. „Hledáme pasažéra, který mohl být během její poslední plavby na palubě.“

„Rodinný příslušník?“

„Ne.“

„Acosta Star nebyla žádná galéra plná pokladů,“ varoval je Tucker Noe. „Byla to vyhlídková loď, jedna z prvních.“

„To si uvědomujeme,“ odvětil Hilts. „Loď je součástí záhady, které se snažíme přijít na kloub. Je to tak trochu otázka života a smrti,“ zamračeně dodal.

„Začíná mě to zajímat,“ usmál se starý muž. „Něco podobného se obvykle mužům v pokročilém věku, jako jsem já nebo tady pan Poitier, nestává.“

„Mluv za sebe, starochu,“ odfrkl si taxikář.

„To taky obvykle dělám,“ odsekl Tucker Noe. „Když mě k tomu přiměje hloupost ostatních.“ Povytáhl obočí na kamaráda, který mu to oplatil. Finn začínala uvažovat o tom, jestli na ostrově vůbec žije někdo mladší osmdesáti let. Podívala se na opačnou stranu mola a uviděla svalnatého blonďatého muže v tričku, který se šplhal po schůdcích na boku Spindriftu, souseda Tuckera Noea. Rozhodně spadal do kategorie pod třicet. Při té soukromé myšlence se usmála.

„Nejspíš se jmenuje Tab,“ prohlásil Hilts, který si muže také všiml. Takže to zas tak soukromá myšlenka nebyla.

„Vlastně se jmenuje Dolf van Delden. Jeho zesnulý otec Spindrift vlastnil,“ ozval se Tucker Noe. „Holanďan, z Amsterdamu. Na víc se nevyptávám.“

„Máte tu zajímavé lidi.“

„Místa, jako je New Providence, vždycky přitahovala zajímavé lidi. Kolik zemí na světě má motto jako: ‚Piráti vyhnáni, obchod obnoven‘?“

„Říkáte to, jako by o tom panovala nějaká pochybnost.“

„S piráty ještě zdaleka není konec. Kdysi se jmenovali Morgan nebo Teach. Dneska jsou to Escobar a Rodriguez.“

„Mluvili jsme o Acosta Star“ přerušila ho Finn.

„Přesně tak,“ přikývl stařec.

„Sidney říkal, že jste ji viděl ztroskotat,“ dodala Finn. „Při hurikánu.“

„Donna,“ přikývl Tucker Noe. „Loď se ocitla v jejím oku, hořela jako svíce. Snažil jsem se dostat na Grinchos Cay nebo Cay Lobos, než půjdu sám ke dnu.“

„Vy jste se při hurikánu plavil v tomhle?“ zeptal se Hilts.

„To byla Malahat. Stará rybářská loď od Chris-Craft. Pronajímal jsem si ji.“

„Rybaření při hurikánu?“

„Tehdy šlo o jinačí kšeft. A evidentně jste hurikán nikdy nezažila. Mají tendenci zjevovat se odnikud, zrovna jako Donna.“

„O jakém jiném kšeftu jste to mluvil?“ zeptala se Finn.

„Do toho vám nic není,“ usadil ji Tucker Noe a do hlasu se mu vmísila břitkost.

„Aha,“ vydechla Finn, které došlo, o jaký kšeft se jednalo.

„Nešťourejte se v tom,“ mrkl na Poitiera. „Od té doby jsem se změnil,“ dodal škrobeně.

„Kecy,“ zasmál se taxikář. „Jediné, co jsi změnil, jsou metody, starochu.“

„To je jedno,“ prohodil Tucker Noe a obrátil se na Hiltse.

„O nic nejde,“ přezíravě mávl fotograf. „Bylo to v noci?“

„Přesně tak.“

Simpson říkal v jedenáct, vzpomněla si Finn. Zdálo se, že jeho informace seděly.

„Jak jste věděl, že je to Acosta Star?“ chtěla vědět Finn.

„V první chvíli mi to nedošlo,“ odpověděl Tucker Noe. „Pak mě to napadlo.“

„Neměl jste vysílačku?“ zeptal se Hilts.

„Ale jo, tu jsem měl, ale nikdo nevolal o pomoc,“ prohlásil starý muž.

„A počítám, že jste nechtěl vzbudit pozornost pobřežní stráže,“ zauvažoval Hilts.

„Tohle bylo v šedesátým, mladíku. V té době tu v podstatě žádná pobřežní stráž nebyla. Do Zátoky sviní zbýval ještě skoro celý rok. Pochybuji, že by měl seňor Castro galon nafty, kterou by chtěl plýtvat na hlídkový člun. Acosta Star hořela jako pochodeň, nebyla to žádná špionážní loď ani nic jiného, co by mohlo představovat nějakou hrozbu.“

„Pokusil jste se jim pomoct?“

„Ne, držel jsem se od nich dál. Nezdálo se, že by tam zůstal někdo naživu, všechny člunové jeřáby zůstaly natočené nad hladinou, provazy ve vodě, záchranné čluny pryč. Loď duchů.“

„Motory běžely?“ zeptal se Hilts.

„Těžko říct. Proudy byly hodně silné. Mohla se plavit ještě dlouho, nebýt hurikánu. Chvíli před půlnocí jsem dorazil na Cay Lobos. Je tam starý maják. Vytáhl jsem Malahat na břeh do závětří a do majáku se dostal přesně ve chvíli, kdy se počasí znovu zbláznilo.“

„Co se stalo?“

„Trup byl evidentně poškozený. Loď se přelomila v půli směrem k zádi. Během minuty zmizela pod vodou.“

„Nikdo nepřežil?“

„Jak jsem řekl, byla opuštěná. Všichni, kdo se z ní dokázali dostat, to očividně zvládli. Na palubě nezůstal nikdo, kdo by mohl přežít.“

„Acosta Star byla velká loď. Jak to, že ji nikdo nikdy nenašel?“

„Byla to velká loď, ale oceán je ještě větší. Nikdo jiný kromě mě ji ke dnu jít neviděl. Většina lidí nevěří, že se dostala takhle daleko na západ. Správně měla ztroskotat v Jazyku, což si taky spousta lidí myslí. A teď by ležela v hlubinách,“ odmlčel se. „Jenže to tak není.“ Starý muž sáhl po králi vyřezaném z černého korálu, zvedl ho z šachovnice a otáčel jím mezi zkrouceným palcem a ukazováčkem. „Leží v hloubce něco málo přes patnáct metrů – kýl v nějakých třiceti metrech – na písčitém dně ve stínu místa, kterému se říká Bezejmenný útes. Můžete tam proletět těsně nad hladinou a vůbec si jí nevšimnete, pokud nebude úplně ideální denní doba. I když dneska na tom už nesejde.“

„Proč ne?“ zeptal se Hilts.

„Protože nikdo už k Bezejmennému útesu nejezdí,“ odpověděl Poitier.

„A proč ne?“ ozvala se Finn.

„Protože Bezejmenný útes je ve sporných kubánských teritoriálních vodách,“ vysvětloval Tucker Noe. „Už se nepíše rok 1960. Dneska je tam spousta hlídkových člunů a radarů. Jediní, kdo se tam dneska plaví, jsou obchodníci s kokainem ve vysokorychlostních motorových člunech z Barranquilly nebo Santa Marty na pobřeží Kolumbie. Většinou lépe vyzbrojení než Kubánci nebo americká DEA. Acosta Star je ve válečné zóně.“

„Možná by mohl pomoct tvůj kamarád,“ navrhl Poitier. „Ten spisovatel. Jestli jsem to pochopil správně, zná tu loď jako svoje boty.“

Tucker Noe střelil po příteli varovným pohledem, ten ho však ignoroval. „Žije úplně sám na Hollaback Cay, musí se k smrti nudit. S tímhle Millsem jste se k vraku párkrát vypravili, že je to tak, starochu?“

„Lyman Mills? Ten spisovatel?“ zeptala se Finn. „Ten, kterému říkali James Michener pro chudé?“ Lyman Alosius Mills prakticky vynalezl žánr plážového bestselleru. Finn v pubertě úplně hltala matčiny zmačkané, polámané a osahané výtisky.

„Chlap, který vlastní soukromý ostrov na Bahamách, je podle mě všechno, jen ne chudý,“ zasmál se Sidney Poitier.

„Tenhle Mills?“ zopakoval Hilts.

„Přesně ten,“ přikývl Tucker Noe.

30

Lyman Mills by mohl sloužit jako dokonalý příklad amerického příběhu o úspěchu, jenže nebyl tak úplně Američan. Jenom tak vypadal. Narodil se britskému vojákovi, kterého degradovali, neboť odmítl bojovat s expedičním sborem v severním Rusku poté, co strávil tři roky ve francouzských a belgických zákopech. Mills se v dětství dostal jako přistěhovalec do Kanady. Jeho valnou většinu strávil v Halifaxu a poté v Torontu, kde jeho otec pracoval jako číšník a matka provozovala penzion.

V nekonečné řadě rozhovorů, které Mills během let poskytl, tvrdil, že si nepamatuje, že by se někdy chtěl stát něčím jiným než spisovatelem. Ze školy odešel brzy, dělal eléva v Toronto Star a poslouchal příběhy z předchozí války o Hemingwayovi a Callahanovi. Nakonec z novin odešel a připojil se k pobřežní stráži královského letectva. Létal a zamiloval se do čtyřsedadlového hlídkového hydroplánu Grumman Widgeon, menší verze obrovského dopravního letounu Pan Am Clipper, který v té době křižoval svět.

Po válce, ženatý a s dítětem na cestě, začal pracovat pro reklamní agenturu a specializoval se na inzeráty propagující alkoholické nápoje. Tak vznikla jeho první kniha, která se původně jmenovala Dozrát v dubu, ale nakonec ji přejmenovali na Etiketa. Zasvěceně v ní popisoval fungování velké palírny, která prosperovala po celé generace, i během prohibice. Zabrala sedm set osmdesát osm stránek jednoduchým řádkováním.

Když ji půl tuctu kanadských nakladatelství odmítlo s tím, že je příliš „jadrná“ a „syrová“ a je v ní příliš málo „sociálně pozitivní tematiky“, nastoupil Mills do nočního vlaku do New Yorku s dvoukilovým rukopisem v podpaží a prodal ho prvnímu nakladateli, kterého na Páté avenue potkal. Jeho editor měl jedinou připomínku – aby v budoucnu psal dvojitým řádkováním v zájmu zachování zraku všech, kdo něco podobného mají číst.

Tak začala raketová kariéra Lymana Millse, který zachycoval každodenní život a obyčejné lidi, od pracovníků pošty (Dopis) přes automobilové prostředí (Auto), stavebnictví (Věžák) po zbrojní průmysl (Zbraň). Jedna kniha ročně, rok za rokem, tři desetiletí příběhů vystavěných podle jednoduchého receptu: sex, dobrodružství, akce a spousta zajímavých informací spojených s napínavými zápletkami. Jeden kritik to shrnul následovně: „Lyman Mills není spisovatel, jenž by se zapsal do dějin, ale rozhodně vám v těchto horkých letních dnech zpříjemní pobyt na pláži.“ Recenze se mu vysmívaly a nikdo nepřiznal, že si ho kupuje v paperbackových vydáních, natožpak v pevné vazbě, ale nějak se mu dařilo prodávat miliony výtisků, v obou typech vazby, v pětasedmdesáti zemích světa a osmatřiceti jazycích. Napsal víc než třicet knih, které se okamžitě staly bestsellery, a všechny se dočkaly filmového nebo seriálového zpracování, v některých případech obojího. Ani při psaní nezapomněl na starou lásku a našel si milenku, JS996, kterou pojmenoval Daffy po kresleném kačerovi Waltera Lantze. Hydroplán Widgeon za druhé světové války kotvil v Nassau a Mills ho objevil na skládce v Miami. Opravovat starý hydroplán a vracet mu jeho původní podobu se během posledních pár let stalo jeho vášní. S manželkou Terry, dlouhá léta těžce nemocnou, létali Daffym do Karibiku.

Po Terryině smrti, den před strašlivým jedenáctým zářím 2001, to Lyman Mills zabalil. Přestože byl i v osmdesáti letech v perfektní fyzické kondici, oznámil spisovatel během rozhovoru, že mu ztráta ženy zlomila srdce a má prostě všeho, včetně psaní, dost. Odstěhoval se nastálo do svého domu na Hollaback Cay a na veřejnosti se už nikdy neukázal.

Hollaback Cay byl ostrov o rozloze jedenatřiceti hektarů, ležící dvaatřicet kilometrů na jih od New Providence. Měl vlastní velkou pláž a korálový útes, dvě cisterny na dešťovou vodu, 220 voltový solární generátor a přístav vybudovaný tak, aby odolal i hurikánu. Tam kotvily velké lodě a hydroplán Daffy.

Dům stál na idylickém vápencovém výběžku nízkého kopce nad malým přístavem s výhledem na moře. Vzhledem k Millsovým finančním možnostem byl dům skromný. Jednoduchý bungalov ve tvaru písmene U, s úzkým bazénem, krytou verandou a velkými oblouky, které otevírají dům do okolní krajiny. Stěny vymalované světlými barvami, na chladivé podlaze přírodní kámen, moderní nábytek. Všude kolem visela a stála umělecká díla – Picasso, Léger, Dubuffet, Georgia O’Keeffeová a mnozí další, samé originály nevyčíslitelné hodnoty. Místo, které nezabíralo umění, bylo vyhrazeno knihovnám nacpaným vším možným od úžasné umělecké biografie Rembrandtovo oko od Simona Schama po nejnovějšího Johna Grishama. Celou jednu stěnu velkého obývacího pokoje pokryla různá zahraniční vydání Milkových knih. Stály jich tam stovky.

Spisovatel seděl na dlouhé smetanové pohovce a upíjel ze sklenice ledový čaj, který mu donesl sluha Arthur, jenž se choval velmi britsky a měl překvapivě světlou pleť. Mills vypadal jako hodně opálená, trochu méně svalnatá verze Seana Conneryho, od lehce prořídlých bílých vlasů přes šedý plnovous po typické temně černé obočí. Na rozdíl od svůdného pohledu Conneryho hlubokých hnědých očí byly ty Millsovy jasně modré, jako moře, které se před ním vlnilo. Lišil se i jeho přízvuk. Žádné britsky korektní vyslovování hlásek, kanadské nosovky nebo americké protahování, jen plochá, nezařaditelná středoatlantská směs všech tří. Stejně jako jeho psaní, i jeho hlas, vlídný baryton, byl přívětivý, příjemný a inteligentní. V rozhlase by platil za skvělého moderátora. Na sobě měl khaki kalhoty, bílou bavlněnou košili s rozepnutými horními knoflíčky a modré mokasíny bez ponožek. Nic z jeho oblečení na sobě nemělo žádnou značku, všechno mohl klidně koupit v JCPenney.

„To je zajímavý příběh,“ prohlásil a odložil sklenici na velký bambusový konferenční stolek se skleněnou deskou, který stál před ním. Ležela na něm poházená aktuální vydání časopisů a knižní příloha nedělních New York Times z minulého týdne. Mills možná žil jako poustevník, ale pořád udržoval kontakt s okolním světem. „Jestli dovolíte,“ pokračoval, „musím říct, že jsem vám nevěřil ani slovo, dokud jste v souvislosti s Acosta Star nezmínili jméno Devereaux.“

„Nejsem si jistá, jestli vám rozumím,“ ozvala se Finn.

„Vteřinku,“ požádal je Mills. Zvedl se a odešel z pokoje. Za chvíli se vrátil s několika tlustými spisy v ruce. Posadil se a spisy položil na konferenční stolek.

„Během let se mě snažila převézt spousta lidí – sbíral jsem materiály na knihu a lidé mi bezostyšně lhali –, ale jednu věc měli všichni společnou. Nedokázali správně popsat detaily.“ Usmál se na ně z opačné strany stolu. „Kdysi se někdo zeptal Stephena Kinga, jak píše knihy, a on odpověděl, že ‚slovo po slově‘. Nikdy jsem neslyšel nic pravdivějšího. Všechno je to ve slovech, v podrobnostech – o fakta tolik nejde –, jde o detaily. Valnou část jedné dekády jsem strávil průběžným sběrem informací o Acosta Star. Dělal jsem na tom příběhu, když jsem pověsil psaní na hřebík. Chtěl jsem tu knihu nazvat Loď… jak jinak?“ znovu se usmál. Prolistoval jednu složku, zjevně znal její obsah nazpaměť.

„Když šestého září Star vyplula z přístavu v Nassau, plavilo se na ní tři sta dvacet pasažérů a sto dvacet devět členů posádky. Měla plout k San Juanu, potom ji čekalo Santo Domingo, a než se měla vydat zpátky do Miami, ještě Kingston na Jamajce. Byla to standardní vyhlídková plavba, kterou absolvovala již mnohokrát. Požár zapříčinil výbuch kotle. Osm členů posádky zemřelo na místě, další tři uhořeli o něco později. Zahynulo také čtrnáct pasažérů. Šest z nich se nikdy nenašlo. Jedním z nich byl Peter Devereaux. Nikdo, kdo by se mi snažil lhát nebo mě prostě jen tahal za fusekli, by tohle jméno neznal a netušil by, co byl zač. Navíc Devereaux byl vždycky můj oblíbenec.“

„Oblíbenec?“ zopakovala Finn.

„Spisovatel, který líčí historické události, i když jim dodává beletristický příběh, vždycky hledá díry, které by mohl zaplnit, chybějící dílky skládanky,“ vysvětloval Mills. „Tím byl Devereaux. Nalodil se v Nassau. To samo o sobě je dost zvláštní – většina lidí nastoupila na loď v Miami, v té době tu nebylo žádné opravdové letiště, ale když jsem se začal vrtat v jeho životním příběhu, zjistil jsem, že žádný nemá. Jakmile jsem se o něm pokusil zjistit něco, co by se týkalo období před tím, než začal působit na Kansaské univerzitě, dostal jsem se do slepé uličky. Jediná stopa, kterou jsem našel, vedla do Švýcarska a před tím snad ještě do Itálie. Od několika přeživších pasažérů, kteří se s ním na lodi setkali, jsem se dozvěděl, že mluvil italsky jako rodilý mluvčí. Podobnou ‚mezerou‘ byl ještě jeden z nezvěstných pasažérů. Jmenoval se Marty Kerzner a měl kanadský pas. Jenomže ten pas byl falešný. Pokud vezmeme v úvahu, že izraelské tajné služby svým agentům rády obstarávaly kanadské pasy, dal jsem si jedna a jedna dohromady a vyšly mi dvě: kvůli knize jsem z Devereauxe udělal italského válečného zločince, který byl osobně zodpovědný za smrt několika set etiopských židovských sirotků z Addis Abeby. Musím dodat, že je to jeden z příběhů, které je ještě třeba převyprávět. O italských válečných zločincích se toho moc nenapsalo. A z Martyho Kerznera jsem udělal Martina Coyneho, který je založen na skutečném vrahovi Mossadu, Mošem ‚Boogiem‘ Ja’alonovi.“ Věnoval jim další melancholický úsměv.

„Pěkně zamotané,“ zamumlal Hilts.

„Mluvil jste někdy s právním oddělením nějakého nakladatelství? Nebo s někým ze štábu Oprah? Musíte si krýt záda, pane, to mi věřte.“ Zasmál se, ale znělo to trochu hořce. „Celá léta jsem nenapsal žádnou knihu, ale stále ještě aspoň dvakrát týdně mluvím se svým agentem a s právníkem skoro stejně často. Neustále se se mnou snaží někdo soudit. Naposledy to byl jakýsi negramotný blázen z rybího trhu ve Fultonu. Měl za to, že se jeden z mých záporáků zakládá na jeho životním příběhu.“

„Co jste s tím udělal?“

„Můj právník navrhl tomu jeho, že pokud by byl jeho klient ochoten veřejně přiznat, že se dopustil některých činů, které spáchala moje záporná postava, mohl by soud vyhrát a dostat navrch dvacet let až doživotí ve věznici v Ossiningu.“

„Co myslíte, že se Peteru Devereauxovi doopravdy stalo?“ zeptala se Finn a přitáhla tak otěže spisovatelovu vyprávění, které začínalo odbíhat příliš daleko. „Myslíte, že on a Kerzner měli něco společného?“

Mills se znovu napil ledového čaje a opřel se o světlé polstrování gauče. „Vím jen, že oba měli dost nejasnou minulost a ani jednoho před příchodem hurikánu nezachránili a neodvezli na námořní základnu na Key Westu.“ Ukázal na složky ležící na stole. „Seznam mám přímo tady.“

„Co biskup Principe – je na seznamu?“

„Ano. Byl jedním z těch, kdo zahynuli při požáru.“

„Co myslíte, že se tam stalo?“ zeptala se Finn.

Starý spisovatel se dlouze, pomalu poškrábal na hlavě, jako kdyby se bál, že si vytrhne pár zbývajících pramínků vlasů, které mu na ní téměř neviditelně držely. „Předtím, než jste se tu, má drahá, vy a váš přítel objevili a zničili mi svými odhaleními celou zápletku, měl jsem za to, že jednoduše zahynuli během výbuchu nebo při následném požáru a někdo je prostě přehlédl. Ale teď si tím nejsem tak jistý.“

„Někdo přece musel pasažéry přepočítat,“ prohlásil Hilts. „Jeden by měl za to, že je to standardní bezpečnostní procedura.“

„Taky že byla,“ odvětil Mills. „Dlouze jsem po telefonu mluvil s kapitánem Acosta Star, Franciscem Crevicasem. Kontrolu provedl osobně. Část posádky prohledala všechny kabiny na každé palubě. Všechny spočítali. Řekl mi, že poté, co všichni opustili loď, zůstali v její blízkosti ještě víc než hodinu. Vyprávěl mi, že některé palubní desky rozžhavily plameny doruda a z trupu se ve velkých chuchvalcích odlupovala barva. Podle něj to nemohl nikdo přežít.“

„Kde se to stalo?“

„Dvaatřicet kilometrů jižně a mírně východně od Curley Cut Cays. To je cíp ostrova Andros. Podle kapitánova vyprávění vypukl požár přesně ve chvíli, kdy vyplouvali z oceánského Jazyka.“

„Co jsem vám říkal?“ ozval se Tucker Noe poprvé od chvíle, kdy přijeli.

„Kdybyste si odtud měli odnést jediné ponaučení,“ prohlásil Mills, „pak si zapamatujte, že Tucker Tarpon Noe má vždycky pravdu, že je to tak, pane Noe?“

„Maj recht. Jako dycky, maj recht, pane Mills,“ s úsměvem odvětil starý muž se schválně přehnaným bahamským akcentem.

Mills si pohrával s ledem v prázdné sklenici. „Položili jste mi spoustu otázek,“ řekl a podíval se na Finn. „Teď bych se rád ptal já.“

„Jen do toho,“ vyzvala ho Finn. Podívala se na Hiltse, který seděl vedle ní naproti bělovlasému spisovateli. „Nemáme co skrývat.“

„Jak jednou pravil nešťastný pan Lennon, všichni máme co skrývat,“ odvětil Mills. „To ale není podstatné. Můžete mi vysvětlit, proč by vás měl ten váš pan Adamson tak urputně pronásledovat? Jednou nebo dvakrát jsem se s ním setkal na nějaké koktejlové party nebo na charitativní akci. Nikdy na mě nepůsobil jako vraždící maniak. Jestli jsem to správně pochopil, tvrdíte, že je zapleten v jakémsi dávném nezákonném spiknutí, jehož součástí je i kradený předmět náboženského významu. Musíte uznat, že je to trochu přitažené za vlasy.“

„Rolf Adamson pochází z rodu nadmíru horlivých křesťanů,“ vysvětloval Hilts. „Z jeho pohledu je vše, co je učiněno ve jménu Krista, automaticky ‚správné‘.“

„Nadmíru horlivý křesťan,“ usmál se Mills, „zajímavé slovní spojení. Myslíte si, že to bere jako jakousi křížovou výpravu?“

„Šel do toho i Richard Lví srdce. Nejspíš to považuje za svého druhu odpověď na terorismus.“

„Zub za zub, tak nějak?“

„A oko za oko.“

„Imperialismus převlečený za sebeobranu?“

„Něco takového. My můžeme napadnout kohokoliv od Grenady po Afghánistán, ale jakmile někdo prolije byť jedinou kapku naší krve, je to terorismus.“

„Teď zabředáme do politiky,“ řekl s úsměvem Mills.

„Hodně by mě překvapilo, kdyby za tím vším politika nebyla,“ odvětil Hilts. „Velká moc, velké peníze, velká politika.“

„Adamson?“

„Proč ne?“ pokrčil Hilts rameny. „Využije takzvané Luciferovo evangelium jako politický nástroj, který mu může pomoct. Celá ta teorie, se kterou přichází, pracuje s přesvědčením, že Kristus strávil poslední dny ve skutečné zemi zaslíbené, tedy v Americe. Tahle definice by pravý vyvolený národ dělala z Američanů.“

„Pokud to zasadíme do správného historického období, museli bychom za vyvolený lid považovat nejspíš kmen Algonquianů, jestli tedy nemám mezery ve znalostech o původních obyvatelích.“

„Lidé z biblického pásu na jihu Států to takhle neberou,“ prohlásil Hilts. „Kristus byl Američan – docela solidní základ pro fundamentalistickou politickou stranu. Podle Adamsona je Luciferovo evangelium přesně to, co Bible postrádá: Kristovo učení jeho vlastními slovy.“

„A vy si skutečně myslíte, že tu jde o tohle?“

„Adamsonova minulost by tomu odpovídala, stejně jako jeho ambice. Navíc má peníze, aby to mohl uskutečnit. Máme tímhle směrem našlápnuto už od Reagana. Snaha vrátit Spojené státy jejich puritánským kořenům s hony na čarodějnice a vším kolem.“

„Pořád je těžké tomu uvěřit. Podle vás je do toho zapletený Hisnáwí. Libyjec, muslim. Jak si to vysvětlujete?“

„Stejně jako si vysvětlujeme Irán, Irák a dokonce i Venezuelu a Kubu. Ropa. Peníze. Obchod. Kdo ví? Adamson má spousty peněz a nedělá mu problém je utrácet. Z nějakého důvodu dostal povolení začít kopat v poušti a rozhodně za tím nebyla lokalizace pozůstatků koptského kláštera. Možná se chce Hisnáwí stát příštím libyjským diktátorem, až se mu podaří odstranit Kaddáfího. Musím dodat, že ten už docela solidně přesluhuje.“

„Zdá se, že to máte celé důkladně promyšlené,“ konstatoval Mills.

„Dost jsem si nad tím lámal hlavu,“ přitakal Hilts.

„A vy, slečno Ryanová, jakou v tom všem hrajete roli vy?“

„To kdybych věděla. Nejdřív jsem si myslela, že jsem se prostě jen ocitla ve špatné době na špatném místě. Teď si tím nejsem tak jistá.“

„Věříte tomu, co pan Hilts říká?“

„Jsem tu přece s ním. A Simpson se do toho zapletl kvůli mně nebo kvůli mému otci. Na všechny otázky jsem ještě nenašla odpovědi.“

„A domníváte se, že by se tyto odpovědi mohly nacházet na palubě Acosta Star?“

„Některé z nich. S jistotou vím jen to, že máme naspěch. Pasy, které používáme, nebudou platné věčně. Potřebujeme důkaz, který bychom mohli předložit úřadům. Cokoliv, čím bychom je přesvědčili, že nemáme nic společného s Vergadorovou vraždou. Loď je dalším krokem, to je jisté.“

„To, že Martin Kerzner s kanadským pasem a Peter Devereaux chybějí na seznamu zachráněných, podle mě není náhoda. V tom se s vámi shodnu, pane Millsi,“ usmál se na něj Hilts. „A myslím, že jste zatraceně zvědavý, jak to bylo.“

Spisovatel zvedl sklenici, vzal si do úst kostku ledu a rozdrtil ji na muže jeho věku překvapivě silnými zuby. Chvíli kousky cucal, pak je spolkl. Se zacinkáním odložil sklenici zpátky na stůl.

„Chtělo by to něco silnějšího než ledový čaj s citronem,“ zazubil se a ohlédl se přes rameno. Jako kouzlem se u něj objevil sluha Arthur.

„Ano, pane?“ zeptal se.

„Máme v lednici nějaké kaliky, Arthure?“

„Zajisté ano, pane.“

„Tak co kdybys nám jich pár přinesl?“ vyzval ho Mills. „Pak se můžeme tady s mými novými přáteli pustit do práce.“

31

Hydroplán letěl nízko nad tmavými, sytě modrými vodami Karibiku rychlostí něco málo přes sto uzlů. Trup letadla připomínající loď se vznášel jen sto padesát metrů nad klidnou ubíhající hladinou. Obloha nad vysoko posazenými křídly byla téměř jako vymetená, horizont před nimi vypadal jako ostrá, nehybná čára, kromě tmavého bouřkového mraku daleko na západě.

Dva Daffyho velké motory Lycoming naplňovaly kabinu monotónním řevem a vypadalo to, jako by letadlo letělo samo. Hiltsovy prsty se obstarožního kniplu téměř nedotýkaly, volnou rukou jen občas sáhl na tlačítka a přepínací knoflíky nad hlavou, aby upravil nastavení. Před hodinou a půl vzlétli z Hollaback Cay a mířili na jih přes oceánský Jazyk.

Většinu týdne strávili přípravami na ponor k Acosta Star. Pendlovali mezi Hollaback Cay a Nassau a dávali dohromady vybavení, k němuž patřily svítivě žluté potápěčské přístroje s uzavřeným okruhem značky Inspiration, které ležely v nákladním prostoru za nimi. Zašli do knihovny a muzea na ulici Shirley Street a probírali se archivem novin Nassau Guardian, hledali informace o Acosta Star a podrobnosti o jejím ztroskotání, k němuž došlo před téměř padesáti lety. Strávili také hodně času s Tuckerem Noem, zapisovali si údaje o místě, kde se budou potápět, a probrali se i soukromou sbírkou map Lymana Millse. Podle rad starého rybáře by neměli mít problém loď najít, pokud budou vědět, co hledají. Ze starého majáku určil její přibližnou polohu. Vrak lodi byl sice třiadvacet hodin denně schovaný v závětří korálového útesu, ale samotný útes poskytoval několik ukazatelů, které byly vidět ze vzduchu a jež jim umožní určit lokaci lodi s přesností na pár stovek metrů. Podle Noeových odhadů jim k tomu, aby se dostali na hlavní palubu lodi, bude stačit ponor do zhruba dvanácti metrů.

Lyman Mills během let sestavil úctyhodnou sbírku memorabilií z Acosta Star, včetně starých brožurek o výletní plavbě, jízdních řádů, seznamů pasažérů, technických nákresů lodní konstrukce a půl tuctu alb fotografií cestujících, kteří se na lodi v průběhu její existence plavili. Jako jedna z nejužitečnějších se ukázala podrobná kniha výstřižků, která kdysi patřila Paulusi Boegartsovi alias Paulu Bogartovi, jak si rád nechával říkat. Napůl Holanďan, napůl Američan měl s touto lodí tak či onak něco společného téměř po celou dobu její existence. Všechny tyto informace Finn, Hiltsovi, Lymanu Millsovi a Tuckeru Noeovi pomohly, aby během několika dní a nocí sestavili plán, jak proniknout do potopeného plavidla.

Výletní loď Acosta Star byla největším plavidlem, jaké se kdy v Karibiku potopilo. Dvě stě třicet metrů dlouhá loď s tonáží třicet sedm tisíc tun byla o pětačtyřicet metrů delší a její tonáž o tisíc osm set tun větší než její největší konkurence Bianca C, která se potopila u grenadského pobřeží. Podle standardů potápění k vrakům byla Acosta Star nestvůra, a jako ke každé jiné nestvůře, i k ní bylo zapotřebí přistupovat opatrně, bedlivě a s velkou dávkou respektu. Na třicet metrů široké lodi dlouhé jako dvě a půl fotbalového hřiště byste zabloudili i v pravé poledne s palubním plánkem v ruce. Po padesáti letech a třicet metrů pod hladinou v podmořském šeru bude její vnitřek temný a nebezpečný. Stal se z ní labyrint obrostlý korálem a plný ostrých rohů.

Samotný ponor nebyl teoreticky žádný neřešitelný problém. Mořské dno se v těch místech nacházelo třicet metrů pod hladinou křišťálově čisté vody a bylo snadno dosažitelné dokonce i pro amatérské potápěče. Výbava, kterou sehnali, jim oproti obyčejným láhvím ztrojnásobí dobu, kterou mohou strávit pod vodou – víc než tři hodiny –, a díky neustálému mísení kyslíku s dusíkem navíc ušetří čas, protože před vynořením nebudou muset projít dekompresí. Budou mít celoobličejové masky se zabudovanými přístroji Buddy Phone od firmy Ocean Technology, díky kterým se pod vodou snadno domluví. Zároveň s sebou ponesou nejlepší dostupné ruční svítilny a další baterky připevněné na kyslíkových láhvích. Dokonce se jim podařilo sehnat i přenosný magnetometr GEM, který jim vrak najde, označí ho a okamžitě poskytne jejich navigačnímu systému přesné souřadnice.

Podle seznamu cestujících patřila biskupu Principoví kajuta Gelderland Delux Suit na palubě označené jako horní promenáda. Pierre DeVaux alias Peter Devereaux dostal kajutu A-305 jedno poschodí pod hlavní palubou na levoboku zhruba pětačtyřicet metrů od přídě lodi a dvě patra pod biskupem Principem. Podle toho, jak prý šla loď ke dnu, měla by teď Devereauxova kajuta směřovat do širého oceánu. Martin Kerzner, údajný agent izraelské tajné služby cestující na falešný kanadský pas, měl kajutu B-616 na patře pod Devereauxem na pravoboku, natočeném nyní ke korálovému útesu. Aby se dostali z jedné kajuty do druhé, budou muset proplavat do trupu lodi jedním z hlavních průlezů, které vedou do centrálního foyeru Acosta Star a nachází se na obou stranách lodi. Odtamtud se dostanou na schody vedoucí z foyeru k apartmá biskupa Principa na horní promenádě, potom dolů na palubu A, kde je kajuta Devereauxe. Pokud by to bylo potřeba, mohou po schodech splavat dolů na palubu B.

Pokud trosky zavalily schody, měli dvě alternativní cesty: dolů po kajutních schůdcích lodního hospodáře nebo mohli využít jednu ze dvou starých výtahových šachet na pravé a levé straně vstupní haly. Teoreticky to měla být procházka růžovým sadem.

„Uvědomuješ si, že čistě realisticky je tohle všechno naprosté šílenství?“ zeptal se Hilts. „Nikdy ses k žádnému vraku nepotápěla.“

„Potápěla jsem se bez dýchacího přístroje v cenotách v džungli v Quintana Roo. Šedesát metrů,“ odpověděla Finn. „Jak dlouho vydržíš bez nadechnutí ty, Hiltsi?“

„O to tady nejde,“ přerušil ji pilot.

„Ale jde. Potápěla jsem se s přístrojem, zvládám se ponořit do nějakých pětasedmdesáti metrů, a navíc mám za sebou jeskyňové potápění, které je minimálně tak náročné jako vrakové ponory, to moc dobře víš.“

„Je to příliš nebezpečné.“

„Pro ženu? To se mi tu snažíš říct?“ vyštěkla Finn.

„Ne, samozřejmě že ne, ale…“

„Žádné ale.“

„Budu potřebovat někoho na hladině.“

„Budeš potřebovat někoho pod ní. Je to základní pravidlo, víš to moc dobře: nikdy se nepotápěj sám.“

„Tohle není žádný pečlivě očištěný turistický vrak, Finn. Nebude mít na nebezpečných místech zastřižené drápy. A Tucker navíc říkal, že tu jsou i žraloci. Tygří. To jsou fakt zákeřné bestie.“

„Proto sis s sebou vzal žraločí repelent a dvě harpuny. Hiltsi, klid. Já se o sebe dokážu postarat. V Roo jsem se musela vypořádat s hady tlustými jako tvoje ruka a pavouky velikosti talíře. A to ani nemluvím o kousavých mravencích a opravdu odporných škorpionech. Zachovej klid, prodloužíš si život,“ uklidňovala ho.

„Dobře,“ zamumlal, ale nezdálo se, že by byl klidnější. Finn se podívala ven bočním okénkem letadla. Znovu se přistihla, že uvažuje, proč se vůbec k ponoru chystají. Šance, že na palubě po téměř padesáti letech něco najdou, byla téměř nulová. Když se nad tím zamyslela pořádně, co vlastně doufali, že objeví? DeVaux nebo Devereaux zjevně přišel na něco, co podle něj dokazovalo, že se Luciferus Africanus nějak dostal z Libyjské pouště do vnitrozemí Spojených států a nejspíš s sebou odnesl Luciferovo evangelium.

Pokud s sebou tajemný mnich nevzal artefakt samotný, aby jím dokázal pravdivost svého tvrzení, nebo nedal jasné instrukce, kde jej mohou najít, neposunou se nikam. Rolf Adamson a jeho lidé na ně hodili Vergadorovu vraždu, aby zamaskovali pravdu o Pedrazziho násilné smrti v poušti a znevěrohodnili vše, co by Finn s Hiltsem mohli úřadům říct o Devereauxově objevu. Bez evangelia nebo alespoň klíče k tomu, kde se nachází, nebudou mít žádný důkaz o motivu, který Adamsona vedl k vraždě Vergadory a útoku na ně.

Pokud z ponoru nic nevzejde, nezbude jim než odjet do Lawrence v Kansasu a tam se pokusit vypátrat, co vlastně Devereaux objevil. Je možné, že po sobě zanechal nějakou stopu na univerzitě ve Wilcoxově muzeu antického umění, ale od té doby už přece jen uplynula spousta času. Ta naděje byla opravdu nepatrná.

„Zkontroluj GPSku,“ vyzval ji Hilts a vyhlédl okénkem. „Už bychom tam měli být.“

Finn se podívala na displej malé krabičky připevněné na její straně kokpitu: 22°25’S, 77°40’Z. Sdělila údaje Hiltsovi.

„Pak jsme na místě,“ oznámil jí Hilts. „Dívej se, jestli neuvidíš maják.“

A najednou tam byl, kilometr a půl od nich, tlustá bílá čára tyčící se proti nebi. Stál na kusu korálového útesu ne delšího než sto metrů. Závětrná strana mizela pod hladinou příbojových vln a pěny, které označovaly hranici korálového útesu. Samotný útes se táhl dál, mírně se stáčel a příbojové vlny naznačovaly, že ještě další kilometr míří přímo na západ ke kubánskému pobřeží. Hilts věděl, že letět o sto padesát metrů výš, viděli by nějakých osmnáct devatenáct kilometrů vzdálené kubánské břehy. Nebylo to zrovna uklidňující pomyšlení, i když měli bahamské výsostné označení a praštěného barevného kačera na čumáku letadla. Daffy na kubánské MIG-23 vybavené laserem naváděnými raketami vzduch-země velký dojem neudělá. Matně si vybavoval, čím je plnili. Zhruba tři sta dvacet kilo vysoce výbušné třaskaviny. V každé.

„Sletím trochu níž,“ sdělil Finn nervózně.

Finn sledovala, jak se před nimi třpytí sluncem zalitá vlnící se hladina oceánu. Hilts udržoval konstantní rychlost sto třicet kilometrů v hodině, mírně sklopil čumák letadla a snesli se až k vodě. Pokračovali dál stejnou rychlostí, dotkli se hladiny, plováky s téměř neznatelným trhnutím prořízly vršek nejvyšších vln.

Původní klepání a otřesy se proměnily v rachocení připomínající haldu pálících samopalů, potom přešly v tlukot tisíce pěstí a kladiv, jak plováky narážely na hladinu. Pak se křídla, jež je před chvílí nadnášela, vzdala a přestala je tahat vzhůru. Hilts zastavil motory a Daffy se usadil na vodě. Po krátkém letu se z labutě zase stalo ošklivé káčátko. Hilts zatáhl směrovku a lehce zatlačil knipl doleva, otočil letadlo a nasměroval je blíž k malému ostrůvku.

„Měj oči otevřené a hlas jakkoliv zčeřenou hladinu nebo známky útesu,“ vyzval pilot Finn. Otáčeli se, dokud neměli maják přímo před sebou. Vysoký bílý sloup na slunci jasně zářil, jeho vrcholek zdobila menší sytě červená věžička, z níž zářilo světlo. Zhruba dvacet metrů napravo od trochu omšelé spodní části majáku stála chatrč bez oken. Zdi malého přístřeší zářily jasně bílou a střecha terakotově červenou. Když dopluli o nějakých dvacet metrů blíž, spatřili rovnou hnědošedou linii mola z hrubého betonu. Ve vodě byla jasně vidět čára mezi hlubokým oceánem a světle zelenomodrými mělkými vodami nad korálovým útesem. Jestliže Acosta Star ležela hned vedle útesu, jak tvrdil Tucker Noe, měli by ji už vidět, tedy pokud zrovna nebyli přímo nad ní.

„Jak blízko se dostaneme?“ zeptala se Finn.

„Jen na mělčinu, aby se měla kotva do čeho zakousnout. Widgeon má velmi mělký ponor, ale nechci nic riskovat. Na břeh se můžeme dostat v nafukovacím člunu.“ V balíku připomínajícím kufr byl sbalený třímetrový potápěčský člun Aquastar s odděleným závěsným motorem na baterie o výkonu deseti koňských sil.

Vypnuli motory a snadno doklouzali k pobřeží, slabý vítr jimi lehce pohupoval. Finn vklouzla do nákladového prostoru, otevřela dvířka a zvedla kotvu. Na Hiltsovo znamení vyhodila dvouramennou kotvu ven a začala odvíjet lano. Kotva se čistě zabořila ve čtyřiapůlmetrové hloubce a Finn přivázala lano na oporku. Daffy se otočil po větru a lehce se pohupoval na hladině. Dvacet minut poté už uháněli ke břehu ve člunu, který nafoukli elektrickou pumpičkou, s malým přívěsným motorem připevněným ke gumové zádi.

„Vyvrženi mořem na pustý ostrov,“ prohlásil Hilts, když dorazili ke břehu ze zkamenělého korálu, a vyskočil na úzkou pláž z křemičitého písku.

„To těžko,“ zasmála se Finn. Písek pod jejíma nohama byl až nepříjemně horký, a i když měla na očích sluneční brýle, mhouřila oči. „Podle map jsme necelých pětadvacet kilometrů východně od Kuby a nedaleko jedné z hlavních lodních tras u Jižní Ameriky.“

„Kazíš mi romantické představy,“ zakvílel melodramaticky Hilts. „Ostrov, pražící slunce, krásná žena… co víc by mohl chlap chtít?“

„V prvé řadě vrátit se zpátky na zem, pak přinést vodu, zbytek potápěčské výstroje a magnetometr, které zůstaly v nákladovém prostoru letadla. Musíš se k němu vypravit ještě jednou,“ poučila ho s úsměvem.

„A co ty?“

„Já jsem krásná žena, zapomněls? Myslím, že se půjdu porozhlédnout kolem, a pak počkám na velkého muže, až nám uloví oběd.“

Další hodinu uspořádávali věci. Chatrč byla malinká a špinavá, plná harampádí, které tam zůstalo po předchozích hostech, mezi nimiž nechybělo několik kubánských námořníků, jež prozradily nápisy Viva Fidel vyškrabané do zdi. Skupina haitských uprchlíků, jejichž loď tu ztroskotala, nechala na zdech křídou napsané vzkazy ve francouzštině a vysušené ostatky kočky. Na podlaze se válelo všechno možné od popela dávno vyhaslého ohně po hodně starý výtisk časopisu Fortune, který přinášel reportáž vychvalující manažerský styl firmy Enron v době před skandálem. Finn našla obrovskou prázdnou krabici od nigerijských kondomů Fele-Fele a čtyřbarevnou brožurku Buff Divers, nudistické potápěčské společnosti, jejíž ředitelství sídlí v Katy v Texasu.

„Řekla bych, že už tu před námi někdo byl,“ prohlásila Finn a listovala brožurkou.

„Křižovatka světa,“ přitakal Hilts, táhl za sebou potápěčskou výstroj a nakrčil nos, když ho do něj uhodil slabý zápach mrtvého mourka v koutě. „Jestli budeme mít čas, vyklidím to tu.“ Při prohlídce ostrova Finn zjistila, že maják je zamčený. Žádný strážce majáku tu nežil, takže byl buď automatický, nebo mimo provoz. Petlice na dveřích vypadala docela nově a zdálo se, že dřevěné části někdo udržuje, takže sázela spíš na automatické ovládání.

„V noci tu může být docela chladno,“ ozval se Hilts. „Možná bychom měli přespat v letadle.“

„Radši bych se utábořila na pláži,“ řekla Finn. „Máme spacáky.“

„Jak chceš,“ pokrčil pilot rameny. Bylo zřejmé, že se mu ta představa nelíbí.

„O co jde, máš strach z divočáků, nebo co?“ zeptala se Finn.

„Daffy je naše jediná cesta z tohohle kusu korálu, rád bych u něj zůstal tak blízko, jak je to jen možné, nic víc.“

„Z Libye je to sem pořádný kus cesty,“ odvětila Finn.

„Myslíš, že na nás Adamson zapomněl?“ houkl na ni Hilts. „Zavraždili Vergadoru v jeho domě a nás se snažili zabít v Paříži. Tihle lidé to myslí vážně.“

„Po čem vlastně jdou? My přece nenašli žádný poklad ani nic podobného.“

„Kdybych si měl na něco vsadit, tak na tu věcičku, co máš pověšenou na krku,“ odpověděl Hilts a ukázal na Luciferův medailon. V klenotnictví v Nassau si na něj koupila řetízek

„Zabíjet pro tohle?“ ušklíbla se a zabodla prst do medailonku velikosti stříbrného dolaru.

„Zabíjet pro jeho význam. Slyšela jsi starého rabína v Itálii. O Luciferu Africanovi a jeho legii se toho během let hodně naspekulovalo, ale tohle je první skutečný důkaz. Podporuje to Adamsonovu teorii, nebo on si to alespoň myslí. Minimálně by to mohlo vyvolat určitý zájem, možná nějaké vědecké soupeření, a myslím, že je ochoten zabíjet, aby tomu předešel.“

„Myslíš, že je až takový cvok?“

„Zdá se, že je to u nich dědičné. Schuyler Grand trval na tom, že Franklin Delano Roosevelt je žid, komunista a antikrist, vše v jednom. Skvělý počátek nové politické dynastie.“

„Mám hlad. Co jsi nám chytil k obědu, ó veliký lovče?“

„Tu máš,“ odpověděl. Sáhl do chladicí tašky u svých nohou a hodil Finn balíček omotaný fólií. Chytla ho, posadila se na kraj pláže a rozbalila ho.

„Burákové máslo?“

Hilts si sedl vedle ní a podal jí orosenou plechovku kaliku. Otevřela ji a usrkla ledového piva chutnajícího po medu.

„Arthur nám chtěl připravit něco exotického s koriandrem a kiwi. Přišlo mi, že se burákové máslo bude hodit víc.“

„Americký toastový chleba, to je bezvadné. Překvapuje mě, že ho měl.“

„Nejen tebe. Arthur tvrdí, že je to jedna z ‚bláznivých libůstek‘ jeho pána. Mills evidentně trvá na vaječných sendvičích z amerického toasťáku a jedné konkrétní majonézy. Arthur z něj šílí.“

„Nedivím se mu,“ prohlásila Finn a znovu se napila piva.

„Je mu osmdesát šest nebo tak nějak. Nezdálo se, že by ho něco bolelo.“

„Kvalitní geny.“

„Mám takovou teorii,“ sdělil jí Hilts a ukousl kus sendviče, zamyšleně ho žvýkal a díval se směrem ke korálovému útesu. „Zdravá strava je jako chiropraxe. Jakmile je vyzkoušíš, začneš na nich být závislá a skončíš s nimi v určité podivné symbióze. Úplně stejně to mají lidé, co věří na magnety, krystaly, klystýry a feng-šuej. Nejlepší je držet se od nich co nejdál, jinak to chytneš jako nějakou chorobu.“

„A ty tvrdíš, že Rolf Adamson je blázen,“ zasmála se Finn.

„Já si jen myslím, že posedlí, hodně bohatí lidé, kteří se soustředí jen na jediný cíl, mohou být nebezpeční. Začnou věřit tomu, že když si oni myslí, že je něco pravda a skutečnost, je to tak. Senátor William Fulbright to jednou nazval arogancí moci.“

„A jak se tomu tedy máme postavit?“ zeptala se unaveně Finn. „On má všechno, my nic.“

„Ve stejném projevu citoval Fulbright staré čínské přísloví: ‚V mělkých vodách se drak stane kořistí krevety.‘“ Pokrčil rameny. „Mluvil o Vietnamu a zranitelnosti Američanů ve válce, kterou jsme neuměli vybojovat, ale možná platí to samé i v tomhle případě. My dokážeme věci, které Adamson nezvládne. Umíme létat pod radarem, zatímco on je vždycky středem pozornosti.“

„Jenom se mě snažíš povzbudit a zároveň změnit téma.“

„Nejsem si jistý, jestli vůbec vím, jaké bylo téma.“

„Tvoje sympatie vůči tomuhle toastovému chlebu, který je mimochodem příšerný.“

„No, všichni jsme nevyrůstali v celozrnném království v… kdeže to bylo, v Columbusu?“

„Přesně tak,“ přikývla. Zadívala se na moře a pak se otočila k Hiltsovi s vážným výrazem ve tváři. „Co si to tu namlouváme? Půl století potopená loď, důkazy čehosi, co je pro zbytek světa jen mýtus? Proč právě my, když nikdo nenašel během posledních dvou tisíc let vůbec nic?“

„Znal jsem chlápka, který si pořád kupoval výherní losy. Říkal jsem mu, že je cvok, že pravděpodobnost mluví proti němu, že nemá nejmenší šanci. Vůbec ho to nerozházelo. Víš, co mi na to odpověděl? Řekl mi: ‚Někdo vyhrát musí, a když nehraješ, nemůžeš vyhrát.‘ Měl pravdu.“

„Vyhrál někdy?“

„To netuším,“ usmál se Hilts. „Ale jde o to, že mohl. Byl na hřišti, nestál za postranní čárou. Byl to hráč. Stejně jako my.“

„Jsi romantik, Virgile, nevyléčitelný romantik.“ Naklonila se a políbila ho na tvář. Zamrkal a zrudl.

„Hilts,“ opáčil. „Prostě jenom Hilts.“

Dojedli a naložili magnetometr do nafukovacího člunu.

„Zdá se, že víš, co děláš,“ prohlásil Hilts, když ji sledoval, jak rovná vybavení do člunu.

Odbyla ten kompliment pokrčením ramen. „Používala jsem to už dřív na matčiných vykopávkách v Mexiku a Belize, většinou na souši. Vlastně to není o nic složitější než obyčejné detektory kovu.“

Poodjeli s lodí ke kraji útesu, otočili ji a vydali se souběžně s malým ostrůvkem. Drželi se vedle klikaté čáry světlé vody, která označovala část útesu, u níž se, alespoň podle Tuckera Noea, potopila Acosta Star. Při první cestě kalibrovali magnetometr, který táhli za sebou, a započítali přítomnost widgeonu. Po stejné trase se vrátili zpět. Až podezřele snadno se jim podařilo najít to, co hledali. Cinknutí ve Finniných sluchátkách bylo skoro ohlušující.

„Víš to jistě?“ zeptal se Hilts.

„Je to něco velkého. Buď měl Tucker Noe pravdu a je to Acosta Star, nebo to bude pozůstatek kubánské raketové krize.“

„Není to organické?“

„Ne, pokud není útes ze železa místo z korálu,“ odvětila a zavrtěla hlavou.

Hilts vyndal přenosnou GPSku od Garminu, kterou jim půjčil Mills. Přečetl si přesné údaje o jejich poloze a potom vyhodil olovnici, aby si udělal představu, jaká je pod nimi asi hloubka. Lano se zastavilo na zhruba patnácti metrech.

„Jak to, že je tu tak mělko?“ zeptala se Finn. „Víme, že tu před námi byli jiní potápěči – nudisté z Katy v Texasu. Určitě by si něčeho takhle velkého všimli.“

„Anebo ne,“ odvětil Hilts. Ukázal na lonži, kterou proud táhl na sever a snažil se mu ji vyrvat z ruky. „Jsme na samotné špici útesu a je tu docela silný proud. Jsme skoro u kanálu. Sportovní potápěči se takhle daleko nevydávají, pokud nehledají něco konkrétního.“

Vlnky, které narážely do boku nafukovacího člunu, byly studené. Finn se podívala nad sebe. Slunce mířilo k západu, snášelo se nad Kubou, bylo pozdě odpoledne. Na ponor zbývalo ještě dost světla, ale ne na dlouho. Skoro hodinu jim bude trvat, než se oblečou a připraví, a už takhle mají za sebou náročný den. Ponořila ruku do tropických vod. Pod jejími prsty tiše čekal vrak obrovské lodi. Půl století ve vlnami rozervaném, korálem obrostlém trupu skrýval svá tajemství. Podívala se k jihu. Houstl tam stříbrošedý pruh. Na dalekém horizontu se kupily bouřkové mraky.

„Zítra?“ zeptala se Finn.

„Zítra,“ přitakal Hilts. „Jestli vydrží počasí.“

32

Vrak našli v hloubce sedmnácti metrů. Spouštěli se podél kotevního lana, které drželo jejich nafukovací člun, aby ho silný proud neodnesl bůhvíkam. Hliníková kotva se zahákla do změti kabelů na jeřábech, které dříve nesly záchranné čluny na pravoboku. Vrak ležící v zelenomodrých vodách byl masivní, měl tvar obrovského torpéda a tmavý trup jasně kontrastoval s bílým pískem na dně. Zdálo se, jako by se táhl donekonečna, záď zaražená do útesu, příď obrostlá chaluhami a krunýři podmořských živočichů se lehce zabodávala do písečného svahu směrem ke kanálu. Vrak byl nahnutý, příď nakloněná dolů, střední část a záď nedotčené, ale lehce se nakláněl stranou. Když se na vrak dívali od spuštěného kotevního lana, pochopili, proč zůstal tak dlouho neobjevený. Vysoko nad sebou měli zčeřenou hladinu hned vedle cípu útesu. Počasí se přes noc zhoršilo a vypadalo zlověstně, ale rozhodli se to risknout a potopit se.

Hilts ukázal nad sebe a Finn uslyšela v malém reproduktoru jeho elektronicky znějící hlas. „Když se potopila, muselo ji to při hurikánu hodit na útes,“ řekl. „Během let vytvořil příliv a proud tenhle převis.“

Finn viděla, na co ukazuje. Vypadalo to, jako by voda vytvořila postel, do které si mohla potopená loď zalézt. Korálový útes vrhal dlouhý široký stín, díky němuž zůstávala skrytá. Cítila, jak vlna trhla dýchacím přístrojem na jejích zádech. Díky odlivu se s tím dalo snadno bojovat, ale věděla, že později to bude náročnější.

„Pojďme na to,“ prohlásila. Byli vzhůru od úsvitu, plánovali ponor nad nákresy paluby. Vzhledem k tomu, jak loď vypadala, předpokládali, že horní nástavba na palubním přístřešku, hlavní promenádní paluba, člunová paluba a promenádní paluba se slisovaly jedna do druhé, když se plavidlo potopilo. Podobně jako hroutící se budova je zničila váha dvou obřích komínů, které se při katastrofě zlomily. Podle zpráv mělo dojít k výbuchu v kotelně, ale podle zkroucených plechů a trupu byla utržená příďová část.

„Dokážeš říct, kde teď jsme?“ zeptala se Finn. Pomalu se v teplé vodě otočila a přejela pohledem velký trup lodi odshora dolů. Zátěžový opasek ji držel na místě a modrozelené oceánské vody ji i díky němu nenadnášely k hladině. Pomalu pohybovala rukama vpřed a vzad, což stačilo na to, aby se udržela ve svislé poloze. Hádala, že se ocitli v místech, kde dříve stával přední komín, někde na půli cesty mezi ním a příďovým stěžněm.

„Měli bychom být kousek za kapitánským můstkem,“ odpověděl Hilts.

„To znamená, že bychom měli plavat k zádi,“ prohlásila. „Podle plánů byla hlavní lodní lávka a hala osmačtyřicet metrů od přídě.“

„O patnáct metrů dál,“ spočítal Hilts a přikývl. Odepnul z vesty výstražné světlo Sea Marshall Diver, připevnil je na kotevní lano a rozsvítil. Kdyby se jeden z nich musel vrátit nebo kdyby se výrazně zhoršilo počasí, blikání a vysokofrekvenční zvuk o kmitočtu sto jednadvacet megahertzů, které zařízení vysílalo, by je dovedly zpátky ke kotevnímu lanu.

Pomalu plavali k okraji zhroucené paluby. Finn se najednou zarazila, když si uvědomila, že se dívá do hloubky pod sebou na dno oceánu, kde mizel trup lodi. Z té velikosti se jí skoro točila hlava. Dokonce i pod vodou, kde nemohla přes lodní zábradlí přepadnout, cítila závrať.

„Je to síla,“ prohlásil Hilts, který vedle ní šlapal vodu.

Přikývla a dlouhými klidnými záběry rukou a nohou, aby nečeřila kal, kopírovala linii boku lodi. Klouzala dolů podél trupu, rovnoměrně dýchala a byla ráda za celoobličejovou masku a fakt, že nemusí tisknout v zubech náustek. Zvláštní pocit v ní vyvolávalo jen to, že od ní k hladině nestoupaly žádné bublinky. Byla zvyklá na neustálé tiché syčení přístroje a bublinky, jež se kolem ní uvolňovaly a vytvářely dojem, že plave ve vroucí vodě. Tentokrát ji obestíralo jen lehce klaustrofobické ticho. Na druhou stranu se jí díky tomu dařilo téměř bez povšimnutí proplouvat mezi hejny malých i velkých ryb. V dálce spatřila skupinku stříbřitých barakud plovoucích typickými trhavými pohyby, ale nevšímala si jich. Věděla, že pověst ryb se zuby jako jehly stála spíš na jejich vzhledu než skutečné nebezpečnosti. Ve výjimečných případech, kdy dravé ryby napadly člověka, za tím býval nějaký lesklý šperk nebo jasně svítící hodinky, které upoutaly jejich pozornost.

Klesala hlouběji, vnímala, že Hilts zůstává kousek za jejími ploutvemi a plave bokem vedle ní. Pohled měla přibitý vlevo na plátech paluby porostlých mořskou trávou a vilejšem. Vlny nabírající na síle neustále pohupovaly vrakem vpřed a vzad jako mávající prsty. Do dálky ubíhala pravidelná řada okének, vesměs neporušených, tlusté sklo pokryla vrstva kalu a řas. Kajuty za okny působily temně a nepřátelsky. Loď byla mrtvá, dokonce ani duchové tu neměli své místo. Tohle nemělo nic společného s Titanikem a jeho přeludy tisíců cestujících vznášejících se kolem. Vedle nich ležel na mořském dně vypálený vrak.

„Támhle,“ ozvala se Finn, zastavila se a ukázala dolů před sebe. V boku trupu zela tmavá díra. Měla tvar téměř dokonalého čtverce, hrany otupil hustý nános mořských řas. „Hlavní průchod, je otevřený.“

„Tamtudy museli vyvést cestující, dokud měli ještě čas. Snadno se odtamtud dostali do záchranných lodí.“

Jak Finn, tak Hilts byli vybavení dvěma silnými svítilnami. Jednu baterku měli připevněnou na dýchacím přístroji a druhou připnutou na opasku. Obě fungovaly na baterie, které vydržely téměř dvě hodiny. Rozsvítili je a vchod se náhle ocitl v záplavě světla. Noc předtím se domluvili na tom, kdo jak poplave, takže to nepotřebovali znovu probírat. Protože Finn byla menší, poplave první Hilts a bude jim hledat nejlepší cestu. Když se někam vejde on, je jasné, že to zvládne i Finn. Ta má na starost hlídání času, pravidelně bude kontrolovat potápěčský počítač, který jí visel na vestě. Uvnitř lodi by se snadno mohli dostat tak daleko, že by se nestihli vrátit na hladinu. Bude na ní, aby zavelela k návratu bez ohledu na to, jak blízko by mohli být cíli.

„Shora dolů,“ prohlásil Hilts. „Začneme s vatikánským hochem.“

„Augustus Principe, biskup. Horní promenáda. Gelderland Suit. Kajuta číslo dvacet sedm,“ zopakovala informace Finn, sáhla dolů, zvedla počítač, který se jí houpal na vestě, a nastavila odečet času. Přístroj nahlas zapípá, až uběhne polovina zadaného času – což bude signál k návratu, ať se bude dít cokoliv. „Jdi na věc.“ Pustila počítač. Hilts vyrazil, snažil se plavat co nejúsporněji, aby co nejméně vířil kal, který se na palubě usadil. Jednu ruku měl nataženou před sebou a komíhal ruční svítilnou vpřed a vzad. Finn plavala za ním o kousek výš. Snažila se přizpůsobit své tempo jemu.

Tři metry od vstupu se vnitřek změnil v hromadu suti, hnijícího dřeva, kovu a spoustu čehosi, co mohlo kdysi být stohem záchranných vest, teď z nich však zbyla jen vrstva černého bahna, které poskytlo životní prostor půl tuctu druhů chaluh a hlubokomořského podrostu. Ve světle Hiltsovy svítilny Finn viděla, že tu kdysi stály vstupní dveře, které se otevíraly na středovém závěsu.

Hilts plaval dál. Finn ho následovala dovnitř do chodby uprostřed lodi. Před nimi se objevilo hejno malých třpytivých rybiček a rychle se v kuželu světla rozprchlo. Řasy plující ve vodě lehce zamlžovaly svoje okolí. Finn spatřila na zdi sérii hliníkových ornamentů, které pokrývala vrstva kalu, ale přesto bylo stále možné rozeznat, co ztvárňovaly. Každý symbol představoval jedno znamení zvěrokruhu. V jednom z Milkových fotografických alb viděla, jak původně vypadaly. Kdysi dávno byly stěny obložené dřevem a na podlaze ležel jakýsi druh teflonové dlažby. Všechno ale už dávno zmizelo a zanechalo po sobě jen tmavou, nezdravou vegetující slupku. Nalevo se v kuželu světla objevily kanceláře vrchního stevarda a lodního hospodáře. Noc předtím zvažovali, že by se do hospodářovy kanceláře podívali, nakonec ale tuto možnost zamítli. Hospodář měl určitě sejf, avšak nebylo moc pravděpodobné, že by tam Devereaux nebo snad biskup Principe uložili něco cenného. Podívají se tam, pokud jim zbude čas, ale až úplně nakonec.

Falešný strop nad jejich hlavami se už dávno propadl a odhalil změť trubek a elektrických kabelů. Pár obkladových desek spadlo, jiné vypadaly, jako kdyby se z poloviny roztekly. Žár ohně, pokud ne dokonce oheň samotný, dosáhl až sem. Odplavali ještě kousek vpřed. Minuli znak, který nejspíš představoval Střelce. Hilts zamířil baterkou na vyvrácené dveře. Řada prázdných zubařských křesel natočených směrem ke kalem pokrytým zrcadlům.

„Holičství?“ navrhla Finn.

„Salón krásy,“ odvětil Hilts, jeho hlas zapraskal Finn ve sluchátku. Po pár metrech se jim dostalo odpovědi. Další místnost a další řada řasami obrostlých křesel. Hromada propletených pohovek, zrcadla popraskaná od jedné strany rámu k druhé, několikacentimetrová vrstva řas a bahna na podlaze, ze které sem tam prosvítal černobílý geometrický vzorek dlaždic. Šachovnice. V jedné z upomínkových knih ležela založená pohlednice. Tato místnost sloužila jako pánské holičství, takže ta předchozí byla dámský salón krásy.

„Teď by mělo přijít schodiště,“ zamumlal jí Hiltsův hlas do ucha. „Natáhnu lano, když najdu něco, k čemu bych ho mohl uvázat.“

„Hej!“ vykřikla Finn a zarazila se. Koutkem oka zahlédla záblesk nebezpečného zeleného světla.

Z bahna a kalu pod jedním z holičských křesel vyrazila veliká zelená muréna vyrušená pohyby potápěčů nebo možná jejich světly. Z hlavy připomínající zobák jí čněly ostré zuby. Skoro metrový jasně zelený děs připomínající tlustý masitý meč se mezi nimi propletl, sklapl silné čelisti a zajel do tmy za okrajem kuželovitého paprsku světla, který vrhala Hiltsova baterka. Kdyby Finn muréna trefila, mohla jí bez problémů ukousnout ruku. Dokonce i menší tržná rána mohla vyvolat bakteriální infekci, ze které by během několika hodin vznikla gangréna.

Finn prudce vydechla, na pár vteřin se jí zamlžila maska. Divoký tlukot srdce se začal vracet do relativního normálu. Zatnula zuby a znovu začala plavat s pohledem upřeným na široké schodiště, které před ní odkryla Hiltsova baterka. Kdo ví, kolik zubatých děsů se podél jejich objevitelské cesty schovávalo.

„Bestie z hlubin,“ zamumlala pro sebe. Styděla se za svoji hloupou reakci na zubatého úhoře.

„Cože?“

„Nic,“ odvětila Finn. „To bys ten film musel vidět.“ Nadechla se a pomalu vydechla. „Poplavme dál.“

Hilts přikývl. Odepnul navíjecí lanko Dive Rite z vesty a připevnil je k hliníkovému zábradlí schodiště. Druhý konec přicvakl zpátky na vestu. Bylo na něm namotaných sedmdesát šest metrů zpevněného nylonu, který by je dovedl zpátky do chodby, kdyby se voda zakalila natolik, že by nic neviděli.

Schodiště se po ztroskotání lodi ocitlo v téměř svislé poloze. Seshora popadaly kusy sutě, většinou stropní desky a malé kusy nábytku. Na schodech se povalovaly zbytky lustru, ale pro všechno bahno a řasy nebyly skoro vidět. Rostlo tu mnohem víc řas než jinde. Ve světle jejich baterek se vznášely jako prachová smítka v paprsku světla.

Bez problémů se dostali do horní části schodiště a proplavali do úzké chodby nalevo. Stropní desky, uvolněné tlakem propadlých palub nad nimi, postupem času odpadly a odhalily potrubí a kabeláž, kterou úzký prostor ukrýval. Vyrazili vpřed, nohama hýbali, jako kdyby plavali prsa a ne kraulem. I tak ale kal, který vířili, brzy snížil viditelnost téměř na nulu. Hilts mířil baterkou na řadu dveří na pravoboku, z nichž většina byla otevřená dokořán. Po deseti minutách doplavali k apartmánu číslo sedmdesát jedna.

„Jsme tu.“ Hilts setřel rukou kal, který pokrýval vyvrácené dveře. V kovové destičce zalitá obdélníková plaketa stále ještě čitelnými písmeny hlásala GELDERLAND. Fotograf namířil dovnitř kužel světla. „Vypadá to, že je tu dost binec. Dávej pozor.“ Sáhl na vestu, odepnul naviják, zahákl nylonové lanko za kliku dveří a nechal ho spadnout na zem. Vplaval dovnitř a Finn ho následovala.

Oheň, hurikán a bezmála půl století pod vodou si vybraly svou daň. Na starých fotografiích viděla Finn, co na začátku šedesátých let minulého století uspokojovalo náročné požadavky: moderní polstrovaná vinylová křesla uspořádaná kolem kruhového plastového stolku se skleněnou deskou a tenký koberec s mondrianovským vzorem v jasných barvách. Obrovská postel s polstrovaným vinylovým čelem, dlouhý stůl ve stylu švédské moderny s dlouhými, nízkými a sladěnými zrcadly, zdi obložené lakovaným dřevem se vzorem popraskaného vlašského ořechu, které nebylo ve skutečnosti ničím jiným než potištěným laminem. A řada čtyř okének, čtvercových, nikoliv kulatých, a to z jediného důvodu – aby se odlišovala.

Reklamní letáky ukazovaly ženy ve žlutých koktejlových šatech popíjející martini a kouřící cigarety zasazené ve špičkách, po boku jim stáli jejich muži s úsměvy na tvářích s hranatou bradou. Obvykle u toho drželi v jedné ruce módní rovnou dýmku a v druhé sklenici z broušeného skla s jantarovou tekutinou uvnitř.

Časy se mění.

Nebyli tu žádní muži ve smokingu ani ženy v koktejlových šatech; ti z hořícího plavidla utekli už před dlouhými lety. V malé chodbičce za dveřmi visela ramínka, byly tu rozmáčené zbytky starého kufru a cosi jako závěs. Na zemi ležela tlustá vrstva bahna a usazenin. Do pokoje za ní se téměř nedalo dostat a viditelnost byla skoro nulová. Kužely jejich baterek přejely přes vznášející se kus čehosi, co dříve mohlo sloužit jako polstrované čelo postele. Jednoduchá křesílka v kancelářském stylu rozestavěná kolem stolku na vyvýšeném pódiu, na němž dříve ležel mondrianovský koberec, se proměnila v hromady tmavého bláta. Laminátové obložení se oloupalo ze stěn – podle některých přeživších se při požáru rozžhavilo doruda. Nebýt zbytků starého vinylového kufru, nezdálo by se, že by kajutu někdo někdy obýval.

Finn se odrazila od rámu dveří vstupní chodbičky a přeplavala k nízké komodě. Pokusila se vytáhnout jeden šuplík, a celý kus nábytku se jí pod rukama rozpadl. Zdálo se, že tu není jediný kousek povrchu, který by nepokrývaly řasy nebo sliz. V zásuvce nebylo nic, jen další hromada bahna.

„Nic tu není,“ prohlásil Hilts, který přejížděl baterkou kolem. „Jestli tu něco bylo, zmizelo to už hodně dávno.“

Finn zkontrolovala potápěčský počítač. Už byli pod vodou déle než hodinu. Bylo na čase se vrátit. „Musíme odsud vypadnout,“ prohlásila. „Měli bychom se ještě zkusit dostat alespoň do Devereauxovy kajuty.“

„Dobře,“ přitakal Hilts. Otočil se a ploutvemi zvířil hromadu kalu na podlaze. Kužel světla ozářil něco lesklého na podlaze pod ním.

„Počkej,“ křikla za ním Finn. Poslepu zašátrala pod sebou v mlze čerstvě zvířené špíny a doufala, že se odtamtud nevynoří další úhoř. Prsty se dotkla něčeho tvrdého. Chytila to a vytáhla nahoru. Hilts namířil na předmět světlo.

„Ať se propadnu,“ ozval se jí v uchu jeho hlas. „Velký zlatý krucifix.“

„Něco lepšího,“ opravila ho, „je to biskupský náprsní kříž. Otázkou je, kde je biskup?“

„Možná to tu zapomněl.“

„Jestli si dobře vzpomínám, neměli by ho sundávat.“

„Zkusme Devereauxovu kajutu.“

„Dobře.“

Finn zasunula patnácticentimetrový kříž za opasek a plavala za Hiltsem ven z potopené kajuty. Hilts zvedl cívku s vinylovým lankem a vydali se zpět ve vlastních stopách. Tiše se pohybovali temnou chodbou a namotávali provázek; rituál, který provází lidstvo od dob starověké Kréty a hedvábné nitě, jež pomohla Théseovi, aby se neztratil v labyrintu. Přestože na cestě zpátky jejich ploutve vířily bahno tak, že neviděli téměř nic, trefili bez problémů zpátky k hlavnímu schodišti a hale na hlavní palubě.

Hilts se zastavil nad schody, pomalými pohyby se ve vodě držel na jednom místě a čekal, až se k němu Finn připojí. Proplavali přes vydlaždičkované schodiště a snažili se držet v dostatečné vzdálenosti od zdí porostlých řasami a olepených kalem. Čím hloub pronikali, tím hůře kolem sebe viděli. Někdy v mezidobí mezi požárem a dneškem se celá jedna část paluby A sesunula a stlačila pod sebou tuny suti jako smetí v odpadové šachtě. Dostali se do hlavní haly na palubě A, ale dál neměli kudy – schodiště zcela zatarasily popadané kusy obložení ze zdí, zohýbaných trubek a hromada neidentifikovatelné suti. Vše navíc pokrýval nebezpečný, dusivý nános bahna a chaluh. Přestože by bylo fyzicky možné se hromadou trosek protáhnout, nikdo nedokázal odhadnout, co se za celá ta léta ve vražedné barikádě zabydlelo.

„Co teď?“ zeptala se Finn. Přímo před nimi se vznášely vylomené dvojité dveře do hlavní jídelny. Zdálo se, že opačnou stranu haly zdobívala veliká mozaika, většina z ní však během času opadala. Na každé straně stály jedny mosazné dveře a dva výtahy, které sloužily prostřední části lodi. Hilts namířil světlo baterky do jídelny. Na starých fotkách vypadala původní jídelna princezny Oriany, pojmenovaná podle opery, velmi přepychově. Dvoupatrovou obludnost s klenutým stropem doplňoval osmičlenný orchestr a žlutý polstrovaný kožený strop. Naráz se tu mohlo posadit pět set lidí a číšníci přebírali objednané jídlo z kuchyní pod nimi z několika skrytých výtahů. Nyní se z jídelny stala temná podvodní jeskyně, koberce na podlaze se změnily v nacucanou plesnivou hmotu obydlenou kraby a kožený strop se už dávno rozložil. Jeho pozůstatky visely v dlouhých hnijících cárech jako vnitřnosti z břicha nějakého obrovského mořského živočicha. Všechny stoly byly přišroubované k podlaze, a tak zůstaly na svém místě. Ubrusy z nich už dávno zmizely a z polstrování na židlích zbylo jen bahno. Balkón určený pro orchestr visel na zdi jako prázdný oční důlek. Žádné dámy ve žlutých šatech či důstojníci v bílých uniformách labužnicky si připalující politicky nekorektní doutníky. Před nimi se rozkládala hrobka dávno zašlé éry elegance.

„Začíná mě to tady fakt děsit,“ ozval se Hilts.

Finn zvedla počítač a podívala se na údaje. „Pomalu nám dochází čas. Můžeme se podívat do Devereauxovy kajuty, ale měli bychom sebou hodit.“ Oba zcela zřetelně ucítili, jak se do obrovského vraku opřela přílivová vlna. Byla mnohem silnější, než když připluli k lodi.

„Kolik máme času?“ chtěl vědět Hilts.

„Patnáct minut na cestu dovnitř, deset na místě, patnáct nazpět, víc ne,“ opáčila Finn.

„Rozumím.“

„Jak se tam dostaneme?“

„Výtahovou šachtou, jak jsme se dohodli.“

„Zvládneš ty dveře otevřít?“

„Můžu to zkusit.“ Hilts z opasku odepnul odlehčené potápěčské titanové páčidlo Dutch Guard a několika tempy překonal halu. Lehkými záběry ploutví doplaval ke zdobeným mosazným dveřím pokrytým rzí, černými skvrnami oxidace a planktonním slizem. Finn se držela těsně za ním.

Zastavili se přede dveřmi. Tentokrát svítila Finn a kužel světla ozařoval zašlou překážku. Hilts rukou očistil malou plochu uprostřed dveří a nasadil páčidlo do mezery. Zatlačil, ale odpor ho jednoduše otočil ve vodě a zvířil oblak kalu.

„Musím se o něco zapřít,“ zamumlal a zkusil to znovu. Tentokrát si z jedné nohy sundal velkou ploutev Dacor a holou nohou se zapřel o rám dveří. Znovu zabral, dveře se pootevřely a objevila se tmavá skulina. Finn připlavala blíž, baterku si zahákla na vestu a pomohla Hiltsovi otevřít dveře dokořán. Odhákla světlo a Hilts rozsvítil svoji baterku. Podívali se do šachty a namířili do ní kužele světla. V záři baterek se objevila prázdná šachta, ve které se vznášel hustý plankton, jenž vypadal, jako by skutečně dýchal, jak jej nadnášely neviditelné proudy a vlny.

„Vypadá to v pohodě,“ prohlásil Hilts.

„Nezapomeň na lanko, voda je tu hustá jako polévka.“

Hilts přikývl, nasadil si ploutev a přivázal bezpečnostní lanko k traverze, která čněla vedle výtahové šachty. Vplaval dovnitř, natáhl se a nastavil kompenzátor vztlaku vesty.

„Plaveme dolů,“ zazubil se na ni přes masku. Pomalu se ponořil do hloubky šachty. Zčásti vyfouknutá vesta ho tolik nenadnášela a neztěžovala ponor. Finn počkala, dokud nezmizel ze dveří, a potom vplula za ním do šachty. Stiskla žlutý knoflík na vestě, zaslechla klokotání a bublinky unikajícího vzduchu a začala se nořit hlouběji do zaplavených útrob starého vraku.

Dveře výtahu na palubě A otevřeli Hilts s Finn bez problémů a snadno proplavali do foyeru. Ocitli se na první plně obytné palubě bez obchodů nebo restaurací. Směrem k přídi se táhly chodby – jedna na pravoboku a druhá na levoboku s blokem kajut uprostřed. Devereaux podle seznamu cestujících obýval kajutu číslo tři sta pět v levé chodbě, jejíž ústí měli teď přímo před sebou.

Namířili světla baterek do temného tunelu a nespatřili nic jiného než pár mořských řas a tenkou vrstvu sedliny pokrývající veškerý povrch. Po požáru ani žádném jiném poškození nebylo ani stopy, což dávalo smysl vzhledem k tomu, že k nehodě došlo mnohem dál na zádi, v části lodi za kotelnou. Hilts proplaval přes halu, z cívky připevněné na opasku se mu odvíjelo bezpečnostní lanko, a opatrně vplul do tmavé chodby ve snaze rozvířit co nejméně kalu usazeného na celé lodi. Úzká chodbička vlevo vedla ke kajutám tři sta devatenáct, tři sta dvacet tři, tři sta dvacet a tři sta dvacet čtyři. Všechny dveře byly otevřené, kajuty za nimi temné a nehostinné, zarovnané poházenými pozůstatky jejich vybavení. Za nimi následovaly tři jednolůžkové kajuty, tři sta patnáct, tři sta třináct a tři sta devět, zrcadlově na opačné straně chodby byly další tři naprosto totožné místnosti. I všechny tyto kajuty měly otevřené dveře.

„Už jsme skoro tam,“ zašeptal Hilts. Plavali ještě kousek dál. Dveře Devereauxovy kajuty – číslo tři sta pět – byly zavřené.

„To je zvláštní,“ ozvala se Finn, „podle všech zpráv prošla posádka všechny kajuty, aby se ujistila, že tu nikdo nezůstal.“

„Proto jsou taky všechny dveře dokořán,“ přitakal Hilts.

Finn doplavala ke dveřím a stiskla kliku. Ta se vrátila do původní polohy, ale nic se nestalo.

„Nejsou zaseknuté?“ zeptal se Hilts.

„Spíš mi přijdou zamčené,“ odvětila Finn. Zkusila to znovu. Pořád nic.

„Zkusím to,“ navrhl Hilts. Přeplaval k ní a sám stiskl kliku. „Máš pravdu.“

„Vezmi na to páčidlo,“ navrhla Finn.

Hilts přikývl. Odepnul titanové páčidlo z opasku a vrazil ho mezi dveře a rám těsně nad zámkem. Vší silou zatlačil a ozvalo se mokré lupnutí. Volnou rukou zkusil kliku a dveře se otevřely.

„Kdo si zamkne dveře, když na lodi zuří požár?“ zeptala se Finn, která vedle něj šlapala vodu.

„To teď zjistíme,“ odvětil Hilts. „Dej mi chvilku, abych to tu nejdřív omrkl.“

Finn se podívala na potápěčský počítač. „Deset minut začíná…“ stiskla tlačítko časomíry, „…teď.“

Hilts si připnul páčidlo zpátky na opasek, rozsvítil baterku a proplaval mezi rámy dveří do nitra kajuty. Ze staré brožurky lodi, kterou si Finn prohlížela v Millsově domě na Hollaback Cay, bylo jasné, že se kajuty na palubě A dost lišily od velké místnosti, ve které se ubytoval biskup Principe. Kromě toho, že byly jinak velké, vypadala Devereauxova kabina jako zrcadlový obraz té Principovy s malou chodbičkou vlevo místo vpravo. Za regálem s ramínky a policemi na kufry stály další dveře, jež vedly do samotné kajuty. Za nimi se nacházela pohodlná ložnice spojená s obývacím pokojem, s velkou dřevěnou skříní opřenou o přepážku směrem k zádi lodi a stolkem se zrcadlem u stěny směřující k přídi. Postel stála pod dvěma čtvercovými okénky s výhledem ven na moře nebo, jako v tomto případě, na dno oceánu v hlubině pod hranou korálového útesu. Nad postelí visela nylonová látka, která měla zajišťovat soukromí a hodně připomínala zástěny kolem nemocničních lůžek.

Přímo naproti se nacházel vstup do koupelny a druhá postel. Mezi nimi bylo místo vyhrazené pro posezení, kde stála dvě vinylem potažená křesla a malý konferenční stolek s plastovou deskou se zalaminovaným vyobrazením kompasové růžice – loga Acosta Lines, jež se vyjímala všude, od pivních tácků přes desky na menu po koberce na podlahách jídelen.

„Dobrý bože,“ zašeptal Hilts, když přejel baterkou po místnosti. Kajuta vypadala téměř stejně jako před půl stoletím. Zamčené dveře zadržely téměř veškerý podmořský život, který byl patrný na celém zbytku lodi. Na rozdíl od starších plavidel, jako byl Titanic, měla většina látek a materiálů použitých v Acosta Star syntetický původ a nerozkládala se tak rychle. Díky tomu se tu zub času projevil jen všudypřítomnou tlustou vrstvou kalu a usazenin, která připomínala látku, jíž se v prázdném domě zakrývá nábytek. Na první pohled prošly rozkladem jen lidské ostatky na posteli.

Chrupavky a šlachy, které držely kosti u sebe, se rozpadly už před dávným časem a kostra se rozsypala. Přesto stále ještě jasně viděli, že tělo zůstalo ležet stočené do klubíčka. Dlouhé stehenní kosti byly ohnuté, ze žeber zbyla jen nažloutlá hromádka a poloha paží naznačovala, že se dotyčný člověk v okamžiku smrti modlil.

„Kdo to je?“ zeptala se Finn a připlavala blíž k hromadě kostí ležících na vodou nasáklé posteli. Nylonový závěs nad její hlavou v proudu povlával jako rubáš.

„Nejspíš Devereaux,“ prohlásil Hilts. „Zdá se, že ho někdo zamkl v kajutě. Nebo spáchal sebevraždu. Vypadá to, že smrt zapříčinilo udušení. Neuhořel ani se neutopil.“ Fotograf přeplaval kousek nad postel a prozkoumal okénka. „Jsou zapečetěná. Bez hasáku by je neměl šanci otevřít.“

„Byl to katolík. Pochybuji, že by se zabil,“ opáčila Finn. Přejela světlem baterky na opačnou stěnu.

„Myslím, že na odhalení jeho tajemství jsme přišli o padesát let pozdě,“ řekl Hilts.

„Možná ne,“ zašeptala Finn a kuželem světla sklouzla na malý kruhový stolek. „Co je tohle?“

Na stolku ležela vrstva kalu a usazenin, ale něco se pod ní zjevně rýsovalo. Finn zamávala rukou těsně nad stolkem, smetla tenkou vrstvu a ta se rozptýlila ve vodě.

„Hrací karty?“ zeptal se Hilts a zmateně se na ni zpoza masky díval.

„Vsadím se, že jsou to KEMky,“ prohlásila Finn. „Můj otec s nimi hrával bridž na vykopávkách v džungli. Jsou vyrobené z acetátu celulózy nebo něčeho takového. Proto se nerozložily.“

Karty někdo zastrkal ve dvou hromádkách za hliníkový okraj stolku; připomínaly rozdané karty pokeru, obrácené lícem nahoru. Jedna sada ležela u horního okraje, druhá nalevo. V té horní bylo šest karet, ve druhé pět. „Nehrál poker, to je jisté,“ konstatoval Hilts, když si prohlédl karty.

„Nehrál vůbec žádnou hru,“ odvětila Finn.

„Je to vzkaz?“

„Zamkli ho tu, věděl, že zemře, a udělal si čas na to, aby karty takhle uspořádal. Musel k tomu mít nějaký důvod.“

„Trojka, osmička, další trojka, dvě dvojky a pětka v jedné ruce a dvě osmičky, kárový spodek, další dvě dvojky, kříže a piky.“ Odmlčel se. „Co to má být za vzkaz?“

„Jediný, který po sobě mohl nechat. Jen ho nedokážeme dešifrovat.“ Znovu se podívala na počítač. „A už nám na to nezbývá čas. Vyfoť to a plaveme ven.“ Proud začínal na kajutě páchat škody, vířil kal a zhoršoval viditelnost.

Hilts přikývl, rozepnul kapsičku na vestě a vyndal z ní kompaktní fotoaparát DC500, který mu koupil Mills v Nassau. Pomocí zabudovaného blesku udělal kompletní sérii celků kabiny, potom se zaměřil na stolek a dva balíčky karet. „Je tu ještě něco,“ ozval se Hilts a ukázal na střed stolu. Finn mávla rukou a rozptýlila část hnědožluté usazeniny. Pod ní se objevila zlatě se blýskající šňůrka.

„Je to řetízek,“ prohlásila a zvedla ho. Měl něco přes šedesát centimetrů, velice jemná práce. Zavírání bylo neporušené, ale na jednom místě byl přetržený. „Jako kdyby ho někomu strhli z krku,“ konstatovala Finn.

„Sbal to a mizíme,“ vyzval ji Hilts. Pohupující se řetízek vyfotil a Finn ho schovala do vesty. Hilts uklidil foťák, obrátil se a vyplaval z kajuty. Finn držela baterku tak, aby mu svítila přes rameno, zatímco cestou ven namotával bezpečnostní lanko. Dokonce i v dolní chodbě cítila, jak vlny venku nabírají na síle. Připojil se k tomu i pravidelný rachot, s nímž vlny narážely z boku do útesu. Než vyplavali do foyeru na hlavní palubě, vlny už divoce bouřily. Proud je strhával ze strany na stranu a házel jimi na stěny, jak oceán dýchal skrz otevřené dveře. Počasí nad hladinou se zjevně zhoršovalo. Finn přemýšlela o nafukovacím člunu a osmi stech metrech, které je dělily od pevniny a majáku.

Oba bez jediného slova plavali ven z haly, bojovali se sílícím proudem, který se je snažil strhnout zpět. Finn věděla, že postupně přicházejí o bezpečný náskok. Ještě deset minut, a budou v opravdovém průšvihu. Slyšela stovky příběhů o potápěčích, kteří vyplavali na dohled hladiny, ale nebylo jim souzeno jí dosáhnout, protože zůstali pod vodou příliš dlouho. Nedostatek vzduchu je nedostatek vzduchu a lidské tělo dokáže přežít jen určitou dobu, než do plic nateče smrtící dávka mořské vody. Díky uzavřenému dýchacímu systému alespoň nebudou muset projít dekompresí poté, co tak dlouho dýchali stlačený vzduch.

„Zhoršuje se to,“ okomentoval situaci Hilts cestou k východu. Konečně jej dosáhl. Finn vyplavala kousek za ním a nad ním a přidržovala se horního okraje širokých vstupních dveří na boku lodi. Oceán venku zřetelně potemněl, slunce vysoko nad nimi bylo minimálně z poloviny skryté. Přívalová vlna se silou opřela do jejich potápěčských vest a mocný proud jimi zmítal nejprve na jednu a vzápětí na druhou stranu. Mezi protisměrnými nápory proudu nastala vždy desetivteřinová pauza relativního klidu. „Musíme si to přesně načasovat, pokud se chceme dostat zpátky ke kotevnímu lanu v jednom kuse,“ radil jí Hilts. Lano se zamotalo kolem jeřábu, jenž dříve držel záchranný člun čtyři paluby nad nimi. Pokud promeškají klidnou fázi mezi náporem vlny a jejím ústupem, budou nemilosrdně vrženi na trup nebo je to smete do hlubin kanálu. Finn se vždycky chtěla podívat na Kubu, ale ne tolik, aby stála o to nechat se tam donést jako utopenec, kterého vlny vyvrhnou na nějaké bílé písčité pláži.

„Co bezpečnostní lanko?“ navrhla Finn.

Hilts zavrtěl hlavou. „Je to příliš velká zátěž, zpomalilo by tě to. Prostě počkej na přestávku a pak plav jako o život. Když ucítíš, že přichází vlna, rychle najdi něco, čeho se budeš moct chytit, jasné?“

„Jasné.“

Počkali u vchodu, dokud se jím neprohnala silná vlna, která se je pokusila strhnout dovnitř. Jakmile ustoupila, stiskl Hilts zelené tlačítko maximálního nadnášení na vestě a vystřelil ven z průchodu, rychle stoupal vzhůru a mizel z dohledu. Hilts v duchu počítal, při desítce ztuhl a čekal. Přišla další vlna, prohnala se kolem něj a roztříštila se o útes. Znovu zavládl klid. Finn stiskla zelené tlačítko na své vestě, vší silou kopala nohama a stoupala masou vody. Oči měla přibité na Hiltsově postavě vedle kotvicího lana. Jak plavala vzhůru podél klenutého trupu lodi, uvědomila si, že kdyby tam nebyl, prostě by pokračovala k hladině a modlila by se, aby vyplavala v rozumné vzdálenosti od člunu.

Když míjela vilejši a korálem obrostlý bok vraku, podívala se nahoru. Snažila se od něj držet v dostatečné vzdálenosti a pokoušela se odhadnout sílu proudu, který nabíral za jejími zády na síle. Přemítala, jestli má dost času dostat se nahoru dřív, než ji odhodí na bok lodi. S plně natlakovanou vestou by ji lastury, jedovaté žahavky parožnaté, žahavé medúzy a ostré krunýře roztrhaly na kusy. Najednou se před ní objevila hrana horní paluby a Hilts, který napřahoval ruku, aby ji popadl přesně v okamžiku, kdy přišel další nápor vlny a s oběma silně trhl. Finn dokázala náporu odolat, volnou rukou se chytla kotevního lana a na chvíli znovu zavládl klid.

„Myslela jsem, že to nedokážu,“ vyhrkla namáhavě.

„Já taky chvíli pochyboval,“ odvětil Hilts a jeho hlas se jí v uchu ozval se syčením a zapraskáním. „Ještě z toho nejsme venku.“ Jednou rukou se pustil lana a ukázal na hladinu. Finn zůstala zírat. Patnáct metrů nad nimi moře bouřilo, vítr hnal vlny všemi směry a ve vodě se vytvářely malé víry. Finn věděla, že na hladině se to brzy změní v noční můru. Blížící se bouře je téměř dostihla. Musí se rychle dostat na souš, jinak budou v obrovském průšvihu.

„Musíme se dostat nahoru – hned,“ utrousila.

„S tím naprosto souhlasím,“ přitakal Hilts. „Pojďme na to.“

Počkali, až je mine další nápor proudu, a potom podél lana plavali vzhůru. Jednou rukou se ho přidržovali a vzájemně se během stoupání hlídali. Nafukovací člun zhoršující se počasí překvapivě ustál a nepotopil se. Finn vyrazila na hladinu a zjistila, že situace je horší, než čekala. Skrz orosenou masku viděla vzdálený horizont. Kupily se na něm děsivě černé mraky. Tyčily se k nebi jako hrozivá stěna. Vynořili se uprostřed zuřící, kvílející bouře a podle toho, jak vypadal horizont, byla vichřice jen slabým odvarem toho, co mělo přijít. Sundala si masku z obličeje a Hilts se vynořil z vody vedle ní. Oba se chytili bočních provazů nafukovacího člunu a studený déšť je bičoval ledovou tříští. Náhle se zničehonic poblíž ozvalo zapískání megafonu. Otočili se tím směrem a zůstali nevěřícně zírat.

Necelých čtyřicet metrů od nich stál na zadní oválné palubě jachty Viking 56 Rolf Adamson. Na příčném trámu stálo Římanům XII. V jedné ruce svíral megafon a v druhé opakovací brokovnici. „Pane Hiltsi, slečno Ryanová! Prosím! Musíte hned na palubu, trvám na tom! Když si nedáte pozor, nastydnete!“

33

Adamson měl na sobě bílé plátěné kalhoty, tmavě modrou košili a černé mokasíny bez ponožek. Posadil se na opačnou stranu velkého, přepychově zařízeného lodního salónu do jedné z velkých klubovek z tmavé kůže, kterých kolem stálo několik. V jedné ruce držel sklenici z broušeného skla, do které si nalil single malt whisky, a ve druhé Luciferův medailonek. Za ním stál v džínách a tričku s nápisem Harvard Jean-Baptiste Laval, údajný odborník na koptské nápisy. Finn s Hiltsem, oblečení v dlouhých huňatých županech, jež měly na pravé straně prsou vyšitý nápis Římanům XII, seděli vedle sebe na jednom z dlouhých nízkých kožených gaučů rozestavených kolem stěn. Adamson ukázal rukou, v níž svíral medailon, na župany. „Jistě chápete význam toho jména, že?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odvětila Finn dřív, než Hilts stačil otevřít ústa. „Je to z Bible. Římanům dvanáct, verš devatenáct. ‚Má je pomsta, já zjednám odplatu, praví Hospodin.‘ (Bible – překlad 21. století (pozn. překl.) )

Na Adamsona to udělalo dojem. „Správně, slečno Ryanová. Netušil jsem, že pocházíte z věřící rodiny.“

„Taky že ne. Pouze ze vzdělané,“ opáčila Finn.

„Tohle je, abych byl přesný, Římanům XII druhá,“ vysvětloval Adamson, „první vlastnil můj dědeček. Jezdíval ke Cay Sal Bank rybařit s Joem Kennedym a kardinálem Spellmanem, než zamířili do Havany.“

„Váš děd. To musíte mluvit o Schuyleru Grandovi, o tom bláznivém rozhlasovém kazateli,“ podotkl Hilts. Finn zvažovala, jak moc bylo rozumné otevřeně provokovat muže, který má o křeslo opřenou brokovnici.

„Přesně tak, pane Hiltsi.“

„To nevypadá jako ten Schuyler Grand, kterého jsem znal,“ odvětil fotograf.

„Přesně o to tu jde, pane Hiltsi. Neznal jste ho. Byl to velice komplikovaný člověk.“

„Byl to cvok,“ suše konstatoval Hilts.

„To rozhodně ano,“ usmál se Adamson. „Byl to blázen, ale na jeho patriotismu nic šíleného nebylo. Věřil, že Američané jsou největším národem všech dob, který vznikl proto, aby vyvedl zbytek planety z osidel bezbožného komunismu do světla pravé demokracie.“

„Tahle historka má trochu prošlé datum spotřeby,“ ozval se Hilts. „Všichni, co si tuhle písničku prozpěvovali, jsou kaput. Od Stalina po Nixona.“

„Změnila se jména, ale nepřátelé nikoliv,“ opáčil Adamson. „Amerika znovu slábne a potřebuje silného vlasteneckého vůdce, který ji dokáže zachránit. Muže věřícího v Boha. Muže sloužícího Bohu.“

„Proč mě najednou napadlo, že byste to mohl být vy?“ kysele konstatoval Hilts.

„Víte, co je vražedná kultura, slečno Ryanová?“

„Čingischán, Attila Hun. Barbarství vydávané za kulturu,“ nadhodila Finn.

„Usáma bin Ládin,“ ozval se Hilts.

„Většině lidí se tato představa příčí. Myslí si, že barbar je jednoduše někdo, kdo neměl možnost spatřit světlo. Ale o to tu teď nejde. Všude kolem nás jsou vražedné kultury, ale my jsme v našem uvažování příliš namyšlení nebo omezení, než abychom tomu uvěřili. Není možné, aby spolu islám a křesťanství někdy koexistovaly. Obojí jsou vražedné kultury. Kultury, k jejichž životnímu stylu patří zabíjení nepřátel. Hitler to věděl, ale jeho vize byla příliš krátkozraká. Kdyby bojoval jen se svým skutečným nepřítelem – komunismem –, ovládl by polovinu světa a dožil by se vysokého věku. Prorok pravil, že nevěřící je nutné ‚povraždit‘ a křesťanské dogma nám velí ‚zasáhnout proti antikristovi‘. Žádný kompromis neexistuje. Tohle je křížová výprava. Nakonec musí zvítězit jen jedno přesvědčení. A my prohráváme, ačkoliv si to nechceme přiznat. Už nemáme nejvyšší životní úroveň na světě. Dělníci v Kanadě a na místech, jako je třeba Brunej, vydělávají víc. V Koreji se lidé statisticky dožívají vyššího věku. Kubánská populace je v průměru vzdělanější. Z pokroku se stalo sprosté slovo a náš prezident by nás raději viděl jako asexualní puritány. Stal se z nás národ hledačů obětních beránků, kteří nacházejí kulturní vyžití v reality show, které poskytují všechno, jen ne kulturu. Chci tomu učinit přítrž a Luciferovo evangelium mi v tom pomůže.“

„Jste stejně šílený jako váš děda,“ zavrčel Hilts.

„Proč mám takový pocit, že jste šílení oba dva?“ vykřikla vztekle Finn. „Blíží se k nám hurikán a vy tu debatujete o politice.“

Podlaha pod jejíma nohama pokrytá koberci se houpala sem a tam pomalým vláčným pohybem a hluk za okny jako by narůstal s každou vteřinou. Byla dostatečně velká tma na to, aby se rozsvítila světla na nízkém stropě nad jejich hlavami, a déšť ostře tloukl do kapkovitých oken. Celá loď se nakláněla ze strany na stranu, otáčela se dokola na kotevním laně a nastavovala příď větru.

„S hurikánem si nelamte hlavu, slečno Ryanová. Meteorologové ho zatím charakterizují jako tropickou bouři. Dokonce ji ještě ani nepojmenovali. Navíc se obávám, že se jí stejně nedožijete. A pokud jde o mě a mé společníky, tahle loď je schopná hnát se s větrem o závod rychlostí osmdesát kilometrů v hodině a vyrazíme, jen co se vás zbavíme.“

„Jak do tohohle všeho pasuje on?“ zeptal se Hilts a kývl směrem k Lavalovi.

„Neřekl bych, že vám do toho něco je,“ opáčil Francouz.

„Bratr Laval je jezuita,“ vysvětloval Adamson. „Což znamená, že je to především logicky uvažující člověk. Bratr Laval už pro církev nepracuje. Pracuje pro mě.“

„Takže, Lavale, zdá se, že prachy vládnou světem, Boha nechte dětem.“

„Velmi vtipné, pane Hiltsi,“ odvětil mnich. „Možná byste se mohl stát akčním hrdinou.“

„Jak jste nás našli?“ skočila jim do toho Finn. „Nemohli jste nás sledovat.“

„Taky že ne. Sledovali jsme vašeho přítele, pana Simpsona.“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala, dokud jsem nepřijela do Káhiry,“ zaprotestovala Finn.

„Kvůli Simpsonovi jsem vás vlastně najal, slečno Ryanová,“ vysvětloval Adamson. „Simpson je součástí toho všeho od samotného počátku.“ Zasmál se. „Vlastně ještě dřív než od počátku.“

„Co tím chcete říct?“

„Fámy o tom, že existuje evangelium, které napsal samotný Kristus, existují už od jeho ukřižování,“ vykládal Adamson. „A podobné fámy mají vždycky politickou hodnotu. Můj dědeček si toho byl dobře vědom. Na konci dvacátých let minulého století, když se Vatikán ocitl ve velkých finančních potížích, přispěchal mu, mimo jiné lidi, na pomoc můj dědeček. Výměnou za informace týkající se Luciferova evangelia. Je to opravdu dlouhý příběh a nemám ani čas, ani chuť vám ho teď vyprávět, musí vám stačit, když řeknu, že se do toho nakonec zamotaly některé vlády. Mussoliniho, naše a britská, která v té době prakticky ovládala Blízký východ.“

„Simpson.“

„Simpson,“ přikývl Adamson. „Luciferovo evangelium, které se v té době objevilo, mohlo výrazně změnit rovnováhu sil těsné před druhou světovou válkou. Mohlo ochromit novou vatikánskou daňovou základnu a zatáhnout Ameriku do války minimálně o rok, ne-li o dva dříve.“

„Minulost nezměníte,“ prohlásil Hilts.

„To skutečně ne. Když se DeVaux znovu objevil v roce 1959 s informacemi o evangeliu, studená válka zrovna vrcholila. Odhalení existence evangelia a jeho přítomnosti ve Spojených státech by mělo obrovský dopad. Jack Kennedy, pokud byste to potřebovali připomenout, byl katolík.“

„Papež zavraždil Kennedyho?“ zasmál se Hilts. „Tak tenhle fór jsem ještě neslyšel!“

„Kennedyho katolická víra mohla mít na jeho smrti podíl.“

„Myslíte si, že ztracené evangelium má pořád ještě takovou váhu?“

„Naše vlastní vláda si to myslí, slečno Ryanová. DeVaux kvůli tomu na Acosta Star zemřel.“

„A co Kanaďan Kerzner?“ zeptala se Finn, která si vzpomněla na teorii Lymana Millse.

„Váš otec byl jeho řídícím důstojníkem, slečno Ryanová. Kerzner pracoval pro CIA. Ve skutečnosti se jmenoval Joseph Turner. Samozřejmě nebyl Kanaďan. Nicméně DeVaux byl v té době americkým univerzitním profesorem a stanovy organizace nezahrnují vraždy našich vlastních lidí, jak moc dobře víte, pane Hiltsi. Aspoň tehdy to tak nebylo. Měl za úkol zjistit, co DeVaux biskupovi prodává, a pokud se mu to nepodaří, oba je zabít. Což taky udělal. Teď jste na řadě vy.“

„My jsme nic nezjistili,“ tvrdila Finn.

„To se ještě uvidí,“ odvětil Adamson a upil malý doušek ze sklenice. „Ne že by vám na tom mělo záležet.“ Ve dveřích veliké kajuty se objevili dva statní muži v černém oblečení.

„Co s námi chcete udělat?“ zeptala se Finn.

„Já nic, slečno Ryanová, to Bůh.“

Když je odvedli na zadní palubu, valily se z nebe tlusté provazce deště a nebylo vůbec nic vidět. Oceán kolem bouřil a podobal se obřímu kotli vroucí vody, velikánské vlny se hnaly podél lodi, mizely v závojích deště a v dálce se lámaly s hromovým burácením. Obloha nad jejich hlavami vypadala jako gigantická hromada vířících černých mraků hnaných šílenstvím.

„Vaše župany, prosím,“ vyzval je Adamson. Sundali si je a zůstali jen v plavkách. Po jejich potápěčských vestách a dalším vybavení nebylo ani stopy. Nafukovací člun zmizel, stejně jako hydroplán. „Plavte za zvukem vlnolamů, tam je Cay Lobos,“ volal na ně Adamson ve snaze překřičet bouři. „Micheáš, verš třetí, kapitola třetí: ‚Vy, kdo maso mého lidu hryžete, odíráte je z kůže a jejich kosti lámete; vy, kdo je porcujete jako do hrnce a jako maso do kotle.‘ ( Bible – překlad 21. století (pozn. překl.) v Přesně to s vámi udělá korálový útes, a pokud by to nestačilo, nejvyšší bod ostrova je tři a půl metru nad hladinou moře. Během posledních pěti hurikánů v této oblasti dosáhly vlny dvojnásobku téhle výšky. Zdá se, že vy dva budete mít dost nepříjemnou nehodu.“

„Proč to děláte?“ roztřeseně se zeptala Finn. „Máte medailonek. Bez něj nemáme žádný důkaz. Dostal jste, co jste chtěl.“

„Potřebuji vás umlčet, stejně jako váš otec potřeboval umlčet DeVauxe a DeVaux Pedrazziho. Nikdo jiný nesmí znát tajemství Luciferova evangelia.“ Mávl brokovnicí, již svíral v ruce. „Na plavecký můstek, prosím.“ Finn se na něj zadívala. Čtyři schody pod nimi trčel nad vodou široký plavecký můstek z týkového dřeva. Zuřící moře se přes něj v pravidelných náporech přelévalo. Vlny připomínaly běsnící peklo. Jakmile se ocitnou mimo palubu, nebudou mít nejmenší naději.

„Co když to neuděláme? Co pak?“ zeptal se Hilts.

„Pak odvedu dílo boží sám a vystřelím vám mozek,“ odvětil Adamson a nabil brokovnici. „Barakudám ani žralokům ten svinčík vadit nebude. Je to na vás.“ Znovu na ně mávl brokovnicí. „Ať už jste tam.“

Hilts chytil Finn za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. „Až budeme ve vodě, neohlížej se na mě, a jestli uvidíš, že jsem v průseru, nesnaž se mi pomáhat. Postarej se o sebe a na nic jiného nemysli.“ Otočil se, ukázal Adamsonovi vztyčený prostředníček a přešel na můstek. Během pár vteřin ho vlna smetla do vody a zmizel jim z dohledu. Finn šla na můstek za ním a zhluboka se při tom nadechla. Mořská hlubina ji okamžitě pohltila.

První obří vlna ji strhla pod hladinu v ledovém okamžiku absolutní hrůzy. Jako dítě ji jednou na krátkou chvíli zachytil příboj v teplých cancunských vodách, ale v mžiku se ocitla v bezpečí, když ji popadly silné ruce jejího vždy tak pozorného otce. Teď tu nebyl nikdo, kdo by ji zachránil. Smrtící proud ji stiskl ve své vodní pěsti a neoblomně ji táhl ke dnu.

Konečně se jí podařilo vymanit se z děsivého sevření vlny a zoufale zalapala po dechu. Plivala mořskou vodu, cítila nápor další vlny, který ji hodil dopředu a pod hladinu. Zbyl jí čas právě tak na to rychle se nadechnout, než znovu zmizela pod vodou. Opět ji proud táhl ke dnu, snažil se ji odhodit na útes, ostrý písek a korál jí rozdíraly kůži. Vyčerpaně se ještě jednou probojovala na hladinu, zvedal se jí žaludek a snažila se zoufale nadechnout, aniž by se pozvracela.

Sevřela ji třetí vlna, tentokrát ji však místo na korál odhodila na svažující se písčité dno a pár temp stačilo na to, aby se vynořila na hladině. Nohy se jí pletly, ale sebrala poslední zbytky sil a snažila se vydrápat co nejdál, klopýtala, když se ji moře pokoušelo stáhnout zpátky ze břehu malého ostrůvku v burácivém příboji, jenž byl dost silný na to, aby jí podtrhl nohy a srazil ji na kolena. Vydrápala se na nohy, potácela se na břeh, nohy ji sotva nesly, zoufale se snažila dostat co nejdál, protože v koutku duše věděla, že jestliže bude další vlna stejně silná jako ta první, mohla by ji připravit o život, ačkoliv záchranu měla na dosah ruky.

Znovu zavrávorala ve zrádném písku, který ji chytil za kotníky, a skoro upadla. Udělala krok, pak další. Zoufale mrkala v oslepujících proudech deště. Před ní za pásem jasně bílé pláže stála tmavší řada několika vějířovitých kokosových palem, kmeny ohnuté pod náporem fičícího vichru a deště, nedozrálé ovoce orvané, bouře jej strhávala jako dělové koule. Finn přerývavě lapala po dechu, vlekla za sebou ztěžklé nohy, ale aspoň se jí podařilo vymanit se z běsnícího sevření vln, které se za ní s hromovým duněním rozbíjely o břeh.

Drápala se výš po písčitém svahu a nakonec se jí podařilo vydrápat se nad hranici chaluh. Otočila se k moři a vyčerpaně klesla na kolena. Ramínka plavek vcelku měla roztržená. Pořád ještě byla vyděšená k smrti, ale při pohledu na kvílící noční múru hurikánu nabírajícího na síle se rozplakala úlevou. Přežila.

Skrz déšť viděla bílou zpěněnou zvedající se linii útesu, ale nic víc. Přesně jak Adamson řekl, zmizel s větrem o závod. Náhle ucítila, jak se něco dotklo jejího ramene, a s výkřikem se otočila. Srdce jí douklo až v krku. Byl to Hilts, z rány na čele se mu řinula krev, vlasy měl připlácnuté k hlavě a zubil se jako šílenec. I on se zachránil.

„Protivný osud svádí člověka někdy s podivnými společníky na nocleh!“ zakřičel jí vesele do ucha.

„O čem to mluvíš?“

„Adamson není jediný, kdo umí citovat klasiky!“ hulákal Hilts. „Co třeba:

Pět sáhův v hloubi tvůj otec spí,

korály z jeho kostí jsou,

a perly z jeho očí dvou,

on hnilobou nic netrpí.

Leč mořskou přeměnou tu vzrosť

překrásný z něho mnohý skvost;

sbor Nymf na věčné prospání

mu umíráčkem vyzvání.“ (William Shakespeare: Bouře, přeložil Ladislav Čelakovský (pozn. překl.) )

„Bible?“ zeptala se Finn.

„Shakespeare,“ opáčil Hilts. „Slečna Slynnová, hodiny angličtiny v deváté třídě. Museli jsme se celou tu zatracenou hru naučit nazpaměť. Tohle je poprvé, kdy se mi to hodí.“ Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. „Pojď,“ vyzval ji. „Dokonce i Kalibán dokázal vyváznout z bouře.“

34

Finn probudilo hněvivé skřehotání racků vznášejících se na nebi a zběsilá ozvěna vln narážejících na útes. Předchozí noc se jí matně vybavovala v sérii letmých obrazů a pocitů: nápor kvílejícího větru, děsivé zvuky přírody utržené ze řetězu, prudký neustávající déšť bičující zemi s takovou silou, že jí místy až bral dech. Voda vířící kolem jejích kotníků. Vědomí, že nezbývá žádná naděje.

Její místo zabraly neslábnoucí nápory bouře. Pozdě v noci a brzy nad ránem se vítr stočil o pouhé dva stupně a běsnící hurikán se odklonil jinam. Voda konečně ustoupila. Pod dohledem chladných čoček satelitů Národního úřadu pro oceán a atmosféru (NOAA) třicet sedm tisíc kilometrů nad nimi se vír mračen začal trhat a rozpadat.

Otevřela oči; chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že leží hned za dveřmi opuštěné chatrče vedle majáku. Mrtvá kočka byla pryč, stejně jako většina odpadků. Zápach mrtvé kočky ale kočičího ducha k přístřešku stále poutal.

Ramínko plavek měla spravené pečlivým ambulančním uzlem. Po Hiltsovi nebylo ani stopy. Finn si náhle uvědomila, že jí třeští hlava. Navíc se třásla zimou.

Posadila se a rozhlédla se kolem. Střecha z kovových plátů kupodivu zůstala přibitá k trámům a Adamsonova předpověď o ostrově zaplaveném bouřkovým přílivem se zjevně díkybohu nenaplnila, protože Finn neležela v mokru.

Finn se postavila, zavrávorala a vyšla dveřmi ven. Nebe bylo jasně modré, slunce stoupající na východě oslnivě žhnulo, moře vypadalo jako z tekutého kovu, temné pruhy mocných vln se halasně tříštily o pruh neviditelného útesu.

Ve vzduchu se vznášela nepříjemná pachuť, která jí připomínala horkou krev. Takhle nějak si představovala zápach popravy na elektrickém křesle. Přešla k místu, kde pobřežní tráva přecházela v písek, posadila se, objala si kolena a zadívala se na vodu. Uvědomila si, že má hrozný hlad a žízeň. Zaslechla slabý zvuk a otočila se. Hilts přicházel od pláže a táhl za sebou něco, co vypadalo jako jejich plavecká vesta.

V druhé ruce svíral mrtvé tělo velkého hnědošedého ptáka s dlouhým ostrým zobákem a nohama jako tyčky. Přední stranu kdysi bílého trička měl růžovou od vlastní krve a rána na čele vytvořila ošklivý zaschlý strup. Pohmožděné rty měl pokryté popraskanou vrstvou soli. Oči horečnaté a podlité krví, ale usmíval se.

„Vyspala ses dorůžova?“

„Mám žízeň,“ zachraptěla.

„Zajdi k majáku, kolem něj je pár kaluží. Napij se teď, protože brzy se vysuší a já nenašel nic, v čem bychom mohli vodu uskladnit.“ Zvedl mrtvého ptáka za krk „Jdu zpátky do chaty. Světlicemi z vesty rozdělám oheň. Uvařím tady starého Ichaboda. Našel jsem ho na pláži se zlomeným vazem. Můžeme umřít žízní, ale alespoň během toho neumřeme hlady.“ Zazubil se na ni a začal se šplhat nahoru po pláži směrem k chatrči. Finn se zvedla a vydala se k majáku na druhé straně úzkého pruhu suché země.

Než se do sytosti napila a vrátila k přístřešku, Hilts posbíral vyplavené dřevo a pomocí jedné ze signálních světlic na vestě rozdělal oheň. Klečel v písku před chatrčí a nožem z vesty energicky kuchal velkého ptáka připomínajícího volavku. Zvedl čepel ostrou jako břitva a pokrytou krví a usmál se.

„Adamson musel hodit vesty do vody, aby to vypadalo věrohodně.“

„Možná se vrátí, aby zjistil, jestli jsme přežili,“ řekla Finn. „Napadlo tě to?“

„Proč by se s tím obtěžoval?“ zeptal se Hilts. Chytil ptačí vnitřnosti, silou zatáhl a vyvrhl střeva na písek. Racci křičící vysoko nad jejich hlavami se snesli ze vzduchu a začali trhat vnitřnosti jako supi.

„To, že jsme včera v noci vyvázli, je vlastně zázrak. Bez vody moc dlouho nepřežijeme. Pokud nás nenajdou Fidelovi námořníci nebo nenavštíví naši přátelští sousedé pašující v okolí kokain, jsme v háji.“ Našel tenký kus dřeva připomínající oštěp, na jeden jeho konec nabodl ptáka a položil ho nad oheň. Z peří se začalo kouřit a vzňalo se. Příšerně to páchlo.

„To je nechutné,“ zaprotestovala Finn.

„To je oběd,“ odvětil Hilts.

Poté, co pták na ohni strávil skoro hodinu, pokusila se Finn sníst trochu spáleného kyselého masa. Pozvracela se a vrátila se k vysychajícím kalužím kolem betonové podezdívky majáku. Třpytící se jezírka se v karibském slunci šplhajícím na nebi pomalu vytrácela jako fata morgána. Dovlekla se k ohni před chatrčí. Zbytky volavčí mršiny nenápadně zmizely. Hilts měl před sebou rozložené potápěčské vesty a šacoval je.

„Šest světlic, dva nože, cívka bezpečnostního lana, které by se nám možná mohlo hodit při rybaření, kdyby nebylo tak tlusté, hliníkové zrcátko, dvě osobní krabičky první pomoci, dva potápěčské počítače, voděodolná GPSka Garmin IPX7-Z a repelent na žraloky. Přijde mi, že v těch televizních reality show mají vždycky mnohem užitečnější věci.“ Dal si ruku před ústa a v předstírané hrůze vyvalil oči. „Že by televizní reality show ve skutečnosti nebyly až tak reálné?“

„Nechápu, kde bereš tu dobrou náladu.“

„To je relativní. Mohlo být po nás, ale není.“

„Ale zní to tak, že stejně brzy bude.“

„Možná se tu objeví potápěči ze spolku Buff Divers z Katy v Texasu – jeden nikdy neví.“ Pokrčil rameny. „Prameny naděje v hrudích lidí vysychají poslední,“ pronesl filozoficky.

„Ten samý člověk taky řekl: ‚Odejdi střízlivý dříve, než se ti doba začne posmívat a vytlačí tě z jeviště,‘“ opáčila Finn.

„Nemachruj,“ zpražil ji Hilts. Přidřepl si nad svou hromádku kořisti jako jeden z prodavačů na káhirském tržišti ve Městě mrtvých.

„Nikdy jsem tak docela nepochopila, jak GPSky fungují,“ prohlásila Finn s pohledem upřeným na exotický přístroj od Garminu, který mezi ostatními věcmi vypadal jako lehce přerostlý žlutý mobilní telefon.

„Je to vážně docela jednoduché,“ vysvětloval jí Hilts. „Původně měl systém sloužit armádě. Na oběžnou dráhu Země vystřelili dvacet čtyři satelitů, takže dva se vždycky kdekoliv na světě nacházejí nad horizontem. Na zemi mají základny, které přijímají signál vysílaný satelity a pomocí triangulace ti sdělují přesnou pozici. Systém začal fungovat právě včas, aby se naši hoši neztratili v irácké poušti.“ Zvedl přístroj a zapnul ho. „GPSky, které mají teď, jsou mnohem složitější. Jako malé počítače. Se správným čipem s mapami je to jako mít na dlani atlas. Tenhle má v sobě program mapující Severní Ameriku a Karibik.“ Podíval se na displej. „To jsme my: osmnáct stupňů, padesát pět minut a šestnáct vteřin severně a šedesát šest stupňů, padesát čtyři minuty a dvacet tři vteřiny západně.“

„Co jsi to zrovna řekl?“ zeptala se Finn.

Hilts vzdychl. „Osmnáct stupňů, padesát pět minut, šestnáct vteřin severně, šedesát šest stupňů, padesát čtyři minuty a dvacet tři vteřiny,“ zopakoval.

„To je ono,“ přikývla.

„Co je ono?“

„Karty. To, jak byly uspořádané na stolku v Devereauxově kajutě. Na stole bylo logo Acosta Lines, kompas, vzpomínáš?“

„Kompasová růžice, přesně tak,“ přitakal.

Finn zavřela oči a soustředila se.

„Tři, osm, další trojka, dvě dvojky a pětka severně. Třicet osm stupňů, dvacet dva minut a dvacet pět vteřin severně,“ odmlčela se a snažila se vzpomenout si. „Dvě osmičky, spodek, který se počítá za deset, a dvě dvojky na západní straně stolu.“

„Osmdesát osm stupňů, deset minut, dvacet dva vteřin západně,“ doplnil ji Hilts a zadal údaje do přístroje. Zůstal na Finn zírat. „Ty jsi geniální!“

V dálce se přes vodu nesl hlas Phila Stubbse, který zpíval o skupině pulců slavících svou cestu do žabího království za doprovodu kvičivých šestiletých holčiček doplňujících, co žabky říkají. Finn přimhouřila oči proti slunci a uviděla, jak se zpoza korálového útesu vynořila prastará loď Tuckera Noea a zamířila si to kolem majáku k nim. Zdálo se, že jí bouřka dala docela zabrat, ale pořád ještě byla schopna plavby. Philův zpěv zesílil, jeho silný hlas se k nim po vodě snadno donesl.

„Kalik,“ vyslovil Hilts jako místní a olízl si rty.

„Co ty souřadnice ukazují?“ zeptala se Finn s pohledem upřeným na starou vetchou loď, jako by se chtěla ujistit, že je skutečná.

Hilts se zadíval na přístroj od Garminu.

„Hopsali a skákali a šupky dupky zpátky do rybníčka, jen se pojďte přesvědčit,“ zpíval Phil.

„Rutgers Bluff v Illinois.“

35

Rutgers Bluff se nachází zhruba dvacet kilometrů od okresního města Fairfield po proudu Winter River. Tahle část Illinois měla vždy víc co do činění s horaly a venkovany než s Oprah a chicagskou Magnificient Mile. Pokud byste chtěli najít film, který by Rutgers Bluff nejlépe vystihoval, sáhli byste po Vysvobození nebo možná po Chladnokrevně. Většina místních obyvatel měla německé předky a cizinci se tu objevovali jen výjimečně. Mohli jste se tu narodit a zůstat tu, aniž by to byla vaše vina, ale pokud byste si chtěli otevřít večerku, okres Wayne a Rutgers Bluff by nebyla vaše první volba.

Nejčastějšími trestnými činy v oblasti byly znásilnění, drobné krádeže, napadení a krádeže aut, v tomto pořadí. Většina lidí na výplatní pásce okresu pracovala u policie. Často jste tu narazili na jména jako Bruner, Ostrander a Koch. Oblíbeným místním zvířetem byla bílá veverka, kterou jste si mohli koupit na policejních odznacích v obchodě s psacími potřebami v kanceláři okresu.

Nikdo si nevzpomínal, kdo byl Rutger, ale sráz z druhé části názvu tu pořád ještě byl. Příkrá špičatá skalní stěna porostlá stromy shlížející na řeku, které místní říkali Třetí skluzavka.

Dlouhou dobu tvořila těžba dřeva důležitou část hospodářství Wayne County a dřevo se splavovalo po proudu k velkým pilám v Parkmanu. Na místech, kde byla voda Winter River příliš divoká, se vybudovaly dřevěné skluzavky mimo proud, aby se kmeny vyhnuly bouřlivým peřejím. U Rutgers Bluff byla v pořadí třetí. Čtvrtá skluzavka se nacházela tři kilometry po proudu na třiceti osmi stupních, třiceti dvou minutách a dvaceti pěti vteřinách severně a osmdesáti osmi stupních, deseti minutách a dvaceti dvou vteřinách západně, v místě, které před víc než půl stoletím určily karty mrtvého muže na palubě potopené výletní lodi o několik tisíc kilometrů dál na jih.

„To nemůže být správně,“ zabručel Hilts, jenž se nejdříve podíval na přístroj od Garminu, který držel v ruce, a potom na okolní pustou krajinu. Hustě pršelo, a přestože si s Finn v obchodě se sportovními potřebami ve Fairfieldu koupili gumová ponča a klobouky do deště, byli promočení na kost. Stáli před svým fordem z půjčovny na starém ocelovém mostě, který přetínal řeku Winter přímo nad peřejemi. Od jednoho konce ke druhému neměřil víc než patnáct metrů a vedle sebe se na něj jen tak tak vešla dvě auta. Na jedné straně mostu se rozprostírala drsná těžařská krajina, prokácené staré smrky a borovice a kilometry šedých mokřadů a polomů. Přímo před nimi se vedle řeky otevírala louka. Na jedné straně silnice stála polorozpadlá stodola a na druhé stavení a několik přístavků. K úzké cestě, která vedla kolem stavení a přístavků, někdo zapíchl rustikální tabuli, jakou se obvykle označují letní tábory. Mezi elegantně zastřiženými větvemi borovice se klenul nápis: JESKYNĚ ZÁZRAKŮ.

Vedle vstupu seděl na starém dřevěném plotě Ježíš vyřezaný z překližky se žlutě namalovanou svatozáří, která vypadala spíš jako slamák, a hnědými sandály vzdáleně připomínajícími vojenské kanady. O druhou stranu brány se opírala modrobílá panenka Marie. Bohorodička byla evidentně blondýnka. Malba se zdála hodně stará a zašlá. Mezi E a Z v nápisu Jeskyně zázraků někdo přitloukl další překližkový čtverec, na kterém bílé na černém stálo: „10$“.

„Tohle prostě nemůže být správně,“ zopakoval Hilts. „Jeskyně zázraků? To je past na turisty. Nebo aspoň byla. Vypadá to opuštěně.“

„Souřadnice sedí?“ zeptala se Finn.

„Naprosto přesně.“

„Pak jsme tu správně.“ Kývla směrem k překližkovému spasiteli. „Ježíš Illinoiský. Trochu moc velká náhoda, nemyslíš?“

„Je to směšné.“

„Na to je v téhle hře příliš mrtvol. A jestli je to vtip, bude náš kamarád Adamson opravdu hodně naštvaný.“

„Myslíš, že to rozluštil?“

„Má tvůj foťák. Jestli na to ještě nepřišel, nebude mu to trvat dlouho.“

Nastoupili do auta a podjeli pod klenutou cedulí. Zastavili na starém parkovišti vysypaném štěrkem vedle čehosi, co mohlo dříve sloužit jako kiosek nebo obchod se suvenýry. Za ním stály provizorně stlučené latríny. Všude rostla vysoká tráva. Panty na předním křídle kiosku zrezivěly a deska byla celá nasáklá vodou jako stará kůže. Na malém kopečku vlevo stál statek. Střecha se propadla a komín zhroutil. Bylo to opuštěné, mrtvé místo. V předzahrádce rostl maliník, před předními dveřmi stál vrak starého modrobílého náklaďáku International Harvester Scout prožraného rzí. Gumy se už dávno rozložily a rozbité přední sklo pokrývala silná vrstva ptačího trusu. Déšť všechno zbarvil došeda.

„Zóna soumraku“ zamumlal Hilts, zatímco se rozhlížel po parkovišti. Na opačném konci stál ohořelý vrak, kdysi možná školní autobus.

„Mě spíš napadla Noční můra z Elm Street.“

„Dvacátá šestá část: Jason vraždí v Rutgers Bluff.“

„Co teď?“ zeptala se Finn.

„Porozhlédneme se kolem. Zjistíme, jestli je tohle opravdu to místo, které Devereaux našel.“

„Píše se o tomhle místě něco v průvodci, co jsi koupil?“

Ve stejném obchodě, kde kupovali ponča a zbytek věcí, sehnali i průvodce. Hilts vyndal malou knížku z přihrádky v palubní desce a prolistoval ji.

„Čtvrtá skluzavka, Winter River. V roce 1829 ji objevil anglický truhlář a opilec Tom Woodward. Woodward spadl do jakési jámy a po šesti dnech strávených v temných jeskyních měl vidění o spáse. Po zbytek života Woodward zapáleně zdobil jeskyně na počest svého obrácení na víru a střízlivosti. Jeho svatyně Boží matky v Deváté jeskyni se stala svědkem několika nevysvětlitelných, zázračných přírodních jevů a nadpřirozených událostí. Vstup deset dolarů. V ceně letáček s modlitbou a přívěsek na klíče Jeskyně zázraků, který svítí ve tmě. Autobusové zájezdy vítány. Parkování. Občerstvení.“ Hilts zavřel knihu. „Přírodní jevy a nadpřirozené události.“

„Svítící přívěsek na klíče.“

„Tohle Devereaux neobjevil.“

„Ale ano,“ odporovala mu Finn. „Minimálně část z toho. Zanechal po sobě odkaz na tohle místo. Musel k tomu mít nějaký důvod.“

Hilts vzdychl. Natáhl se přes ni a vzal si z přihrádky na rukavice baterku. „Tak pojďme.“

Vystoupila za ním z auta do nepolevujícího deště toho druhu, který určitě dobře poznal Noe; nepršelo nijak intenzivně, ale bez přestání, jako v Severním Irsku, kde nepřestalo pršet už tisíce let, jen občas chvilku z nebe nepadá voda. Přešli přes parkoviště k řadě stromů a ohořelému autobusu, štěrk jim křupal pod nohama. Při pohledu zblízka Finn usoudila, že z autobusu nejspíš prodávali občerstvení, o kterém se psalo v průvodci. Zbytek ožehnuté kovové cedule nabízel párky v rohlíku, stalaktitské hamburgery, stalagmitské chilli a čerstvé netopýří hranolky. Cestička na jedné straně vedla mezi stromy dál ke kamenité stezce svažující se k řece.

„Poslouchej,“ zašeptala Finn a popadla Hiltse za paži.

Ztuhli.

„Nic neslyším,“ řekl. „Peřeje. Déšť.“

„Poslouchej dál.“ Za tím vším se ozýval pravidelný klokotavý zvuk, tlumený a daleký. Každých pár vteřin se ozvalo zajíkavé bouchnutí.

„Co to je?“ zeptal se Hilts, který to konečně zaslechl. „Generátor?“

„Čerpadlo,“ prohlásila Finn po delším tichu, „jímkové čerpadlo, takové, co se používá v zatopených sklepích.“

„Dole v Zázračných jeskyních?“

„Jeskyních zázraků,“ opravila ho Finn.

„To je fuk,“ vzdychl fotograf.

„Možná je to automatické zařízení, které se spustí, když začne pršet.“

„Tak to bych chtěl vidět záruku na to čerpadlo,“ ušklíbl se Hilts. „Nikdo se o tohle místo už léta nestará. Možná i celá desetiletí.“

Pokračovali dál, cestička přešla v řadu schodů vytesaných do kamene. Hilts si na zemi všiml zmačkané plechovky od limonády a zvedl ji. Byla od Coca-Coly. Dokonce i v tomhle stavu bylo zjevné, že ji někdo otevřel starým kličkovým otvírákem. „Kdy vlastně vynalezli trhací uzávěr?“ zeptal se a odhodil plechovku do křoví.

„V roce 1962,“ odvětila Finn. „Vynálezce se jmenoval Ermal Fraze, byl z Daytonu. Moje máma s ním chodila na základku. Psala jsem o něm seminárku na archeologický seminář: ‚Interpretace trhacího uzávěru jako ozdoby nebo nástroje; příručka pro historiky z budoucnosti.‘ Dostala jsem za ni výbornou.“

„Zjevně tě to muselo dost bavit. Ermal Fraze?“

„Ermal Fraze,“ zopakovala a přikývla. „Strickleyská základní škola. Máma tvrdí, že tam mají pamětní plaketu. Čestnou desku od malých skautek.“ Schody ústily na širokou plošinu, ze které byl výhled na peřeje přecházející v klidnější úsek řeky. Vchod do Jeskyní zázraků napůl zakrýval mladý javor. Na holý vápenec nad ním se lepily ztvrdlé vrstvy bláta, špíny a lišejníků. Samotný vchod někdo obložil trámy, které vypadaly tak staře, že by mohly být součástí okolního kamene. Před nimi visel zbytek dveří z těžkých fošen, které však už dávno někdo vytrhl z pantů. Nad vstupem se vyjímala stejná tabulka jako na vjezdové bráně, jen menší, větve přibité k překližce. Dvě písmena v druhém slově chyběla, takže tam stálo JESKYNĚ ZRAKŮ. Po schodech z hranatých klád vedoucích dolů do podzemí stékala dešťová voda. Bylo tam zábradlí z šedého, trouchnivějícího smrkového dřeva.

„Je tu nějak mokro,“ prohlásil Hilts.

„To asi proto, že prší,“ uzemnila ho Finn. „Vevnitř bude sušeji.“

„Známá poslední slova.“

„Jdeš, nebo ne?“

„Jdi první.“

Finn opatrně sešla po schodech a přidržovala se zábradlí. Hilts se držel hned za ní. Když prošla vchodem, rozsvítil Hilts baterku. Následovaly další schody a propletenec vzpěr a stropních trámů. Schody klesaly do temné hlubiny. Vypadalo to tam spíš jako v opuštěném dole než v posvátných jeskyních. Zatím neviděla nic ani vzdáleně zbožného. Zoufale se snažila najít nějakou spojitost mezi starými vápencovými jeskyněmi na břehu rozbouřené řeky v jižním Illinois a zlatým medailonkem, jenž patřil mumifikované mrtvole v Libyjské poušti.

Podle toho, jak se Adamson a jeho kumpáni chovali, nemohla být ta vazba nijak slabá – musela být pevná jako ocelová tyč. Tak silná, aby kvůli ní stálo za to zabíjet. A ne jednou.

Schody končily na chodníčku. Ten se vlnil skrz několik výklenků, které bylo možné jen stěží nazývat jeskyněmi. Zdálo se, jako by se kdysi Winter River nebo nějaký její přítok snažily prorazit si cestu skálou a časem se jí podařilo vytvořit cestičku tak úzkou, že byste na ní upažili jen na několika málo místech. Sem tam se podél ní objevily stalaktity, stalagmity a tabule nahromaděného kamene připomínající lávu, ale pro Finn, která vyrostla ve světě mayských hrobek a podzemních archeologických vykopávek, byly Jeskyně zázraků v Rutgers Bluff jen slabý odvar. Bezvýznamné jeskyně pro turisty, atrakce vedle silnice. Něco jako obří betonové vejce, které jednou viděla v Metone v Indianě, nebo sedmipatrová socha Ježíše v Arkansasu. Co se tu mohlo nacházet, že to mělo moc ovlivnit výsledek druhé světové války nebo zajímalo celý Vatikán? Bylo to absurdní.

„Támhle,“ ozval se Hilts.

„Cože?“ zeptala se a zastavila se, když ji jeho hlas vytrhl z myšlenek. Zhasl baterku. Úzká jeskyně s klenutým stropem, ve které právě stáli, náhle ožila zelenými zářícími obrazy.

„Přívěsky na klíče svítící ve tmě,“ řekl Hilts. Ze stalaktitu na ně shlížel Ježíš s vyvalenýma očima. Vedle kamenné tabule se modlila Panna Marie. Na stropě plavaly ryby, které měly zuby jako žraloci a ocasy jako paví očka. Kázání na hoře se odehrávalo na vyboulených kapkách a hrudkách kamene pomalovaných zírajícími tvářemi. Všechno doplňovaly neuměle vyvedené popisky doplněné citáty z Písma.

„Vypadá to tu jako ve strašidelném zámku v Disneylandu,“ vydechla Finn. „Ale tady straší Bůh.“

„To je hnus,“ ulevil si Hilts. Nevěřil vlastním očím. Šli dál po chodníčku a vstoupili do další jeskyně. Byla velká asi jako přední veranda a podobně zábavná. Groteskní výjevy pokračovaly. Obrovská poslední večeře se vinula přes klenutý strop jako gigantický létající piknikový stůl. Apoštolové, cherubíni, oblaka, Jidáš se stejným účesem, jaký nosil Dracula, a k tomu legenda jako noční můra Williama Blakea. Bez vkusu, bez nadání, nepodložená fakta. Kristus se místo doprava díval doleva, Šimon Kananejský s dlouhou hřívou místo plešky, před Ježíšem kalich, který tam být vůbec neměl. Třináct učedníků místo dvanácti.

Ale tohle je zajímavé, pomyslela si Finn. Dokonce i nevzdělanec, který byl jenom hodně vlažným křesťanem, věděl, že jich bylo dvanáct, ačkoliv je téměř nikdo s výjimkou kněze nebo pastora nedokázal vyjmenovat. Specializovala se na křesťanské renesanční umění, a netušila, jestli by to vůbec sama zvládla. Prohlížela si obří ohavnou hostinu, jež se jí vznášela nad hlavou na promáčeném stropě, a postupně si je zleva doprava odškrtávala v hlavě: Bartoloměj, Jakub syn Alfeův, Ondřej, Jidáš, Petr, Jan Evangelista – nebo Máří Magdaléna, pokud jste patřili mezi fanoušky Dana Browna –, vedle něj potom Tomáš, Jakub syn Zebedeův, Filip, Matouš, Juda Tadeáš a nakonec Šimon Kananejský. Tak kdo byla ta třináctá postava, jež se rýsovala z jedné strany za Šimonem na tomhle příšerném provedení jedné z nejslavnějších maleb světa a druhého nejslavnějšího jídla v dějinách? Upřeně si výjev prohlížela. Dva a půl metru vysokou postavu zářící na slizké kamenné stěně, která byla o to kluzčí, že po ní stékala dešťová voda, prosakující do jeskyně, autor příliš do detailů nevyvedl. Muž v rouchu s vousy, jednu ruku měl svěšenou podél těla a druhou ukazoval… na co?

„Poslední postava napravo?“

„Ta, co ukazuje?“

„Přesně ta.“

„Co je s ní?“

„Na co přesně ukazuje? Co bys řekl?“

„Vypadá to, jako by ukazovala na nějaký závěs, co visí v rohu,“ odvětil Hilts a posvítil tím směrem baterkou. Na opačném konci jeskyně vzniklo z vody stékající po rozpouštějícím se vápenci jezírko. Když voda z jeskyně ustoupila nebo byla odčerpána, nezůstalo tam nic, jen hladké kamenné kaskády jako baldachýn.

„Chci se na to podívat zblízka,“ rozhodla se Finn. Protáhla se pod zábradlím vedle dřevěného chodníčku a opatrně našlapovala na mokrém dně jeskyně za ním. Brodila se po kotníky studenou vodou. Teď hlavně nesměla uklouznout.

„Proč?“

Nebyla si tím úplně jistá, ale najednou věděla, že na ni volá z dětství cosi vzdáleného. Nadšení z otevření tajných dveří ve skříni vedoucí do Narnie, vstup do Merlinovy křišťálové jeskyně, jeden krok, a člověk se ocitl v telefonní budce doktora Who nebo v Zeleném městě Raye Bradburyho, které, pokud si dobře vzpomínala, také leželo v Illinois.

„Věděl jsi, že celé téhle části Illinois říkali Malý Egypt, a nikdo netušil proč?“ zavolala na něj, její hlas se nesl šerem. Dávala si dobrý pozor, aby se držela v kuželu světla, který vrhala Hiltsova baterka, a soustředila se, aby se jí na kluzkém povrchu nesmekla noha.

„To jsem netušil,“ odpověděl jí Hilts a podlezl za ní zábradlí.

„Někteří mají za to, že je to proto, že jižní Illinois zásoboval severní obilím během kruté zimy 1830-1831. Jiní tvrdí, že je to kvůli soutoku Mississippi a Missouri, který připomíná nilskou deltu. Z nějakého důvodu tu lidé dali spoustě míst egyptská jména: Káhira, Karnak, Dongola, Théby. Dokonce i Memfis, když už jsme u toho. A jejich basketbalová hala stojí v obrovské skleněné pyramidě.“

„Nevím, jestli chápu, co tím chceš říct.“

„Kam v katolickém kostele schováš svíčku?“

„Mezi ostatní,“ odpověděl.

„Přesně tak,“ přitakala. Natáhla se po kusu pískovce vymletého do tvaru baldachýnu, zapřela se o něj a přehoupla se na druhou stranu.

„Co je?“ vydechl Hilts, který šel opatrně v jejích stopách.

„Myslím, že jsem to našla,“ zašeptala.

„Cože?“

„Svíčku.“ Udělala dva kroky vpravo a zmizela mu z dohledu. Hilts zůstal zírat a přejížděl baterkou po starodávném kameni vytvarovaném do podoby vodopádu. Po Finn nebylo ani stopy.

„Kde jsi?“

„Přímo před tebou,“ ozval se její hlas. Najednou tam znovu stála, její jasná tvář a ostříhané vlasy zářily ve světle baterky.

„Jak jsi to udělala?“

„Jsme v Jeskyních zázraků. Takže zázrakem.“

„Ukaž mi to.“

„Dej mi baterku a chyť se mě za ruku.“

Podal jí ruku a stiskl ji. Opětovala jeho stisk, potom jí druhou rukou podal baterku. Jeskyně se náhle ponořila do naprosté tmy, již nenarušoval jediný paprsek světla. Zabrala a vytáhla ho k sobě nahoru za závěs.

Hilts se ocitl ve stísněné úzké chodbičce přímo za nařasenou kamennou látkou. Bylo tam tak těsno, že téměř cítil, jak se mu záda a břicho odírají o skálu. Ocitli se v jakési podivně stísněné puklině světa.

„Panebože.“

„To nic.“ V dusivém prostoru se ozvalo cvaknutí. Světlo zaplavilo prostor po jeho pravici a on spatřil, že tím směrem chodbička pokračuje. Nebylo tam ani tolik místa, aby se otočil.

„To si děláš legraci.“

„No tak, pojď.“

Sunula se dál vpravo uzounkým průchodem a on neměl jinou možnost než ji následovat. Anebo tam mohl zůstat v naprosté tmě sám. Čím dál se dostával, tím výš v krku mu tlouklo srdce. V hlavě mu vířily obrazy stovek možností, co by se mohlo stát: spadne na něj kámen, zaplaví ho přívaly deště nebo bahna, někde se prostě zasekne a už se nedokáže vyprostit. Obyčejná freudovsko-jungovsko-kingovská záležitost: zkažené lidské srdce zběsile tluče ve smrtelné hrůze při představě pohřbení zaživa; šlo o znásobení lehkého pocitu napětí, jejž člověk zažívá, když vjíždí ve vlaku do tunelu pod horou a náhle mu vnitřnosti sevře strach z té obrovské hromady kamení.

Sunul se dál, soustředil se na dotyk měkkých polštářků její dlaně a jejích prstů, které se proplétaly s jeho. Byla malá a drobná jako dítě, ale skrývala v sobě dravost, kterou byste si spojili spíš s výcvikovým seržantem. V náročných okamžicích jako tento vyplouvala na povrch její vnitřní síla, pevné jádro z oceli, jež dokázalo ustát to nejhorší, čemu ji člověk či příroda donutili čelit. Pud sebezáchovy. Cosi v její DNA, zakódované po miliony let.

„Podívej,“ zašeptala. Hilts si najednou uvědomil, že se sune dál s pevně zavřenýma očima. Otevřel je. Vypadalo to, že se tunel přímo před ním rozšiřuje. Finn natáhla volnou ruku a dotkla se kamene.

„Je opracovaný,“ prohlásila.

„Opracovaný?“

„Tohle není dílo přírody. Udělal to člověk.“ Posunula se o pár kroků dál a Hiltse zaplavil pocit, jako by ho právě propustili z vězení. Kolem bylo dost místa, aby se mohl volně hýbat. Po obou stranách ho teď od skály dělilo nějakých třicet centimetrů.

Hilts uviděl, že má Finn pravdu. Záseky v kameni byly v mdlém světle baterky jasně patrné. Někdo v téhle bohem zapomenuté díře vytesal chodbu. Pokračovali dál bez větší námahy a oba si uvědomovali, že chodba zatáčí a klesá hlouběji do podzemí. Občas spatřili kus přírodního neopracovaného kamene; kdokoliv tunel vysekal, sledoval při práci přírodní prasklinu. Když Hilts uvažoval o skalnaté drapérií v jeskyni daleko za jejich zády, napadlo ho, že tohle mohlo kdysi být přírodní řečiště nějakého potoka nebo pramene. Finn s ním souhlasila.

V sestupu pokračovali asi hodinu. Hilts začal nostalgicky vzpomínat na velkou domácí snídani v motorestu Dennys na mezistátní silnici. Hrnek té nejhorší kávy, jakou můžete u silnice koupit, mu v tuhle chvíli připadal jako učiněný zázrak. Déšť a čtyři stupně nad nulou, které v jeskyních byly celou dobu, se mu začínaly zažírat až do morku kostí. Klaustrofobie už neútočila s takovou silou, ale rozhodně se nedalo říct, že by zmizela úplně. Hodinová cesta pod zem znamenala hodinový návrat, pokud se budou vracet stejnou cestou. Jeho představivost dokázala bez problémů vykreslit zoufalé, ponuré, hororové scénáře. Zatím díkybohu nenarazili na žádné netopýry ani jiné druhy podzemních zvířat. Hilts nebyl zrovna fanouškem věcí, ze kterých člověku naskakuje husí kůže; jeho polem působnosti byly pouště, ne opuštěné kanalizace. Úzká cesta náhle zničehonic skončila. Světlo.

„Panebože!“ zašeptala Finn a vyšla ven z tunelu.

„Ježíši,“ vydechl Hilts.

Oba měli pravdu.

Třicet metrů nad jejich hlavami se tyčila kupole, jednolitá kamenná klenba. Dno obrovské jeskyně se nacházelo dalších patnáct metrů pod nimi. Nespočetnými výklenky dopadalo jasné světlo na deset tisíc postav, jež v divočině před více než tisíci lety celý život tesali ti nejdovednější egyptští kameníci. Větší než Sixtinská kaple, vyšší než Svatý Petr, bylo to něco, co si nikdo nedokázal v životě představit, natož vybudovat. Bylo tu všechno, každý anděl, praotec a všichni svatí, každý zázrak a vše úžasné od adventu po zmrtvýchvstání, od Edenu po archu. Vše vzlínalo v neuvěřitelném víru živoucího umění stoupajícího do nebes. Bylo to víc než jen úchvatné. Bázeň hloubku onoho pocitu nevystihovala. Dar nepopsatelné krásy bez jediného náznaku pomstychtivosti nebo odplaty, dokonalost sama. Kolem dna obrovského prostoru byly vyhloubeny malé jeskyně, některé stále ještě uzavíraly těžké dřevěné dveře, jiné zůstaly nezakryté a jejich vchody vypadaly jako prázdné oční důlky. Cely. Před dávnými časy tu žili lidé. Teď z tohoto místa zůstala jen obrovská hrobka budovaná v ústraní po celé generace.

Finn s Hiltsem zůstali stát jako přimrazení, okouzlení nepředstavitelnými rozměry toho, co leželo před nimi. Připadali si nepatrní ve srovnání s pomníkem, do něhož by se newyorská socha Svobody vešla stokrát, a dokonce i Mt. Rushmore by ve srovnání s ním vypadal zanedbatelně.

„Kde to jsme?“ zašeptala Finn. Objevila schody vytesané do skály a pomalu scházela se zakloněnou hlavou na dno obrovské jeskyně. Kdyby byla velká pyramida v Gíze dutá, mohla by vypadat podobně. Svět uvnitř světa.

„Před mnoha lety, v době, kdy žil Thomas Woodward, říkali tomuto místu Jeremiášova jeskyně,“ ozval se hlas, který se nesl obrovským prostorem. Ze stínů na opačné straně dómu vystoupil starý muž a vydal se k nim. „Což je samozřejmě jedno ze jmen, které se spojuje s hrobem Ježíše Krista. Toto místo jím není, avšak je zajímavé, že se k němu taková pověst stále váže.“ Proplétal se jejich směrem mezi kupami, hromadami a policemi s oválnými nádobami s úzkým hrdlem, jež připomínaly hliněné schránky uchovávající svitky od Mrtvého moře v Kumránu. „Woodward toto místo náhodou objevil, ale byl to opilec a známý hříšník, takže mu nikdo nevěřil. Strážci si snadno koupili jeho spolupráci a mlčenlivost další zásobou alkoholu.“

Finn se snažila v mihotavém pološeru zaostřit na starého muže, který se k nim blížil. Byl vysoký, trochu shrbený a lehce se opíral o mohutnou hůl. V druhé ruce nesl cosi, co vypadalo jako stočený kožený svitek ovázaný lesklým zlatým řetízkem. Měl ocelově šedé vlasy, tak krátké, že připomínaly vojenský sestřih. Oblečený byl ve starých manšestrových kalhotách a tmavě modrém pleteném svetru, který by mohl patřit námořníkovi. Na nohou měl vysoké šněrovací boty a na očích dioptrické brýle s kovovými obroučkami. Mluvil se středozápadním přízvukem, ale hluboko v něm vězelo ještě něco jiného. Komplexnost, která napovídala cosi o dalekých zemích viděných před dávnými časy. Finn si s hrůzou uvědomila, že jí ten muž připomíná jejího otce.

„Kdo jste?“

„Jsem poslední Strážce.“

„Strážce?“

„Strážce tohoto místa. Správce, chcete-li,“ smutně se na ně usmál. „Víceméně domovník, který se stará o Pravé slovo Krista.“

„Nechápu to,“ ozval se Hilts. „Tohle místo je uprostřed ničeho. Připadá mi to nemožné.“

„Co je Libyjská poušť, když ne prostředek ničeho? Z pohledu Říma v době rozkvětu impéria byl Jeruzalém úplně stejně uprostřed ničeho; úplný konec světa, abych byl přesný. Pro Mojžíše byla uprostřed ničeho Sinaj. Pro New York tahle část Illinois pořád ještě je uprostřed ničeho. Einstein měl pravdu, pane Hiltsi; všechno je relativní. Mohl bych vás zahltit exotickými příběhy o ztracené templářské flotile, o obrovském, od moře k moři sahajícím království krále Šalomouna, jehož chrám měl úplně stejné rozměry jako Sixtinská kaple, o Nostradamovi, o Novém Jeruzalému, v jehož nalezení váš přítel, ten blázen Adamson, doufá.“

„Není to náš přítel,“ ohradila se Finn.

„Aspoň tady jsme ho předběhli,“ zavrčel Hilts.

„Vlastně ne tak docela,“ řekl starý muž. „Dorazil včera. Je pár kilometrů odtud v Olney. Čekám, že se tu brzy ukáže.“

„Jak to víte?“

„Vím toho spoustu, pane Hiltsi. O vás a vašem starém příteli, chudáku Arthuru Simpsonovi. O vás a vašem otci, slečno Ryanová.“ Znovu se usmál. „Patří to k mé práci, abych tak řekl.“

Finn znovu zachytila matný nádech přízvuku z dávné minulosti. Když jí to došlo, málem ztratila řeč. „Vy jste ten mnich. DeVaux.“

Přikývl a vyčerpaně se usmál.

„Pierre DeVaux, Peter Devereaux a nyní Paul Devers. Nikdy jsem nebyl mnich, to bylo jen přestrojení. Vždy jsem ale byl kněz. A budu jím navždy.“

„A vrah,“ přisadil si Hilts. „Zabil jste Pedrazziho. A když jste to nebyl na Acosta Star vy, tak kdo byl zamčený ve vaší kajutě?“

„Smrt a tajemství si nikdy nejsou cizí, pane Hiltsi. Pedrazzi se mě na tom úděsném místě v poušti pokusil zavraždit. Zjistil, kdo jsem, a věděl, že mu nikdy nedovolím, aby tajemství odhalil někomu takovému, jako byl Mussolini, aby s ním obchodoval v nějaké politické hře. To on se pokusil zabít mě. Měl jsem co dělat, abych se ubránil.“

„A na lodi?“ zeptala se Finn.

„V kajutě? Kerzner, muž, kterého lidé vašeho otce, slečno Ryanová, vyslali, aby mě zabil. Muž, kterého si koupil a platil Adamsonův děd. Biskup vůbec nepřišel. Můžeme se jen dohadovat, že zemřel během požáru.“

„Odkud znal přesné souřadnice tohohle místa?“ zeptal se Hilts.

„Ode mě,“ odvětil starý muž. „Než jsem ho tam nechal zemřít. Bylo to jeho poslední přání.“

„Vy jste opravdu pěkný parchant,“ zavrčel Hilts.

„Přesně tak,“ pokrčil starý muž rameny. „Jako většina z nás. Nalezenci, sirotci. Odpad života. Připadá mi to jako dobrá živná půda.“

„Z nás?“ zopakovala Finn.

„Strážců.“

„Tohoto místa?“

„Toho, co obsahuje.“

„Což je?“

„Pravé slovo.“

„Luciferovo evangelium.“

„Luciferovo jen stěží. On jej pouze střežil. Byl prvním Strážcem v dějinách. Tohle místo je jeho.“ Rozpažil a zadíval se nad sebe na obří kamennou klenbu.

„Začínám se v tom ztrácet,“ ozvala se Finn.

„Mě začíná bolet hlava,“ opáčil Hilts. „Stojím na místě, které by nemělo existovat, které ozařuje světlo, jež by nemělo hořet, a mluvím s chlapem, který by měl být mrtvý. Nic z toho nedává smysl.“

„Světlo sem bylo před tisíci lety přivedeno pomocí zrcadel. Skálu vytesali v potu a s čestnými úmysly věřící muži a já zůstal naživu jen proto, abych chránil tajemství tohoto místa, dokud to jen bude možné.“

„A potom?“ zeptala se tiše Finn. „Co bude potom?“

„Potom jej budu muset zničit,“ jednoduše odpověděl starý muž.

„Jste blázen,“ konstatoval Hilts.

„To je možné,“ přitakal starý muž. „Ale doba, v níž mohli kázat muži jako Kristus, je pryč. Obávám se, že se objevili noví bozi.“ Zvedl malý balíček zabalený v kůži. „Až tento čas nadejde, musí být místo střežící tajemství zničeno a evangelium světla spolu s ním. Instrukce znějí naprosto jasně,“ dodal smutně.

„Ale proč?“ naléhala na něj Finn. „Proč tohle všechno ničit?“

„Protože pokud ho nemohou mít všichni, nesmí patřit jen jednomu člověku. Světlo má koneckonců osvětlovat. Nemá sloužit jako nástroj moci.“

„Pak ho přineste všem.“

„Prosté odhalení jeho existence by bylo použito proti němu. Posloužilo by Adamsonovi a jeho lidem jako povel k sešikování. Tohle místo a Jeho slovo kvůli něčemu takovému nevzniklo. Křížové výpravy jsou vedeny meči a krví, ne vírou a sebeobětováním.“

Jeskyní náhle jako věc z jiného světa práskl výstřel. Zasáhl starého muže dříve, než stačil vykřiknout, otočil ho na místě a odhodil na zem obrovské jeskyně. Následovala série menších výbuchů, které jim ostře zaduněly v uších. A pak, téměř jako kdyby to byl nějaký signál, světla v obrovské síni zhasla a jeskyně se ponořila do naprosté tmy. Po chvíli temnotu prořízla šestice velice tenkých zelených paprsků.

„Brýle pro noční vidění,“ zašeptal Hilts. Sehnul se k zemi a našel úpějící stočené tělo starého muže.

„Střelili vás?“ zeptala se Finn.

„Do ramene. Přežiju to,“ odpověděl jí Devereaux. „Alespoň ještě chvíli. Dostatečně dlouho.“

„Musíme se odsud dostat,“ naléhal Hilts.

„Musíte se odsud dostat dřív, než bude pozdě.“

„Musíme vás odvézt do nemocnice.“

„Jste sedmdesát dva metrů pod zemí. Na opačném konci jeskyně je východ, který vede přímo k Winter River, zakrývá ho stěna z drolícího se kamene, kterou mohu kdykoliv odstranit. Adamson si myslí, že zvítězil. Myslí si, že přišel den jeho triumfu. Domnívá se, že konečně získal hlavní cenu, která mu nažene do náruče celý národ. Nenašel ale nic. Jenom tmu.“

„Vezmi ho za nohy,“ zavelel Hilts. Všude kolem nich se teď míhaly zelené paprsky.

„Šachty,“ vyhrkl starý muž, když ho táhli po podlaze jeskyně. „Adamson přichází starými průduchy seshora.“

Z megafonu náhle zahřměl Adamsonův hlas.

„Nevím, jak se vám to povedlo, ale tentokrát to nepřežijete!“

„Je to magor.“

„Řekni mi něco, co nevím,“ opáčila Finn.

Konečně se jim podařilo dostat se na opačný konec jeskyně. Stáli zády k masivní skalní stěně. Ucítila, jak ji starý muž tahá za klopy saka.

„Musíte odsud zmizet.“

„A jak to podle vás máme udělat?“ zeptal se Hilts.

„Medúzina brána.“

„A to je jako co?“

„Nad každou mnišskou celou je do kamene vytesaná maska. Medúza byla božská patronka Luciferovy legie. Najděte ji, a najdete cestu ven.“

Ozvalo se zapraskání, jako když se trhá látka, a nad jejich hlavami zaplála světlice a ozářila obrysy stropu jeskyně. Do jeskyně slaňoval ze stropu minimálně tucet mužů. Všichni byli ozbrojení.

„Támhle!“ zařval Adamson. Zarachotily výstřely. Kolem nich se od kamenných stěn odrážely kulky.

Oslnivý jas světlice začal pohasínat. Finn si něčeho všimla.

„Medúza!“ Namířila na ni ruku.

„Honem, vezmi ho!“ vyštěkl Hilts a znovu popadl starého muže v podpaží. V posledním zbytku světla spatřila Finn jeho zranění. Dělaly se na něm bublinky, trefili ho níž než do ramene, zasáhli plíci nebo něco horšího.

„Nechte mě tu,“ požádal je slabým hlasem Devereaux. „Když se mě pokusíte vzít s sebou, nedostanete se ven. Jděte!“ přikázal jim.

„Seženeme pomoc!“ vykřikl Hilts.

„Běžte! Hned!“ naléhal na ně starý muž.

Rozběhli se. Světlice už úplně vyhasla a oni se ocitli v naprosté tmě, jíž prořezávaly jen zelené paprsky světla. Klopýtali po hrbolaté kamenné podlaze jeskyně.

„Jestli nás některý z těch chlapů zaměří, je po nás,“ ozval se Hilts.

Ozval se další trhavý zvuk a vše kolem náhle vybuchlo jasným světlem. Jen pár metrů od nich se otvíral malý průchod připomínající vstup do cely, jenž byl označený stejným obrázkem Medúzy, jak byl vyrytý na medailonku.

„Utíkej!“ zařval Hilts a tlačil Finn před sebou do temného průchodu. Ohlédla se přes rameno a spatřila starého muže, jak se opírá o stěnu obrovského, úchvatného místa, o nějž se tolik let staral. Usmíval se.

Kolem nich svištěly kulky jako roj rozzuřených sršňů. Vběhla do tmy, sklopila hlavu před děsivou bohyní s klubkem hadů místo vlasů a dopotácela se do malé jeskyně. Ve světle nově zažehnuté světlice viděla, že to není žádná cela, ale úpatí kamenného schodiště, jež vedlo vzhůru.

„Nahoru!“ vykřikl Hilts.

Rychle přeběhla ke schodům a začala po nich šplhat vzhůru, fotograf se držel těsně za ní, při výstupu namáhavě dýchal a lapal po dechu.

Minuty ubíhaly a oni stále zdolávali schody. Daleko za sebou slyšeli zlověstný dusot nohou na kamenech. Potom se náhle ozvalo mohutné zahřmění, jako by pod nimi pukla sama země, a kolem nich se prohnal nápor větru jako z tunelu metra.

„Co to bylo?“

„Nezastavuj se.“

Šplhali dál, ale zvuk byl čím dál hlasitější, skučení připomínalo silný vítr, a pak je náhle zavalila vlna kamení a úlomků, zachytila je ve svém dusivém břiše, hnala je vzhůru ve valícím se proudu a odírala je o kamenné stěny schodiště. Ledový příval se hnal jako beranidlo a nakonec je vyplivl ve vodním gejzíru na studenou kamennou zem. Kašlali, prskali a snažili se vydrápat na všechny čtyři, zatímco jeskyni, v níž se právě ocitli, zaplavovala voda.

„Kde to jsme?“ vyhrkla Finn, podařilo se jí postavit na nohy a přidržovala se přitom Hiltse.

„V nějakém sklepě,“ zakašlal a rozhlížel se kolem. Ukázal na vířící špinavou vodu, jež stále stoupala. „Schody.“ Chytil ji za ruku a nasměroval ke krátkému schodišti, jež se vinulo vzhůru. Schody končily u jednoduchých dřevěných dveří. Hilts na ně silou zatlačil, dveře se otevřely a oni se ocitli v zatuchlé venkovské kuchyni. V jednom rohu stála kamna na dřevo, starý suchý dřez a uprostřed místnosti stůl z hrubě opracovaného dřeva a pár židlí. Špinavým oknem viděla Finn na parkoviště před Jeskyněmi zázraků. Ocitli se v kuchyni starého opuštěného statku.

„Myslím, že tudy se ten stařec dostával dovnitř a ven,“ řekl Hilts a posadil se na jednu z židlí. „Díkybohu, že je po všem.“

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ ozvala se najednou Finn. Všude kolem se rozléhal nebezpečně znějící skřípot a potom je ovládl rychle sílící pocit, že se podlaha pod jejich nohama kroutí a třese, jako kdyby se ocitli uprostřed zemětřesení. Hilts znovu vyskočil na nohy. Strop nad jejich hlavami začal praskat a opadávaly z něj kusy omítky. Podlaha opět zaskřípala, rám okna se zkřivil a okenní tabulka se s lomozem vysypala ven.

Rozběhli se ke dveřím vedoucím na promáčenou verandu. Stihli to těsně předtím, než se propadla střecha a starý dům se zhroutil sám do sebe. Vyběhli na déšť a spatřili, že zem pod jejich nohama praská. Začaly se v ní objevovat velké pukliny a slyšeli rachot, s nímž se jeskyně loučila se svou existencí.

„Řeka změní svoje koryto,“ zašeptala Finn. „Musíme odsud rychle vypadnout!“

Rozběhli se k autu, které na ně čekalo na kraji parkoviště. Doběhli k němu právě v okamžiku, kdy se zem otevřela a před jejich očima spolkla starý školní autobus. Hilts skočil za volant, snažil se trefit klíčkem do zapalování a nakonec se mu podařilo nastartovat. Zařadil rychlost, dupl na plyn a vyrazili pryč. Klenutou bránou projeli vteřinu dvě před tím, než se zhroutila, najeli na příjezdovou cestu a uháněli pryč. Když nechali Jeskyně zázraků za sebou, opřela si Finn vyčerpaně hlavu o sedadlo. Najednou se narovnala a zamračila se.

„Co se děje?“ zeptal se Hilts.

Sáhla do kapsy a vytáhla kožený balíček, který předtím měl v rukou Devereaux. Odvinula řetízek a zjistila, že je to medailonek, stejný jako ten, který našli u Pedrazziho těla. Odhrnula kousek kůže a podívala se, co je pod ním. Kovový svitek, starodávná měď zezelenala a zoxidovala, ale nápis v klínovém písmu na něm byl jasně čitelný. „Poslední Luciferovo evangelium.“

„Musel mi to dát do kapsy, když mě chytil,“ zašeptala chraplavě. „Netušila jsem to.“

„Co teď uděláme?“ zeptal se Hilts.

Finn si znovu vyčerpaně opřela hlavu a zavřela oči. Kdo ví, co ten svitek obsahuje? Jaké přísliby, slova, jakou moc?

„Mám nápad,“ usmála se.

EPILOG

Finn stála na promenádní palubě lodi Freedom of the Seas, nakláněla se přes zábradlí a sledovala, jak se elegantní zelené vody Karibiku rozestupují před obrovským trupem plavidla o výtlaku sto padesát osm tisíc tun. Podle Finn se dalo monstrum považovat za loď jen proto, že mělo jeden konec relativně špičatý a druhý přiměřeně oblý.

Věděla, že je staromilská, ale podle ní měly lodě vzbuzovat pocity spojené s plavbou a dobrodružstvím. Ne vypadat jako obrovská náhražka horolezeckých stěn, simulátorů umělých vln pro surfaře a monolitické nákupní středisko, které se dokáže udržet na hladině. Loď měla dokonce vlastní televizní stanici, která pravidelně vysílala poučné programy o tom, jak vysoké spropitné byste měli dávat různým členům posádky.

Finn, která se s rodiči plavila přes Atlantský oceán na majestátní a úchvatné QE2, nijak zvlášť neohromila námořní architektura připomínající krabici s vločkami a marketingový styl Wal-Martu. Kdyby takováhle loď někdy narazila do ledovce, nepotopila by se, rozložila by se jako lego.

Přesto to byl jediný způsob, jak dokončit to, co si předsevzala. Navíc měla díky tomu záminku navštívit Lloyda Terca, Tuckera Noea a Lymana Millse na Hollaback Cay předtím, než se v Nassau nalodila na Freedom na její premiérové plavbě po okolních ostrovech. Teprve nedávno ji s velkou slávou spustili na vodu. Právě se plavili přes oceánský Jazyk a Finn uvažovala, kolik lidí, kteří si právě dělají vír na kreditní kartě, tuší, jak hluboká je voda pod tenkou kovovou slupkou lodi. Necelé dva metry finského hliníku a ocelového plátování je dělily od tří kilometrů dvou set metrů hluboké propasti do zapomnění.

Dívala se do dálky přes nekonečnou jasnou vodní hladinu a přemýšlela o korálem a chaluhami obrostlém duchu Acosta Star, jenž odpočíval v hloubce nedaleko odsud. Ukrytý v převalujícím se oceánu, chránící svá tajemství a mrtvé. Skončí Freedom of the Seas stejně, dostane se jí podmořského pohřbu? Nejspíš ne. Za pár let, až vyjdou její hloupé novoty z módy a přestane vynášet, rozeberou ji na kusy a její zbytky vyplaví voda na vlnolamy v Alangu na pobřeží Indie, obrovském, děsivém hřbitově lodí dnešní doby.

Na chvíli se přistihla, jak s karibským vánkem na tváři přemýšlí o Devereauxovi, o svém otci a starém Arthuru Simpsonovi, jehož našli zavražděného v jámě v Over the Hill, v jedné z nebezpečných a nehostinných čtvrtí Nassau, kde neměl starý bílý muž co pohledávat. Měl podříznuté hrdlo a jeho hodinky a peněženka zmizely, ale Finn věděla téměř jistě, že se stal obětí Adamsonových zabijáků.

O Adamsonově zmizení a smrti nebylo nic známo, kromě tiskové zprávy, jež tvrdila, že miliardář zmizel během písečné bouře na vykopávkách v Libyi. O Luciferovu evangeliu nebo Finnině a Hiltsově účasti na jeho objevení nepadlo ani slovo. Podle Finnina newyorského přítele Michaela Valentina bylo jejich obvinění z vraždy Vergadory v Itálii staženo z důvodu záměny totožností a případ byl uložen ad acta. Hilts si byl samozřejmě jistý, že s jejich očištěním mají co do činění italské kontakty Mickeyho Heartse.

„Ahoj,“ pozdravil ji Hilts a opřel se o zábradlí vedle ní. „Jsi připravená?“

„Zrovna se na to chystám,“ přikývla a usmála se.

„Jsi si jistá, že to chceš udělat?“ zeptal se a na jeho pohledné tváři se zračilo znepokojení. Oči mu zakrývala jantarová skla slunečních brýlí, ale mračil se. „Mluvíme tu o historickém artefaktu nevyčíslitelné hodnoty.“

„Devereaux měl pravdu,“ odvětila tiše. „Kdyby evangelium nebo nějaká jeho část padly do nepravých rukou, bylo by zle.“ Dvanáctileté děvče ve dvoudílných plavkách se v bazénu za ní pokoušelo vylézt na surfařský simulátor. Zněl jako pračka probouzející se k životu. „Některá tajemství by měla zůstat neodhalena. A některé záhady nerozluštěny.“

„Tak proč ti to dal?“ zeptal se Hilts.

„Abych měla na vybranou. Dal mi možnost udělat správnou věc,“ pokrčila rameny. „Možná prostě jen nechal konečnou zodpovědnost na někom jiném.“

„To z tebe dělá posledního Strážce,“ prohlásil Hilts.

Finn se podívala do kabelky na svitek zamotaný v kůži a převázaný zlatým řetízkem. Pevně ho sevřela v ruce a potom ho jediným plynulým pohybem odhodila tak daleko, jak jen dokázala. Společně sledovali, jak na pozadí ranního nebe opsal oblouk a nakonec dopadl na hladinu smaragdového moře a zmizel v jeho hlubinách.

„Už ne,“ vydechla. „Už ne.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai