Michelangelův Zápisník

Paul Christopher

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Děj napínavého thrilleru je inspirován dohady o existenci tajemného zápisníku italského renesančního umělce Michelangela Buonarrotiho. Studentka Newyorské univerzity Finn během stáže v jistém newyorském muzeu umění nachází v archivu zastrčenou a mylně označenou ilustraci. Poznává v ní Michelangelův záznam průběhu pitvy, jež byla v dobách renesance přísně trestaným zločinem. Poté, co se o svém překvapivém objevu zmíní, začnou se kolem ní dít podivné věci...

PROLOG

22. ČERVENCE 1942, LA SPEZIA, LIGURSKÉ POBŘEŽÍ, SEVERNÍ ITÁLIE

Major Tiberio Bertoglio seděl na zadním sedadle zaprášeného služebního vozu Lancia s pažemi zkříženými na prsou, v póze značně připomínající duceho. V uniformě Mussoliniho Černých brigád s ebenově černými nárameníky, límcem s emblémem dvojitého M vyvedeným v krvavě rudé a stříbrné barvě a s čepicí se stříbro– černou lebkou a zkříženými hnáty nad štítkem vypadal velice působivě, jeho pocity však byly ve značném rozporu s jeho zjevem. Uniforma byla jenom humbuk. Svým služebním zařazením nepatřil major k armádě, nýbrž k Mussoliniho tajné policii, nenáviděné instituci známé pod zkratkou OVRA neboli Organizzazione di Vigilanza Repressione dellAntifascismo – Útvar ostrahy proti antifašismu. Italské gestapo.

Přiletěl dnes ráno ze Říma starou rachotinou Savoia Marchetti S. 75, na jejích křídlech byl ještě nepatrně znát původní znak modrého ptáka společnosti Ala Littoria překrytý nyní trojitými černými liktorskými svazky prutů se sekyrou. Po čtyřech hodinách trmácení v letadle dorazil do válečného přístavu La Spezia, kde si vypůjčil služební vůz i se šoférem a nyní byl konečně téměř u cíle.

Řidič se proplétal úzkými, křivolakými uličkami Portovenere a směřoval k rybářskému přístavu La Grazie. Za jejich zády zůstala obrovská temná masa hradu Castello Doria. Byl vybudován před osmi sty lety jako pevnost určená k obraně přístupových cest do zálivu Spezia a svému účelu sloužil dodnes. V zálivu chráněném prakticky ze všech stran spatřil Bertoglio snad polovinu italského kotvícího válečného námořnictva. Mimo jiné tam byl i obrovský křižník Andrea Doria a jeho sesterská loď Guilio Cesare. Obě plavidla utržila značné šrámy a jejich trupy byly zčernalé dýmem válečných požárů, stále se však držela na hladině.

Konečně dojeli na staré drolící se molo. Bertoglio opustil zadní sedadlo zbytečně rozměrného terénního vozu pískově okrové barvy a s cvaknutím podpatků se fašistickým pozdravem rozloučil se řidičem.

„Buďte tady nejpozději za půl hodiny,“ nařídil mu ještě.

„Jistě, pane majore. Za půl hodiny jsem tu,“ přikývl řidič, zařadil rychlost a otlučená Lancia vyrazila nazpátek. Přes zátoku, která tvořila přístav sloužící rybářské vesnici, bylo jasně vidět na ostrov Palmaria hustě porostlý stromy. Byl odsud vzdálen necelý kilometr. Z jeho profilu vystupovaly obrysy nízké dlouhé budovy ženského kláštera San Giovanni. Stál skoro až na břehu. Před ním bylo vidět jen nevelké betonové molo, u něhož se pohupovala letitá rybářská veslice vyvázaná ke starému litinovému pacholeti. Bertoglio se kolem sebe rozhlédl a nedaleko spatřil uvázaný malý rybářský člun. Jeho majitel pokuřoval a rozprávěl se sousedem.

„Za kolik mě vezmeš do kláštera?“ zeptal se ho Bertoglio úsečně. Rybář si ho mlčky změřil od hlavy až k patě. Zvlášť důkladně si prohlédl hodnostní prýmek majora na rukávě a výložky příslušníka Mussoliniho brigád.

„A copak tam potřebujete?“ otázal se stařec a pohled jeho slzících hnědých očí sklouzl k černé čepici s umrlčí lebkou a zkříženými hnáty. Nezdálo se, že by to na něj udělalo zvláštní dojem.

„Mám tam práci, dědku. Tak za kolik mě tam vezmeš?“

„Tam – a nebo tam a zpátky?“

„Tam a zpátky,“ vyštěkl netrpělivě Bertoglio. „Počkáš u mola. Zpátky nás povezeš dva.“

„To bude dražší.“

„To mě vůbec nepřekvapuje, dědku.“

Druhý muž se usmál a poprvé také promluvil: „Pokaždý, když mu řeknete ‚dědku4, tak vám přirazí na ceně. Myslí si, že je pořád ještě bejk, se kterým by si ráda vrzla každá jeptiška.“

„Jeptišky nechám tomu flanďákovi Bertolemu,“ prohlásil stařec a když se zasmál, odhalil pahýly zhruba půl tuctu zahnědlých zubů. „Ten ať si píchá báby svým knírem, ale já mám radši mladý škebličky, co choděj po promenádě.“

„Jenomže ty na tebe nejsou zvědavý!“

„Tak kolik?“ přerušil je Bertoglio.

„Přijde na to, kolik máte.“

„Vždyť je to jen pár set metrů!“

„No jestli to přejdete suchou nohou jako Kristus…“

Bertoglio hrábl do kapsy saka uniformy a vylovil svazek bankovek. Odpočítal jich pět a když stařec ironicky povytáhl obočí, přidal dalších pět.

„To by šlo,“ přisvědčil stařík a pokynul Bertogliovi sukovitou rukou. „Račte vstoupit do mé skvostné gondoly, převezu vás k vašemu klášteru.“

Bertoglio nejisté vstoupil do člunu a usadil se na zadní lavičku. Stařec naskočil za ním a zdvihl dlouhá vesla. Jedním člun odstrčil od mola a pak obě zasunul do závěsů a začal ráznými tempy veslovat. Člun se rychle vzdaloval od přístaviště. Bertoglio seděl na zádi jako by spolkl pravítko a oběma rukama svíral bort člunu. Jak se země vzdalovala, poněkud se mu rozhoupal žaludek. Kousek od jeho nohou stál velký kbelík, v němž plavalo cosi hnědého a rosolovitého. Obsah kbelíku příšerně páchl a Bertogliův už tak podrážděný žaludek se začínal zvedat.

„Hlavy olihní,“ vysvětlil stařík, když si všiml jeho pohledu. „Chytám je, když se páří. To se pak zapomenou a v návalu vášně vyplavou k hladině. Než si stihnou užít, useknu jim hlavu a tu pak den dva nechám na slunci. Lepší nástrahu nenajdete.“

Bertoglio mlčel. Díval se na přibližující se klášter. Na dlouhé nízké budově bylo nápadné zvláštní stupňovité uspořádání, které si vynutil skalnatý terén, na němž byl klášter vystavěn. Za klášterem Bertoglio poznenáhlu rozeznal bíle natřený, tepaný železný plot místního hřbitůvku. Plot ohraničoval svažitý palouk stíněný zakrslými olivovníky a posetý řídce roztroušenými náhrobními kameny a kříži.

Stařec zabral pravým veslem a vyhnul se tak tenkým kůlům vyznačujícím síťové zábrany pro odchyt sleďů a sardinek za přílivu. Pak zamířil rovnou k nevelkému molu u kláštera. Sotva se k němu přiblížili, vyšla z hlavních dveří budovy starší žena s podlouhlým obličejem, v tmavomodrém hábitu a bílém čepci. S. rukama zastrčenýma do rukávů vykročila k molu. Zatím co se k ní Bertoglio blížil, stála tam a čekala. Na okamžik pocítil ozvěnu strachu a studu, jaké si pamatoval z dob, kdy tato stvoření byla středem jeho vesmíru a vládla mu rákoskou. Tyto pocity v kombinaci s rozhoupaným žaludkem byly příčinou značné nevolnosti, která se ho zmocnila, když vystoupil z rybářovy loďky a vkročil na molo. Žena na něj jen upřeně hleděla. Pak se beze slova obrátila a vykročila ke klášteru. Bertoglio ji následoval. Zanedlouho jej obklopil chlad starobylých kamenných zdí. Uvnitř byla tma. Zřejmě tu nebylo žádné umělé osvětlení. Bertoglio zamžoural. Stará jeptiška prošla strohou halou bez jediné ozdoby a zahnula do prostor, jkteré působily dojmem jakési společenské místnosti. Bylo tu pár! polic na knihy, dlouhý stůl stlučený z prken, několik židlí a kamenný krb. Okno tu bylo jen jedno. Skrz široké žaluzie zavřených okenic viděl Bertoglio na úzkou pláž a molo. Starý rybář tam však vidět nebyl. Teprve když se Bertoglio podíval o pár mezer výš, spatřil loďku na půli cesty zpátky přes zátoku.

Bertoglio zaklel: „Caccati in mano e prenditi a schiaffi!“ Pěstí vztekle udeřil do dlaně druhé ruky.“Říkal jste něco, majore?“

Ze stínu na protější straně krbu vystoupila asi čtyřicetiletá jeptiška plné, nepříliš vysoké postavy s příjemným obličejem. Na rozdíl od postarší řeholnice, která sem Bertoglia dovedla, měla kolem kyprého pasu těžkou šňůru vyřezávaných dřevěných korálků a na krku se jí na řetízku mezi velkými, povislými prsy houpal velký kovový kříž.

„Neříkal jsem nic,“ prohlásil Bertoglio. „A vy jste kdo?“ vyjel neomaleně a podvědomě napodobil výbojně vysunutou bradou duceho.

„Jsem matka představená – sestra Bernadetta. A vy budete nejspíš ten, koho nám ohlásili.“

„Major Tiberio Bertoglio, 6. divize MVSN ‚Tevere‘!“ vyštěkl Bertoglio.

„Čekala jsem někoho od tajné policie,“ odvětila sestra Bernadetta.

„V Itálii tajná policie neexistuje,“ připomenul jí Bertoglio.

„A vy tady vlastně vůbec nejste, že, majore? Jste pouhým výplodem mé fantazie.“ Představená kláštera se unaveně pousmála. „Ostatně – tedeschi gestapo je asi pro obě země až až.“

„Přijel jsem pro to dítě,“ řekl Bertoglio. Sáhl do kapsy saka a vytáhl nevelkou obálku označenou vatikánskou pečetí se znakem zkřížených klíčů a trojité korunky.

„Máte přátele hodně vysoko,“ poznamenala sestra Bernadetta. Vsunula pod pečeť tlustý ukazovák a roztrhla obálku. Našla v ní rodný list a cestovní pas s razítky Vatikánu, švýcarské vlády a německého přistěhovaleckého úřadu. Druhá sada cestovních dokladů nebyla vystavena na žádné konkrétní jméno, byla pouze určena pro dospělou osobu. „Ty dokumenty jsou na jméno Frederico Botte,“ ozvala se matka představená.

„Tak se to dítě jmenuje.“

„Sám dobře víte, že se tak nejmenuje, majore.“

„Teď už ano. Přiveďte je.“

„A co když vám řeknu, že v tomto klášteře žádný Frederico Botte není?“

„Na to bych vám raději neodpovídal, matko představená. Nikomu byste tím rozhodně neprospěla. Jestliže budete to dítě ukrývat nebo je odmítnete vydat, mělo by to velmi vážné následky.“ Bertoglio se na okamžik odmlčel. „Já jen plním rozkazy, matko. Ujišťuji vás, že mi to nečiní žádné potěšení.“

„Dobrá.“

Sestra Bernadetta sáhla po zvonečku odloženém na krbové římse a zazvonila. Cinkot surově přerval ticho v místnosti. Za okamžik se objevila mladičká dívka, která se v civilní sukni, blůze a svetru očividně necítila příliš dobře. Za ruku přivedla asi tříletého hošíka v krátkých kalhotách a bílé košili s úzkou vázankou. Tmavé vlasy měl chlapec ulíznuté namočeným hřebenem. Vypadal značně vystrašeně.

„To je on a toto je sestra Filomena. Bude se o něj starat. Hovoří německy i italsky, takže nemohou nastat problémy při vysvětlování, co ona a dítě potřebují.“ Matka představená přistoupila k oběma příchozím, dívku políbila na obě tváře a podala jí cestovní doklady s rodným listem. Sestra Filomena si obálku zastrčila do hluboké kapsy jednoduchého zapínacího svetru. Vypadala zrovna tak vyděšeně jako to dítě. Bertoglio se jí vůbec nedivil. Kdyby jel tam, kam jedou oni, bál by se rovněž.

„Člun, se kterým jsem připlul, je pryč. Jak se dostaneme na pevninu?“

„Dopravu máme zajištěnu vlastní,“ odvětila sestra Bernadetta. „Jděte se sestrou Filomenou, ona vám ukáže, kudy.“

Bertoglio přikývl a srazil podpatky. Užuž zvedal paži k fašistickému pozdravu, ale na poslední chvíli si to přece jen rozmyslel. Namísto toho jen škrobeně kývl. „Děkuji vám za spolupráci, ctihodná matko.“

„Dělám to jen kvůli tomu dítěti. Je uprostřed všeho toho šílenství jediné nevinné… na rozdíl od nás ostatních. Sbohem.“

Bertoglio se bez dalších řečí otočil na patě a zamířil ke dveřím. Sestra Filoména i chlapec jej plaše následovali. Ve dveřích se hošík ještě zastavil a mlčky se ohlédl přes rameno.

„Sbohem, Eugenio,“ řekla sestra Bernadetta. Pak jí chlapec zmizel z očí.

Matka představená přistoupila k oknu a mezi žaluziemi se dívala za třemi postavami sestupujícími k přístavišti. Dominie, chlapec ze vsi, který v klášteře s lecčím vypomáhal, už na ně čekal na molu. Pomohl hošíkovi do člunu a pak pomohl nastoupit a usadit se i Filomeně. Major se posadil na příď jako nějaký směšně uniformovaný Washington, který se chystá překonat řeku Delaware. Jako poslední se do člunu vyškrábal Dominie a chopil se vesel. Za pár sekund už se člun pohupoval na vlnách směrem k pevnině oddělené od ostrova úzkou zátokou.

Sestra Bernadetta se za nimi dívala tak dlouho, až už drobounkou dětskou postavičku vůbec nerozeznala. Pak vyšla ze společenské místnosti a prošla dlouhou chodbou mezi celami pro jeptišky. Došla až k východu z níže umístěné části budovy za koupelnami a toaletami. Vyšla do slunečního světla, které v pozdním odpoledni značně ztrácelo na síle. Vydala se po úzké, štěrkem vysypané pěšině do svahu ke hřbitovu. Minula ho a pokračovala mezi tmavými kmeny stromů dál. Konečně se ocitla v nevelkém údolíčku plném květin a prosyceném těžkou vůní borovic.

Sešla pak po stezce dolů do nevelké kruhovité ohrádky. Zde se zaposlouchala do vzdechů větru ve větvích a do vzdáleného neutuchajícího hukotu moře. Jestli Katherine něco milovala, pak to bylo právě toto místo – jediná oáza klidu a míru v bezohledném světě plném strachu a obav. Kněz z Portovenere ji odmítl nechat pohřbít do posvěcené půdy a sestra Bernadetta se s ním ani nepřela. Ani v nejmenším nepochybovala o tom, že toto místo je Bohu blíže než každé jiné a že by mu Katherine dala dozajista přednost.

Jednoduchý mramorový kříž našla bez problémů, ačkoliv už se po něm začal šplhat břečťan. Klesla na kolena a beze spěchu odstraňovala vytrvalé šlahouny z kamene, až se konečně objevil náhrobní nápis:

Katherine Maria Teresa Annuntziová

26. 5 1914

22.10.1939

PACEM

Sestra Bernadetta pomalu odvinula růženec, který nosila na pravém zápěstí, a sevřela ho sepjatýma rukama. Upřeně se zadívala na kámen a šeptem začala odříkávat starou modlitbu papežů, která přesně odpovídala posledním slovům, jež ta mladá žena pronesla předtím, než se vrhla do moře:

„Je přesladkou hudbou pro uši slyšet se říkat:

Velebím tě, ó Matko!

Je libou písní opakovat:

Velebím tě, svatá Matko!

Jsi mou radostí, největší nadějí a čistou láskou,

zdrojem mé síly ve všech protivenstvích.

Pokud má duše zmítaná a sužovaná vášněmi utrpí bolestným břemenem smutku a nářku, pokud uzříš své dítko stižené neštěstím, dovol mi nalézt spočinutí v Tvé mateřské náruči.

Však běda!

Poslední den se rychle blíží.

Odežeň zlo do hlubin pekelných a stůj při mně, svatá Matko, při svém zestárlém a chybujícím dítku.

Laskavým dotekem ukonejši své znavené učedníky a milostivě poruč Bohu duši, jež se k němu navrací.

Amen.“

Vítr prohánějící se korunami borovic zesílil, jako by jí odpovídal. Na jediný okamžik pokoje a míru se jí vrátila radostná víra jejího dětství. Další prudký větrný poryv však vše rázem odvál a Bernadettě se začaly po tvářích koulet slzy. Ani je neutírala. Myslela na Bertoglia, Filomenu i na to dítě. Myslela na Katherine a na toho muže, arogantního zkaženého chlapa, který jí tohle provedl a dohnal ji až k takovémuto konci. Za něj modlitbu papežů odříkávat nebude. Pro něj měla jen slova kletby, kterou před mnoha lety slyšela pronést svou matku.

„Kéž bys shnil v hrobě! Ať tě červi sežerou a tvoje duše ať shnije ve zkaženosti před zraky tvé rodiny i světa. Budiž zatracen na celou temnou věčnost a spásu nechť ti poskytnou jen studené plameny pekelné!“

1

Její vlasy měly barvu naleštěné a blýskající se mědi. Prvních pár centimetrů jí z temene volně splývaly, než se proměnily v záplavu bujných přirozených kudrlin, jež jí spadala na bledá ramena. Vlasy byly natolik dlouhé, že jí částečně zakrývaly i dokonale tvarované, oblé a nikterak nadměrně velké prsy. Jejich hladká kůže byla jen v horní části poseta drobnými pihami. Bradavky měly bledě, až průsvitně růžovou barvu, jakou obvykle vídáme jen na skrytých vnitřních plochách některých exotických mořských lastur. Paže měla dlouhé a vypadaly silnější, než by člověk čekal u ženy vysoké sotva metr pětašedesát. Ruce měla jemné a prsty s krátkými, dokonale upravenými nehty, drobné jako dítě.

Pod ňadry se jí klenul vysoký hrudník, ploché bříško s pupíkem ve tvaru kapky nad rozkrokem. Ochlupení, které ji tam delikátně zakrývalo, mělo barvu ještě světlejší roztavené mědi než její vlasy a stejně jako u většiny rusovlásek rostlo v přirozeně ohraničeném a přesně tvarovaném trojúhelníku, jenž právě tak halil hebkou utajovanou štěrbinu mezi stehny.

Její hladká záda spadala bez jakéhokoliv přechodu od krku zakrytého bujnou hřívou splývajících vlasů. Těsně nad místem, kde se rozestupovaly drobné svalnaté hýždě, měla na kostrči jediné, světle červené mateřské znaménko ve tvaru rohu, velké asi jako drobná mince. Nohy měla dlouhé, se silnými lýtky a elegantně tvarované kotníky přecházely v jemná chodidla s vysoko vyklenutým nártem.

Obličej rámovaný záplavou rezavých vlasů byl skoro stejně dokonalý jako její tělo. Měla široké a čisté čelo, výrazné lícní kosti a plná ústa bez jakékoliv umělé napuchlosti. Brada se jí klenula trochu doširoka, takže celkový dojem nevinnosti, který jako by z ní vyzařoval, podmalovávala nádechem síly. Nos měla – porovnáváno měřítky klasické krásy – trochu delší a užší. U kořene jej zdobil tucet rozstříknutých pih. Nesmírně působivé byly její oči, velké a téměř děsivě inteligentní, sytě nefritově zelené.

„Hotovo, dámy a pánové, čas nám vypršel!“ Dennis, učitel portrétového kreslení na umělecké škole New York Studio School rázně tleskl do dlaní a usmál se směrem k mírně vyvýšenému stupínku pro modely. „Díky, Finn, pro dnešek je to všechno.“ Opětovala jeho milý úsměv a tucet studentů začalo skládat kreslicí potřeby na okraj stojanů. Učebnou se rozezněl šum hovoru.

Žena se sehnula pro staré černé, bíle květované kimono, které si pokaždé brávala na sezení. Navlékla si je na sebe, zavázala si pásek v úzkém pase, sestoupila z nevelkého stupínku a vklouzla za vysoký paraván umístěný na druhé straně učebny. Jmenovala se Fionna Katherine Ryanová a přátelé jí říkali Finn. Bylo jí čtyřiadvacet let. Většinu života strávila v Columbusu ve státě Ohio, nyní však už půldruhého roku žila, studovala a pracovala v New Yorku a dokonale si to užívala.

Finn sesbírala ze skládací židličky za paravánem jednotlivé kusy svého civilního oděvu a rychle se převlékla. Kimono hodila do batůžku. Pár minut nato už byla oblečená do obnošených levisek a zářivě žlutého trička, které mělo působit jako odrazka na řidiče, až se bude proplétat ulicemi městského centra. Se svými nejoblíbenějšími teniskami na nohou zamávala do neurčitá studentům kreslení, kteří jí právě tak vlažně odpověděli, cestou si ještě vyzvedla u Dennise šek a vyběhla do jasného poledního slunce. U sloupu veřejného osvětlení na ni čekalo řetězem zajištěné staré, značně opotřebené kolo Schwinn Lightweight se širokými pneumatikami.

Odemkla řetěz, batůžek hodila do velkého koše na nosiči, vyloženého krabicí od banánů, a řetěz se zámkem zastrčila do jedné z postranních kapes batůžku. Vlasy si sepnula do kadeřavého ohonu černou nylonovou gumičkou, z batůžku vylovila zmačkanou zelenou baseballovou kšiltovku bez loga, nasadila si ji na hlavu a ohon protáhla otvorem na temeni. Nasedla na kolo, chopila se řídítek a vyjela na 8. ulici. Objela blok, zahnula na Pátou Avenue a zamířila na sever.

2

Muzeum umění Parker-Hale Museum of Art sídlí na Páté Avenue mezi 64. a 65. ulicí, přímo proti zoo v Central Parku. Původně měla tato budova sloužit jako rezidence Jonase Parkera, který se svým společníkem Williamem Whiteheadem Halem vydělal jmění na tabletách na nemocná játra Old Mothers Liver Tablets. Zemřel však na blíže neurčené dýchací potíže ještě dříve, než se stihl do nového domu nastěhovat, a jeho společník Hale pak v budově zřídil muzeum. Poté, co se oba pánové dostatečně postarali o játra svých spoluobčanů, vypravili se totiž do Evropy popustit uzdu svým uměleckým zájmům. Výsledkem jejich putování byly právě sbírky budoucího muzea Parker-Hale, jež oba štědře obdarovali, neboť chtěli vstoupit do dějin spíše jako milovníci umění nežli jako vynálezci prášků na játra. Jejich sbírku tvořila všehochuť, Braquem a Constablem počínaje a Goyou a Monetem konče.

Muzeum bylo spravováno jako trust a bylo tudíž řízeno reprezentativní správní radou, v níž nechyběl starosta, policejní ředitel ani tajemník newyorského kardinála. Nebylo to sice největší muzeum v New Yorku, rozhodně však patřilo k těm nejprestižnějším. Stát se praktikantkou v tamním oddělení tisků a kreseb byl pro Finn nesporný úspěch. Díky tomu bude mít totiž šanci dostat v budoucnu lepší místo než ostatní absolventi dějin umění. Zároveň jí to mohlo pomoci překonat ono stigma spočívající v tom, že vystudovala někde v zapadákově na jakési State University of Ohio.

Ne že by si tehdy mohla nějak zvlášť vybírat. Její matka na fakultě archeologie téže univerzity pracovala, takže měla výuku zadarmo. O studiu a bydlení v New Yorku už se to ale říci nedalo. Musela vzít tudíž zavděk vším, co jí umožnilo přivydělat si k nevelkým úsporám a univerzitnímu stipendiu. Proto stávala nahá modelem, své ruce a nohy propůjčovala k fotografování do katalogů reklamním agenturám, kdykoliv si vzpomenuly, učila pár čerstvých přistěhovalců angličtinu a navíc ještě hlídala děti i domácí mazlíčky a starala se případným zájemcům o domácnost. Někdy to vypadalo, že se tenhle její hektický životní styl nikdy nezklidní tak, aby alespoň vzdáleně připomínal normální život.

Půl hodiny poté, co vyběhla z učebny portrétového kreslení, už zastavovala před muzeem Parker-Hale. Opět upoutala kolo ke stožáru pouliční lampy a rozběhla se po schodech k ohromnému hlavnímu vstupu zdobenému klasickým reliéfem skromně zahalené ležící nahé krásky. Těsně předtím, než Finn otevřela mosazí pobité dveře, mrkla nahoru na reliéf. Spiklenectví nahých modelek. Pak si sundala čepici a rozpustila si vlasy. Čepici i s gumičkou dala zpátky do batůžku a pohodila hlavou. Úsměvem pozdravila starého prošedivělého hlídače Willieho a rozběhla se po širokém schodišti z růžového mramoru. Jen na odpočívadle se zastavila, aby se podívala na Renoirův obraz Koupání v lese.

Zahloubala se do plných, velkorysých tahů a chladných modrozelených odstínů lesního výjevu, které obrazu propůjčovaly mimořádnou, téměř tajuplnou atmosféru. Nenapadlo ji dnes poprvé, jestli to je výtvor Renoirovy nevyčerpatelné fantazie nebo jeho sen– přijít jen tak na skupinku půvabných, rozkošnicky lenivých žen na nějakém zapadlém místě… Dala by se o tom napsat celá disertační práce, pro Finn to však byl prostě krásný obraz.

Finn věnovala obrazu celých pět minut a pak se otočila a vyběhla další řadu schodů. Prošla nevelkou místností věnovanou Braqueovi a pokračovala krátkou chodbou k neoznačeným dveřím. Prošla jimi a ocitla se v jiném světě. Stejně jako ve většině galerií a muzeí i zde byly obrazy a další artefakty vystaveny ve vnitřním jádru z uměle vytvořených oddělených prostor, zatímco skutečný chod práce muzea se odehrával za jejich zdmi. Ve „skryté části“, do níž Finn právě vešla, bylo oddělení tisků a kreseb muzea Parker-Hale. Celé oddělení byla vlastně jen jedna jediná dlouhá místnost podél severní zdi budovy. Strana s okny byla vyhrazena miniaturním kamrlíkům pro kurátory, na sbírky zbylo jen umělé osvětlení stropními zářivkami.

Sbírky byly ukládány ve zdánlivě nekonečném počtu skladovacích zásuvek z nekyselého papíru, uspořádaných podél vnitřní stěny. Mezi jednotlivými zásuvkovými skříněmi vysokými zhruba po ramena byly rozmístěny nevelké výklenky. V každém byl stolek, židle a velký rovný prosvětlovací stůl pro prohlížení jednotlivých exemplářů. Prosvětlovací stoly měly desku z mléčného skla osvětlovanou zespodu a upevněnou v těžkém dřevěném rámu. Každý stůl byl vybaven kopírkou pro pořizování inventárních záznamů o každém tisku nebo kresbě a v každém druhém výklenku byl i počítačový terminál, v jehož databázi bylo možné nalézt veškerý inventář sbírek včetně snímku, dokladů vztahujících se k získání příslušného exempláře i záznamů o původu nebo provenienci díla.

Finn měla po celé léto kontrolovat, zda u každého exempláře vzájemně souhlasí inventární číslo, číslo fotokopie a číslo podle původu. Rozhodně to nebyla zrovna nejzábavnější práce, ale jako pětadvacetileté elévce ve funkci „mladší kurátor“ jí nezbylo než si hodně rychle zvyknout. Ostatně – jak to říkala její matka? – „Jsi vědec, zlato, i když je tvou vědou umění, a všechno je jen materiál, který musíš zpracovat. Je to všechno voda na tvůj mlýn.“

Voda na můj mlýn. Finn se ušklíbla, vzala si z přihrádky na psací potřeby stenografický notes a tužku a vyšla na chodbu. V řadě archivačních skříní si vybrala tu, u níž včera skončila. Poté, co dostudovala, strávila celý rok ve Florencii a teprve pak se vydala do New Yorku. V Itálii studovala Michelangelovo rodiště, chodila tam, kam chodíval on, a rovněž se učila jazyk. To tedy opravdu byla voda na její mlýn, i když to mimo jiné znamenalo nechat se poplácávat po zadku od každého, počínaje klukem v archivu a konče potrhlým starým knězem v knihovně u Santo Spirito.

Samozřejmě, že ji první den na pracovišti nenechali připravit zásadní výstavu z děl florentských renesančních malířů. Dostalo se jí ale slibu, že pokud si jako praktikantka povede dobře, dostane další rok místo s platem. Žít v New Yorku a připravovat se tam na dokončení studia bylo nákladné, i když si člověk pronajal kutloch v Alphabet City, jako to udělala Finn.

Opět zahlédla hlídače. Chystal se na obchůzku. Zamknul svoji kukaň a vykročil. Vypadalo to, že kromě nich dvou je tu úplně prázdno. Takhle tu byla nejspokojenější. Našla si zásuvku, na které včera pracovala, navlékla si povinné bílé rukavice a dala se do práce. Zaznamenávala si čísla z acetátových krytů na kresbách a pak se zapsaným číslem a někdy i s kresbou přecházela do výklenku, aby informace porovnala s počítačovou databází.

Po dvou hodinách už zívala a viděla dvojmo, přesto však pokračovala. Dodělala jednu zásuvku a dala se do další. Ta byla tak nízko, že si k ní musela přidřepnout, aby ji mohla otevřít. Všimla si toho okamžitě – jedna z kreseb zapadla do nevelké štěrbiny za zásuvkou tak, že téměř nebyla vidět. Pokud by nebyla zásuvka vytažena úplně, vůbec by zapadlý exemplář nespatřila.

Vytáhla zásuvku tak daleko, jak jen mohla, a poslepu uvnitř zašátrala. Nahmatala roh acetátového krytu, který zahlédla. Chvilku jí to trvalo, nakonec ho však přece jen uchopila mezi palec a ukazovák a jemně zatáhla. Nakonec se jí ho podařilo vyprostit a vytáhnout na světlo. Položila ho na horní desku zásuvkové skříně, špičkou boty zásuvku zavřela a podívala se na kresbu pořádně. V tu chvíli se o ni pokusily mrákoty.

Kresba měla rozměry přibližně patnáct krát dvacet centimetrů a na levé straně byla buďto hrubě zastřižená, nebo přímo utržená. Dokonce i přes acetátový kryt Finn poznala, že papír je ve skutečnosti vysoce kvalitní pergamen, nejspíše z jehněčí kůže třené křídou a pemzou. Kdysi patřil do bloku, protože ve spodním rohu byly stále ještě patrné stopy po stehování.

Ilustrace byla vyvedená v sépiovém inkoustu starém tak, že čáry byly zašlé, téměř neviditelné, jako pavučina. Kvalita díla byla mistrovská a kresba evidentně pocházela z období renesance. Znázorňovala ženu – velké prsy byly jasně viditelné i nyní. Měla široké boky, dalo by se říci, že byla skoro až tlustá. Hlava na kresbě chyběla právě tak jako dolní končetiny a paže.

Na celé kresbě bylo však mimořádné to, že znázorněné tělo bylo podélně rozříznuto a svalstvo i hrudní koš byly zcela odstraněny. Krk byl rovněž otevřený, takže byla odhalena jak světlejší trubice znázorňující krční žílu, tak i tlustší a výraznější linie krkavice směřující nahoru a dál za ucho. Plíce byly obnažené právě tak jako ledvina a srdce.

Játra byla nakreslena výrazně a s dokonalými tahy, zato žaludek, jak se zdálo, byl odstraněn, aby bylo lépe vidět na dělohu a z ní sestupující otevřený poševní kanál. Děložní krček byl nakreslen právě tak pečlivě jako stydké pysky na opačném konci. Důkladně byly zakresleny i povázky a svaly upínající dělohu i další orgány. Mimořádná pozornost byla věnována také všem významným žilám a tepnám oběhové soustavy.

Byl to dokonale vyvedený nákres pitvy ženy středního věku. Jenže v renesanci se pitvy neprováděly. Tenkrát se jim říkalo vivisekce a trestaly se smrtí. Leonardo Da Vinci byl z provádění pitvy obviněn a souzen, ačkoliv obvinění bylo později staženo. Proti Da Vinciho současníkovi Michelangelovi bylo rovněž vzneseno obvinění, k soudu však nedošlo.Mnozí umělci a intelektuálové v uplynulých letech ve svých pamětech uváděli, že Michelangelo využíval s tajným souhlasem převora márnici nemocnice Santo Spirito ve Florencii ke kreslení mrtvých těl. Protože se však Michelangelův tajemstvím opředený zápisník nikdy nenašel, nebylo nic z toho prokázáno.

Finn kresbu dál soustředěně zkoumala. Ve Florencii strávila rok a většinu z toho věnovala studiu Michelangelova díla a doby, v níž žil. Dokonce i popisky po obou okrajích pergamenu vypadaly stejně jako ukázky jeho drobného, šikmého písma, s nimiž měla možnost se seznámit. Náhle se Finn bez velkého rozmýšlení otočila, vrátila se pro batůžek a vyndala z něj nevelký digitální fotoaparát Minolta. Dobře věděla, že pokud bude při tom, co chystá, přistižena, vyslechne si svoje. Zrovna tak jí ale bylo jasné, že musí mít alespoň kopii, kterou si bude moci prostudovat ve volném čase. Byla by to dokonalá ilustrace k její disertační práci. Ředitel muzea Parker-Hale Alex Crawley úzkostlivě lpěl na „úředním postupu“. Finn tušila, že by se musela prokousat nekonečnou záplavou dokumentace, povolení a dalších zbytečných papírů, než by jí bylo o pořízení snímků dovoleno alespoň uvažovat. Rychle proto nafotografovala zhruba desítku záběrů, fotoaparát zase kvapně schovala do batůžku. Oddychla si, že ji při tom nikdo nepřistihl.

Kresbu opatrně zvedla a odnesla si ji na prosvětlovací stůl. Tam si ji pomocí klenotnické lupy ze zásuvky prohlédla podrobněji. Rukopis byl příliš zašlý, než aby rozpoznala jednotlivá slova, předpokládala však, že to jsou poznámky k pitvě ženského těla.

Podle dostupné historické dokumentace bylo tělo každého, kdo zemřel v nemocnici Santo Spirito, na noc uloženo do márnice a zakryto prostěradlem. Následujícího dne byla mrtvola zašita do plachty a uložena do rakve. Michelangelo měl mít duplikát klíče od márnice, aby se tam mohl v noci tajně vplížit, otevřít tělo, prozkoumat, co jej zajímalo, a před rozedněním se zase vytratit.

Údajně měl používat nějaký kovový držák, jímž měl mít na čele upevněnu rozžatou svíčku, aby si svítil na cestu, Finn se tomu však příliš věřit nechtělo. V budově někdejší nemocnice Santo Spirito byla a navštívila i márnici. Podle toho, co se o oné době a jejích hospodářských poměrech dočetla, si byla víceméně jista, že Michelangelo převora uplácel Právě tak byla přesvědčená, že to všechno je pravda.

Nyní už měla naprostou jistotu – kresba, kterou si právě prohlíží, nebyla vytvořena po paměti, ale podle skutečného, ačkoliv mrtvého modelu. Teprve zvolna jí však docházelo, co vlastně objevila. Tohle musela být jedna ze stránek Michelangelova zápisníku. Finn dokonce věděla, kdo zápisník vázal. Byl to Michelangelův přítel a vazač Salvatore del Sarto, který mu obvykle vázal kartony používané na fresky. Proč však byla tak vzácná relikvie zastrčená a zapadlá na dně skříně právě tohoto muzea a jak se sem vůbec dostala?

Zkontrolovala si na acetátovém krytu inventární číslo a zapsala si je do stenografického bloku. Ten si přenesla do vedlejšího výklenku vybaveného počítačem. Přihlásila se, zadala číslo a vyžádala si ofotografovaný záznam díla. Kupodivu žádný neexistoval. Monitor zobrazil matně bílou prázdnou stránku se zprávou, že k požadovanému číslu není fotokopie zařazena. Finn se tedy vrátila do hlavní nabídky a zadala povel pro vyhledávání veškeré dokumentace související s příslušným inventárním číslem. Počítač jí vzápětí předhodil jméno nijak zvlášť významného benátského malíře jménem Santiago Urbino. Jen matně si vzpomínala, co o něm četla. Kromě jeho jména na ni počítač vychrlil další číslo, které ji dovedlo zpátky do hlavní nabídky a do dokumentačních souborů o původu. Když provedla křížovou kontrolu vyobrazení, jména tvůrce a původu, všechno sedělo.

Podle počítače byl autorem kresby Urbino a dílo bylo zakoupeno švýcarskou pobočkou Hoffmanovy galerie ze soukromé sbírky v roce 1924, pak roku 1930 prodáno galerii Etienne Bignou v Paříži, v roce 1937 odprodáno Rosenbergově galerii a nakonec opět Hoffmanovou galerií prodáno Williamu Whiteheadu Haleovi během jeho poslední návštěvy Evropy před válkou roku 1939. Od té doby byla kresba součástí stálých sbírek. Finn se přece jen znovu vrátila do hlavní nabídky a otevřela si soubor s životopisnými údaji Santiaga Urbina.

Urbino, současník Michelangelův i Da Vinciho, byl uvězněn za pitvání zvířat pro nemorální účely, exkomunikován z církve a nakonec popraven. Finn jako duchem nepřítomná civěla na monitor. V zamyšlení si odhrnula vlasy dozadu a shrnula si je do hrsti. Z historického hlediska by to smysl dávalo, věděla však, že průměrný malíř, jako byl Urbino, by se na takovou kresbu prostě nezmohl.

„Smím se zeptat, co si myslíte, že děláte, slečno Ryanová?“

Finn leknutím až nadskočila. Když se na židli otočila, uviděla ředitele muzea Alexandera Crawleyho. Stál přímo za ní s Michelangelovou kresbou v ruce a rozběsněným výrazem v obličeji.

3

Crawley byl pohledný chlapík těsně po šedesátce. Prošedivělé vlasy, které mu rámovaly hranatý obličej s inteligentníma očima, měl dosud husté. Měřil sotva metr sedmdesát a Finn byla přesvědčena, že v drahých botách nosí zesílenou vložku, aby alespoň trochu povyrostl. Jako obvykle měl na sobě oblek s vestou, dnes odpoledne však byl snad ještě trochu úpravnější než jindy. Snad to bylo tím nadcházejícím benefičním večírkem muzea, na který Finn – zaplaťpánbůh za to – nepozvali. Neušlo jí, že Crawley nemá předpisové bílé rukavice, ačkoliv právě manipuluje se součástí muzejního inventáře. Možná, že když to člověk dotáhne na ředitele, nemá už na rukou žádnou mastnotu ani jiné nebezpečné nečistoty. Ovšem zmiňovat se o tom Crawleymu nemusela. Až dosud byl ve tváři cihlově červený, nyní však temně zfialověl.

„Do toho, jestli mám nebo nemám rukavice, vám nic není,“ prohlásil. „Mně dělá starosti něco jiného. Proč jste tu kresbu vyndala, když vám po ní nic nebylo?“

„Byla v zásuvce, kterou jsem právě zpracovávala, doktore Crawley. Nejdřív jsem si myslela, že prostě jen patří do běžného inventáře.“

„Nejdřív?“

„Domnívám se, že byla mylně zařazena.“

„Jak to?“

Podle inventárního čísla se jedná o kresbu Santiaga Urbina, jednoho z méně významných benátských malířů.“

Crawley se zatvářil, jako by mu sahala na jeho profesionální čest. „Já vím, kdo byl Santiago Urbino.“

„Myslím, že to byla chyba. Podle mě je to Michelangelo.“

„Michelangelo Buonarroti?“ otázal se nevěřícně Crawley. „Vy jste zešílela.“

„Neřekla bych, pane,“ oponovala Finn. „Podrobně jsem si tu kresbu prohlédla. Má všechny charakteristické znaky Michelangelova díla.“

„Takže my jsme si tu pětašedesát let křečkovali list z Michelangelova zápisníku a neměli jsme o tom tušení. A pak si zničehonic přijde nějaká mladá praktikantka, která ještě nestačila ani dostudovat, a zčistajasna to objeví.“ Crawley se krátce, řezavě zasmál „To snad ne, slečno Ryanová.“

„Dívala jsem se do inventárních soupisů,“ pokračovala Finn. Nehodlala se jen tak vzdát. „Muzeum žádná další Urbinova díla nemá, tak proč právě tohle?“

„Nejspíš proto, drahoušku, že pánům Parkerovi a Haleovi se líbilo.“

„Takže vy nejste ochoten ani uvažovat o tom, že by to mohla být Michelangelova práce?“

„Abych vás o tom nechal sepsat nějaký pamflet, který by nakonec ztrapnil jak muzeum, tak mě samotného? Tak vysoko si necením ani vašeho praktikantského působení, ani vašeho ega, drahoušku.“

„Pro vás žádný drahoušek, ale Finn nebo slečna Ryanová,“ vyjela Finn vztekle. „A moje ego s tím nemá co dělat. Tohle není Urbinova kresba, nýbrž Michelangelova. Ať už ji zařazoval kdokoliv, zmýlil se.“

„Kdo je zapsán jako zodpovědný za zařazení a kdy to bylo?“ zeptal se Crawley. Finn několikrát ťukla na kurzor a poklepala mezerníkem, aby se dostala až na konec řádky týkající se inventárního zařazení.

„AC, 11. června 2003.“ A sakra. Stačí trocha nepozornosti a člověk je najednou někde docela jinde.

„Alexander Crawley. To jsem já. A není to tak dávno.“

„Takže tady možná jde spíš o vaše ego než o moje,“ ozvala se Finn.

„Omyl, slečno Ryanová, nikoliv o moje ego, ale o vaši kvalifikaci a pak také o vaši aroganci.“

„Michelangelovo dílo jsem v Florencii studovala celý rok.“

„A já studuji staré mistry po celou svoji kariéru. Mýlíte se a neochota přiznat omyl a váš odpor vůči zasvěcenějšímu úsudku jsou pro mne důkazem, že pro nás nejste vhodnou kandidátkou. Pokud se vám ego plete do práce, jde veškerá profesionalita stranou. Je mi líto, ale budu nucen vaši praxi v Parker-Hale ukončit.“

„To nemůžete!“

„Ale jistěže mohu,“ pousmál se povýšeně Crawley. „Právě jsem to udělal.“ Opět se usmál. „Doporučuji vám vzít si okamžitě veškeré osobní věci, které tu máte, a odejít, pokud se chcete vyhnout dalším nepříjemnostem.“ Zavrtěl hlavou. „I mně je to líto. Byla jste v našem nevelkém kolektivu docela příjemným přírůstkem.“

Finn se na něj dlouze zahleděla. Pořád ještě tak úplně nevěřila tomu, co ten chlap právě řekl. Pak ale rázně vyšla z výklenku, popadla batůžek a vyběhla ven. Věděla, že se každou chvíli rozpláče, a to poslední, oč stála, bylo dát najevo slabost zrovna před tím arogantním zmetkem. Pět minut nato už zase seděla na kole a mířila na jih do Alphabet City.

4

O Alphabet City bývalo kdysi ze všeho nejčastěji slyšet v praskajících vysílačkách policejních vozů z televizních kriminálních seriálů. Dnes už je známé spíš jako jedna z nejmodernějších adres rapperské komunity nebo jako sídlo nejnovějších stylových restaurací. Možná to trochu ovlivnila i nově postavená budova policejního okrsku na protější straně Tompkins Square Parku, mnohem pravděpodobněji byla však tato změna zapříčiněna samotnou podstatou New Yorku, který se neustále obnovuje tím, jak se určitá část města téměř bezdůvodně stane módní, po nějakém čase ji obydlí vyšší třídy a posléze se z ní stane poklidná až nudná, důstojná čtvrť.

Finn bydlela v malém bytečku v pátém poschodí na rohu Čtvrté a Avenue A. Obvykle chodívala nahoru pěšky. Na jediný rozvrzaný výtah rozhodně spolehnutí nebylo. Nalevo od domu se táhly do dálky obchody, bary a restaurace, které Alphabet City proslavily, napravo se pak rozkládala Houston Street. Ta tvořila hranici Lower East Side, což byla momentálně ta čtvrť, co frčí. Přímo za domem měla Village View, jeden z těch panelových „urbanistických projektů“, které hyzdily okolí jako gigantické, do nebe čnící a zločinem zamořené zhoubné nádory.

Když Finn zabrzdila před domem, stále ještě zuřila. Otevřela si a svoje staré kolo zamkla v temném stísněném prostoru za schodištěm. Když stiskla tlačítko pro přivolání výtahu, samotnou ji překvapilo, že se vůbec vynořil. Tím kulatým okénkem z drátem vyztuženého skla jí připomínal nějakou jednookou nestvůru z dílny Stephena Kinga, která leze z hlubin budovy. Nastoupila a ve zdraví přežila trhavou jízdu do posledního patra.

Všude jinde než v New Yorku by byl byt považován za vskutku miniaturní. Mimořádně široká hala vedoucí od vchodových dveří sloužila na jednom konci jako obývací pokoj a na druhém jako kuchyň. Z té byl výhled na Lower East Side. U okna stál stoleček, jehož velikost jí umožňovala pozvat si na večeři nanejvýš dva hosty. Nalevo byla malinká ložnice obrácená do Čtvrté ulice. Okno tam bylo zajištěné visacím zámkem i přesto, že byt byl v pátém patře.

Napravo od kuchyně se nacházel výklenek, o němž správce honosně hovořil jako o „studovně“, když jí byt pronajímal. Tehdy to vypadalo spíš jako šatník nebo pokojíček pro opravdu hodně malé dítě. Díky kamarádovi ze školy se jí tam ale podařilo vestavět jednoduché regály na knihy z borového dřeva, nainstalovat rýsovací stůl, který tam zapadl právě tak akorát, a hned měla kde pracovat. Úplně vzadu pak byla koupelna s tím nejmenším umyvadlem, vanou a záchodem na světě. Když seděla na toaletě, měla kolena pod umyvadlem, a pokud chtěla, mohla si vsedě na zaklapnutém záchodě máčet nohy ve vaně. Opravdová koupel znamenala vrazit si kolena až pod bradu.

Když se do bytu nastěhovala, všechny stěny tu byly omítnuté otravnou nikotinovou žlutí, do dnešního dne však své bydlení rozsvítila v koupelně růžovou barvou, lesní zelení v ložnici a srnčí červení v hale, jež tvořila obývací pokoj s kuchyní. Malinká studovna ve výklenku byla omítnuta střízlivou bílou. Ve volném čase, jehož Fin zbývalo skutečně zoufale málo, odtrhala brčálově zelené linoleum a osmirkovala staré podlahy z tvrdého dřeva.

Počítač, starý laptop Sony, který dostala při výprodeji starého vybavení matčiny kanceláře na fakultě za pakatel, schovávala pod chatrný gauč v „obývací hale“, potažený červeným sametem. To pro případ, že by nějakému feťákovi zbylo tolik energie, že by se dokázal vydrápat do pátého patra a ještě ho ukrást. Pro Finn byl její stísněný byteček palácem i kouzelnou vstupní branou do budoucnosti. Odsud mohla kamkoliv. Jenže… momentálně si samu sebe jaksi nikde jinde než tady představit nedokázala.

Odemkla dveře a stále ještě nabitá vztekem vrazila dovnitř. Batůžek hodila na gauč a začala se svlékat. Odházené svršky se za ní táhly jako viditelná stopa od gauče ke koupelně. Ponořila se do miniaturní vany a zůstala tam skoro hodinu. Oholila si nohy, ačkoliv to ve skutečnosti ještě nepotřebovaly, a zrovna tak zbytečně si umyla hlavu.

Vztek ji neopustil ani po tom všem. Vypustila vanu a pustila na sebe ledovou sprchu. Snažila se pod ní vydržet co nejdéle. Byla pyšná na svůj objev a v duchu si představovala Crawleyho, jak se motá po Central Parku s bílou hůlkou a vříská: „Jsem slepý! Jsem slepý!“ Dobře mu tak, dědkovi. Sáhla si na věšák na koupelnových dveřích pro starý froté župan a zamířila do ložnice. Hledala něco na převlečení a sušila si vlasy. Praštila sebou na postel a upřela nepřítomný pohled do skříně.

Náhle nahlas zasténala. Dnes večer se měla sejít s Peterem, s nímž chodila už skoro dva měsíce. Měli si dát v Max’s Garden na Avenue B večeři s několika přáteli a pak měla podle nevyslovené dohody přijít „konečně ta jejich noc“. Dohodl se tedy hlavně Peter, ji už jen unavovalo ho odmítat. Byl sice dost hezký, chytrý i milý, ale Finn byla na to, s kým půjde do postele, vždycky hodně opatrná.

Finn byla velice půvabná už v šestnácti, když ještě bydlela v Columbusu. Velice půvabná a nesmírně stydlivá. Zoufalá kombinace. S takovou dívkou snů si kluci v jejím věku ani netroufali něco začínat a své pocity méněcennosti si ještě přiživovali přezdívkami, které jí dávali. Nejčastěji pro ně byla rezavým sexy ledovcem nebo rezavou netýkavkou. Nebylo tudíž divu, že se ani nedostala na rande, a když jí táhlo na sedmnáct, byla sotva políbená.Nakonec odhodila veškeré zábrany a svěřila se se svými problémy mladému začínajícímu profesorovi, jemuž hlídávala dvouletého synka. Byl to vdovec a učil na Ohio State University angličtinu. Tajně si na něj myslela už od chvíle, kdy spolu chlapečkovi měnili plínky. Nakonec to proto ani nebylo tak těžké, jak si představovala. Jedné noci zkrátka přešla z kategorie „sotva políbených“ mezi ty, co „už to mají za sebou“, a nikdy toho nezalitovala. Oprah W. by to nejspíš ve své show označila za sexuální zneužití, ale Finn to tak nepřipadalo tenkrát ani dnes. Pro ni to byl zázrak. Na druhé straně to ovšem nebylo nic, o čem by se vybavovala zbytečně často.

Její první mužský byl laskavý, jemný a – v porovnání s tím, co přišlo později – překvapivě dobrý milenec. Kromě toho byl dost chytrý na to, aby vztah udržoval pouze pár měsíců. Poskytl tak Finn dost času na získání zkušeností a sebedůvěry, kterou tak zoufale potřebovala, nemluvě o tom, že jí umožnil pochopit pár věcí týkajících se jejích vrstevníků. Nenechal to ale trvat tak dlouho, aby se cítila být zavázána k čemukoliv jinému kromě skutečného přátelství.

Díky němu se Finn také dozvěděla všechno potřebné o kondomech a jejich používání. Seznámil ji s každou výmluvou, proč je nepoužívat, kterou by si mohla v budoucnu s největší pravděpodobností vyslechnout od kluků. Od té doby je slyšela všechny a ještě pár navíc. V nočním stolku měla pro všechny případy pár kondomů pořád a jeden měla neustále zastrčený v jedné z nenápadných kapsiček v peněžence. AIDS ani těhotenství do budoucna neplánovala a nějak se nemohla zbavit pocitu, že do jejích plánů zrovna nezapadá ani Peter. Z těch pěti mužů, s nimiž po svém prvním milenci spala, stáli za všechny ty komplikace a emocionální bouřky jen dva. Zbylí byli buďto otravní, vlezlí nebo žárliví, v jednom případě pak všechno dohromady.

Už dávno dospěla k názoru, že sex a láska bývají až moc často zaměňovány a tentokrát měla stoprocentní jistotu, že mezi ní a Petrem jde každému o něco jiného. On momentálně hledá sex i lásku a ona vlastně ani jedno ani druhé. A pokud by už vůbec usilovala o nějaký vztah, pak jedině s mužem, který by jí byl schopen poskytnout také opravdové přátelství. Chtěla dávat i brát, kdežto Peter by jen bral a nedával nic.

Natáhla se po telefonu na nočním stolku, posadila se a začala listovat v notýsku. Pořád se ještě mohla z rande vyvléknout. Stačila by výmluva, že se necítí ve své kůži. Jenže on by se sem nejspíš přihnal se slepičím bujónem nebo s něčím podobným. Uvědomila si, že do bločku nakreslila hrubý náčrtek Michelangelovy kresby. Ušklíbla se. Koho by napadlo, že najít starého mistra znamená automaticky problémy? Pořád ještě nechápala, proč se Crawley tak naštval. Začala kreslit všechny žíly, orgány a šlachy, které si z původní předlohy pamatovala, pak to ale vzdala. Aniž by vytočila číslo, sluchátko zase položila. Když už, mohla by mu to alespoň říci z očí do očí. S povzdechem vstala a začala si vybírat oblečení. Něco jí říkalo, že tenhle večer nedopadne tak, jak si Peter vysnil. No jo, tak co si vzít na sebe, když má oznámit chlapovi, že dneska se nedočká?

5

Kráčeli zpátky k jejímu bytu. Loudali se po avenue A, naslouchali hudbě ozývající se z nevelkých sklepních klubů a vnímali vůně desítek různých jídel. Finn z Max’s domů nijak nespěchala, cítila však, jak z Petera sálá napětí.

Držel ji kolem pasu s rukou zastrčenou do těsné kapsy levisek a asi tak při každém třetím kroku se o ni otřel bokem. Na střední škole by si za takovouhle procházku s klukem nechala uříznout prs, ale teď jí to připadalo… no prostě jako v pubertě. Zrovna tak jako kdyby se měl rozběhnout, najít uliční ukazatel s jejím jménem a ukrást ho pro ni. Vzdychla si. V tom to asi bude – Peter je prostě Studentík víc než cokoliv jiného.

„Jsi v pohodě?“

„Jasně, proč?“

„Vzdychla jsi.“

„Lidi někdy vzdychají, Petere.“

„Nemáš měsíčky nebo tak něco?“ Znělo to nervózně, jako by byla menstruace nějaká choroba.

„Nebo tak něco? Co jako? Tripla? Kvasinkovou infekci? Poševní bradavice? Nebo třeba opar?“

Začervenal se. Tvrdost, s jakou vyjela, jej zranila. „Ne, to ne. Nic takového jsem nemyslel. Já jen, žes celý večer mlčela, tak mě napadlo, jestli snad…“

„Jestli ti to snad nepodělá tvůj večer nebo tak něco? Že by to pro tebe nemuselo být tak rajcovní? Krev a sraženiny na prostěradlech? Tos myslel?“

„Ne,“ odpověděl Peter už o poznání upjatěji. „Ani takhle jsem to nemyslel.“ Vytáhl ruku z její kapsy a nepatrně se od ní odtáhl. Pak se strnule pousmál. „Tam, odkud pocházím, holky nemluví tak… tak moc.“

„Ale mluví, Petere, jenže tys nikdy neposlouchal.“

Opět si povzdechla. Zachází s ním hrozně. Vůbec to od ní není fér. Vlastně se k němu chová jako bestie a přitom taková ve skutečnosti není. Jedna věc je pustit někoho k vodě a druhá roznést ho na kopytech.

„Podívej se,“ pokusila se mu to vysvětlit, „zrovna mě bezdůvodně vyrazili z práce. Byla jsem stoprocentně přesvědčená, že jsem něco udělala dobře, jenže se ukázalo, že to byla chyba. S někým jsem se chytla a nakonec jsem z toho vyšla jako největší idiot. A ke všemu je tenhle Alexander Crawley ten největší šovinistickej vocas s tím nejnafouknutějším egem, jakýho jsem v životě viděla!“

„Páni,“ ozval se Peter, „a já už si myslel, že je to kvůli mně.“ Zazářil svým typickým chlapeckým úsměvem a Finn cítila, jak její odhodlání ochabuje. To už došli k domu a Finn vylovila z kabelky klíče.

Bůhvíjak se to seběhlo, že pár sekund nato už Petra líbala. Uvědomovala si, jak její odhodlání po tom pekelném dni v muzeu slábne čím dál tím víc. Rty měl hebké a horké a jeho jazyk se jí neodbytně a nikterak nepříjemně dral mezi zuby. Cítila, jak se v podbřišku rozehřívá a vlhne.

Pak ale ucítila chuť skořicového Tic Tacu a pochopila, že ho těsně předtím musel stihnout polknout. Takže to plánoval. Vtom jí zajel rukou na ňadro. Jemně ji odstrčila a odtáhla se.

„Dneska ne, Pete. Vážně ne. Jsem hrozně utahaná.“

„Tak tě alespoň doprovodím nahoru.“ Zase se tak usmál. Ten úsměv s Tic Tacem jako by šly ruku v ruce.

„To nemusíš.“

„Ale já chci.“ Pokrčil rameny. „Kdo ví, co by na tebe mohlo čekat ve výtahu.“

„Výtahová zrůda,“ odvětila Finn. „Ty.“

„Tak tě budu chránit sám před sebou,“ prohlásil. Finn se zasmála a otočila klíčem. Vešli dovnitř.

Ve výtahu ji Peter opět začal líbat a než ta dlouhá cukavá jízda vzhůru skončila, věděla Finn, že nejspíš přece jen udělá tu chybu a pozve ho dál.

Zrovna tak dobře ale věděla, že ona hledá jen útěchu a rozptýlení po tom rušném dni a Peter že se pokusí vytěžit z toho daleko víc, jenže jí to bylo momentálně docela jedno. Chtěla cítit jeho chuť a vůni a vnímat jeho tělo. Možná nadešel čas, aby si dopřála také trochu toho sobectví. Ostatně není přece její povinností chránit ho před životní realitou. Není jeho matka, krucinál! Uchichtla se, když si uvědomila freudovský podtext téhle myšlenky, a otočila klíčem v zámku.

„Co je tady k smíchu?“ zeptal se Peter.

„Nic, jen mě napadla taková pitomost. Jestli chceš, pojď dál.“ Vešla do ztemnělého bytu a Peter vstoupil těsně za ní.

„Že by to tedy znělo nějak zvlášť nadšeně, to se mi nezdálo,“ zamumlal.

Ten muž vyletěl z temnoty jako černý neslyšný stín. Finn krátce blesklo světlo do tváře. Zdvihla paži, aby si zaclonila oči. Srdce se jí v hrudi prudce rozbušilo a strach jí sevřel hrdlo.

„Co to sakra…?“ Na víc už Peter neměl čas.

Těsně před nimi se ve tmě ozvalo krátké zašustění a Finn na okamžik ucítila závan jakési laciné kolínské. Pak ji cosi udeřilo ze strany do hlavy tak prudce, že klesla na kolena. Baterka? Možná, protože teď byla všude tma.

Uslyšela, jak Peter vyrazil kupředu, aby jí pomohl. V posledním zlomku sekundy těsně předtím, než ji temnota pohltila úplně, k ní jakoby ze strašlivé dálky dolehl příšerný výkřik ukončený jediným táhlým chraplavým vzdechem. Nechápala, kdo mohl tak hrozný zvuk vydat.

6

Vypadal asi tak na pětašedesát. Nepatřil k žádným čahounům, mohl měřit zhruba tak metr sedmdesát, nanejvýš pětasedmdesát, a byl poměrně štíhlý. Prošedivělé zvlněné kudrnaté vlasy mu v koutech ustupovaly až do poloviny lebky. Jeho čelo proto vypadalo abnormálně vysoké. Tmavě hnědé, téměř černé oči se ukrývaly za brýlemi v ocelových obroučkách. Na sobě měl oblek s vestou s úzkým proužkem, nejspíš od Brooks Brothers nebo něco takového, jednoduchou neznačkovou sněhobílou košili a kravatu Turnbull and Asser s tmavomodrým proužkem. Na nohou se mu leskly špičaté lakýrky Bally. Na pravém zápěstí byly vidět zlaté hodinky Bulgari. Působily sice poněkud křiklavě, vcelku však ladily s pečetním prstenem Yaleovy univerzity na levém ukazováku. Snubní prsten neměl a byl z něj slabě cítit Lagerfeld.

Kdosi mu do úst vrazil dvaadvacet centimetrů dlouhou marockou dýku kumia se zakřivenou čepelí. Hrot muži projel měkkým patrem do mozku. Dlouhá rukojeť s kovovou vykládanou střenkou mu trčela mezi rty jako nějaký odporný černo-stříbrný jazyk a nepatrně hlavu nadzvedávala, takže neklesla až na zelenou kůži a plstěný piják starožitného psacího stolu. Krve tu bylo velice málo. Za zaznamenávání takovýchto detailů byl poručík Vincent Delaney ze zvláštní operační jednotky velitelství placen.

Podle tabulky na dveřích kanceláře se ten muž s dýkou v ústech jmenoval Alexander Crawley a byl to ředitel muzea Parker-Hale nacházejícího se na rohu 66. ulice a Páté Avenue téměř přímo naproti zoo v Central Parku. Delaney se podíval k vysokým oknům na protější straně kanceláře. Staromódní zelené sametové závěsy byly roztažené a svázané sametovými šňůrkami téže barvy. Možná, že něco viděl pavián ze zoo odnaproti, ale o tom Delaney dost pochyboval. Za prvé nikdy neměl takové štěstí a za druhé v zoo v Central Parku ani nikdy nebyl a nebyl si jistý, jestli tam paviány vůbec mají.

V místnosti byli ještě další čtyři lidé – Singh ze soudního, kriminální technik Don Putkin, fotograf Yance a seržant William Boyd, Delaneyho obtloustlý a špatně oblékaný parťák. Billy se právě díval mrtvole do úst a Singh jí přitom otáčel hlavu, aby si ověřil posmrtnou ztuhlost. Žádnou neobjevil. Dole v hlavní hale muzea byl v plném proudu večírek a na něm devět stovek elegantně vymóděných podezřelých, kteří usrkávali martini a lámali si hlavy, kde to vázne s předkrmem. A všechno samá velká zvířata od guvernéra a starosty dolů. Delaney si povzdechl. Svinská práce.

„Tak jak to vypadá, Singhu?“

Specialista ze soudního se napřímil a pokrčil rameny. „Je po smrti tak hodinu, možná o chvilku déle. Posmrtná ztuhlost ještě nenastala. Byl uškrcen. Pravděpodobně nylonovou šňůrou. Zatím jsem našel pár vláken. Podle všeho se k němu vrah dostal zezadu a uškrtil ho.“

„A co ta dýka?“

„Pákistánská ani indická není, to už ti můžu říct teď. Na to je moc dlouhá. Podle zpracování bude nejspíš berberská nebo nějaká arabská.

„Říkal jsi, že byl uškrcen,“ poznamenal Billy s pohledem upřeným na dýku. „Takže ho nezapíchli?“

„Tohle bude možná nějaká rituální záležitost. Když byla dýka vražena do ústního otvoru, oběť už byla mrtvá.

„Nějakej úchyl,“ prohlásil Delaney.“Já bych tak rychle nesoudil/’ odvětil Ind. „Kdo ví, třeba jen nesnáší umění.“

Vtom se znělkou z televizního seriálu Simpsonovi ozval Delaneyho mobilní telefon. Tu vyzváněcí melodii mu tam v žertu naprogramovala jeho dospívající dcera. Od té doby se pokaždé, když telefon zazvonil, díval na Barta, jak se na skateboardu prohání Springfieldem. Odklopil kryt telefonu, chvilku naslouchal, párkrát něco zamručel a pak telefon zase zaklapnul.

Pohlédl na Billyho. „Nešel by ses přeptat, jestli tady mají nějakou praktikantku Ryanovou? Křestním jménem Finn.“

7

Muž v kompletní uniformě seděl v prázdné místnosti. Byla to vlastně spíš cela s holými bílými betonovými zdmi, šedě natřenou dřevěnou židlí a jediným malým větracím otvorem v protilehlé zdi. Ten však byl – dokonce i v letních vedrech – zakrytý. Jediným zařízením v místnosti byla pryčna s dekou v jednom koutě a dlouhý pracovní stůl a židle, kde pracoval, v koutě druhém. Stůl byl vybaven kancelářskou lampou kombinovanou se zvětšovacím sklem. Ta lampa byla jediným světelným zdrojem v místnosti. Úplně to však postačovalo, protože tu ani nejedl ani nečetl, zkrátka jen spal nebo seděl za stolem a pracoval. Někdy dlouze přemýšlel, ale myslet se dá i potmě. Neozývaly se tu žádné zvuky kromě dutého dunění kdesi v dálce a šustění jakýchsi zvířátek nebo bůhvíčeho, ale to mohl být docela dobře jen výplod jeho přetíženého mozku.

Vstal a přistoupil k těžkým ocelovým dveřím. Ze všeho nejdřív se ujistil, že všechny uzamykací mechanismy jsou zajištěny, a pak se pomalu svlékl. Jednotlivé součásti uniformy pověsil na mosazný háček na dveřích. Když si zul boty, pečlivě srovnané je postavil do nohou pryčny. Když byl úplně nahý, znovu přistoupil k židli a posadil se. Neušlo mu, že má erekci, ale ignoroval to. Už tolik let neměl, s kým si nastřádané napětí uvolnit, že bylo lepší se tím vůbec nezabývat.

Natáhl se, z krabice na stole vytáhl nepoužité chirurgické rukavice a přejel prsty po ohromné, těžké knize s deskami vázanými v tlusté ryté kůži, která ležela přesně uprostřed stolu.

Motiv na deskách byl prostý a jasný. Přitom to byla jedna z prvních věcí, o které se takto pokusil. Hlavním motivem rytiny byl hluboko vyrytý kříž, z něhož vystupovaly čáry připomínající paprsky vyzařované hvězdou. Na něm obráceně visela Panna Maria s rukama přibitýma ke kůlu a s nohama roztaženýma na příčném břevně. Odhalovala tak agónii ukřižování i porodu jediného dítěte, které měla přivést na svět, dítěte zrozeného k nanebevstoupení po bok svého Otce, nikoliv k životu pozemskému. Dítěte božího, jehož moc zabila i ji, ačkoliv na kříži zemřela ochotně, jen aby je porodila. Ani nevěděla, jakého velikána na svět přivádí. Zázrak je On i jeho hněv, jeho odhodlání spravedlivě a po právu mstít svět. Nahý muž se krátce pomodlil k Panně Marii, otevřel knihu na straně, kde skončil, a započal nový verš.

Protože to byl první verš ve sloupci, bylo ho třeba jako v každé správné bibli iluminovat. Muž proto otevřel nevelkou nádobku s klihem a tím nejjemnějším štětečkem udělal řídkou a lepkavou tekutinou slabou čáru po obrysu písmene. Když na ni přiložil tenoučkou fólii pozlátka a začal po ní přejíždět smotkem bavlny, opatrně na klih foukal.

Čekal trpělivě. Nechal průsvitně tenký lístek pozlátka splynout s klihem a nadbytečné pozlátko pak širším a měkčím štětcem ze sobolích chlupů odstranil. Barvu pro vnitřní plochy písmene už si vybral. Bude to měděně červená. Stejná jako vlasy toho děvčete, stejná jako pach čerstvé krve za horkého letního dne. Přesně takové to tehdy muselo být.

8

Finn seděla skrčená na konci gauče a nechala si od záchranářky potírat spánek vatou namočenou v alkoholu. Záchranářka byla černá, tlustá a velice milá.

„Musel mít nějaký obušek nebo pendrek nebo tak něco. Kůže je sotva natržená. Boule tam bude, ale jinak nic. Měla jste kliku, děvenko.“

Finn zvolna přikývla a snažila se nedívat se na obrovskou tmavou skvrnu na běhounu nataženém ke dveřím. Vůbec si nemyslela, že měla kliku, ale když nic jiného, tak naživu zůstala. Na rozdíl od Petra. Ucítila, jak se jí do očí znovu derou horké slzy, a ztěžka polkla. Ten zvuk, který zaslechla těsně předtím, než se propadla do té temné studně bezvědomí, byl umírající Peter. Kdosi mu jediným rozmáchnutím proťal hrdlo. Vraždící paže přitom ve tmě prosvištěla těsně kolem ni jako křídlo nočního dravce. Po tomto pohybu už následoval jen ten poslední příšerný zurčivý zvuk.

V bytě bylo rušno. Dva záchranáři už balili, ale kromě nich se tu tlačili nejméně tři poldové v uniformách a dva detektivové. Technik z kriminálky všechno posypával práškem na snímání otisků a tlumeně si přitom pohvizdoval. Uvědomila si, že záchranářka na ni mluví.

„Jste si jistá, že nechcete odvézt do nemocnice, aby se na vás doktoři podívali? Mohla byste mít otřes mozku. Sice si to nemyslím, ale jeden nikdy neví.“ Pak svraštila čelo. „Možná byste taky stála o jinou kontrolu.“

„Kdyby mě znásilnil, poznala bych to,“ odvětila Finn. „Nic se nestalo.“

„Tak jo, broučku,“ prohlásila žena v záchranářské kombinéze. Zaklapla umělohmotný kufřík a vstala. „My pojedeme. Je mi líto, co máte za problém a jaká ztráta vás potkala.“

„Díky.“

„No jo.“ Zdravotníci se protlačili ke dveřím a dávali si přitom dobrý pozor, aby nešlápli na krvavou skvrnu. Jeden z detektivů vyšel z ložnice. Finn nebylo jasné, proč musel jít nejdřív zrovna tam. Představil se jí jako detektiv Tracker. Když to vyslovil, připadalo jí to až hystericky směšné. Nebylo divu – na pokraji hysterie skutečně byla. Detektiv zjevně nedokázal odtrhnout zrak od jejího poprsí a páchlo mu z úst. Byl vysoký, ramenatý a měl mastné vlasy.

„Byli jste s tím Petrem přátelé dlouho?“

„Asi dva měsíce.“

„Spala jste s ním?“

„Řekla bych, že do toho vám nic není.“

„Ale to víte, že je. Jestli jste s ním spala, mohl nějaký jiný kluk začít žárlit, vloupat se sem a počkat si na vás. Pokud jste spolu nespali, musím se dál ptát – proč? Chápete?“

„Nespala jsem s ním.“

„Takže chlápka, co ho zabil, neznáte.“

„Ne.“

„Jak si můžete být tak jistá? Říkala jste, že byla tma.“

„Neznám nikoho, kdo by běhal po světě a zabíjel lidi.“

„Ztratilo se něco?“

„Ještě jsem se nedívala.“

„Takže loupež by to mohla být.“

„Asi ano.“

„Nic moc k ukradení to ale asi není, co?“

„Ne.“

„Studentka, že jo?“

„Ano. NYU.“

„Peter taky?“

„Ano.“

„Jak jste se seznámili? Stejné předměty? Společní známí?“

„On studuje… studoval výtvarné umění.“

„Vážně? A co?“

„Chodil na portrétové kreslení. Já tam dělám model.“

„To jako nahotinky?“ Znovu sklouzl pohledem k jejím prsům. Poprvé v životě jí byly opravdu na obtíž.

„Akty.“

„To máte jedno, brouku. Svlíknutá jste tak jako tak.“

„Není to jedno, detektive, věřte mi.“

„Nenapadlo vás, že by to mohl být někdo ze školy?“

„Ne.“

„New York je plný cvoků.“

Hlava jí třeštila. Jediné, oč stála, bylo schoulit se na gauči a usnout.

„Ze školy to nikdo nebyl, je to jasný, krucinál?“

„Klídek, zlatíčko, já tady nejsem ten zlej.“

„Tak se tak přestaňte chovat.“

Jeden z uniformovaných se usmál. Tracker se zamračil. Vtom kdosi zaklepal a vzápětí se dveře otevřely. Na prahu stál vysoký, nápadně hubený muž. Měl tmavé vlasy, které už by potřebovaly holiče, a strhaný vyzáblý obličej s hluboko zapadlýma očima stejně tmavýma jako vlasy. Na bradě a tvářích se mu modral stín rašících vousů. Vypadal na Ira. Upřeně se zahleděl na kaluž krve vsakující se do běhounu u dveří a zamračil se.

„Co jste zač, do prdele?“ vyjel Tracker. „Tohle je místo činu, do hajzlu! Překážíte!“

Hubeňour sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl malé pouzdro z ohmatané kůže. Když je vyndával, všimla si Finn podpažního pouzdra. Všiml si ho i Tracker. Muž desky otevřel a strčil je Trackerovi pod nos.

„Delaney. Poručík Vincent Delaney, zvláštní operační jednotka.“ Usmál se. „A vy jste kdo?“

„Tracker, třiadvacátý okrsek.“

„Výborně. Tohle je slečna Ryanová?“

„Přesně tak, poručíku.“

„Rád bych si s ní pohovořil, jestli vám to nebude vadit.“

„Já tady provádím vyšetřování.“

„Neprovádíte,“ odvětil Delaney. „Už ne.“

9

Nad Vatikánem svítalo. Tajemné město za vysokými zdmi dosud tonulo ve stínu, ale stromy podél klikatých cest a kolem domů už si mezi sebou ve slabém ranním vánku šeptaly.

Tu a tam se už svítilo a muž v dlouhé černé sutaně, který vyšel ze dveří státního sekretariátu v papežském paláci a zahnul po úzké, štěrkem vysypané cestě mezi palácem Belvedere a starou cihlovou elektrárnou, slyšel tlumený chór.

V ruce svíral dešifrovanou depeši z New Yorku. Zrychlil krok, jen podrážky obyčejných černých šněrovacích polobotek vrzaly po štěrku zmáčeném ranní rosou. Kdysi dávno, když s kariérou začínal, v něm toto místo probouzelo posvátnou úctu. Považoval je za centrum vůle boží na zemi.

Za ta léta mu prořídly vlasy a zeslábl mu zrak, Vatikán však rozhodně viděl v jasnějším světle. Kdysi se považoval za vyvoleného mezi kněžími a domníval se, že sem byl vybrán pro svoji zbožnost a lásku ke Kristu. Nyní už věděl své. Vybrali si ho pro jeho znalosti kryptografie a jazykové schopnosti. Pokud by místo na Notre Dame nastoupil na Harvard, dělal by dnes nejspíš pro CIA.

Co se dá dělat, pomyslel si. Jak se zdá, dokonce i Bůh potřebuje špiony.

Kráčel dál, až došel k nevelkému vchodu do knihovny. Ve skutečnosti to samozřejmě žádná opravdová vatikánská knihovna nebyla. Šlo spíš o turistickou atrakci se spoustou fresek na klenutých stropech. Ve vitrínách tu ležely ukázky rukopisů, které byly spíš pěkně barevné než důležité. Když muž došel ke druhému schodišti, zamířil do patra.

Dlouhá chodba vedla k těžkým dřevěným dveřím střeženým dokonce i v tuto denní dobu strážným švýcarské gardy ve zdobné uniformě s nabíranými kalhotami, přilbicí a halapartnou. Kněz však věděl, že pod nadýchaně vyhlížející blůzou strážný na jednom boku ukrývá samopal Beretta 12s na závěsném popruhu s rychlým odepínáním a pod druhou paží že má služební pistoli Beretta M9. Tajemství Knížete pokoje byla střežena pomocí velice vyspělé techniky.

Kněz vylovil z kapsy sutany umělohmotný laminovaný identifikační průkaz, přidržel ho tak, aby na něj strážný viděl, a počkal, až srazí podpatky. Pak mladému muži krátce pokývl a otevřel dveře označené nápisem „ARCHIVO SECRETO“. Vstoupil do tajných vatikánských archivů.

Muž, za nímž měl kněz namířeno, na něj trpělivě čekal hned v první místnosti dvacítky sálů archivu. Seděl za obyčejným dřevěným stolem na zrovna tak obyčejné dřevěné židli. Všude kolem něj se tyčily široké dřevěné police plné dokumentů. Z malého okénka měl výhled na nádvoří Pigna. Čekající muž za stolem byl kardinál Carlos Abruzzi, toho času státní sekretář a tudíž druhý nejvýše postavený muž Vatikánu hned po samotném papeži. Kněz však dobře věděl, že ve skutečnosti má Abruzzi daleko větší moc než drobný stařec, který sedí na Petrově stolci. V Abruzziho rukách se sbíhaly veškeré mocenské nitky a on na ně drnkal jako na dokonale sladěnou harfu. Kněz si byl vědom toho, co vědělo jen málo katolíků a dokonce i nemnozí příslušníci kléru, totiž že Vatikán není ani tak centrem náboženství a víry jako spíše střediskem obchodního a úředního dění. Vlastně se jednalo o druhou největší korporaci na světě, která – alespoň duchovně – řídila po celém světě téměř dvě miliardy lidí.

„Cos nám přinesl, Franku?“ zeptal se Abruzzi a záměrně přitom použil zdrobnělinu křestního jména příchozího. Kněz mu podal dešifrovanou zprávu.

„Ach ne, Crawley zavražděn,“ zamumlal kardinál. „Takové neštěstí.“ Tón jeho hlasu však neprozrazoval soucit ani lítost. „Marocká dýka?“

„Obávám se, že ano.“

„Takže vraha známe.“

„Ano.“

„No, když nic jiného, tak se alespoň po takové době zase ukázal.“

„Poněkud dramatickým způsobem.“

„Bude třeba ho nalézt a vypořádat se s ním dřív, než ho vypátrá policie.“

„Ano.“

„A praktikantka vyfotografovala jednu z Michelangelových kreseb?“

„Ano.“

„Jak tohle víme?“

„Zaznamenala to bezpečnostní kamera v muzeu.“

„Byl uskutečněn pokus získat ty snímky?“

„Ano. Neúspěšně.“

„Tu bude také třeba zastavit.“ Kardinál dál v zamyšlení upřeně hleděl do papíru. „Mohlo by to pro nás znamenat velkou příležitost, zvlášť když je Crawley mrtev.“ Kardinál se odmlčel. „Mezi jeho smrtí a tou dívkou je nějaká souvislost?“

„Stěží.“

„Ale dalo by se zařídit, aby to tak vypadalo.“

„Pravděpodobně.“

„Koho budeš potřebovat?“

„Sorvina.“

„Je k dispozici?“

„Ano. Čeká na vaše rozkazy, Eminence.“

„Na tvé rozkazy, Francisi. Toho já se nijak zúčastnit nemohu. To musíš pochopit.“

„Samozřejmě, Eminence.“ A jestli to nevyjde, bude všechno na něm.

„Bylo by skvělé, kdyby to mohlo být uzavřeno jednou provždy. V sázce je mnoho. Mimo jiné také integrita církve.“

„A svatost jednoho z jejích papežů,“ doplnil kněz.

„Pokud bys to dokázal ukončit, mohl bys být sám blahořečen,“ usmál se kardinál. „Ještě jeden svatý František by se nám hodil.“

Kněz sice úsměv opětoval, veselí v něm však žádné nebylo. „Světci nekončívají v plamenech pekelných, Eminence,“ odvětil. „Obávám se, že až bude tohle všechno hotovo, právě takový osud mě čeká.“

„Lze to předpokládat,“ řekl kardinál. „‚Možná bych ale mohl zařídit alespoň to, abys tohle peklo na zemi prošel s biskupskou mitrou. Líbilo by se ti to, Francisi?“

„Nečekám žádné odměny, Eminence. Je to moje povinnost. Takhle já sloužím.“

„Nikdo, laik ani kněz, nemá za povinnost očišťovat pokálenou pověst někomu, kdo si to zavinil sám.“

„I kněz je především člověk, Eminence. V první řadě člověk. A papež je pouze kněz.“

„Ty bys mě chtěl učit církevní etiku?“ pousmál se mírně kardinál.

„Princip je to prostý.“

„To nás všechny učili kdysi v semináři, ale obyčejný člověk by byl považován za zloducha, kdyby provedl to, co tenhle Kristův náměstek. V jisté době by jej upálili. Dnes je z něj světec.“

„Je to sice fráze, Eminence, ale nevyzpytatelné jsou cesty, po nichž Bůh koná své zázraky.“

„Pochybuji, že to má co dělat s Bohem nebo s jeho zázraky, Francisi,“ poznamenal kardinál. „Velice o tom pochybuji.“

10

Delaney a Finn v bytě osaměli. Posadil se vedle ní na gauč a když promluvil, zněl jeho hlas měkce a jemně s nepatrnou melodičností, která, jak si byla Finn jista, musela být falešná, protože Delaney podle všeho vůbec nepocházel z Irska, ale byl rodilý Newyorčan. Finn sice ani jedno z toho moc neznala, zato jí však nescházel bystrý úsudek, jehož si byla vědoma, ani zdravá venkovská nedůvěra vůči všem cizím lidem, kteří jsou nepřiměřeně hodní pro nic za nic. Už matka jí říkávala, že nejsladší cukroví bývá od cizích.

„Pravděpodobně tu jen nějaký feťák chtěl ukrást něco, co by se dalo prodat,“ prohlásil detektiv. „Je to sice strašné, ale zdá se, že vražda doktora Crawleyho je jen hrozná shoda náhod. Určitě je vám to taky jasné. Ale vy jste se s ním dnes odpoledne pohádala.“

„Nechápu, jak by to spolu mohlo souviset.“

„To já taky ne, Finn. Proto jsem tady – musím zjistit, jestli to souvisí nebo ne.“

„Nesouvisí.“

„Kvůli čemu jste se chytli?“

„Kvůli rozdílným názorům na umění. Našla jsem vzadu za zásuvkou v pořadači zastrčenou kresbu a byla jsem si jistá, že je to Michelangelo. Doktor Crawley měl jiný názor, takže jsme se pohádali a on mě vyhodil.“

„Rozdílnost názorů snad ještě není důvod k vyhazovu z práce.“

„Souhlasím.“

„Tak proč to tedy udělal?“ zeptal se Delaney a poklidně se usmál. „Vidíte, Finn, a je to tu zase – další záhada.“

„Asi mu vadilo, že někdo tak mladý zpochybňuje jeho odbornost. Ten chlap měl ego jako barák.“

„A toho Petera znal?“ zeptal se opatrně Delaney.

„Ne. Tedy – myslím, že ne.“

„Nenapadá vás, kdo by mohl mít na Crawleyho takový vztek, že by ho dokázal zabít?“

„Já jsem ho nijak zvlášť dobře neznala.“

„A co se stalo s tou kresbou od Michelangela?“

Finn se zamračila. Ta otázka jí připadala divná a také mu to řekla.

„Předpokládám, že Michelangelova kresba musí být cenná,“ odpověděl.

„Samozřejmě.“

Delaney pokrčil rameny. „Takže tu máme motiv vraždy.“

„Když jsem ji viděla naposledy, držel ji v ruce. Vrátila jsem ji do acetátového obalu…“

„Proč jste ji předtím vyndala?“ otázal se Delaney ostře.

Finn zaváhala. Proč se o tu kresbu tak zajímá? Nepřipadalo jí, že by jakkoliv souvisela s Peterovou nebo Crawleyho smrtí. Obal sice sundala, aby měla ostřejší záběr při fotografování, ale rozhodla se mu to zamlčet. Alespoň prozatím.

„Chtěla jsem si ji lépe prohlédnout.“Vlastně ani nelhala.

„Ale když ji měl v ruce on, byla už kresba zpátky v obalu?“

„Ano.“

„A tehdy jste ji viděla naposledy?“

„Ano.“

„On ji nedal zpátky do zásuvky?“

„Možná ji tam dal, když jsem odešla.“

„Ale neviděla jste, že by to udělal?“

„Ne.“

Delaney se na gauči opřel a pozorně se na Finn zadíval. Krásná Irčanka s tvářičkou nevinnou jako dítě. Dal by bůhvíco, kdyby mohl zjistit, jestli lže nebo ne. Zítra, až si prohlédne záznamy bezpečnostního systému a promluví si s pár lidmi, bude chytřejší.

„Jste chytrá mladá dáma, viďte, Finn?“

„Ráda bych si to o sobě myslela.“

„Kdo podle vás zabil vašeho přítele a proč by někdo chtěl spáchat něco tak hrozného?“

„To nevím.“

„A co byste si myslela, kdybyste byla na mém místě?“

„To samé, co si určitě myslíte i vy – že spolu ta dvě úmrtí nějak souvisejí.“

„Úmrtí ne, Finn. Vraždy. To je nebetyčný rozdíl.“

„A musí tu být nějaký důvod?“ otázala se Finn. „Nemohla by to být jen shoda náhod?“

Její hlas zněl už málem prosebně. Byla tak unavená, že už pociťovala přímo fyzickou bolest. Bůhvíproč si připadala jako zločinec, a ne jako oběť.

Delaney se na ni dlouze a zamyšleně zadíval. Konečně promluvil. „Co by se podle vás stalo, kdybyste přišli o půl hodiny později? To je otázka, že? A nebo co by se stalo, kdybyste šli k Petrovi?“

„Proč tolik pitomých hypotetických otázek? Peter je mrtvý, vy nevíte proč, já nevím proč, jenže zjistit byste to měl vy.“ Zavrtěla hlavou. „Pořád se mě vyptáváte na tu kresbu. Proč se o ní ksakru tak zajímáte? No tak jsem se spletla, no! Žádný Michelangelo to nebyl, stačí?“

„Do hrdla měl zaraženou dýku. Myslíme si, že byla nejspíš marocká. Říká se jí kumia. Víte, jak vypadá?“

„Ne.“

„Peter byl možná zavražděn stejným typem nože. Jste si jistá, že jste nic podobného v muzeu nikdy neviděla?“

„Ne!“

„Vypadáte dost unaveně, Finn.“

„Hádejte, čí je to práce.“

Delaney mrkl na staré hamiltonky na zápěstí. Bylo po jedné v noci. „Máte někoho, u koho byste mohla zůstat?“

„Sebe.“

„Dítě zlatý, tady nemůžete zůstat sama.“

„Prokristapána, já nejsem žádné dítě! Dovedu se o sebe postarat, jasný?“ Musela se vší silou ovládat, aby jí nevytryskly slzy. Nejraději už by se schoulila do postele a spala.

Delaney vstal. „Tak jo,“ řekl tiše. „Asi bude nejlepší, když půjdu.“

„Jo, to bude vážně nejlepší.“

Delaney udělal dva kroky kolem krvavé skvrny směrem ke dveřím. Pak se otočil. „Vy jste si naprosto jistá, že to Michelangelo byl, viďte?“

„Ano,“ řekla mdle. „Byl to Michelangelo. A je mi úplně jedno, co říkal Crawley nebo proč to říkal.“

„Možná přišel o život právě kvůli tomu, co říkal,“ poznamenal Delaney. „Už vás to napadlo? A vašeho přítele Petra možná zabili místo vás, protože vy o tom víte taky.“

„Vy se mě prostě snažíte vyděsit.“

„A proč bych něco takového dělal?“ otočil se zase ke dveřím a zmizel na chodbě. Pár okamžiků nato Finn uslyšela žuchnutí přijíždějícího výtahu a pak byl najednou pryč. Osaměla. Pohlédla na tmavou skvrnu a odvrátila zrak. Proč by ji chtěl děsit? A proč se tak zajímal o kresbu, která možná vůbec Michelangelova nebyla?

Finn se unaveně zvedla, došla ke dveřím, zamkla na dva západy, zahákla řetěz a kolem tmavé skvrny na koberci se proplížila do ložnice. V obýváku nechala rozsvíceno. Dnes v noci rozhodně nebude schopná spát potmě.

V ložnici se svlékla, našla si dlouhé triko s nápisem „Ohio – Elsin domov“ s obrovským obrázkem krávy s věncem ze sedmikrásek na krku a vklouzla do postele. Zhasla lampičku na nočním stolku a zůstala nehybně ležet. Světlo z otevřených dveří dopadalo na konec postele. Všude kolem ní hučelo město jako obrovská nekonečná bouře energie. Budova se ozývala nesčetnými zvuky. Slyšela podivnou ozvěnu výtahu, křik z paneláku za domem a zezdola rachot, jak někdo dole otevíral okno. Možná udělala pitomost, že se tu dnes rozhodla přespat.

Dobře si pamatovala, jaké to bylo, když zemřel její otec. Bylo jí čtrnáct. Když jí matka řekla, že otce skolil prudký srdeční záchvat při vykopávkách v nějakém středoamerickém zapadákově, prostě si lehla do postele tak jako dnes, civěla do stropu, naslouchala nočním zvukům města a lámala si hlavu, jak je možné, že jde všechno docela normálně dál, aniž by se sebeméně projevilo, že její otec zemřel, že je prostě pryč a už se nikdy neukáže, že zkrátka vypadl z koloběhu života, zmizel ze světa. Peter je mrtvý. Už nikdy neuslyší jeho hlas, neucítí jeho rty na svých a už nikdy nebude mít šanci rozhodnout se, jestli s ním bude spát nebo ne.

Usilovně naslouchala, semkla víčka k sobě a zoufale se snažila vycítit alespoň náznak pozůstatků jeho přítomnosti v bytě. Cítila, jak se jí zase derou slzy do očí. Nefungovalo to, když zemřel otec, a zrovna tak to nezabralo ani teď. Místo toho ji bude pronásledovat v mnoha podobách.

Věděla, že bude teď Petra vídat celé týdny, zrovna tak jako tenkrát otce. Jednou to bude postava mizející za rohem, jindy zase záblesk podoby v davů na rušné ulici, obličej za oknem v taxíku nebo šeptající hlas, který se ve skutečnosti vůbec neozval. A pak ťo bude s postupem času pomalu všechno utichat jako šustot starého spadaného listí ve větru. Nakonec to zmizí jednou provždy. Vzpomínky a práchnivějící kosti. V případě jejího otce se ztratily pod nějakým náhrobkem v džungli, kde leží v chladných kamenných hlubinách nějaké bezedné černé jámy.

Finn ležela hodně dlouho, ale pak se nakonec na posteli posadila. Věděla sice, že matka je na Yucatánu, že vykopává královské hrobky v Copánu, zároveň jí však bylo známo, že tato mírně trhlá starší dáma má ve zvyku čas od času si vyzvednout vzkazy v hlasové schránce. Finn zoufale potřebovala s někým promluvit, i kdyby to měl být jen záznamník.

Rozsvítila si lampičku na nočním stolku, zvedla telefon a začala zpaměti vyťukávat matčino číslo do Columbusu. Čekala a dočkala se. Po několika zazvoněních se ozvala nahrávka matčina ku– řácky chraplavého hlasu. V tu chvíli se Finn málem zastavilo srdce v hrudi. Jak se zvedla, žluč se jí začala drát do hrdla jako horká kyselina. Opatrně položila telefon. Nechtěla matku vyděsit svým hlasem, z něhož by byla jasně slyšet hrůza. Momentálně jí totiž bylo jasné, že přesně tak by to znělo.

Náčrtek, který si popaměti nakreslila podle Michelangelovy kresby, z bloku vedle telefonu zmizel. Nejistou rukou po bloku sáhla, zvedla ho a přejela bříšky prstů po prázdné stránce. Ať už kresbu sebral kdokoliv, vytrhl i několik listů pod ní, protože na papíře nezůstal ani ten nejslabší otisk. Jako by kresba nikdy neexistovala.

Nikdy nebyla. Zrovna tak jako táta a jako Peter. A zrovna tak mohla dopadnout i ona sama, kdyby ten vrah nezpanikařil. Obrátila se na posteli a bosými chodidly se dotkla studené dřevěné podlahy. Crawley je mrtvý, Peter je mrtvý a její náčrtek zmizel. Někdo se snaží, aby to vypadalo, že ta stránka ze zápisníku nikdy neexistovala, jenže proč? Že by to byl padělek? Že by muzeum toho Černého Petra chtělo přehrát nějakému nic netušícímu kurátorovi jiného muzea? To jí zrovna pravděpodobné nepřipadalo. Takový humbuk kvůli jediné špatně zařazené kresbě? Nemluvě o tom, že muzeum s pověstí jako má Parker-Hale by přece tolik neriskovalo kvůli jediné kresbě, kterou snad měl vytvořit Michelangelo.

V tu chvíli by byla přísahala, že na požárním schodišti za oknem v kuchyni zaslechla vrzání kroků. Věděla, že okno je zajištěné, zrovna tak dobře ale věděla, že stačí obalit si ruku košilí a pořádně uhodit. Sklo se vysype a cesta dovnitř je volná. Zoufale se rozhlédla po ložnici. V koutě u dveří spatřila softbalovou pálku a rukavici. Přiskočila k nim, popadla pálku a vyběhla do obýváku.

Vletěla do kuchyňského výklenku, přistoupila ke dřezu a s rozmachem udeřila do tmavého skla, v němž viděla vlastní odraz. Zároveň s dopadem pálky se okno rozletělo na kousky. Z požárního schodiště se však kromě rachotu sypoucích se střepů, které z výšky pěti pater dopadaly na kontejnery dole na chodníku, neozvalo vůbec nic.

Finn neztrácela čas úvahami o tom, co provedla. Tam venku možná někdo je a pokud Delaney mluvil o člověku, který zabil Petra a možná i Crawleyho, pravdu, možná že jde nakonec opravdu po ní. Sevřela pálku ještě pevněji, vrazila zpátky do ložnice a vedle gauče sebrala batůžek.

Vysypala z něj knihy, jež se rozházely po posteli, a uvnitř nechala jen digitální fotoaparát a nevelké kosmetické pouzdro, které s sebou brala úplně všude. Vběhla do koupelny, kde si nabrala vše potřebné počínaje šamponem a tampony konče, všechno to narvala do batůžku a přihodila ještě čtyři nebo pět párů bavlněného spodního prádla, dvě podprsenky, půl tuctu triček a nějaké ponožky.

Vytáhla si těsné černé jeansy Gap a narvala se do nich. Nazula si tenisky a na hlavu si narazila kšiltovku. Minutu nato už byla venku ze dveří a místo čekání na výtah se řítila po schodech. Když doběhla dolů, sotva popadala dech. Odemkla kolo zajištěné vzadu za schodištěm a vytlačila je do tmy. Mrkla na svítící ciferník hodinek Timex. Tři čtvrti na dvě. Nebyla to zrovna nejvhodnější doba na útěk nocí, ale nemohla si moc vybírat. Po Peterově smrti a zavraždění Crawleyho měla čím dál tím silnější pocit, že má na zádech namalovaný terč.

Batůžek hodila do velkého košíku na předním nosiči, naskočila na kolo a šlápla do pedálů. Po 4. ulici se přiřítila na První Avenue, kde seskočila a vrazila do telefonní budky. Ze zadní kapsy jeansů vylovila malinký černý notýsek, do štěrbiny v automatu hodila čtvrťák a vytočila číslo. Dočkala se po třetím zazvonění.

„Coolidge.“

„To jsi ty, Eugene?“ Jeho skutečné křestní jméno bylo Jevgenij, ale poameričtil si je.

„Jsem to já. Kdo je to, prosím?“ Znělo to poněkud vystrašeně, jako by se po něm sháněla KGB nebo matka.

„Tady Finn Ryanová, Eugene. Mám problém.“

„Fin!“ vyhrkl mladík. Byl jedním z jejích žáků, které jako přistěhovalce učila anglicky. Byl posedlý jejím poprsím nebo zadkem podle toho, čím k němu byla zrovna obrácená, ačkoliv to několikrát popřel. „Co máš za problém? Všechno zařídíme, uslyšíš.“ Jevgenij pracoval jako noční recepční v hotelu Coolidge.

„Říká se uvidíš,“ opravila ho Finn. „Potřebovala bych na noc pokoj.“

„Tady?“ zeptal se vyděšeně Eugene. Finn se usmála. Hotel Coolidge už viděla. Byla to čtyřpatrová cihlová krabice skrčená pod nájezdy na Manhattanský most na nejvzdálenějším konci Division Street, kam jako by utekla zapadákům na Bowery. Na první pohled se nedala nijak vylepšit a ani se nezdálo, že by někoho napadlo alespoň se o to pokusit.

„Ano. Přesně tak. Neboj se, kreditku mám, zaplatím.“

Na opačném konci linky se ozval ironický řehot. Za telefonní budkou zrovna půl tuctu černých výrostků honilo staříka na kole, který po nich házel něco jako staré telefonní seznamy. Vytahoval je z roztřepeného poštovního pytle, co měl přes rameno. New York. Bude se muset co nejrychleji někam zašít.

„Tady kreditky se neberou, Fin. Jenom hotovost.“

„Tady se kreditky neberou,“ opravila ho automaticky.

„Přesně tak.“

„Ale já žádnou hotovost nemám.“

„Ale já jo,“ odvětil Eugene. „Zaplatíš mi později, ano?“

„Ano,“ odpověděla, ačkoliv si nebyla jista, jestli stojí zrovna o dluh vůči osmnáctiletému Rusovi s uhry na bradě a nekalými úmysly s jejím tělem.

„Přijeď hned,“ naléhal Eugene. „Pro tak hezkou holku jako ty ne dobré být tak pozdě v noci venku.“ Znovu se zasmál. „Takhle pozdě to ne dobré ani pro ošklivou.“

„Už jsem na cestě. Jestli tam nedorazím do dvaceti minut, volej poldy.“

Na druhém konci linky se ozvalo odfrknutí. „Eugene Zubinov nikdy v životě poldy nevolal. Nebudu s tím začínat ani kvůli tak hezký holce jako jsi ty, Fin. Hoď zadkem a koukej, ať jsi tu, aby Eugene už neměl starost, capishe?“

Finn se do telefonu usmála. „Capishe,“ odpověděla pak. Zavěsila a znovu nasedla na kolo. Na okamžik se zarazila a rozmýšlela si další trasu. Jako další ji čekala jednosměrka opačným směrem a jí se za nic na světě nechtělo jet v tuto dobu po chodníku. Mohla by zahnout na Druhou a pak to vzít směrem na Financial District, ale to by musela přes mrtvou zónu, kde by jí nikdo nepomohl, pokud by se jí cokoliv stalo. Raději proto kolo obrátila a rozjela se zpátky po avenue A. Když projížděla kolem domu, odkud před chvílí utekla, šlápla do pedálů naplno. Pak zahnula doprava. Široké pneumatiky jen svištěly po asfaltu, když se v sedle nadzdvihla, aby získala co možná nejvyšší rychlost. Odbočila na Houston, kde byl provoz dokonce i v tuto dobu poměrně rušný. Držela se co možná nejblíž obrubníku, dávala si pozor na otevírající se dveře zaparkovaných aut a hlídala si nebezpečné žluté šmouhy taxíků, které si po její levici hrály na honěnou.

Než dojela na Eldridge a zahnula doleva směrem k dolní části ostrova, vycítila,že se na ni kdosi pověsil. Pokaždé, když uhnula nalevo nebo napravo, aby objela auto, nakrátko zahlédla jiné kolo asi sto metrů za sebou. Ve světle pouličních lamp se elegantně lesklo a vypadalo draze. Molybdenový rám vyvedený ve zlaté a černé barvě s řídítky ve tvaru beraních rohů nesl uzoučké závodní pneumatiky. Ten zázrak techniky řídil někdo v kompletní cyklistické výstroji. Měl na sobě dokonale přiléhavé těsné černé závodní tričko, tmavé spandexové cyklistické šortky, inkoustově černé závodní boty a kevlarovou přilbu stejné barvy a dravčího tvaru, zašpičatělou v temeni a se zrcadlovým skoseným průzorem vpředu. Takovou, jakou nosívají kurýři, co celý den vozí sem a tam po městě balíčky a obálky. Vynoří se odnikud jako netopýři z pekla a ženou se bez ohledu na kohokoliv včetně autobusů a popelářských aut, o ostatních cyklistech nebo dokonce chodcích nemluvě.

Držel se stále za ní, nedoháněl ji, ale ani nezaostával. Když dojela na Grand Street, byla už docela vyděšená. Nejdřív si myslela, že je to jen shoda náhod – prostě dva lidé, kteří jedou stejným směrem. Jenže který kurýr pracuje ve dvě v noci? Mohl to být policista, ale Finn věděla, že ti mají horská kola a snadno rozeznatelné, nápadně světle zbarvené nylonové bundy. Vzpomněla si na ten příšerný zvuk, jaký Peter vydal těsně před tím, než zemřel, a opřela se do pedálů ještě usilovněji. Pot jí stékal po bocích a mezi prsy. Musí přece existovat způsob, jak se ho zbavit.

Nejlépe ho setřese tak, že se mu ztratí. Aniž by zpomalila, prudce strhla kolo doprava a zničehonic se ocitla v nebezpečném mumraji dodávek a náklaďáků proplétajících se kolem velkého obytného bloku náměstí Confucius Square, kterému každý, kdo přes ně jezdí, přezdívá Confusion. Smykem proletěla kolem muže, který vlekl dvě vykuchaná prasata, vrhla se do úzké uličky, v níž se tyčily vysoko navršené krabice plné hnijící zeleniny, a znovu zahnula do uličky dokonce ještě užší. Ta byla zacpaná dřevěnými bednami. Jak se kolem nich řítila, padaly za ni jako domino. Za sebou uslyšela výkřik v čínštině a ucítila, jak čísi ruka hrábla po jejím tričku. Přímo proti jejímu obličeji vyletěla láhev, která se s hlasitým třeskotem roztříštila o protější cihlovou zeď uličky.

Vzlykala strachem, když zahnula do Pell Street tak ostře, že pod ní kolo málem podklouzlo. Vřítila se přímo do ruchu čínské obchodní čtvrti, která neusínala ani tak pozdě v noci. Prokličkovala mezi auty a přeskočila se starým bicyklem na chodník. Bokem přitom smetla vystavené přepravky s nezvyklými druhy ovoce a zeleniny vyložené před nevelkým výkladem a myškou vletěla před starce v černém klobouku a plátěných bačkorách. Minula jej tak těsně, že mu ramenem vyrazila z ochablých rtů oharek ručně balené cigarety. Tmou se rozprskl roj jisker.

Vyjela na Doyer Street, strhla kolo ostře vlevo, ale koutkem oka stále ještě viděla ještěří helmu svého pronásledovatele. Dokonce ji ještě dotáhl. Nebyl už od ní dál než nějakých třicet metrů a nijak se nesnažil předstírat, že ji nesleduje. Přímo před sebou měla Finn křižovatku ulic Doyer Street a Bowery. Na semaforu zrovna zhasínala oranžová a naskakovala červená. S bušícím srdcem a roz– bolavělými plícemi napjala Finn poslední síly a opřela se do pedálů, jak jen mohla. Do křižovatky vletěla, zrovna když naskočila červená. Pevně zavřela oči, pronesla kratičkou modlitbu a přehnala se volným prostorem. S očima stále ještě zavřenýma za sebou uslyšela skřípění brzd a troubení klaksonů. Hned potom přišel kýžený rachot drceného plechu. Neměla čas ani chuť ohlížet se, aby zjistila, co za zmatek tam natropila. Řítila se dál přes Kim-Lau Square a pokračovala na Division Street. Tam zahnula na Market a tudy se ve stínu mostu hnala k East River. Nakonec zabočila přímo pod gigantickou konstrukci a ocitla se před nepříliš lákavým hlavním vchodem hotelu Coolidge. Sotva popadala dech, když sesedla z kola, protlačila je rozvrzanými dřevěnými lítačkami a konečně se zastavila.

Zpoza recepčního pultu pod schody, kde až dosud trčel jako v kleci, vykročil Eugene, hubený, snědý mladík oblečený do nepříliš dobře padnoucího leskle černého obleku s bílou košilí bez límečku.

„Máš trable, Fin?“

„Zbav mě toho kola. Jestli se tu ukáže chlap ve spandexových šortkách na kolo a v takové té dinosauří přilbě, v životě jsi mě neviděl.“

„Dinosauří přilba?“

„Stačí, když si ohlídáš ten spandex.“ Vytáhla z košíku na nosiči batůžek. Stále ještě ztěžka dýchala. „Dej mi klíč a do smrti tě budu milovat, Jevgeniji.“ Podržela svoje kolo a počkala, než mladík doběhne zpátky do své klece, popadne tam z poloprázdného věšáku klíč a přikluše k ní zpátky. Podával jí ho s gestem, s jakým kdysi musel předávat dary jeden ze Tří králů. Velice soustředěně jí přitom civěl na propocenou skvrnu mezi prsy.

„Čtvrté patro vzadu. Naprosté soukromí.“

„Díky, Eugene,“ hlesla Finn, nahnula se přes kolo, políbila ho na tvář, kolo mu nechala a rozběhla se ke schodišti. Mladík ji sledoval pohledem a na rtech mu pohrával spokojený úsměv. Po chvilce vzdychl a odtlačil kolo do nepříliš rozlehlé hotelové haly. Tam je strčil do dveří od kanceláře za recepcí.

„Fin,“ zašeptal si pro sebe pohroužen do jakéhosi dojemného postpubertálního snu. „Fin.“

11

Pokoj 409 v hotelu Coolidge byl jen o něco málo větší než vězeňská cela a zároveň pouze nepatrně lépe vybavený. Byl to kumbál o půdorysu zhruba tři a půl krát tři a půl metru s jediným ušmudlaným okénkem, z něhož byl výhled na změť ocelových nosníků mostu a na kousíček hladiny East River za ním. Na holé dřevěné podlaze ležel vybledlý čtverec kdysi snad modrého koberce. Pak už tu byla jen hnědě natřená kovová postel, béžový prádelník se třemi zásuvkami a popraskané zrcadlo.

Přes zeď slyšela vrzání čísi postele a rytmické narážení hlavou do stěny. Mužský hlas do toho donekonečna opakoval „ach, ach“. Titěrná koupelna byla vyvedena v různých odstínech oranžové. V záchodové míse plaval použitý kondom a spláchnutý cigaretový nedopalek. Na dně vany nepohnutě dřepěli dva švábi. Nad starým porcelánovým umyvadlem se skvěly dva neúnavně kapající kohoutky.

Finn hodila batůžek na úzkou postel, vrátila se ke dveřím a ubezpečila se, že jsou zamčené. Pak zamířila do koupelny a nacákala si na obličej vlažnou vodu z kohoutků. Letmo se na sebe podívala do zrcadla na dvířkách lékárničky plného prasklin a uvolněných střepů a rychle zase pohled odvrátila.

Když vám před očima podříznou přítele a pak vás někdo honí uprostřed noci přes půlku města, na eleganci vám to rozhodně nepřidá. Kdyby o sobě řekla, že vypadá strhané a vyčerpaně, ani zdaleka by to nevystihovalo skutečnost. Pod očima měla vaky, že by se do nich klidně vešel celý oběd, a kolem nich kruhy, že by klidně mohla hrát mývala. Než by použila některý z těch odporně zašedlých hotelových ručníků na umělohmotném držáku vedle umyvadla, raději si osušila obličej rukávem. Vrátila se do pokoje, rozdráždila naplno všech čtyřicet wattů stropní žárovky a natáhla se na starou železnou postel. Povytaženým oknem se síťovou vložkou sem odkudsi dopadalo blikající světlo neonů. „Ach“ odvedle vystřídalo „ach bože“. Když nic jiného, tak výdrž mu tedy přiznat musela. Po starém ocelovém mostě nad hotelem rachotily náklaďáky. Osobní auta vydávala zvuk slabší, jakoby hmyzí, jak jejich pneumatiky bzučely po roštech ve vozovce. „Ach bože“ se změnilo na „už budu!“ Pak dotyčný vyprodukoval sérii nesrozumitelných výkřiků a chropotu a konečně zmlkl. Finn si natřásla maličký polštář pod hlavou a pohlédla na hodinky. Byly tři hodiny ráno.

Matka vždycky říkávala, že antropologie a archeologie jsou jen dohady a individuální výklady podpořené ždibcem logiky, aby to vypadalo vědečtěji. Tentýž systém se Finn nyní pokusila aplikovat na svoji současnou situaci. Zpočátku to nevypadalo, že by mezi Petrovou smrtí a vraždou Crawleyho existovala nějaká souvislost, to se však změnilo poté, co zmizely její malůvky od telefonu a začal ji sledovat Dinosauří rypák. Aby ji mohl sledovat, musel hlídat její byt a čekat na ni. Pravděpodobně byl připraven čekat třeba celou noc. Ranní sledování by bylo díky rušnějšímu provozu snazší. Měl by daleko větší šanci, že si ho nevšimne. Proč ji ale vůbec sledoval? Na jiný spojovací článek než na tu Michelangelovu kresbu přijít zkrátka nedokázala. Někdo se prostě jako posedlý snaží utajit její existenci a je kvůli uchování tajemství ochoten i zabíjet, a nejednou.

Finn se zamračila a zívla. Svým způsobem to smysl dávalo, logikou to ale zrovna nesršelo. Proč po ní šel hned poté, co domluvila s tím policajtem? Ostatně – Crawleymu by přece stačilo tu kresbu schovat nebo rovnou zničit a tajemství by zůstalo zachováno. Jak počítač, tak veškeré materiály týkající se původu kresby přece uvádějí, že autorem je druhořadý malíř ze 16. století Santiago Urbino. Jediný důkaz byl ukryt v jejím digitálním fotoaparátu. Zadívala se do šera na batůžek povalující se na konci postele. O tohle že by šlo? Ví snad Dinosauří rypák nebo nějaký jeho boss o snímcích, které pořídila? To přece není možné. Když kresbu fotografovala, byl archiv muzea prázdný a ona sama o tom nikomu neřekla. Dokonce ani Petrovi ne. Finn opět zívla. Má v rukávu ještě jedno eso, ale to bude muset počkat do rána. Odvedle uslyšela napřed smích a pak vrzání postelových per. Nějaký páreček se vzbudil. Ušklíbla se. Alespoň někdo že si tuhle noc užívá.

12

Finn věděla, že musela usnout. Procitla náhle. Zvuky venku se omezily pouze na občasný hukot náklaďáku ženoucího se přes most nad její hlavou. Alespoň že spala tvrdě a beze snů. Pohlédla na hodinky a v tu chvíli si všimla, že spala oblečená. Podívala se na ciferník a chvíli jí trvalo, než jí to všechno došlo. Bylo šest ráno a ušmouraným oknem se dovnitř dralo světlo. Odvedle už se neozývalo „ach“, „ach bože“ ani „už budu“.

Co ji ale vzbudilo? Zůstala ležet celá ztuhlá napětím a soustředěním. Cítila v těle každičký nerv. Slyšela jen vrzání a praskání typické pro staré domy, dunivou ozvěnu vozidel ženoucích se přes most, odkudsi z dálky sirénu a nějaké škrábání. Myš? Neboje v těch zdech něco ještě horšího? Krysy? O newyorských krysách už slyšela a pár jich dokonce viděla na vlastní oči. Byly to velké špinavé potvory se žlutými zuby tak dlouhými, že by si mohly prokousnout vlastní spodní ret. Jako z laciného krváku v autokině.

Ne. Tohle žádná hollywoodská krysa nebude. Pořádně otevřela oči a upřeně se zadívala do neurčitého bodu kdesi na půli cesty mezi postelí a stropem. Stejně to dělávala, když sedávala modelem v malířské škole. Soustředěně čekala, až se ten zvuk ozve znovu. Dočkala se. To nebylo škrábání, to bylo opakované drhnutí kovu o dřevo. Potichu se posadila a ohlédla se ke dveřím. To bylo ono – nevelký hranatý kovový jazýček se pomalu pohyboval nahoru a dolů škvírou mezi dveřmi a rámem a hledal západku zámku. Ocelové pravítko. Někdo se snaží dostat dovnitř. Pochybovala, že by to byl Eugene. Dinosauří rypák? To spíš. Shodila nohy z postele a natáhla se po batůžku. Ocitla se v situaci, jakou ani ve filmu nikdo nevymyslí – dobývá se na vás chlap s kudlami místo prstů, každou chvíli vás může znásilnit nebo zavraždit a vám se chce na malou tak strašně, že se každou chvíli musíte počůrat do kalhot.

„Do prdele,“ sykla potichu. Nahlas si pak odkašlala a nechala nohy ztěžka dopadnout na podlahu. Skřípot ustal, lesknoucí se konec pravítka znehybněl. Finn po špičkách vklouzla do koupelny a stáhla si jeansy a kalhotky. Aniž by se byť i jen dotkla mísy nebo sedátka, přidřepla nad záchod. I s utřením byla hotová tak rychle jako nikdy v životě.

Otočila se a spláchla. Natáhla si kalhotky a jeansy a dívala se, jak kondom i nedopalek bláznivě víří mísou společně s oběma šváby, kteří se přestěhovali z vany do záchodu a zatímco spala, zřejmě se rozhodli pro společnou sebevraždu. Zapnula si kalhoty, potichoučku vyklouzla z koupelny a popadla batůžek. Pak se upřeně zadívala na dveře. Hranatý kovový plátek tam pořád ještě byl a ani se nepohnul. Naklonila se nad postel a opřela se o ni, aby péra pořádně zavrzala. Pak si unaveně vzdychla. Jako by se znovu ukládala ke spánku. Přistoupila však k oknu a s očima upřenýma na dveře vyčkávala.

Uplynula celá minuta, než se ocelový plátek ve škvíře dveří opět pohnul. Finn si hodila batůžek na rameno a povytáhla okno. Otvíralo se překvapivě snadno. Vzala síťovou vložku a opatrněji položila na podlahu. Vystrčila z okna otevřeného dokořán hlavu, aby zjistila, jestli tudy vede nějaká úniková cesta. Pokud by ji nenašla, musela by počkat za dveřmi a praštit toho chlápka batůžkem, až by překonal odpor zámku.

Za oknem uviděla odpočívadlo požárního únikového schodiště, které vedlo na střechu. Lepší něco než nic, usoudila. Prostrčila oknem nohu, sklonila hlavu a protáhla se na odpočívadlo. Když na něm spočinula celou vahou, zachvělo se a Finn si všimla, jak se v cihlové zdi viklají rezavé šrouby. Vydala se nahoru tak potichu, jak jen to šlo.

Nahoře bylo zakřivené zábradlí. Chytila se za ně, přitáhla se nahoru a byla na střeše. Čekala nějaká dvířka vedoucí zpátky na schodiště, ale nebylo tu nic – jen zvlněná, chatrně vyhlížející plocha střechy pokrytá dehtovou lepenkou. Tu a tam se leskla louže. Trčelo tu půl tuctu záchodových stoupaček a zakřivená větrací šachta, ale tím to taky končilo. Utekla tedy z deště pod okap. Usoudila, že horší už to být nemůže. Vzápětí však byla nucena změnit názor. Zcela zřetelně uslyšela hlasité klapnutí, jak někdo dostoupl na požární schodiště. Dinosauří rypák. Zbývá jí asi tak půl minuty, než ji tu na střeše navštíví.

Nalevo se v ranním slunci leskla okna zaoblené budovy Confucius Tower. Vpravo se pak táhl špinavě hnědý pruh East River a mezi řekou a hotelem mozaika střech. Mohla křičet o pomoc, ale sotva by se dovolala. Je to na ní.

Půldruhého metru nad hlavou měla nejspodnější nosníky Manhattanského mostu. Rozběhla se doprostředka střechy, vydrápala se po zakřiveném komínu větrací šachty a nahoře natáhla obě paže. Uchopila široký nosník, vyhodila nohy do vzduchu a příruby po obou stranách nosníku obemkla nohama v teniskách. Napjala všechny síly, přitáhla se, vyklenula záda a vymrštila se nahoru. Konečně zůstala ležet břichem na nosníku. Jakmile se ocitla nahoře na nosníku, zvedla se do dřepu a pohlédla k požárnímu schodišti. Viděla jen vršek černé přilby. Vstala a rozběhla se. Držela se u středu nosníku, když však střecha hotelu Coolidge náhle zmizela a pod ní se propadla hloubka čtyř pater, prudce se zajíkla.Pokaždé, když doběhla ke kolmému nosníku, musela zastavit, aby se kolem něj protáhla. Čím dál se v tom řídkém vzduchu dostávala, tím prudčeji jí tlouklo srdce a tím méně jistá si byla ve svých pohybech. Nezastavěný prostor pod mostem sloužil převážně jako vrakoviště. Bylo jí jasné, do čeho spadne, když jí ujede noha. Riskovala ohlédnutí a ke svému zděšení uviděla Dinosauří rypák, jak se stejně jako ona proplétá mezi nosníky jako akrobat. Na něm ale nebyl znát sebemenší projev nervozity. Mezi kolmými nosníky sebevědomě kličkoval a sotva přitom zpomalil.

Začal ji dohánět a Finn věděla, že nemá šanci dostat se ke vzdálenému opěrnému pilíři mostu, kde by konečně mohla vyšplhat nahoru. Sice mu to trvalo pět minut, ale teď už byl sotva deset metrů za ní a rychle se přibližoval. U další kolmé vzpěry jí nezbude než zase zpomalit. Tím opět ztratí čas a ocitnou se na tomtéž vodorovném nosníku. Za sebou zaslechla slabé cvaknutí. Vyděšeně se obrátila. Ten zvuk už jednou slyšela – včera večer těsně předtím, než zemřel Peter.

Muž v těsných černých cyklistických šortkách, černou helmou a bezvýraznou tváří se k ní po nosníku blížil, aniž by třeba jen jednou zakolísal nebo ztratil rovnováhu. V pravé ruce mezi palcem a ukazovákem držel dlouhý úzký nůž, jakoby to byl malířský štětec ze sobolích chlupů. Zdánlivě bez potíží se pohyboval směrem k poslední kolmé vzpěře, která je dělila. Už se kolem ní začínal protahovat. Držel se přitom jen jednou rukou. Z vnitřku přilby k ní dolehla ozvěna dutého zachechtání a vtom jako by se v ní cosi zlomilo. Místo aby před tou drobnou tmavou zlověstnou postavičkou v oplzle přiléhavém úboru dál utíkala, udělala pravý opak. Rozběhla se po nosníku zpátky. Jednou rukou si přitom strhla batůžek z ramene. Ohnivá kštice jí ve větru divoce vlála, když se vší silou rozmáchla a zasáhla Dinosauří rypák přímo do rozkroku, zrovna když obkroužil kolmou vzpěru.

Když ho batůžek trefil do třísel, zavřeštěl a zrovna v tu nejhorší chvíli ztratil rovnováhu. Upustil nůž. Čepel se zaleskla ve slunečním svitu a za neustálého otáčení se zřítila na vrakoviště pod mostem. Odrazila se tam od rozbitého čelního skla nějaké staré káry a dopadla do hustého plevele u předního kola. Dinosauří rypák se udržel na nohou ještě asi půl sekundy. Pak už byl příliš vychýlen z rovnováhy, než aby se mohl přitáhnout zpátky do bezpečí nosníku.

Spadl. Předvedl přitom pomalý skok po zádech střemhlav a s otočkou se řítil za svým nožem. Řval celou cestu. Trefil totéž auto jako předtím nůž. Na rozdíl od něj se však od čelního skla neodrazil, nýbrž jím proletěl. Při nárazu prasklo stínidlo přilby jako černé vejce a Finn mu konečně uviděla do zohyzděné zakrvácené tváře. I přes tu hrůzu bylo poznat, že to je mladík asijského původu, nejspíš Číňan nebo Vietnamec. Nehýbal se. Finn na něj civěla a vzlykala úlevou i hrůzou. Myslela na to, jak rychle a totálně se jí změnil život. Pak si znovu hodila batůžek na ramena, obrátila se a vydala se na konec mostu.

13

Poručík Vincent Delaney stál na chodníku s rukama v kapsách a díval se na budovu na rohu. Ulice před ním byla zaplněná hasičskými auty, sanitkami a hlídkovými auty policie. Všude blikaly majáky. Celý prostor byl ohraničen policejními páskami. Za nimi postávala spousta lidí v županech a trepkách. Většina už jich tu takhle stála pár hodin a nezdálo se, že by tím byli nějak nadšeni. Zpoza rohu se vynořil Delaneyho parťák seržant William Boyd se dvěma umělohmotnými kelímky s kávou v rukou a s promaštěným sáčkem v zubech jako bernardýn. Když došel k Delaneymu, podal mu jeden kelímek a papírový sáček si přehodil do volné ruky. Odklopil víčko ze svého kelímku, třepnutím sáček otevřel a nabídl Delaneymu.

„Koblihu?“

„No jasně.“ Delaney nakoukl do sáčku a vybral si tu s čokoládovou polevou. Vylovil ji, ukousl si a sousto spláchl hltem kávy. Billy si vzal tu s banánovým krémem. Delaney se znovu zadíval na budovu. Celé nejhořejší patro bylo jedna jediná ohořelá ruina. „Cos zjistil?“

„Požár vypukl kolem půl páté. Na pátém poschodí je ještě zřetelně cítit benzín, takže je to jasné žhářství.“ Billy dojedl koblihu s banánovým krémem a zalovil v sáčku pro další. Tentokrát to byla s javorovo-ořechovou polevou. S gustem se dal do žvýkání a srkání.

„Tam nahoře někdo byl?“

„Jeden děda v bytě 5B. Vstává brzo, takže to ucítil jako první. Ohlásil to a zdekoval se. O partaji z 5A nic neví, celý zadní trakt prý byl v jednom ohni.“ Billy spláchl poslední sousto druhé koblihy zbytkem kávy.

„Už tam byli hasiči?“

„Jo.“

„Našli něco?“

„Nic.“ Tentokrát přišla řada na koblihu se skořicí a sáček byl prázdný. Billy do něj hodil kelímek od kávy a všechno to zmuchlal do jediné lepkavé koule.

„Obdivuji tvůj vypravěčský talent, Billy. Je stejně úžasný jako tvoje chuť k jídlu.“

„No prostě nenašli nic. Chceš, abych si něco vymyslel?“

„A co svědci?“

„Ten děda z 5B říká, že chvilku po druhé slyšel jít někoho dolů.“

„A viděl toho člověka?“

„Ne.“

„Co dál?“

„Ta telefonní budka na rohu.“

„Co je s ní?“

„Nechal jsem ji pro všechny případy proklepnout. Ve dvě deset se odtamtud volalo.“

„Zajímavé.“

„Jo, ale daleko zajímavější je, kam se volalo.“

„Tak se tolik neupejpej, Billy, tobě to nesluší.“

„Do Coolidge.“

„Do toho zapadáku u mostu?“

„Přesně tam. Poslal jsem tam jednoho uniformovanýho, aby to proklepl a popovídal si o tom telefonátu s nočním recepčním. Jenže ten ležel s proříznutým krkem za pultem. A asi deset minut nato se tam ukázal nějakej starej kořala. Přišel nahlásit, že mu oknem do bytu vletěl černej ďábel a všechno mu zakrvácel.“

„A to má jako znamenat co?“

„Nějakýho vietnamskýho punkera v černým ohozu na kolo nejspíš někdo shodil z mostu a on prolítnul oknem starýho Chevroletu, ve kterým ten notorik přespává. Pěknej hnus. Zajímavý ale je, že hned vedle toho auta v nějakejch kopřivách našli vyhazovači kudlu.“ Billy vzhlédl k ohořelé budově. „Myslíš, že by to mohlo souviset?“

„Jo, Billy, myslím, že mohlo. Možná bychom tam měli zajet a omrknout to.“

Nasedli do Delaneyho neoznačeného vozu Crown Victoria. Billy se uvelebil za volantem a rozjel se po Šesté kolem Village View Project na roh. Delaney se ještě ohlédl po telefonní budce a Billy na okamžik spustil sirénu, aby si proklestil cestu přes První Avenue. Pokračovali po 6. ulici a Billymu se jeho velký červený nos doslova kroutil pokaždé, když míjeli některou z půltuctu restaurací, které je cestou přes Little India čekaly. Koblihy nebo kuře tandoori, Billy ani jeho žaludek netrpěli žádnými předsudky.

Velký neoznačený policejní vůz zahnul na jih na Druhou avenue a zamířil na Wall Street. Už dojeli na roh Druhé a Houston a Billy se chystal odbočit, když Delaney zavřeštěl.

„Zastav! To je ona!“

„Kdo?“

„Prostě zastav, ksakru, jasný?“

Zrovna když zahýbali, Delaney zahlédl ve východu ze stanice metra na Druhou Avenue záblesk jasně červené kštice. Z postavičky na protější straně ulice se vyklubala Finn Ryanová. Když Billy dupl na brzdu, pneumatiky vozu zaječely na protest. Bůhvíproč se přitom Billy natáhl po tlačítku sirény a spustil ji. Delaney tak měl k proplétání se mezi auty v jízdní dráze působivou zvukovou kulisu.

Finn se za tím zvukem otočila a uviděla Delaneyho, jak k ní kličkuje přes šestiproudou ulici a obíhá taxíky a dodávky jako fotbalový obránce uhýbající před soupeři. Na okamžik nahoře nad schody do metra ztuhla jako přimražená, pak se však otočila a zmizela zpátky ve tmě. Než se Delaney dostal na druhou stranu ulice, jako by se po ní slehla zem. Zůstal stát u vchodu do metra a lapal po dechu. Zmizela mu a on neměl ani ponětí, kam by mohla mít namířeno.

14

Finn jela metrem F na Broadway-Lafayette, tam přestoupila a vydala se do centra, znovu přestoupila a dojela až na Bowling Green. Stála ve voze jako solný sloup, svírala madlo a civěla na mapu nade dveřmi. Ve skutečnosti však nevnímala nic a nikoho. Setkání s De– laneym pro ni bylo asi tou poslední kapkou. Jak se k ní řítil přes ulici mezi auty, nepřipadal jí zrovna jako člověk, který se jí chystá podat pomocnou ruku. Stejně už si myslel, že je nějak zapletena do Petrovy smrti a že má nejspíš co do činění i s Crawleyho vraždou. A když se k tomu přidá ještě ten případ s Dinosauřím rypákem, těžko ji podezírat přestane – ačkoliv to byla jasná sebeobrana. Ježišmarjá, vždyť ona ani neví, co byl ten Asiat zač! Jenže najednou je podezřelá hned z několika vražd a poldové ji honí po celém New Yorku, až před nimi musí zalézat do metra.

Když vlak zastavil ve stanici Bowling Green na jižním konci Manhattanu, Finn se konečně probrala z rozjímání. Podle mapy byla příští zastávkou Borough Hall v Brooklynu. Měla sotva čas zjistit, jak se vyznat na Manhattanu, a tohle rozhodně nebyla nejvhod– nější doba pouštět se do průzkumu další části města. Když se dveře otevřely, vystoupila společně s asi dvaceti elegantně oblečenými mladými lidmi. Tihle pánové a dámy byli nepochybně rozhodnuti, že na jejich působení na Wall Streetu se jen tak nezapomene.

Vyšla nahoru, na okamžik pohlédla směrem k uprázdněnému místu po Dvojčatech, zahnula a přešla do Battery Parku. Našla si volnou lavičku u běžecké stezky vinoucí se kolem širšího cípu Manhattanu a zahleděla se po proudu řeky. Socha svobody odsud v ranním oparu připomínala vzdáleného ducha. Shodila ze zad batůžek, položila ho na lavičku a usadila se vedle něj s jednou nohou pokrčenou pod sebou. Zamyslela se nad tím, jak na tom doopravdy je.

Jmenuje se Fiona Katherine Ryanová, je z Columbusu ve státě Ohio a studuje historii umění na NYU. Spala ani ne s půltuctem chlapů, ze zmrzlin má radši Háagen-Dazs než Ben and Jerry’s a nikdy moc nedala na to, co slyšela v show Davida Sterna nebo v seriálu Sex ve městě. Podívala se do Itálie, na chvilku se zastavila v Amsterdamu a v Paříži a za celý život byla asi třikrát doopravdy pořádně opilá. Nekouří trávu ani nebere drogy až na Super Silný Tylenol, který si vezme, když má opravdu ošklivé menstruační bolesti. V zimě má strach z uhrů. Jejím největším tajemstvím je, že s Johnnym Deppem by si to klidně rozdala uprostřed Times Square, kdyby jí o to řekl, což není zrovna pravděpodobné. Ví, že je docela inteligentní, možná o něco víc než průměr populace. Ví rovněž, že je hezká, ne však krásná, což jí úplně stačí. Má ráda malá zvířata, hlavně kočky. Pavouci nebo ančovičky jí nic moc neříkají.

Jinak řečeno – je naprosto normální. Jak je tedy možné, že se najednou potlouká bez domova a honí ji chlapi na kolech s obrovskými kudlami a všude ji pronásledují policajti? K něčemu se připletla, ale nemá ani ponětí k čemu. Momentálně ji ze všeho nejvíc mrzelo, že nekouří. Vzdychla si a upřeně se zahleděla na nevelkou hnědavou zvlněnou vodní plochu v místech, kde se sbíhaly vody East River a Hudsonu. Tak nějak si zrovna teď připadala – unášená proudem..

Na moderní anglickou literaturu měla profesora, kterému říkali Plešatý medvěd, protože byl chlupatý po celém těle, jen hlavu měl holou. Bylo mu něco přes čtyřicet, v únoru dokázal do školy přijít v šortkách a pletených kostkovaných ponožkách a bez ustání vykládal o Amblerově teorému. Eric Ambler byl jeden z prvních autorů detektivek. Děj všech jeho knih se odvíjel na základě jediné zápletky – úplně obyčejný člověk se najednou ocitl ve víru mimořádných a obyčejně také nebezpečných okolností. Plešatý medvěd měl spoustu teorií o tom, proč Ambler píše právě takhle, ale Finn byla přesvědčená, že důvod je jediný. Ambler zkrátka ví, že špioni a vrazi jeho detektivky číst nebudou. Budou je číst obyčejní lidé, tak proč je nezapojit do hry?

Takhle tedy dopadla i ona sama. Momentálně nevěděla, jak z toho ven. Jenže teď už jí to jako hra nepřipadalo. Pokud by se šla přihlásit Delaneymu, musela by začít vysvětlováním, proč utekla. V duchu se jí vybavovaly scény z televizního seriálu Zákon a pořádek. Představovala si vyšetřovací kanceláře, kde ji budou vyslýchat typy jako Lenny Briscoe, a nakonec skončí v nějakém ženském vězení. Jinak má jen jedinou další možnost – vypadnout prostě z města a vrátit se do Columbusu. Má klíče od domu, má bankovní účet i přátele. Tam by si mohla vybudovat základnu a zůstat tam zdeko– vaná jednou provždy nebo alespoň do té doby, než se matka vrátí z Yucatánu, nebo kde to vlastně je. Alespoň by tam byla v bezpečí. Nebo snad ne?

Někdo si počkal u ní v bytě a podřízl Petrovi krk. Pravděpodobně to byla tatáž osoba, která zabila Crawleyho a znovu se ji pokusila oddělat dnes ráno. Bylo jí jasné, že ten Asiat na kole byl jen najatá síla. Znělo jí to sice šíleně, ale někdo jí usiluje o život jen proto, že viděla kresbu z Michelangelova zápisníku nebo o ní prostě jen ví. A ten někdo ji zrovna teď určitě pronásledovat nepřestane. V New York Studio Schoul nebo v Cooper Union nebude nijak těžké vypátrat, kdo byla ta rusovlasá modelka na akty. O NYU ani nemluvě. Nebude vůbec těžké vystopovat ji až do Columbusu.

Kolem proplul remorkér, jehož příď rozvířila mohutnou brázdu. Co dělat, když se potápíte a jdete ke dnu už potřetí? Přece volat o pomoc! Finn sice neměla sirénu ani píšťalku, zato ale měla to telefonní číslo.

„Jestli to bude opravdu otázka života a smrti a nebudeš se z nějakého důvodu moci spojit se mnou, volej na tohle číslo.“ Matka se na ni tehdy podívala tak dlouze a zle jako nikdy v životě a pak se zamračila ještě víc. „A když říkám otázka života a smrti, myslím to vážně, děvenko, jinak se sem můžeš rovnou vrátit, dostudovat tady a vzít si Davida Weinera.“

Taková hrozba na ni platila. David Weiner známý též pod přezdívkou Buřt ji miloval od svých šesti let a dodneška k ní hořel láskou, jejíž plamen byl za jasných nocí vidět až na Manhattan. Byl to jediný kluk v celém Columbusu, který se pozvracel při bar micva. Ohodil tenkrát rabína a jen těsně minul tóru, ze které měl číst. Z Buřta se stal prostorový architekt, což není ani zpola tak exotické zaměstnání, jak napovídá název. Ve skutečnosti nic neprojektoval. Prostě jste mu řekli, kolik lidí potřebujete do stavby dostat, a on vám spočítal, kolik budete potřebovat záchodů a kolik kubických metrů vzduchu, aby se vám tam neudusili. Teď už je Buřt samozřejmě úžasně bohatý, ale stále stejně zábavný jako hrobník, vlasy má jako hadr na nádobí a nohy tak velké, že by dokázal přejít jezero Erie suchou nohou.

Podle toho, co jí matka řekla, ten člověk, jemuž se chystala volat, pracoval s jejím otcem. Matka to řekla tak tajemně, jako kdyby byl Finnin otec něco víc než profesor antropologie z Ohio State University. Finn si ji kvůli tomu dobírala, ale matka zmlkla a z výrazu její tváře Finn usoudila, že by nebylo rozumné vyptávat se dál.

Matka jí tehdy nesmazatelným fixem na prádlo zapsala číslo na vnitřní stranu chlopně batůžku. Napsala je pozpátku a nalevo přidala tři a napravo dvě číslice navíc. Pak Finn přinutila učit se číslo zpaměti tak dlouho, až je ze sebe vychrlila třeba i o půlnoci. Nebyla to tedy zrovna normální mateřská péče, jakou by člověk čekal od matinky kvočny, která vypravuje dceru na školu, ale Amelia McKenzie Ryanová žádná normální matinka kvočna rozhodně nebyla. Každopádně tohle byla přesně ta otázka života a smrti, o níž matka tenkrát mluvila. Finn zvedla batůžek a zamířila přes park k telefonní budce u chodníku. Poněkud váhavě vylovila z kapsy jeansů čtvrťák, hodila ho do štěrbiny automatu a vytočila číslo. Na druhém konci to třikrát zazvonilo a pak se přístroj proti všem očekáváním přepnul na záznamník.

„Tady je Michael Valentine, ExLibris, Lispenard Street 32, New York. Otevřeno máme jen na objednání, zanechte proto prosím své jméno, telefonní číslo a veškerá další data podle potřeby a já se vám, doufejme, někdy v dohledné době ozvu. Zdravím.“

Ozvalo se pípnutí a pak už nic.

„Ty mi taky můžeš!“ prohlásila Finn a třískla sluchátkem. Jen na objednání? Doufejme? Někdy? V dohledné době? Michael Valentine se tedy rozhodně nepřetrhne. A tenhle člověk jí má pomoci z průšvihu? Na druhé straně mu ale musela přiznat, že hlas má příjemný – sytý baryton, chvílemi trochu chraplavý, se skrytým smyslem pro humor. Za takovým hlasem si člověk představí někoho jako Al Pacino, jen trochu mladšího a o něco vyššího. Jenže skutečnost bývá jiná.

Protože neměla ani tušení, kde je Lispenard Street, zastavila si taxi a udala řidiči adresu. Ten taky nevěděl, kam jet, ale podíval se do plánu města a zjistil, že je to kousek. Objel Beaver Street, vrátil se po Broadwayi a o patnáct bloků dál ji vysadil. Ukázalo se, že Lispenard Street je úzká ulice, která se táhne dva bloky mezi Broadwayi a Šestou. Bývalé skladištní budovy prošly zásadní proměnou. V polovině prvního bloku uviděla restauraci Michel Angelo’s Pizza a nebyla si jistá, jestli to má brát jako dobré nebo špatné znamení. Přízemní prostory většiny domů byly komerčně využívány – většinou jako galerie a kavárny. Číslo 32 bylo výjimkou. Okna byla zatlučená prkny a zakrytá plechovými roletami od přízemí až pod střechu. Dovnitř se dalo vejít jedině obyčejnými šedivými dveřmi se složitým zámkem a vybledlou vizitkou připíchnutou napínáčkem ve výši očí.

Ex Libris

Starožitnosti, odborné informace.

Jen po objednání.

Podívejte se prosím do kamery a usmějte se.

Kamera byla vlastně jen malá černá krabička velikosti vlašského ořechu v levém horním rohu dveřního rámu. Pohlédla na ni, vyplázla jazyk a zamračila se. „A co tohle, pane chytrej?“ zavrčela.

„Taky fajn, zlato, ale úsměv bych doopravdy ocenil,“ ozvala se téměř okamžitá odpověď. Finn odskočila a zrudla vzteky.

„Přistupte blíž, jste mimo dosah kamery,“ ozval se ten hlas.

Finn znovu přikročila ke dveřím. „Volala jsem vám, ale ozval se jen záznamník.“

„Ten se ozve vždycky. Číslo je neveřejné. Jak jste k němu přišla?“

„No, matka mi je dala.“

„Vaše matka se jmenuje ‚No‘?“

„Moje matka se jmenuje Amelia McKenzie Ryanová.“

Chvilku bylo ticho. „Váš táta byl Lyman Andrew Ryan?“

„Přesně tak.“

„Měl taky přezdívku.“

„To je pravda, to měl.“

„Řekněte mi ji.“

„Proč?“

„Protože jestli to neuděláte, neotevřu vám a vy se mi nebudete moci svěřit se svým problémem.“

„Proč si myslíte, že mám nějaký problém?“

„Neprovokujte. Matka vám to číslo nedala, protože si myslela, že bychom si spolu mohli sednout k čaji. Dala vám je pro mimořádné případy.“

„Frajer.“

„Hodná holka. Takže vy jste Fiona.“

„Finn. A nejsem holka.“

„No ale kluk určitě taky ne.“ Ozvalo se zabzučení a dveře odskočily. „Na konci chodby uvidíte nákladní výtah. Nastupte do něj. Stiskněte pětku. Dveře za sebou pořádně zavřete, prosím.“

Finn udělala, co jí řekl. Když vešla do úzké chodby, jejíž levá stěna byla cihlová a pravá ze sádrokartonových desek, důkladně za sebou přirazila dveře. Došla k obrovskému nákladnímu výtahu, vešla dovnitř a zatáhla za zauzlovaný provaz, kterým se spouštěly dveře. Na zašlém černém řídicím panelu stiskla pětku a výtah se dal se skřípěním do pohybu.

Mezerami ve dveřích výtahu se jí cestou vzhůru naskytla vpravdě mimořádná podívaná. Každé poschodí připomínalo knihovnu, jakou by si asi vybudoval Ray Bradbury, kdyby trpěl chorobnou hrabivostí. Na podlaze z kovových roštů nekonečné řady vysokých kovových regálů a kartotéčních skříní, všechny přecpané k prasknutí. Rohy a ohyby naznačovaly, že ten labyrint má netušená skrytá zákoutí, jež není z výtahu vidět. Každé poschodí bylo osvětleno tlumenými žárovkami v zelených miskovitých stínidlech, která jako by ve tmě visela v prázdnotě. Tu a tam se jí zdálo, že kolem nekonečných regálů zahlédla pohyb, jako by se tam ve stínu prokmitla obrovská krysa. Byla však přesvědčena, že to jsou jen halucinace způsobené předrážděnými nervy a špatným osvětlením. Páté poschodí se ničím nelišilo od těch předchozích. Výtah plynule zastavil, Finn zatáhla za provaz a dveře se vysunuly nahoru. Vystoupila z výtahu a zase za sebou zavřela. Aniž by se čehokoliv dotkla, výtah se znovu rozjel zpátky dolů. Zůstala po něm jen hluboká prázdná šachta. Finn udělala pár kroků a podívala se na podlahu. Otvory v roštové podlaze byly tak velké, že bez problémů viděla až úplně dolů. Budova byla kdysi zcela zbavena vnitřních příček a podlah, které nahradila gigantická klec ze vzpěr a drátů. Ta nyní tvořila vnitřek budovy.

Otočila se doleva a podívala se do regálu vedle sebe. Konstruktive, theoretische und experimentelle Beiträge zu dem Problem der Flüssigkeitsrakete: W. Von Braun –1934. Titul byl napsán na stroji na štítek a ten pak nalepen na hřbet. Že by nějaká univerzitní diplomová práce? Natáhla se, aby si svazek vytáhla z regálu a prohlédla si ho blíže. Zastavil ji až ten hlas.

„Prosím, nedotýkejte se materiálů. Neměli bychom provokovat Enkela. Má k tomu velice majetnický vztah.“

„Enkel?“ pronesla do šera.

„Enkel Shmolkin, můj archivář. Nevím ani, kde je teď; někde mezi regály. Možná na něj narazíte.“

Finn zapátrala po kameře, tentokrát ji ale neobjevila. „Kde jste?“

„Pořád rovně, až dojdete na konec uličky. Pak zahněte doleva a nakonec dojdete ke dveřím.“

Finn si připadala tak trochu jako Dorotka v Čaroději ze země Oz, ale šla dál. Její kroky tupě duněly po kovové podlaze. Prostor nalevo i napravo byl rovnoměrně rozdělen mezi knihovnické regály vysoké dva a půl nebo tři metry a stejně vysoké kartotéční zásuvkové skříně. Každá zásuvka skříní byla opatřena mohutně vyhlížejícím dózickým zámkem. Celé to vypadalo jako knihovnický Fort Knox.

Když došla na konec řady, zabočila vlevo a pokračovala stejně dlouhým průchodem. Nakonec došla k čistě bílým dveřím, na kterých nebyl knoflík ani zámek. Užuž zdvihala pěst, aby zabušila, když se ozvalo tlumené cvaknutí. Dveře se odsunuly. Byly kovové, tlusté asi osm centimetrů a ze všeho nejvíc jí připomínaly dveře od bankovního trezoru.

Místnost za nimi vypadala jako vystřižená z Dickense. Byl to obývací pokoj s několika pohodlnými klubovkami, kde na stole ležely několikerý noviny a ve stěně byl umístěn úzký krb na uhlí. Na krbové římse stál uhlák, v něm kožený vak, vedle housle a starosvětsky vyhlížející pěnovka. Nad římsou byly do tapety se světlým proužkem vyvrtány iniciály V. R. Finn se usmála. Tohle není z Dickense, ale z Arthura Connana Doyla. Nehodil se do toho jedině kávovar, šálky, smetana a cukr na servírovacím stolku s tácem plným čerstvě napečených koláčků.

„To peče Enkel,“ ozval se muž, když si všiml, kam se Finn dívá. „Dělá je taky z ovesných vloček a s burákovou pomazánkou. Oba jsme tak trochu mlsouni.“

Muž za stolem se usmál. Vypadal jako kříženec Johna Malkoviche s Willemem Dafoem – vysoké čelo, ostře řezané lícní kosti, široká brada a velká sexy ústa. Černé, hluboko posazené oči ji spalovaly uhrančivým pohledem. Mohlo mu být asi tak pětačtyřicet. Šedin měl právě tak akorát, aby vypadal méně nebezpečně, než by vypadal v mladším provedení.

„Finn Ryanová,“ řekl. „Až na ty vlasy nejste otci vůbec podobná.“

Finn nevěděla, jak na to odpovědět, takže se jen rozhlédla po místnosti. „Pracovna Sherlocka Holmese,“ poznamenala nakonec.

„Výborně,“ řekl Valentine.

„To měl být test?“

„Ale vůbec ne,“ odvětil. „Jen se mi líbí, když jsou lidi natolik sečtělí, aby pochopili, na co se dívají. Udělal jsem to jen pro zábavu. Napadlo mě, že až to budu přestavovat, mohl bych zkusit Nero Wolfa.“

„Vy ale nejste tlustý.“

„Já bych byl Archie Goodwin.“

„To by snad šlo.“

„Tak co máte za problém?“

„Asi to bude znít divně, ale jde o vraždu.“

„Udělala jste to?“ zeptal se Valentine a ukázal jí přitom na jednu z klubovek.

„Ne,“ odvětila Finn.

„Tak to není žádný problém,“ opáčil Valentine, „ale jen situace, kterou je třeba vyřešit.“

„Řekla bych, že to bude trochu horší,“ nedala se Finn.

„Vysvětlete mi to.“

Pustila se do toho.

15

Půl hodiny seznamovala Valentina se svou situací. Uvelebila se na to do prostorné klubovky s nohama pod sebou, chroupala přitom cukroví a popíjela kávu.

„A co si o tom myslíte?“ zeptal se jí nakonec.

„Myslím si, že se k tomu Peter jen připletl a proto zemřel. Crawley podle mě zemřel, protože já jsem viděla toho Michelangela, a předpokládám, že další na řadě jsem já.“

„Zajímavé.“

„To je víc než zajímavé. Tady jde o můj život, pane Valentine.“

„Pro vás Michael. Tohle jsem za zajímavé nepovažoval. Myslel jsem to, že někdo umře jen proto, že viděl určité umělecké dílo. Nemá to logiku… zatím.“

„Já bych řekla, že to nemá logiku – tečka. Nedává to žádný smysl.“

„Tomu, kdo zabil vašeho přítele a ředitele Parker-Haleova muzea, to smysl dává.“

„Proč jen mám pocit, že chodíme pořád dokola?“

„Protože to tak je,“ odvětil Valentine. „Ty kruhy jsou pořád menší a menší a nakonec dojdete k bodu pravdy přímo uprostřed.“

„To je na mě až moc velké duchovno,“ odpověděla Finn. „Matka mi dala vaše číslo pro případ, že bych se dostala do opravdových problémů. Podle mě v nich jsem až po uši. Neměl byste něco dělat? Zatím tu jen sedíme, popíjíme kafe a chroustáme sušenky a nikam jsme se nedostali.“

„To je věc názoru,“ odvětil Valentine. „Dozvěděl jsem se spoustu věcí, které jsem předtím nevěděl. Vím, jak vypadáte a kde bydlíte a mimo jiné taky vím, že jste modelka aktů a učitelka angličtiny pro cizince. Vím, že vás zrovna vyhodili z místa praktikantky prestižního muzea umění a že jste zapletená do dvou případů úmrtí s cizím zaviněním. Kterákoliv z těchto skutečností by mohla být v situaci, kterou řešíme, mimořádně důležitá.“

„Proč se každý chytne těch aktů?“

„Protože to lidi nutí představovat si vás svlečenou. Pro někoho je to pravděpodobně velice choulostivé, pro jiného je to nejspíš radost. Musíte uznat, že je to něco úplně jiného, než když řeknete, že děláte servírku v motelu.“ Valentine vzdychl. „Podívejte, Finn, mým úkolem je sledovat detaily. Nepatrné detaily. Když pro někoho oceňuji vzácný tisk, mohu na základě tvaru písma zjistit, jestli je dílo pravé, nebo je to padělek. Když někomu zjišťuji zásadní informace, musejí být stoprocentně správné. Když se na věci díváte pozorně, vidíte detaily. Detaily, nedostatky a někdy taky absolutní dokonalost. Všechno to může být úplně stejně důležité.“

„Myslíte toho Michelangela?“

„Například. Třeba je problém právě v tomhle. Vůbec to Michelangelo být nemusel. Nebylo by to poprvé, co někoho zabili kvůli padělku.“

„To byl originál. Jsem si jistá.“

Valentine se pousmál. „Bez urážky, děvenko – na experta zatím nemáte kvalifikaci.“

„A vy ano?“

„Říkala jste, že máte tu kresbu na digitálním záznamu.“

Finn přikývla. Hrábla do batůžku, který měla opřený o křeslo, vylovila fotoaparát a podala ho Valentinovi. Ten odklopil spodní kryt, vytáhl přípojku a zapojil ji do černého plochého monitoru IBM na svém stole. Finn vstala a stůl obešla, aby na něj viděla, až bude pracovat s klávesnicí. Ať se však rozhlížela jakkoliv, samotný počítač nikde neviděla.

„Dole ve sklepě je server,“ řekl Valentine, aniž by vzhlédl od práce, jako by jí četl myšlenky. „Chladič je tam taky.“

„Co to tady schováváte?“ zasmála se Finn. „Nějaký superpočítač nebo co?“

„Ne tak úplně,“ odvětil, „ale jste blízko. Hodně dělám pro jisté lidi z Kalifornie. Platí mi počítačovými technologiemi.“ Opřel se v křesle. „Tak tady to máme.“ Na monitoru se objevila Michelangelova kresba v původní velikosti. Detaily byly na monitoru naprosto bezchybné.

„Tak co?“ otázala se Finn.

„Musím uznat, že to vypadá opravdu dobře. Na první pohled rozhodně autentické.“ Stiskl pár kláves a kresba zmizela.

„Co to děláte?“

„Takový menší srovnávací test. Mám v databázi nějaký materiál. Když budeme potřebovat další, můžeme si ho vzít z archivů.“

„Co budete srovnávat?“

„Poznámky tam v tom rohu. Uvidíme, jestli je rukopis stejný.“

Monitor byl ještě chvilku prázdný, pak se na něm ale objevila čtyři okna. V každém byla nevelká část rukopisu. Potom Valentine stiskl další klávesu a na monitoru naskočilo další okno s Michelangelovou kresbou. Po dalším ťuknutí na klávesnici kresba zmizela a zůstalo jen písmo.

„Teď se uvidí,“ řekl Valentine. Přejel po klávesách dlouhými hbitými prsty a Finn se na okamžik neubránila myšlence, že by musely být velice citlivé, kdyby se dotýkaly jejího těla. Zaplašila však podobné úvahy stejně rychle, jako mizely obrázky z monitoru. Nyní tam zůstala okna pouze dvě. V levém byl kousek očividně velice starého italského rukopisu, ve druhém zvětšená verze zápisu z kresby.

Finn se naklonila Valentinovi přes rameno a její vlasy ho pohladily po tváři. Začala plynule číst:

„Jakou radostí potěšila věnec květů,

jenž zapleten je umně do vlasů,

každý květ tisknoucí se vpřed,

jak chtěl by první zlíbati jí čelo.“

Valentine posunul obraz na začátek dalšího verše:

„Celičký den je jejím šatům přáno,

jež odhalují ňadra, na nichž lpí,

a jemně tkaná sítka zlatých vláken

přiléhá vděčně na hrdlo a líc.“

Finn se začervenala a ucouvla. Uvědomila si, že zatímco četli, stála Valentinovi až příliš blízko. „To je jeden z jeho sonetů milence Clarisse Saffiové. Byla to vlastně kurtizána.“

„Pokud si vzpomínám, tak je to ten první, co o ní napsal,“ přisvědčil Valentine. „Jste opravdu dobrá.“

„Vy taky nejste nejhorší,“ řekla a ustoupila ještě o krůček. Nervózně si hrábla do vlasů a přimáčkla si je ke krku. „Většina lidí vůbec neví, že skládal poezii.“

„Tehdy skládal poezii každý,“ odvětil Valentine a v úsměvu odhalil pravidelné silné zuby. Pak se znovu otočil k monitoru. „Myslím, že poezie tehdy měla stejnou funkci jako dnes televizní soutěže.“ Prsty se mu znovu rozběhly po klávesnici. „Teď to zkusíme porovnat.“ Pomalu přetáhl rukopis z kresby myší přes monitor nad druhý zápis. Pohrál si s myší, několikrát klikl a pak zadal několik povelů. Monitor se znovu uprázdnil a rozdělil se na dvě poloviny. Na každé straně bylo pět písmen:

Nyní Valentine myší přesunul jednu sadu písmen tak, aby překryla tu druhou.

„Mně se zdá, že to souhlasí,“ prohlásila Finn.

„Mně taky,“ odvětil Valentine. „Řekl bych, že ta vaše kresba byla opravdu od Michelangela.“ Dál se upřeně díval na monitor. „Alespoň písmo je rozhodně stejné.“ Znovu se odmlčel. „Řekl vám Delaney vůbec, jak byl Crawley zabit?“

„Říkal, že byl sice uškrcen, ale někdo mu prý vrazil nějakou rituální dýku do úst.“ Finn se otřásla. „Ráda jsem ho neměla, ale tohle je přece jen dost drsné.“

„Co byla ta dýka zač? Pamatujete se?“

„Říkal, že to byla nějaká kumia nebo tak nějak.“

„Takže španělská. Andaluská. Nebo taky z jižního Maroka.“

„Vy víte úplně všechno?“

„O spoustě věcí vím alespoň něco,“ připustil. „Tím bývám nebezpečný.“

„Vy jste nebezpečný?“

„Dovedu být.“

Finn se vrátila ke křeslu a zase se posadila. „Tak co budeme dělat?“

„To zatím přesně nevím,“ zamumlal Valentine s pohledem stále upřeným na monitor. „Je to zajímavé, ale…“

„Ale není to důkaz, se kterým bychom mohli jít na policii.“

„Především je to všechno v elektronické podobě. Žádnou skutečnou kresbu nemáme. Neřekl vám ten Delaney, jestli ji našli u Crawleyho v kanceláři?“

„Ne. V jednom kuse se mě vyptával, kde jsem ji viděla naposledy, a já jsem mu zase pořád odpovídala, že ji měl v ruce Crawley.“ Zamračila se. „Podle mě si myslí, že jsem ji ukradla.“

„Musejí tam být bezpečnostní kamery.“

„To jsou. Nevím, jestli mě zaznamenaly. Pokud ano, bude to důkaz, že jsem tu kresbu nevzala.“

„Zároveň by to byl ale důkaz, že jste ji fotografovala,“ opáčil Valentine. „Což by mohl být dostatečný důvod k tomu, aby si na vás někdo počkal u vás v bytě.“

„I to mě napadlo, ale pořád mi to nedává smysl. Jako by samotná existence té kresby, ať už falešné nebo pravé, byla důkazem něčeho… něčeho, kvůli čemu stojí za to zabíjet.“

„Vzpomeňte si, co jsem vám říkal o tom chození v kruzích,“ usmál se Valentine. „Nakonec se dostanete k malinkému kousíčku pravdy uprostřed smrště. Myslím, že se vám to právě podařilo.“

„A co je to za pravdu?“

„Že stojí za to zabíjet už kvůli tomu, že ta kresba existuje.“

„Jaká tohle je pravda?“

„Nebezpečná.“

16

Muž v kněžském kolárku vystoupil z letadla společnosti Delta, které přiletělo z Říma ve čtvrt na čtyři odpoledne. Prošel s nevelkým černým laminátovým kufříkem bezpečnostním rámem a předložil vatikánský pas uniformovanému příslušníku pasové kontroly, který ho sjel tvrdým pohledem. Podle pasu tu stál otec Ricardo Gentile, povoláním kněz. To bylo ostatně vidět na první pohled. Ve skutečnosti však nebyla v pase jediná informace pravdivá a pas samotný, ačkoliv byl pravý, neexistoval v žádných záznamech vatikánského pasového úřadu v Římě. Muž v uniformě do pasu letmo nahlédl a vrátil mu ho. Pak už jen krátce přikývl, jako by říkal: „Já jsem první obranná linie ve válce proti terorismu.“ Vzápětí muže vpustil na půdu Spojených států.

Otec Gentile splynul s davem valícím se ven do odpoledního slunce. Nasedl do taxíku a nigerijskému řidiči řekl, aby jej zavezl do nejbližšího hotelu Holiday Inn. Ačkoliv plynně ovládal řidičův rodný jazyk anaang, držel se angličtiny. To poslední, oč stál, bylo dělat teď na někoho dojem. Jako obvykle úplně stačil ten prokletý obojek na krku.

Jízda do hotelu trvala jen pár minut. V patnáct čtyřicet pět už byl otec Gentile zapsán v recepci hotelu na křižovatce Van Wyck Expressway a Belt Parkway. Pokoj byl úzký, malý a jednoduše zařízený. Barevně byl sladěn v různých odstínech vínově červené.

Z okna měl výhled do jakési napodobeniny japonské zahrady. Jemu to ale bylo úplně jedno. Zatáhl rolety a rozsvítil stolní lampu. Stropní světlo tu chybělo. V poslední době si na cestách začínal uvědomovat, že mu stropní osvětlení na pokojích schází. Přistoupil ke skříni a vyndal pevný skořepinový kufřík, který tam pro něj byl připraven téhož odpoledne. Odemkl jej klíčkem, jenž mu byl předešlého dne doručen v Římě službou Federal Express. Postupně z něj vyložil jeho obsah – dva obleky, několik různě barevných košil Arrow v originálním balení, dvoje boty značky James Taylor & Son se zesílenou podrážkou, která mu přidávala pět centimetrů výšky, a automatickou pistoli Glock 20 ráže 10 mm se zásobníkem na patnáct nábojů, jaký mají státní ozbrojené složky. K pistoli patřil i závěsný podpažní postroj s pouzdrem. Svlékl se z kněžského úboru, převlékl se do nových šatů, pistoli si uložil do pouzdra v podpaží a všechno ostatní úhledně složil a schoval do skořepinového kufříku, který opět uzamkl.

Sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl dvě náprsní tašky. Jedna byla velká, evropského stylu, druhá byla obyčejná americká peněženka na složené bankovky. V té velké měl doklady na jméno Petra Ruffina, italského agenta Speciálního týmu pro záchranu uměleckých děl, což byla pobočka mezinárodní organizace Alintel. Pod touto zkratkou se skrývala Spojenecká mezinárodní zpravodajská služba. Zastupoval všechno možné, počínaje pojišťovnou Lloyd’s přes Britské muzeum a několik královských rodin až po desítky nadnárodních korporací, a dokonce i několik oficiálních vlád. Ve druhé peněžence našel průkaz Úřadu pro bezpečnost vlasti vystavený na jméno Laurence Gaynor MacLean. Obě sady dokladů byly pravé a obstály by i při podrobné zpětné kontrole historie údajů potřebných k jejich vystavení. Otec Gentile dobře věděl, že ačkoliv to vatikánský státní sekretář vytrvale popírá, disponuje nejdéle fungující zpravodajskou službou na světě. Tato organizace v té či oné podobě existovala od dob, kdy do Říma přišel svatý Petr a první pronásledovaní křesťané začali na zdi katakomb malovat křídou symbol ryby. Doklady a příslušná „legenda“ nikdy nebyly problém. Gentile se tentokrát rozhodl vystupovat jako starý dobrý Larry MacLean. Před zrcadlem v koupelně chvilku trénoval, aby se zbavil italského přízvuku a nahradil ho slabším středozápadním, a vyšel z pokoje.

Sešel do haly, nechal si zavolat taxi do města a půl hodiny nato už se na Manhattanu zapisoval do hotelu Gramercy Park. Recepčnímu při té příležitosti sdělil, že mu Delta zase jednou ztratila zavazadlo. Zapsal se jako Laurence G. MacLean a zaplatil Visa kartou od Bank of America. Karta čerpala ze spolehlivě bezedných zdrojů. Dalších deset minut si před zrcadlem v koupelně svého apartmá nacvičoval mdlé kansaské protahování hlásek, pak hotel opustil a dal se do práce.

17

Obchod se jmenoval docela prostě „Maroko“ a nacházel se ve stísněných prostorách na rohu Lafayette Street a Grand Street ve vzdálenosti asi tří bloků. Když Finn s Valentinem vcházeli dovnitř, ozvala se zvonkohra. Najednou jako by se ocitli v úplně jiném světě. Vzduch tu byl prosycen vůní šabreje, kmínu a skořice, na stěnách visely rohože všech barev a velikostí, po krámě byly navršeny nejrůznější stolky a kromě nich i všelijaké další zboží, počínaje košíky a konče starožitnými mušketami. To všechno vzadu hlídal tlustý chlapík s fezem na hlavě. Kouřil cigaretu s oválným profilem, na sobě měl sněhobílý plátěný oblek a vypadal, jako by si jen odskočil z natáčení filmu Casablanca. Finn by v tu chvíli nepřekvapilo, kdyby se každou chvíli objevil Humphrey Bogart s Ingrid Bergmanovou. Valentine muže tiše po muslimském způsobu pozdravil a chlapík pozdrav opětoval. Zvědavě se zadíval na Finn a Valentine je představil.

„Finn Ryanová, a tohle je můj přítel Hassan Lasri.“

„Salaam,“ zkusila to Finn, jak uměla nejlépe. Lasri se usmál.

„Lepší by bylo šalom. Já jsem totiž, jak se říká v jednom úředním jazyce mé země, juif Maroc, ale jako pokus to nebylo špatné.“ Opět se usmál. „Jsem jako dobře vycvičený pes – slyším na spoustu povelů, zvlášť od tak pěkné čekrún, jako jste vy.“

„Čekrún?“

„Rusovlásky. Říká se o nich mimo jiné, že mívají mimořádné štěstí, a protože moje jméno mi žádné nepřinese…“ Pokrčil rameny.

,rLasri znamená v arabštině levák,“ vysvětlil jí Valentine.

„Což je pro Afričana to nejhorší, co může být, ale třeba mi štěstí přinesete vy.“ Pokynul ke zdobně vyřezávaným židlím a všichni se posadili. Hassan luskl neuvěřitelně hlasitě prsty a odkudsi se okamžitě vynořil mladý muž v dlouhé bílé říze s vyšívanou čepičkou stejné barvy. Vykulenýma očima Finn uznale zhodnotil a otočil se k Lasrimu, který na něj cosi vychrlil arabsky. Mladík přikývl, znovu se podíval na Finn a zmizel.

„To je můj synovec Madžúb. Vypadá to, že se do vás zbláznil na první pohled.“

Finn cítila, jak se červená.

„Rozpaky nejsou na místě. Jste opravdu velice krásná. Typická čekrún s pihami jako hvězdy a pletí jako mléko. Obávám se ale, že Madžúb by se zamiloval i do šimpanzice, kdyby se objevila ve dveřích. To je tím věkem, ale jinak je neškodný, věřte mi.“ Po pár minutách se mladík objevil znovu. Tentokrát přinesl smaltovaný tác naložený třemi šálečky, marockou konvicí na kávu a talířem čehosi hnědého, lepkavého a nesmírně kalorického. Madžúb se na Finn naposledy podíval, vzdychl a zmizel nadobro. Hassan nalil kávu, každý šálek osladil takovou dávkou cukru, že z toho bolely zuby už na pohled, a nabídl talíř s tou lepkavou hnědou záhadou. „Netuším sice, jak tomu Madžúb říká, ale dělá se to z másla, hnědého cukru, pekanových a kešú oříšků a prý je to výborné na prostatu. Vy si s takovými věcmi nemusíte dělat starosti, Finn, ale my muži musíme dbát o své zdraví.“ Zašklebil se, hodil si do úst dva kousky za sebou a zalil je hltem kávy. Finn si uždibla jen kousíček a cítila, jak jde dvacet let úzkostlivé péče o zuby do háje. Bylo to vynikající.

„Tak povídejte,“ řekl pak Hassan. „S čím vám mohu pomoci?“

„Včera byl zabit muž. Byla přitom použita rituální dýka. Kumia“

„Ano,“ přikývl Hassan. „Ředitel muzea.“

„Vy už o tom víte?“ šokovalo to Finn.

„Američani jsou Američani a Arabové jsou Arabové. Dokonce i židovští Arabové jako já. Vy si myslíte, že svět funguje tak a tak, my víme, že je to jinak. Když je k umlčení něčího jazyka použita kumia, je to marokánská záležitost a marokánská novinka, takže se o tom dozvíme hodně rychle.“ V jeho úsměvu byl náhle patrný i stín smutku. „V téhle době je pro lidi s velkým nosem a tmavou kůží lepší, když mají alibi pohromadě dřív, než jim u dveří zazvoní pánové z Úřadu pro bezpečnost vlasti s jízdenkou do Hiltonu na Guantánamu.“

„Řekni nám o té zbrani něco,“ vyzval jej Valentine.

„Kumia, které se někdy říká také handžár, pochází ze severu země. Obvykle je považována za pasovací odznak. Znamení, že chlapec byl přijat mezi muže, chápete?“

Valentine přikývl, Finn vyčkávala. Uvažovala, že by si mohla dát ještě kousek té lepkavé dobroty z másla a oříšků, pak to však zavrhla. Když Hassan Lasri otevřel drobné stříbrné pouzdro a zapálil si další oválnou cigaretu, uvědomila si Finn, že ji mrzí, že nekouří. Nekouřím, nepiju, sladké nejím, sex žádný… klidně jsem mohla být jeptiškou.

Lasri zhluboka potáhl z cigarety, vyfoukl širokými chlupatými nosními dírkami kouř a hodil si do úst další hnědý kousek. Zatímco žvýkal, v zamyšlení se díval na Finn. „Samozřejmě,“ pokračoval pak stále ještě s plnými ústy, „že kumia slouží ještě i k jinému účelu.“

„K jakému?“ zeptala se Finn.

„Nepoužívala se jen k obřízce. Arabové a Židé své děti obřezávají, jak jistě víte. Nedělají to pouze křesťanští a asijští bezvěrci. Kromě toho se ale tato dýka používala i k vyřezávání jazyka zrádcům. Je to historická záležitost. Neslyšel jsem, že by se to dělalo někdy v poslední době. Oficiálně se tomu říkalo ‚umlčet jazyky zrádců.“

„Mohlo by to platit v Crawleyho případě?“ otázala se Finn.

„Jak to mám vědět, prosím vás? Já jsem toho člověka neznal. Zato ale vím, odkud tahle kumia pochází.“

„Jak to?“

„Dnes ráno mi její snímek ukázal jeden policista. Nějaký Delaney. Podle všeho věděl, že jsem vedoucím místní pobočky Svazu marockého přátelství. Samozřejmě jsem mu řekl, co je to za dýku, i jaká je její historie a využití.“

„I komu patřila?“ zeptal se Valentine.

„Na to se mě neptal.“

„Ale ty to víš.“

„Pochopitelně. Pokud nejde o laciné nože pro turisty, jaké se prodávají na tržištích v Marrákeši, Fezu, Casablance i jinde, je správně vyrobená kumia, zvlášť skutečně starožitná maurská, zrovna tak osobní jako otisky prstů.“ Lasri se široce usmál a hodil si do úst další kostku. Finn upila kávy. „Nemluvě o tom, že na rukojeti nebo pochvě je obvykle ve stříbře vyraženo jméno majitele.“ Opět se usmál „Pan Delaney samozřejmě neumí číst arabsky“

Finn se z mračen hustého dýmu z Lasriho cigaret, která se vznášela krámem, začínala točit hlava. Lasri polkl, dopil kávu, jazykem vybral ze dna Šálku sousto jemně mletého lógru a opět se usmál. „Mletá káva je vynikající na tlusté střevo, víte? U Marokánců se rakovina tlustého střeva vyskytuje jen velmi zřídka.“ Otevřel stříbrné pouzdro, vytáhl z něj další cigaretu a zapálil si. Byl typickým příkladem toho, čemu se v učebnicích psychiatrie říká orálně nutkavé jednání. „Na druhé straně ovšem,“ pokračoval dál, „se u nich příšerně často objevuje rakovina plic.“ Chraplavě zakašlal, jako by chtěl zdůraznit, co právě řekl.

„Ta dýka,“ zahučel Valentine.

„Pochází ze sbírky soukromé školy pro mladé muže v Connecticutu,“ prohlásil Lasri.

„A jméno té školy?“ otázal se Valentine.

„Šedí bratři,“ odvětil Lasri s pohledem upřeným na poslední lepkavou tabulku na talíři. „Akademie řádu Šedých bratří.“

18

Vešel do místnosti a zopakoval si obvyklý rituál s uniformou. Nahý pak přistoupil ke své židli a posadil se. Prohlédl si kožené desky knihy jako pokaždé, když sem přišel, a pak ji opatrně otevřel. Obracel stránky popsané drobounkým, ale dokonale čitelným písmem, a tu a tam se zastavoval, aby zašeptal podivnou nenávistnou modlitbu: „Genus humanum quod constat stirpibus tantopere inter se diferentibus non est origine uniím descendus a protoparen– tibus numero iisdem.“

Taková je pravda – každý člověk je jiný. Liší se původem, někdo je neurozený, jinému je požehnáno, někteří jsou zatraceni od narození. Někdo se rodí jako zloduch, jiný jako světec. Protože tato slova jsou neměnná a božská, nelze s nimi nijak polemizovat a dodržováním samotné podstaty těchto slov bude božským činem. Všechno je tak prosté, lze-li vidět řád toho všeho.

Obrátil list a ten statek se před ním objevil jako živý. Fotografie už sice vybledly a obličeje zešedly, v jeho vzpomínkách však byly stále plné života. Všechny je znal jako bratry. Patterson v brejličkách jako měl ten Beatle, co ho zastřelili, Dorm, kterému říkali Myšák, Winetka, Bosnic, Titlebaum a Reid. Pixie Mortimer, Hayes, Terhune, Dickie Biearsto. Jako by je viděl, jak se třesou v chladu pozdní zimy a derou se lesem. Deset kluků ze čtyřiačtyřicítky, kteří dělali chůvy bandě cvoků do umění. Nakonec ale všichni přitvrdili, protože byli především špioni a pak teprve umělci. Všichni byli v té svinské válce dost dlouho na to, aby jim bylo jasné, že se člověk musí nejenom snažit přežít, ale taky z ní něco vytřískat. Válka je hra pro podrazáky a bastardy, ne pro hrdiny.

Statek Altenburg tu měl jako na dlani a za ním i to nevelké benediktinské opatství na spadnutí, kterému se říkalo Althof. Bylo už dávno opuštěné, protože v těchhle končinách, kde už se zapomnělo, že vůbec kdy existoval Bůh, byl zoufalý nedostatek mnichů i jeptišek. Tehdy pršelo. Déšť byl sice řídký, ale studený, a jemu se zdálo, že stejně je na tom i jeho krev. Přikrčil se, aby si schoval krk poněkud hlouběji pod límec, ale nijak zvlášť to nepomohlo. Byl úplně promočený, z nosu mu teklo a cigareta mu vydržela zapálená sotva pár sekund, než zhasla.

Konečně sešli z hor. Postupovali mezi stromy a byli rádi za každou stezičku, na kterou narazili. Vůbec nebylo možné udržet se pohromadě a jednotka se také nakonec rozpadla jako drolící se zvětralý kámen. Bylo jich deset poddůstojníků. Všichni byli vyzbrojeni puškami Garand a pětačtyřicítkami. Pixie, takový hubený týpek z Jersey City, nesl na zádech třicítku, takže vypadal jako ukřižovaný Kristus, a plešatící Dick Hayes táhl minomet. V jenom kuse mluvil jen o tom, co by dělal nejraději. Nejraději by ho tam totiž šoupnul té kočce Greer Garsonové. Tohle ho drželo od té doby, co ji viděl ve filmu Paní Miniverová. Když mu Pixie řekl, že si vzala chlapa, co v tom filmu hrál jejího syna, málem se z toho podělal, a řekl Pixiemu, že než tahle válka skončí, najde si záminku, proč mu ušmiknout koule, protože mu stejně nejsou na nic. Deset správných kluků a tři špioni z jednotky pro vyšetřování krádeží uměleckých předmětů. Všichni moc dobře věděli, že tahle jednotka patří pod OSS. Jediné, oč jim doopravdy šlo, bylo chytit nácky přímo při činu. Ti tři, to byli McPhail, Taggart a Cornwall. McPhail si s tím svým bostonským přízvukem a trapným pečetním prstenem s lebkou a zkříženými hnáty připadal, že je něco víc, Taggart si povídal sám se sebou a Cornwall nemluvil s nikým. Ten si jen pořád něco čmáral do notýsku. Parta magorů.

První to schytal Dick Hayes, plešoun s minometem. Byla to ruská SVT-40, kterou si Němci tak oblíbili. Ozval se ten bezvýrazný zvuk připomínající plesknutí facky, který neprovázela dokonce ani v tomhle terénu téměř žádná ozvěna. Hayes šel těsně před ním vpravo a seržant viděl, jak mu celá pravá paže uletěla v rameni. Zůstala po ní jen trocha krve a kostí a něco bílého a zkrouceného. Pochopil, že to budou šlachy. Pak přišel zvuk, jako když někdo plácne deskami o školní lavici. To Hayes klesl k zemi. Tak, jak ležel, mu bylo vidět do hrudního koše, kde se v záplavě krve a rudé hmoty pleskalo srdce a plíce. Jeden výstřel a bylo po něm i po snech o Greer Garsonové.

Všichni sebou bacili o zem, ať byli kde byli. Vypadalo to, že všem kromě Hayese se podařilo dostat se k příkopu, který se táhl šikmo napříč loukou, jako by to byl nějaký zákop starý stovky let, který tu zůstal po nějaké jiné pitomé válce. Zkrátka a dobře všichni se za jeho násep dostali. Dva z vyšetřovacího byli sice poručíci a Cornwall byl dokonce kapitán, ale o tom, jak vést tu zasranou válku, věděli jeden jako druhý houby. Proto to nechali na něm, protože byl seržant a hlavně se mu podařilo nenechat se za těch pár let zabít. Ti tři tam podle jeho odhadu nebyli déle než od Vánoc.

Seržant na okamžik zvedl hlavu, aby se zorientoval, a skopčák s SVT vypálil znovu. Zásah vyryl rýhu v zemi ani ne deset centimetrů vlevo od jeho hlavy, ale seržant se potřeboval rozhlédnout a to se mu podařilo.

Ten statek vypadal spíš jako ve Francii než jako v Německu. Tvořilo ho půl tuctu budov, k nimž patřila i nevzhledná hranatá stodola, nejspíš pro krávy, a rozlehlý jednoposchoďový obytný dům. Došková střecha přesahovala jako klobouk nízko nad okna s mohutnými překlady, z nichž bylo sklo už dávno vystříleno. Po oknech zůstaly jen černé díry připomínající mrtvé oči. To všechno obklopovala kamenná zeď vysoká asi půldruhého a široká zhruba tři čtvrti metru. Bůhvíjak dlouho už ji obrůstala záplava ostružiní účinnější než ostnatý drát. Zeď ubíhala doleva a napojovala se na staré opatství. Byla to jednoposchoďová stavba stejně jako obytné stavení statku. Břidlicová střecha byla v řídkém dešti velice tmavá. Okna v patře opatství byla velmi úzká a většinu jich zakrývaly dřevěné okenice. Některé visely jen na jednom pantu, takže bylo vidět do tmy za nimi. S největší pravděpodobností se střílelo právě odtamtud.

Seržant vytáhl karamelově zbarvený dalekohled, který vyšmelil s jedním Kanaďanem, a všechno si to prohlédl důkladněji. Nacházeli se na svažité louce spadající k cestě, takže ze své pozice viděli přes zeď, a dokonce i přes střechy budov statku. A právě v tu chvíli mu začalo docházet, že tady není všechno tak úplně obyčejné. Za tou dlouhou nízkou stájí, co vypadala jako kasárenský barák, totiž uviděl půl tuctu třítunových náklaďáků Opel Blitz, které skopčáci používali skoro ke všemu. Tyhle vozy měly korby přikryté plachtou. Seržant nikde neviděl žádné označení příslušnosti k jednotce. Jen na autě, které stálo nejblíž rohu budovy, si všiml tabulky na nárazníku. Byla označena blesky SS, ale kovový trojúhelníkový plamenec zaražený do prstence na blatníku na straně spolujezdce byl oranžový. To znamenalo, že to byli feldjäger – polní četnictvo. Šest třítunových náklaďáků schopných uvézt možná stovku chlapů uprostřed pustiny? To zrovna pravděpodobně nevypadalo.

„Tak co je, seržo?“ ozval se Myšák. Po obou koutcích tlustých rtů se mu lepil sopl jako malému klukovi a v jednom kuse mrkal.

„Utři si kurva ten frňák, Myšáku.“

„Jasně, seržo.“ Poslechl, ale stejně mu z nosu teklo dál. „Hayes to schytal?“

„Jo, tam na tý starý faře nebo opatství nebo co je to se někde schovává snajpr.“

„K čemu bránit takovou zříceninu, do hajzlu? A jestli je to jenom banda skopčáků na útěku, kde vzali snajpra?“

„Moc se ptáš, Myšáku. Jednou tě to tvoje věčný vyptávání přivede do průseru. A utři si frňák, vypadáš nechutně, kurva.“Seržant civěl do dalekohledu, prohlížel si náklaďáky a lámal si hlavu, co by to na nich mohlo být. Začínala to být divná válka. Bývaly časy, že člověk prostě vzal kvér, vyrazil střílet po Němcích a oni stříleli po něm. Teď to ale vypadalo, jako by se všichni pohybovali v nějakém labyrintu tajemství a hledali záhady a věci, které s vedením žádné války, o které kdy slyšel, neměly vůbec nic společného. Znovu zvedl dalekohled k očím a zahleděl se ke statku. Polní četnictvo?

19

Akademie řádu Šedých bratří ležela na řece Sark River v kopcovité zalesněné krajině asi patnáct kilometrů na sever od Greenwiche v Connecticutu. Nejbližší výspu civilizace představovalo městečko Friardale na křižovatce cestou do Riverview a Toll Gate Pond. Při průjezdu městečkem se Michael Valentine držel směrovek na Oaklane a podél nízké kamenné zídky poseté tepanými železnými hroty dojel až k hlavním vratům školy. Přímo před nimi se tyčila hlavní budova, k níž vedla mírně se stáčející příjezdová cesta vysypaná štěrkem a lemovaná vzrostlými duby. Budova vypadala jako něco mezi středověkým kostelem a anglickým venkovským sídlem ošlehaným větrem a deštěm a obrostlým břečťanem. Především však byla obrovská a vypadala velmi staře.

„Jako vystřižené z Harryho Pottera,“ poznamenala Finn. Dívala se čelním sklem pronajatého auta. Cesta byla posetá světlými skvrnami slunečního světla cezeného listovím. Budova se blížila.

„Spíš z Franka Richardse,“ zahučel Valentine.

„Kdo to je?“

„To je jedno.“Pokračovali po cestě lemované stromovím dál. Vlevo se tyčilo půl tuctu budov, mezi nimiž nechyběla ani vrátnice. Dál tu byla stavba dost veliká na to, aby se v ní skrýval plavecký bazén nebo tělocvična, a kaplička i s miniaturní zvonicí. Vpravo bylo baseballové hřiště, tenisové kurty a stavba, jež ze všeho nejvíc připomínala stáj. Za hlavní budovou se k zadní zdi táhl ovocný sad, kde bylo vidět zakrslé stromky vyrovnané v úhledných řadách. Všechno to spojovaly klikaté cestičky vinoucí se mezi dokonale pěstěnými trávníky se spoustou důmyslně rozmístěných květinových záhonů. Očividně škola pro ratolesti z bohatých rodin.

Zaparkovali na nevelkém parkovišti mimo hlavní nádvoří. Kromě jejich vozu tam stál jen vínově červený kombík Taurus z poloviny 90. let, jemuž chyběl jeden stěrač, a ostře zelená stará, jakoby hrbatá limuzína Jaguar Mark II. Na zadním sedadle Taurusu si všimli dětské autosedačky ve velikosti určené pro batolata.

Vystoupili a ocitli se ve výhni rozpáleného dopoledne. Slunce bylo téměř v zenitu, pražilo jako na poušti a všude kolem bylo právě tak pusto a vyprahlo. Škola uprostřed létaje až do září jako opuštěná ulita. Vešli na hlavní nádvoří. Přímo před nimi se objevila kamenná kašna, nad níž se tyčila socha ženy v klasickém rouchu s nakloněnou amforou na rameni. Z amfory prýštila voda do žulové kašny. Vypadalo to, jako by tam tu vodu lila už po staletí, kašna jako by se nenaplňovala a nádoba na ženině rameni jako by byla bezedná. Kromě zurčící vody se tu neozývalo ani nepohybovalo vůbec nic. Zahnuli doleva a vyšli po širokém kamenném schodišti. Valentine otevřel jedny z těžkých tmavých dubových dveří a oba se ocitli v chládku školní budovy.

Nacházeli se v rozlehlé hale obložené stejně upraveným dubem, jaký posloužil na výrobu vchodových dveří. Podlaha byla z mramoru se vzorem střídavých světlých a tmavých čtverců. I kazetový strop byl dubový a uprostřed visel mohutný lustr z tepaného železa. Finn čekala, že uvidí kolem dokola rozestavěná brnění a zkřížené halapartny, místo nich však spatřila spoře osvětlené vitríny plné zaprášených pohárů a starých zarámovaných fotografií. Hned za dveřmi byla na zdi uchycena těžká žulová deska s vytesaným nápisem připomínající náhrobní kámen. Svým způsobem to také náhrobní kámen byl. Nahoře stálo zlatým písmem jen: 1916-1918 –1941-1945. Pod jednotlivými daty byla v tuctu sloupců vypsána jména. Pro řád Šedých bratří dějiny podle všeho skončily s druhou světovou válkou a konfliktům, které přišly po ní, už nikdo nevěnoval pozornost. A nebo jim prostě došlo místo a o památku absolventů zabitých v Koreji, Vietnamu a Iráku se musel postarat někdo jiný.

Finn s Valentinem prošli vstupní halou a vydali se za pravidelně přerušovaným zvukem zastaralé jehličkové tiskárny a tlumeným ťukáním do klávesnice. Z hlavní haly vybíhala doleva i doprava úzká chodba obložená do poloviny zdí dubem, nad nímž byla vidět bůhvíjak stará okrově zbarvená omítka. Ve stěnách byla řada dveří, jen jedny však byly otevřené. Valentine nakoukl dovnitř a zlehka zaklepal na zárubeň. Za počítačem tam seděla nenápadná drobná žena s nohama způsobně zastrčenýma pod stůl, s hlavou vztyčenou a dokonalým držením těla. Na nose měla brýle a vlasy měla stažené do volného, nepříliš elegantního drdůlku. Když Valentine zaťukal, vzhlédla a vykulila oči za skly brýlí. Valentine se usmál.

„Jsem doktor Michael Valentine z New Yorku a tohle je moje asistentka slečna Ryanová.“

„Doktor Valentine?“ Zdálo se, že teď je ta osůbka ještě vyjukanější než předtím. Připomínala králíka strnulého v dálkových světlech. „Pokud vím, tak tady není nikdo nemocný. Vlastně tady ani nikdo není, jen pár učitelů a ředitel.“

„A vy jste?“ otázal se Valentine.

„Mimbleová. Jessie Mimbleová. Já jsem sekretářka.“

„Pokud je to možné, rádi bychom se setkali s doktorem Whartonem.“

„Máte domluvenou schůzku?“

„Ne. Jde o ten ukradený nůž.“

„Ach bože.“

„Přesně. Kvůli tomu jsme tady.“ Slečna Mimbleová k nim upřela pohled vyděšených oček, jako by očekávala další rozkazy. Zdálo se, že ji Valentine hypnotizuje.

„A doktor Wharton?“ probrala ji z hypnózy Finn.

„Ach ano, jistě,“ vyhrkla. Vstala zpoza psacího stolu a přikvačila k vedlejším dveřím. Než vešla, zaťukala jako myška. Jak se za ní Finn dívala, všimla si, že má ohromný zadek a vystouplé boky, jako by tank maskovaný květovanou sukní naroubovali tělo poměrně štíhlé ženy. Za okamžik byla zpátky, otevřela jim dveře a ustoupila stranou.

„Doktor Wharton vás přijme hned.“ Pokynula jim dovnitř a zase za nimi zavřela.

Doktoru Harrymu Whartonovi mohlo být asi tak pětapadesát, měl pleš, byl hladce oholený a měl jasně červené brýle na čtení. Ty si sundal a odložil na kupu papírů na stole před sebou hned, jak Valentine a Finn Ryanová vešli. Místnost působila veselým a příjemným dojmem. Světle červené závěsy na okně za Whartonovými zády byly roztažené, aby dovnitř mohlo slunce. Psací stůl z tmavého dubu byl velký a moderní. Koberec barevně ladil jak se závěsy, tak s křesly potaženými červenou kůží a rozestavěnými proti stolu. Na zdi za ředitelovou hlavou visel zarámovaný letecký snímek školy. Ostatní prostor podél stěn zabíraly od podlahy až ke stropu knihovny. Profesorštěji to tu už ani vypadat nemohlo. Jako ukázka pracovny ředitele soukromé školy vystřižená z odborného časopisu o interiérech. Finn se musela usmát. Vynikající způsob, jak bohaté rodiče příznivě naladit. S kanclíkem ředitele Cramera na brookhavenské střední ani s jeho atmosférou to tedy rozhodně nemělo nic společného. Byl tu sice slabě cítit dýmkový tabák s příchutí jablka, ale popelník nikde.

Wharton vstal a zdálo se, že pozornost věnuje především Finn. Tu zaujala jeho jasně červená kravata s malými modrými heraldickými štíty. Na sobě měl oblek s tmavým proužkem a svršky střevíců se mu leskly stejně jako temeno. Natáhl ruku přes stůl a usmál se. Ten úsměv působil velmi příjemně a naprosto upřímně. Finn přijala nabízenou pravici jako první. Měl suchý a pevný stisk a nepatřil k lidem, kteří mačkají dlaň zbytečně dlouho. Znovu se posadil.“Doktore Valentine, slečno Ryanová – co pro vás mohu udělat?“

„Jsme tu kvůli té kumii.“

„Aha, ten nůž,“ přikývl Wharton. „Byl ukraden před několika týdny.“

„Ano,“ řekl na to Valentine.

„Smím vědět, proč se o něj zajímáte?“ otázal se Wharton. Hlas měl stále docela příjemný, z té otázky však již čišel určitý ostřejší podtón.

„Zajímám se o starožitnosti vůbec, víc mě však zajímá způsob, jakým byla právě tato použita.“

„Ta vražda.“

„Ano.“

„Takže jste od policie?“

„Někdy s ní spolupracuji jako konzultant.“

Elegantní úhybný manévr, pomyslela si Finn. Ani pravda, ale vlastně ani lež. A vysloveno to bylo bez jakéhokoliv cuknutí nebo náznaku zaváhání. Tu otázku očekával a odpověď měl předem připravenou. Jak by nejspíš řekla její matka, na Michaela Valentina je třeba si dát rozhodně bacha.

„Nešťastný případ,“ řekl Wharton. „S řádem Šedých bratří to pochopitelně nijak nesouvisí, byla to prostě jen zneužitá zbraň, ale na školu to přece jen vrhá špatné světlo. Můžeme být jen rádi, že k tomu došlo během velkých prázdnin.“ Něco takového rozhodně bohaté a slavné nepřitáhne, pomyslela si Finn.

„Alexander Crawley nebyl absolventem vaší akademie?“

„Ne.“

„Jste si tím jist?“

Whartonův doposud příjemný a neutrální výraz náhle ztvrdl. „Naprosto. Především jsem pro newyorskou policii kontroloval záznamy. A vzhledem k věku pana Crawleyho by musel naši školu navštěvovat v tomtéž období jako já. Chodil jsem sem v letech 1955-1967. Kdyby byl zdejším žákem, ať již v internátě nebo by docházel, musel bych ho znát.“

„Rozumím.“

„Došlo tu ke vloupání, nůž padl zloději do oka a pan Crawley se stal bohužel jeho obětí.“

„To vypadá poněkud příliš zjednodušeně, nezdá se vám?“

„Vypadá to jako zvláštní a tragická shoda událostí, ujišťuji vás ale, že jinak to nebylo.“

„Proč vůbec vaše akademie ten nůž měla?“ zeptala se Finn.

„Máme tady takové malé muzeum. Říká se tomu kabinet kuriozit. Ten nůž byl dar od jednoho našich absolventů.“

Valentine se na Finn podíval. Pochopila ten náznak okamžitě.

„Mohli bychom ho vidět?“ otázala se živě a usmála se na Whartona tak zářivě, jak to jen dovedla. „Myslím to muzeum.“

„Nechápu důvod,“ odvětil ředitel školy. „Ten nůž tam už přece není.“

„Prosím,“ zažadonila Finn. Vstala a mosazný knoflík jejích jeansů se ocitl zhruba v úrovni Whartonových očí. Krátce se zarazil.

„Proč ne,“ odpověděl nakonec nevrle. I on vstal, prsty pravé ruky automaticky nahmátl knoflík saka a zapnul ho. Urovnal si uzel na kravatě a prohlásil: „Dá se tam jít přes školu, ale jednodušší bude vzít to přes dvůr.“

Ředitel vyšel jako první na chodbu, oznámil vykulené slečně Mimbleové, kam jdou, a zamířil do hlavní haly a odtamtud do jasného slunečního světla. Nepokoušel se s Valentinem ani s Finn zapříst hovor. Rychle rázoval po úzké štěrkové cestě protínající dokonale udržovaný trávník. Skoro to vypadalo, že je zkouší, jestli s ním dokáží držet krok.

Když došli ke kamenným schůdkům na protější straně nádvoří, vyšli nahoru a prošli úzkými prosklenými dveřmi do nevelké haly, která podle řad mosazných háčků na kabáty po obou stranách sloužila jako šatna. Svírala pravý úhel se dvěma křídly velké budovy. Doprava i doleva vedla úzká chodba. Wharton beze slova zahnul doprava. Hned za rohem byly vlevo otevřené dveře do místnosti, jež na první pohled sloužila jako laboratoř pro výuku přírodních věd. Vedle byly další dveře s úhlednou dřevěnou tabulkou s nápisem Temná komora. Wharton zahnul a zastavil se přede dveřmi po své levici. Sáhl do kapsy kalhot, vylovil velký kroužek s klíči a jeden zasunul do zámku.

„Vy to muzeum zamykáte?“ otázal se Valentine.

„Teď už ano,“ odpověděl kysele Wharton. Odemkl a dveře se otevřely. Wharton otočil vypínačem na zdi a na stropě se s praskáním rozsvítilo několik zářivek.

Muzeum bylo malé. Vlastně nebylo o nic větší než běžný obývací pokoj. Na stěnách visely mapy a obrazy a kolem stěn byly rozmístěny zasklené vitríny. Vypadalo to tu staromódně jako na fotografiích starších expozic Smithsonovy instituce, jak si je Finn pamatovala. Ve vitrínách bylo všechno možné, počínaje sbírkou ptačích vajec na zažloutlých chomáčcích bavlny přes starý diaprojektor s několika diapozitivy až po zlatou olympijskou medaili za výkony v lehké atletice na olympiádě roku 1924 a něčí kongresovou Medaili cti z 2. světové války.

Vysoko na zdi nad jednou vitrínou visely dvě křesadlové muškety Brown Bess z války roku 1812 a ve vitríně samotné se nacházel soubor upomínkových předmětů na občanskou válku. Mimo jiné tam ležel i starý revolver Colt Navy. Příšerně s ním kontrastoval mosazný dalekohled. Pravou čočku měl rozbitou a z okuláru zbyla jen pokroucená roztříštěná změř. Finn se ušklíbla. Ta podívaná dodala rozkazu „nestřílejte, dokud neuvidíte bělmo jejich očí“, docela nový význam.

Daleko vpravo visela nevelká a poněkud amatérsky působící olejomalba opice. Málem ani nebyla vidět. Obraz vypadal, že z něj nikdo nesetřel prach po celá léta. Pod ním byla umístěna vitrína ze dřeva a skla. Ze skleněného krytu byl vyříznut střep přibližně trojúhelníkovitého tvaru. Zjevně to bylo provedeno sklenářským diamantem a vyříznutý kus byl vytažen kusem nalepeného tmelu. Poškrábaný střep dosud ležel na vitríně, která byla celá posypaná práškem na snímání otisků. Finn nahlédla dovnitř a okamžitěpoznala místo, kde na zeleném kulečníkovém suknu zakrývajícím dno původně ležela zakřivená dýka. Protože pod ni nemohlo světlo, zůstala po ní tmavší skvrna s otiskem jejího tvaru. Na nevelké kartičce bylo natištěno: Maurská rituální dýka. Dar plukovníka George Gattyho.

„Kdo byl ten George Gatty?“ otázala se Finn.

„Podle archivních záznamů tu studoval ve třicátých letech. Nastoupil pak na West Point.“

„To by mě zajímalo, kde přišel ke španělské dýce,“ zamumlal Valentine.

„Nejspíš za války. Španělské Maroko, Casablanca, tam někde.“

„V historii dvacátého století se vyznáte,“ poznamenal Valentine.

„Kromě toho, že vykonávám funkci ředitele, jsem zároveň vedoucím katedry dějepisu. Učím šestý ročník.“

„Šestý ročník?“ opakovala po něm Finn.

„Myslí poslední,“ vysvětlil jí Valentine.

„Víte o tom Gattym něco?“

„Ne. Jen to, že sem chodil ve třicátých letech a pak nastoupil na West Point. To byly také jediné informace, které jsem mohl poskytnout policii.“

„Nevíte, kde bychom ho našli?“

„Vyhledávání bývalých studentů není moje práce, pane Valentine. Od toho je tu abiturientský spolek.“

„Doktor Valentine.“

„Říkejte si, jak chcete.“ Wharton se otočil na podpatku a vyšel z muzea.

„Prchlivý chlapík,“ poznamenal Valentine.

„Taky se mi zdá,“ přisvědčila Finn. „Myslíte, že se nám toho plukovníka Gattyho povede vypátrat?“

„S takovýmhle jménem by to nemělo být příliš obtížné.“

Valentine se ještě naposledy podíval na nevelkou olejomalbu nad vitrínou a vyšel z místnosti za Whartonem. Ředitel čekal za dveřmi. Když Finn s Valentinem opustili muzeum, zavřel za nimi dveře a zamkl.

„Mohu vám ještě nějak pomoci?“ zeptal se pak.

„Ne,“ řekl Valentine a zavrtěl hlavou. „Myslím, že jsem viděl dost.“

Wharton jej sjel ostrým pohledem. „V tom případě bychom se tedy snad mohli rozloučit.“

„Díky za pomoc,“ pokývl Valentine.

„Není zač,“ odtušil Wharton, otočil se a zamířil zpátky ke vchodu do šatny. Než tam došli Finn s Valentinem, nebylo už po něm ani stopy, jen jeho kroky se ozývaly ze školní budovy, jejímiž chodbami mířil nazpět do své kanceláře. Oba tedy prošli prosklenými dveřmi na nádvoří zalité žhavými slunečními paprsky.

„Tak co jste si z toho vybrala?“ zeptal se Valentine cestou přes dvůr.

„To má být kviz?“ opáčila Finn.

„Jestli chcete…“

„Kde mám začít?“

„Pochopitelně na začátku.“

„V kanceláři jsem cítila dýmkový tabák, ale dýmku jsem nikde neviděla.“

„Ano, toho jsem si také všiml.“

„No a šlo mu o to, abychom cestou do toho jejich muzea nešli školou, takže možná nechtěl, abychom někoho viděli… třeba toho kuřáka.“

„Ještě něco?“

„Myslím, že lhal, pokud jde o Crawleyho. Vsadím se, že když to prověříme, zjistíme, že Crawley k Šedým bratřím chodil.“

„Pokračujte.“

„Taky si myslím, že lhal i ohledně toho plukovníka Gattyho. Určitě ví víc, než řekl.“

„Proč by to podle vás dělal?“

„To nevím. Nejspíš má nějaký důvod, aby ho kryl.“

„Co dál?“

„Vlastně nic, jen se mi zdálo, že vás hrozně zajímal ten obraz / muzeu. Mně to připadalo jako pochybná napodobenina Picassa.“

„To je Juan Gris.“

„Ten kubista?“ Gris, Španěl jako Picasso a jeho pařížský soused, patřil k představitelům raného období tohoto stylu stejně jako například George Braque. Ve druhém ročníku ho krátce studovala. Pokud by měl Valentine pravdu, šlo by o obraz značné ceny.

„Jestli je ten obraz pravý, je to nesignované plátno ze sedmadvacátého roku. Kde by se tu vzalo?“

„Co je na tom zvláštního?“ odvětila Finn. „Třeba další velkorysý bývalý žák?“

„To sotva,“ oponoval Valentine. „Ten obraz byl v jedenačtyřicátém ukraden nacisty z Wildensteinovy galerie a od té doby se neobjevil a ani se o něm neví.“

„Jak by se tedy dostal sem?“

„To je záhada, co?“

Mezitím došli k autu z půjčovny. Taurus tam ještě stál, ale Jaguar byl pryč. „Dá se předpokládat, že Taurus patří slečně Mimbleové.“

„Myslela jsem si, že Jaguar je Whartonův.“

„To já taky, dokud jsem si neprohlédl ten letecký snímek za jeho stolem. Je na něm vidět docela velká budova schovaná za školou. Ředitelské sídlo.“

„Komu tedy ten Jaguar patří?“

„Člověku, který u Whartona v kanceláři kouřil dýmku těsně předtím, než jsme přišli my.“

„Do prdele,“ zavrčela Finn. „Měli jsme si poznamenat číslo.“

„Byla to newyorská značka pro veterány z druhé světové války. 1LGS2699.“

Bůhvíproč ji ani nepřekvapilo, že si to číslo zapamatoval. „Plukovník Gatty?“

„Pravděpodobně. To nebude těžké zjistit.“ Hodil Finn klíčky.

„Řídíte vy.“ Odemkla vůz a usedla za volant. Valentine si sedl vedle. Hrábl pod sedadlo, vytáhl notebook a zapojil ho do zdířky zapalovače. Zapnul počítač, aktivoval bezdrátový modem GPRS a bez potíží se připojil na databázi evidence motorových vozidel newyorského dopravního inspektorátu. Finn vyjela po dlouhé příjezdové cestě od školy a zahnula na silnici směrem k dálnici. Za pár minut věděl Valentine všechno, co potřeboval.

„Je to Gatty. Bydlí kousek od Muzea přírodní historie.“

„To tedy opravdu netrvalo dlouho.“

„Co dovedou afghánští teroristi, dovedu já taky, a líp.“ Zašklebil se, vypnul notebook a zaklapl ho. Ujížděli zpátky do New Yorku.

20

Na kraj se začala snášet tma a na purpurové obloze nad jejich hlavami za hlasitého milostného křiku přelétávali lelkové. Statek však tma nezahalila. Jeho budovy tonuly v záplavě světla ze šesti reflektorů umístěných na vysokých stožárech. Bylo slyšet supění malého přenosného generátoru, který je napájel. Kdo má dneska dost benzínu na osvětlování pitomého statku, aby z něj udělal snadný terč pro spojenecká letadla nebo procházející hlídky? Jenže spojenecké letectvo se tak blízko ke švýcarské hranici vůbec nedostane a kromě nich se v téhle oblasti jiné hlídky nepohybují. Tohle je mrtvá zóna a jestli se tu vede nějaká válka, pak jedině soukromá.

Utábořili se celí prochladlí na kraji lesa a jako krytu využili pozůstatků staré kamenné zídky obrostlé ostružiním. Jeden z kontrášů, Taggart, něco šeptal Cornwallovi, který si ve světle baterky dělal poznámky do notýsku. Všichni ostatní se ládovali buďto konzervou M-3 s masovým a zeleninovým gulášem nebo M-l s gulášem z masa a fazolí. Studené to obojí chutnalo zrovna tak hrozně, jako to vypadalo, a ohřáté to nebylo o mnoho lepší. Ne že by na tom seržantovi zase tolik záleželo. Po tom, co tyhle sračky tři roky konzumoval po celé Evropě, už měl z chuťových pohárků stejně smirkový papír. Sračkami se člověk nasytí zrovna tak jako slušný jídlem a nakonec to tak jako tak všechno skončilo vedle toaletního papíru z balíčku C-3. Všichni říkali, že je to válka na hovno.

Světe div se, Cornwall ho oslovil.

„Seržante.“

„Pane?“

„Budeme se muset přesunout trochu blíž k tomu statku.“

„My, pane?“

„Vy a hlídka. Vezmete si tolik mužů, kolik potřebujete.“ Idiot jeden. Potřebuju celou americkou armádu, jen jestli mi ji dáte. Světlo z německých reflektorů se mu odráželo od brýlí, takže to vypadalo, jako by neměl vůbec žádné oči. Hlas měl jako učitel dějepisu. Jako by si myslel, že zná na světě všechno, kurva. Parazit. „Co potřebujete zjistit, pane?“

„Je třeba provést situační průzkum, seržante. Počet mužů, výzbroj a takové ty věci.“

„Fajn.“ Takže oni budou nastavovat krky a Cornwall, McPhail a Taggart tady budou dřepět na zadku a bavit se o umění. Kristepane!

Vybral si Titlebauma a Reida, protože uměli držet hubu. Přelezli zídku a proplazili se mezi krajními stromy chvilku poté, co vyšel měsíc. Cesta k úzké polní cestě, která vedla kolem průčelí statku, jim zabrala téměř hodinu. Ocitli se na okraji světelných kol vrhaných reflektory na stožárech a příkop u cesty jim skýtal stín a úkryt dostačující právě tak k tomu, aby si jich stráže nevšimly.

Seržant přiložil k očím dalekohled a přejel jím zvolna terén zleva doprava. Všechno vypadalo stejně jako předtím, jen to viděl zblízka. Viděl mezeru v kamenné zdi zarostlé ostružiním, sloupek a pár ztrouchnivělých trámků, které kdysi tvořily vrata. Nalevo byl zřetelně vidět strážný. V plachtovinové pláštěnce, kterou si nechal, ačkoliv pršet přestalo už před několika hodinami, vypadal uboze. Seržant viděl i ohýnek cigarety, jenž se pohyboval po oblouku, jak ji strážný přikládal ke rtům. Byl by to snadný zásah a spravedlivá odplata za Hayese, ale co teď ještě na nějakém Hayesovi záleželo? Pokud je ten snajpr pořád ještě na svém stanovišti pod střechou opatství, viděl by záblesk výstřelu a vyřídil by ho raz dva. Kdepak. Teď se musí jen dívat.

Seržantovi už bylo jasné, že snažit se přelézt zeď by nebylo nejrozumnější. Byla příliš vysoká a příliš zarostlá pichlavým ostružiním. Zamotali by se tam jako ptáci do nějaké mizerné sítě. Zatím to viděl tak, že mají-li se vůbec podívat dovnitř, budou muset projít vraty Kdyby to ale řekl Cornwallovi nebo některému z těch dalších dvou oficírků, nejspíš by mu nařídili jít přes zeď a všichni by tam zařvali. Ještě před Francií mu kdosi řekl, že víc vědět znamená víc mít. Nařídil tedy Titlebaumovi a Reidovi, aby se tady upíchli, sdělil jim heslo na dnešní noc a řekl jim, že se za chvíli vrátí a že jestli budou kouřit a nechají se odhalit tím snajprem, je to jejich problém.

Odplížil se zpátky mezi stromy a vydal se na sever. Podle toho, jak si prostudoval velkou topografickou mapu, kterou s sebou nosil Cornwall, věděl, že je teoreticky možné, že by se sem po té cestě mohl přivalit jeden z těch monstrózních tanků Tiger a poslat je ranou z kanónu ráže 88 mm všechny do háje. Zatím však žádný neviděl a dost pochyboval, že se toho dočká. Zatím viděl jenom ohořelý vrak starého tanku Panzer I, který vypadal, že pamatuje ještě Španělskou občanskou válku. Ležel zpola v příkopu na temeni pahorku. Nejvíc se o něj zajímali ti frajeři ze strategických služeb. Pokud nezačnou vyvádět nějaké koniny, bylo mu to docela jedno. On si na hrdinu rozhodně hrát nebude. Momentálně mu jde jen o jediné – odbýt si to tu se zdravou kůží a vrátit se do Canarsie.

Postupoval mezi stromy a jeho zrak automaticky prohledával terén pod nohama a pátral po nášlapných pastech a natažených drátech. Sluch měl vycvičený dlouholetou praxí tak, že mu neunikl sebeslabší šelest a jeho mysl fungovala v jakémsi automatickém nezávislém režimu, spíš zvířecím než lidském. Byl připraven kdykoliv zareagovat na případný zrakový nebo sluchový vjem, jenž by se vymykal přirozenému řádu. Nakonec se dostal k dalšímu odvodňovacímu příkopu, který vedl do kanálu pod cestou a ústil na protější straně do pole. Pokud tu někde jsou nějaké výstražné mechanismy, miny nebo natažené dráty, je jasné, že budou právě tady. Nikde však nic neobjevil. Podle značek na náklaďácích patřila auta k jednotkám SS, tohle ale žádný bojový oddíl nebyl. Tihle hajzlové věděli svoje a rozhodně by si nenechali odkryté křídlo. Dvojnásob to platilo o stoprocentních vojácích, jakými esesáci byli. Pozorně prohledával terén před sebou. Nikde žádné nedopalky cigaret, žádné vypálené zápalky ani zbytky jídla, nikde zápach moči, který by prozradil hlídku. Vůbec nic. V duchu se usmál. Byl rád, že nechal ostatní vzadu. Něco se tu děje. Něco stejně křiváckého jako je Cornwall a ti jeho dva takzvaní poručíci.

Seržant si přidřepl ke kanálu a pozorně sledoval terén. Sloužil u téhle bandy už déle než šest měsíců. Jeho i ostatní přeložili ke G2 hned po osvobození Holandska. Odvolali je z Antverp. Bůhvíkdo o tom tenkrát rozhodl. Od té doby se potloukají po Evropě a většinou si jen povídají s lidmi, aniž by se připletli k nějaké bojové akci. Před dvěma týdny trčeli asi osmdesát kilometrů od Koblenze a čekali, až se Britové rozmyslí, co dál. Tehdy Cornwall přišel na něco, kvůli čemu museli najednou vyrazit na jihovýchod jako psi, když zvětří háravou čubu. Možná, že vyčuchal zrovna tuhle falešnou jednotku SS upíchnutou v nějakém bavorském zapadákově se šesti Opely Blitz.

V téhle fázi války se i takový žrout jako Blitz, schopný vyvinout rychlost padesáti kilometrů v hodině a na dobré silnici dokonce i víc, vyvažoval zlatem. Seržantovi to nešlo do hlavy. Ty náklaďáky musely mít nějaké zvláštní poslání a důvod, proč se dostaly tak daleko na jih. Odsud se mohly klidně vydat do Švýcarska, Itálie nebo Rakouska. Na východě byli Rusové, na západě Spojenci a skopčáci byli v kleštích. Bylo velmi pravděpodobné, že mají namířeno do Švýcarska, protože Itálie už padla a Rakousko k tomu nemělo daleko. To by tedy znamenalo Bodamské jezero, je odtud necelých sto kilometrů.Seržant upíral zrak do kanálu pod můstkem a uvažoval, jak hluboko do průšvihu by ho mohla ta jeho zvědavost dostat. Řekněme, že náklad těch šesti Opelů má skutečně nějakou cenu a že má Cornwall v úmyslu se ho zmocnit. Hlavně však jde o to, co s tím chce dělat dál. Jeho úkolem je najít ukradené věci a těmi správnými cestami je pak vrátit původním majitelům. Teď ale začal uvažovat jinak. Třeba už je válka za nimi a každý hraje sám za sebe. Možná je nejvyšší čas, aby si i kluk z Canarsie z toho koláče ukrojil co největší kus. Možná.

Seržantovi sjela ruka na pažbu pistole v pouzdře na boku. Tři rádoby oficíři, kteří ani nepatří k armádě, ale mají zadky vysezené z nějakého úřadu, oddaní věci jako nikdo na světě. Bylo by to víc než snadné, ale co pak bude dělat se šesti náklaďáky? Všechno by záleželo na papírech.

Vstal. Úsvit se rychle blížil a mezi stromy se začínaly valit cáry přízemní ranní mlhy jako roztrhané hadry. Šest náklaďáků tak blízko od švýcarské hranice, že se tam dostanou za den, nanejvýš za dva. To stojí za přemýšlení. Upřeně se zadíval mezi cáry povalující se mlhy ke vzdálenému vjezdu do statku. Na okamžik si byl téměř jist, že v té mezeře zahlédl pohybující se postavu. Přiložil k očím dalekohled. Tohle není strážný. Uniformu na sobě ale ten chlap má. Generál. Dokonce i červené lampasy na těch pitomých rajtkách jsou vidět. Na generála je ale příliš mladý. Tenhle chlápek s ostře řezanými rysy a špičatou bradou sotva přetáhl čtyřicítku. To bude nějaká kamufláž. Zastavil se u vrat a vtom se objevila se další postava. Žena ve svetru se šátkem na hlavě. Chlap v uniformě jí připálil cigaretu. Něčemu se zasmáli. Ta žena byla mladá. Teď to bylo teprve zajímavé. Statkářova žena nebo dcera? Nebo nějaká, kterou vzali cestou s sebou? Šest německých náklaďáků, falešný generál a ženská. Co má tohle znamenat?

21

Gattyho sídlo bylo v šestiposchoďovém domě na Západní dvaasedmdesáté. Rezidence vypadala, jako by ji sem před několika sty lety převezli od nějakého kanálu v Amsterdamu. Nalevo honosný dům z hnědého pískovce, napravo luxusní činžák. Vchodové dveře byly pod úrovní chodníku, takže k nim museli sejít po schodech s tepaným železným zábradlím. Na dveřích viselo obrovské klepadlo ve tvaru černé ruky svírající něco jako malou dělovou kouli. Ta měla uprostřed vyvalené oko. Valentine klepadlem dvakrát udeřil do bytelných dubových dveří. Zevnitř se ozvala nejprve ozvěna klepání a pak zvuk kroků po kamenné podlaze.

„Strašidelné,“ poznamenala Finn.

Valentine se pousmál. „Peníze, za které se dá na West Side koupit takovýhle barák, strach obvykle naženou,“ odvětil. Nad hlavami se jim rozsvítilo světlo. Po chvilce se dveře otevřely a za nimi stál muž v jednoduchém černém obleku. Mohlo mu být něco přes sedmdesát, na hlavě mu zbývalo ještě trochu stříbřitě bílých vlasů. Výraz jeho tmavých očí svědčil o tom, že toho viděly až příliš. Od horního rtu pevně semknutých úst se mu táhla jizva odhalující zažloutlé zuby. Narodil se daleko dřív, než se operace rozštěpu horního rtu a patra staly běžnou věcí.“Rádi bychom hovořili s generálem, pokud je to možné,“ řekl Valentine. „Jde o Akademii řádu Šedých bratří. Myslím, že ji právě navštívil.“

„Počkejte,“ řekl ten chlapík. Poněkud huhňal, ale rozumět mu bylo docela dobře. Zavřel jim dveře před nosem, světlo zhaslo a Finn s Valentinem zůstali stát v naprosté tmě.

„To je komorník,“ poznamenala Finn. „Je vážně strašidelný.“

„To není jen obyčejný komorník,“ odvětil Valentine. „Bodyguard. Má pod paží zbraň. Všiml jsem si toho, když se otáčel.“

Komorník a bodyguard v jedné osobě byl za chvilku zpátky a vpustil je dovnitř. Následovali jej do zšeřelé haly s břidlicovou podlahou a staromódními nástěnnými svícny. Po širokém dubovém schodišti vyšli do ohromné místnosti v přízemí. Její strop dosahoval do výšky prvního poschodí. Připomínala něco mezi chrámovou lodí a zámeckým sálem. Strop byl štukovaný a zdobený vzorem břečťanových a révových úponků, stěny byly do tří čtvrtin výšky obloženy tmavým dubem a podlaha byla ze širokých fošen. V jedné zdi byla tři klenutá okna s tabulkami zalitými do olova. Z nich byl výhled na 72. ulici. Na druhé straně viděli přes tucet menších oken rozmístěných od podlahy až ke stropu, která vedla do malé obezděné zahrady, kde byla až na dvě nebo tři lampy v rozích úplná tma.

Na stěnách visela spousta obrazů. Téměř všechny pocházely od holandských mistrů. Byla tu puntičkářská architektura De Witteova, De Hoochova domácí zátiší, mořské výjevy Cuypovy i Hobemmovy potemnělé hrady. Jedinou výjimkou byl velký Renoir. Jeho dívčí portrét zaujímal čestné místo nad velkým, dlaždicemi obloženým krbem.

V patře sál ze tří stran lemovala galerie, z níž splývaly erbovní praporce. Stála tu dokonce čtyři modročerná brnění – v každém koutě jedno. Podlaha byla z převážné části zakryta červeným kobercem a na něm stály proti sobě dvě obrovské pohovky potažené karamelově hnědou kůží. Mezi nimi se na doširoka roztažené zebří kůži skvěl hranatý konferenční stolek s teakovou kostrou a hranami pobitými robustní tepanou mosazí. Kromě něj tu byly rozmístěny přídavné a servírovací stolky poseté fotografiemi ve stříbrných rámečcích a spoustou nejrůznějších drobných cenností, mezi nimiž byla jak zlatá pouzdra na cigarety, tak i nejméně tři stříbrné dýky kumia, jichž si Finn všimla okamžitě.

„Vidím, že se kocháte mými poklady,“ ozvalo se kdesi nad nimi. „Prosím, jen pokračujte.“ Finn vzhlédla a spatřila muže s podbradkem, který na ně shlížel z galerie. Vzápětí zmizel a ozvalo se tlumené zahučení. Za okamžik se ten muž znovu objevil na protější straně haly. Měl na sobě velice oficiálně působící oblek Saville Row, který vyšel z módy před dobrými třiceti lety. Jeho sytě černá kštice ve stylu Ronalda Reagana vypadala, že si na ni před chvílí vyklopil celou plechovku krému na boty. Zajímavé na něm byly veliké, světle modré a jakoby vybledlé oči. Kostnaté ruce měl poseté velkými jaterními skvrnami a při chůzi se ztěžka opíral o skládací hůl. Na pravou nohu mírně napadal a levé rameno měl o poznání výš než pravé. Navzdory černým vlasům vypadal, že musel už dávno překročit osmdesátku. Levou rukou svírající hůl jim pokynul k hnědým koženým pohovkám.

„Posaďte se,“ pronesl vlídně. Oba poslechli a stařec si vybral robustní dřevěnou židli s kolmým opěradlem natočenou proti pohovkám. Komorník a hlídač v jedné osobě přikráčel se starožitným stříbrným kávovým servisem. Položil ho na stolek a vytratil se. „Edward Winslow,“ řekl stařec. „Lidé si to často pletou s Paulem Reverem.“ Z kapsy saka vylovil bryerku s povrchem hrubým stejně jako jeho prsty a zapálil si ji starobylým zapalovačem pocházejícím z doby druhé světové války. Černý lak na zapalovači už byl léty rozpraskaný. Nacvičeným pohybem ho zaklapl a vyfoukl obláček kouře, z něhož bylo zřetelně cítit aroma jablka. Jednu záhadu máme vyřešenou, pomyslela si Finn.

„Winslow tu byl ale daleko dřív než Revere,“ ozval se Valentine. „A podle mého názoru byl lepší, zejména pokud jde o jeho menší díla. Revere byl stejný jako jeho politika – poněkud okázalý.“

„Vy se vyznáte ve stříbře?“

„A v politice,“ usmál se Valentine. „Zejména v té okázalé.“

„A kdo je vaše mladá a nesmírně půvabná průvodkyně?“

„Jmenuji se Finn Ryanová, plukovníku, a přišli jsme kvůli té kumii, kterou jste daroval Akademii řádu Šedých bratří.“

„Myslíte kvůli té, co skončila u chudáka Alexe Crawleyho v krku?“ Stařec se zasmál. „Docela rád bych si to vychutnal sám, ale pochybuji, že by mi to umožnila moje artritida, a to ani nemluvím o mrtvici, která mě postihla asi tak před rokem. Už se nepohybuji tak svižně jako kdysi.“

„Vy jste Crawleyho znal?“ zeptal se Valentine.

„Dost dobře na to, abych ho neměl rád. Byl to spíš takový účetnický typ. Pro umělecká díla, která mu byla svěřena, neměl vůbec cit.“

„Jak jste se poznali?“ otázala se Finn. „Přes muzeum nebo přes řád Šedých bratří?“ Stařec na ni vrhl upřený, téměř dravci pohled, při němž jí naskočila husí kůže.

„Ani jedno ani druhé. Ne, že bývám do toho něco bylo. Rozhlédněte se, slečno Ryanová… nepopletl jsem vám jméno? Já žiji pro umění. Hodně je nakupuji. Když člověk kupuje umělecké předměty v takovém rozsahu jako já, často se mu naskytne příležitost pořídit vyřazované exponáty na místech, jako je například Parker-Haleovo muzeum. Mají tam spoustu holandských mistrů a Holanďany já právě sbírám.“

„Kromě Renoira,“ poznamenal Valentine a pokývl k obrazu nad krbem.

„Ano, toho jsem koupil těsně před koncem války.“

„Tak?“ nadhodil Valentine. Gatty byl sběratel. Sice podle zařízení přijímacího salónu bez vkusu, ale pořád sběratel, a sběratelé se rádi chlubí.

„Ve Švýcarsku.“

„Za války? Ve Švýcarsku?“

„Nedivte se. Byl jsem vojenským přidělencem Allana Dullese v Bernu.“

„Opravdu?“

„Ano. Politika pláště a dýky, znáte to. Dodnes se o tom nedá příliš hovořit.“

„Dulles vedl zpravodajskou pobočku Úřadu strategických služeb. Jak s tím souvisí ten Renoir?“

Generála očividně překvapilo, že Valentine ví tolik co on sám. Povytáhl obočí, ale pak se usmál. „Před válkou, během ní i po ní byla v Evropě na prodej spousta uměleckých předmětů. Já jsem jen využil toho, co bychom mohli nazvat převisem nabídky Původ je naprosto legitimní.“

„Neřekl jsem, že není,“ odvětil mírně Valentine.

„Dodnes odtamtud sem tam něco koupím.“

„Od koho, prosím?“

„Od Hoffmanovy galerie,“ odpověděl Gatty. Finn sebou nepatrně škubla překvapením. Valentine jí jakoby mimoděk nenápadně položil dlaň na koleno a nechal ji tam ležet. Finn si nebyla jistá, co ji šokovalo víc, jestli dotek jeho ruky nebo to jméno. Hoffmanova galerie byla uvedena v počítači jako místo původu Michelangelovy kresby. Záhadu to sice nijak neřešilo, byl to ale další dílek skládanky. Dýka, řád Šedých bratří, Gattyho spojení s Crawleym a teď ta švýcarská galerie – všechno to do sebe začínalo zapadat. Souvislosti tu byly, skutečný smysl však zůstával i nadále utajen.

„Nezdá se vám poněkud zvláštní, že si vrah dal práci s vloupáním do nějaké školy v Connecticutu jen kvůli vražedné zbrani, kterou pak použil v New Yorku?“

„Pokud je mi známo, byla to shoda okolností. Na jednom místě došlo k loupeži, jinde se zase objevila dýka. Vrah ji tady mohl docela dobře koupit v nějaké zastavárně. Nic přece nenasvědčuje tomu, že to byla jedna a tatáž osoba.“

„Myslím, že kdybyste se takto hájil u soudu, ukázalo by se, že to tak bylo.“

„Ale já před soudem nestojím, viďte?“ opáčil Gatty. „A asi ani nebudu.“

„Ne, asi ne,“ odvětil Valentine. Zlehka poklepal prstem Finn na koleno. Vstal a Finn jej následovala. Stařec zůstal sedět. Bělovlasý bodyguard se objevil, jako by Gatty stiskl nějaký neviditelný knoflík.

„Berte, doprovoď je ven.“ Stařec se na ně chladně usmál a hlídač je dovedl k východu. Za okamžik už zase stáli na ulici.

„K čemu to bylo?“ zeptala se Finn, když kráčeli k autu, které měli zaparkované o blok dál. „Kromě toho Renoira jste se ho na nic nezeptal. A jak jste věděl, že je tu ta souvislost s kresbou?“

„Nevěděl jsem to,“ odvětil Valentine. „Zato jsem věděl, že už jsem toho Renoira viděl.“

„A kde?“

„Tam, kde jsem viděl Juana Grise, co visí v té škole – v Bulletinu Mezinárodního registru výtvarného umění. Ten Renoir zmizel společně s Pissarovou krajinomalbou v roce 1938. Byl přepravován z Amsterdamu do Švýcarska, ale údajně tam nikdy nedorazil. To máme dvě umělecká díla ukradená v jeden den.“ Na okamžik se odmlčel. „A dvě jsou až dost.“

22

Nejvyšší patro v sídle firmy Ex Libris překypovalo prostorem zrovna tak, jako byla nižší poschodí přecpaná. Když se vrátili z návštěvy u Gattyho, Valentine přivolal nákladní výtah a mlčky vyjeli nahoru. Tam se Finn ocitla v rozlehlém prostoru o ploše dobrých pěti set čtverečních metrů. Připadalo jí to tu jako v nějakém Felliniho filmu. Tři ohromné místnosti s vysokými stropy na sebe plynule navazovaly. První měla stěny z lisovaného plechu, který měl imitovat cihlovou zeď a byl natřený čínskou červení. Uprostřed stál stůl s deskou z černého mramoru. Odsud se vcházelo do široké haly dekorované neonovými skulpturami Johna Kulika na tmavě zelených stěnách. Podlaha zde byla z lesklých černých dlaždic pokrytých kulatými čínskými koberci. Třetí místnost, která nejspíš sloužila jako obývací pokoj, měla na podlaze opět čínské koberce a na protější stěně obrovské surrealistické plátno Sidneyho Goldmana s výjevem naháčů a jeptišek. Finn se posadila na jednu ze tří pohovek a užasle se rozhlížela. Valentine zmizel kdesi za rohem a po několika minutách se objevil s tácem, na němž byly naloženy dvě velikánské obložené housky a dvě lahve piva s vysokým hrdlem.

„Blatz?“

„Z Wisconsinu,“ usmál se Valentine. „Chodil jsem do školy v Madisonu a zvykl jsem si na ně.“

„Můj táta na UW učil,“ řekla Finn a lokla si piva. Ukousla si housky a zatímco žvýkala, upřeně se dívala na Valentina, který se usadil naproti.

„Jasně,“ přikývl Valentine. Napil se z láhve a sendvič na tácu před sebou nechal nepovšimnutý. „Tam jsem ho poznal.“

„Jak jste se seznámili?“

„Měl mě na antropologii.“

„Kdy to bylo?“

„Konec šedesátých a začátek sedmdesátých let.“

„To musel být ještě mladý.“

„To byl. Já taky. Ještě mladší,“ zasmál se.

Finn si ukousla další sousto ze sendviče a dala si další hlt piva. Rozhlížela se po nábytku a umělecké výzdobě místnosti, myslela na to, na jakém realitním pokladu New Yorku to vlastně sedí, ale hlavně myslela na Valentina. Připadala si strašně vyčerpaná. Už toho bylo moc.

„Pane Valentine, na tohle jste si nevydělal prodejem starých knížek.“

„Pro vás Michael, slečno Ryanová. A tohle mi připadalo jako pasivně agresivní výpad.“

„S nějakou amatérskou psychiatrií to na mě nezkoušejte. Vy toho máte víc než jen antikvariát a rešerše.“

„Ano.“

„Jste něco jako špion, ne?“

„Špion?“

„Vyzvědač.“

„Ne. Ne tak docela.“

„A co byl můj táta?“

„Profesor antropologie.“

„Když zemřel, převezli jeho tělo zpátky do Columbusu.“

„Ano?“

„Pochovávali ho bez otevření rakve. Tehdy jsem o tom nějak zvlášť nepřemýšlela. Jen jsem byla šílená z toho, že už neuvidím jeho tvář.“

Valentine mlčel.

„Jenže později – mnohem později – jsem začala přemýšlet o všech těch místech, kde pracoval. Vždycky to byly politicky nestabilní země, všechny byly nebezpečné a tak mě napadlo, proč člověka pochovávají v zavřené rakvi, když údajně zemřel na docela nevinný srdeční záchvat.“

Valentine pokrčil rameny. „Zemřel v džungli. Možná nějakou dobu trvalo, než se jeho ostatky podařilo přepravit do civilizace.“

„Nebo mu chyběly nehty, možná byl umučený a nebo v té rakvi třeba vůbec nebylo tělo mého otce.“

„Chcete tím naznačit, že si myslíte, že váš otec byl špion?“

„Já jsem jen obyčejná holka z Columbusu. Učitelé o mně říkali, že mám přímočaré myšlení. Uvažuji přímo, chápete? Prostě si spojuji fakta jako dílky domina a zjišťuji, kam se dostanu. V tomhle případě mi matka dala vaše číslo, vy rozhodně nejste žádný fádní knihkupec a byl jste žákem mého otce… pravděpodobně víc než žákem. Pletu se v něčem? Mého přítele zavraždí, mě napadnou, můj bývalý šéf skončí s dýkou v těle a vy nehnete ani brvou… Michaeli.“

„Jste stejná jako on.“

„Jako kdo?“

„Jako váš táta. Ten si taky odpočítával fakta na prstech jako teď vy.“ Usmál se. Finn sklopila zrak a teprve nyní si uvědomila, že do řeči zapojila i ruce. Začervenala se a vzpomněla si, jak jí vždycky otec u večeře něco vysvětloval. Znovu si vybavila jeho ruce s roztaženými prsty. Když mu došly, byla přednáška obyčejně u konce.

Finn zavřela oči. Náhle na ni dolehla nesmírná vyčerpanost. Ze všeho nejraději by si našla postel, padla do ní a zůstala v ní asi tak měsíc. Jak dlouho už tohle trvá? Čtyřiadvacet hodin? Šestatřicet? Tak nějak. Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Jako když člověk jede autem a sekundu nato se probere omotaný kolem telegrafního sloupu. Takhle to v životě nechodí. Nebo by alespoň nemělo. Dělala přece vždycky všechno správně! Nosila dobré známky, zuby si čistila ze strany na stranu i shora dolů, hrála fér, při kreslení nepřetahovala… Tohle se jí přece vůbec nemělo stát!

Otevřela oči.

„Už nestojím o žádné další kecy, Michaeli. Nehraju žádnou hru. Ani na Holmese a Watsona. Tady se bavíme o mém životě a možná i o mé smrti. O vraždě. Chci pravdu. A chci vědět, kdo sakra doopravdy jste.“

„Líbit se vám to asi nebude.“

„Zkuste to.“

„Víte něco o svém dědečkovi? Myslím z otcovy strany.“

„Jak to s tím souvisí?“

„Víc, než si myslíte.“

„Byl to nějaký obchodník. Otec o něm nikdy nemluvil. A byl pochopitelně Ir.“ Vzdychla si. „Vždyť je to stará historie.“

„Naše historie. Z historie jsme vzešli. Znáte přece to staré přísloví. ‚Ten, kdo zapomíná na historii..‘“

„…je odsouzen k tomu, aby si ji zopakoval.“

„Ten citát zná spousta lidí, ale víte, kdo to řekl?“

„Ne.“

„Španělský filozof George Santayana. Narodil se v polovině devatenáctého století a zemřel v roce 1951. Váš dědeček se s ním dokonce jednou setkal.“

„Vždycky chodíte takovouhle oklikou, než se k něčemu dostanete?“

„Váš dědeček se sice narodil v Irsku, ale nejmenoval se Ryan. Jmenoval se Flynn. Padraic Flynn, což odpovídá, protože Flynn v gaelštině je O’Flionn, což znamená rudovlasý.“

„To mě podržte,“ zasténala Finn. „Chcete mi naznačit, že doopravdy se jmenuju Finn Flynnová?“

„Příjmení si legálně změnil, když poněkud nakvap opustil Cork. Zapletl se v roce 1916 do Velikonočního povstání a musel zmizet z města. Odjel do Kanady a protože nesehnal práci, začal načerno pálit alkohol. Převážel ho na veslicích z Windsoru přes Detroit River a zbohatl na tom.“

„To je všechno sice nesmírně zajímavé, ale kam tím míříte?“

„Když se přestěhoval na americký břeh řeky, seznámil se s mým dědečkem Michelangelem Valentinim. Ten si také změnil jméno. Říkal si Mickey Valentine, ale všichni mu říkali Mickey Hearts. Ve své době byl slavný zrovna tak jako váš dědeček. Patrick Ryan se po prohibici odebral na odpočinek a přesídlil do Ohia. Mickey Hearts byl v sedmdesátých letech zastřelen při válce gangů v New Yorku. Pak to po něm převzal Gotti se svými feťáky.“

„No fajn, takže oba pocházíme ze zločineckých rodin… tedy pokud je to pravda, o čemž začínám silně pochybovat. A co tím chcete naznačit?“

„Jen to, že ani váš, ani můj dědeček nechtěli, aby zločinci vyrostli i z jejich dětí. Pro ně to byla nutnost pramenící z chudoby. Chtěli, aby se jejich dětem dostalo náležitého vzdělání podle vlastní volby. A oba taky své děti dostali na Yale. Můj otec za války pracoval pro vojenskou generální prokuraturu. Váš otec pracoval u OSS.“

„To jsem nevěděla,“ připustila Finn, „ale pořád jsem ještě nepochopila, jak to souvisí s Crawleyho vraždou nebo se smrtí mého přítele Petea.“

„Začínám si myslet, že to spolu souvisí víc než dost, alespoň okrajově.“

„Tak to dopovězte.“

„Můj otec začal po válce pracovat pro CIA a váš tatík učil antropologii. To tehdy v padesátých a na začátku šedesátých let znamenalo hodně cestovat, hlavně po jihovýchodní Asii a Střední Americe. Už ten jeho vzhled… kostěné brýle, plešatá hlava, rezatá bradka, dobrácký úsměv, tvídové sako s podšitými lokty… dokonce kouřil i dýmku. Nikdo si ho nevšímal. O horských vietnamských a kambodžských kmenech psával články dřív, než se většina lidí tahle místa naučila hledat na mapě. Také správně předpověděl revoluci na Kubě a na Fidela Castra jako na potencionální problém poukázal pár let předtím, než se dostal k moci.“

„Takže byl špion.“

„Ne. Oficiálně ne, ale můj otec ho najímal jako externího spolupracovníka. Byl jedním z nejlepších. A váš táta zase pro změnu najímal mě. Byl specialista na informace ohledně lidí. Já jsem byl zase přes historii a… další obory.“

„Jako třeba zločin?“

„Byl jsem s ním svázaný. Můj dědeček byl tehdy ještě živ. Otec s ním už před lety přerušil veškeré styky zrovna tak, jako se váš otec odcizil svému otci, ale já jsem byl vždycky zvědavý na své kořeny a ať se vám to líbí nebo ne, Mickey Hearts byla moje krev.“

„Rovná se vraždy a kradené umělecké předměty.“

„Kradená umělecká díla jsou hlavním zdrojem mých příjmů posledních dvacet let – vyhledávání, záchrana a ověřování pravosti. Pracuji pro soukromé osoby, pojišťovny, muzea, pro každého, kdo mě potřebuje.“

„Včetně zprostředkování prodeje zlodějům.“

„Občas se to udělat musí, jinak by to odneslo umění.“

„Ars gratia artis.“ Finn se zakabonila. „Umění pro umění. Za pěkný bakšiš.“ Znovu zavrtěla hlavou. „Jsme někde úplně jinde, než můj táta.“

„Ne tak daleko. Zrovna jako vaše máti.“

„Máti? Vždyť to je stará babča!“

„Možná by vás překvapila. Byla v tom zapletená zrovna tak jako váš otec.“

„V čem přesně?“

„Váš otec nebyl zabit proto, že by se pokoušel destabilizovat nějakou chatrnou diktaturu v nějaké banánové republice. Zabili ho, protože přišel na to, že jeden z těchhle diktátorů, jistý José Montt, hromadně vyvražďuje vesničany a drancuje archeologická naleziště po celé střední Guatemale. Vraždu provedl šéf jednoho z Monttových zabijáckých komand, kterým se říkalo Le Mano Blanco – Bílá ruka. Jmenoval se Julio Roberto Alpirez. Vydělávali na uloupených starožitnostech stamiliony dolarů ročně. Váš otec se jím připletl do cesty a udělal kolem toho rozruch, což bylo ještě horší.“

„Co se s tím Alpirezem stalo?“ zeptala se Finn přiškrceným hlasem. V obličeji byla ještě bledší než obvykle.

„Zemřel,“ řekl Valentine.

„Jak?“

„Zabil jsem ho,“ odvětil Valentine lhostejně. „Měl byt v Guatemala City, ve čtvrtém obvodě, hned za starým kostelem sv. Agustina na Avenida Quattro Sur.“ Valentine si usrkl z láhve na stole před sebou. Upřeně hleděl na Finn, ta však poznala, že se vůbec nedívá na ni. „Přišel jsem k němu a našel jsem ho samotného. Spal. Byl totálně našňupaný kokainem a nadrátovaný dvanáctiletou whisky. Svázal jsem mu ruce i nohy lepicí páskou a pak jsem ho probral zapálenou cigaretou. Pár minut jsem si s ním povídal a pak jsem mu kolem krku omotal tu nejslabší strunu z piana. Utahoval jsem ji tak dlouho, až jsem mu uřízl hlavu. Potom vylupování starožitností přestalo.

Váš otec byl můj učitel, rádce a přítel a v našem rodě se odedávna traduje víra v moc pomsty.“ Valentine dopil pivo a vstal. „Je pozdě. Jdu do postele. Vy byste se měla taky zkusit prospat. Váš pokoj je na konci haly.“ Letmo se na ni usmál, otočil se a vyšel z místnosti.

23

Rezidence newyorského kardinála arcibiskupa je krásný, sto let starý dům v čísle 452 na Madison Avenue hned za katedrálou sv. Patrika, s níž je sídlo propojeno podzemní chodbou. Přízemí budovy, kterému se běžně říká muzeum, je vybavené obvyklým starožitným nábytkem a slouží většinou pro potřeby fotografování, k pořádání společenských akcí a k nejrůznějším dobročinným večírkům na nejvyšší úrovni. V prvním poschodí se nacházejí kanceláře a soukromé pokoje arcibiskupova personálu, do něhož patří kuchařka, tři hospodyně, dva kněží, kteří vykonávají funkci arcibiskupových tajemníků, a monsignore, jenž působí jako kancléř arcidiecéze. Oba „tajemníci“ jsou trénovaní střelci, kteří za sebou mají kompletní výcvik v taktice a ovládání speciálních zbraní na akademii FBI v Quanticu. Když arcibiskupa doprovázejí mimo sídlo arcibiskupství nebo katedrálu, obvykle bývají ozbrojeni.

Arcibiskupův soukromý byt ve druhém poschodí rezidence tvoří ložnice, koupelna, nevelká kuchyně/obývací pokoj a pracovna. Obývací pokoj je spartánsky vybaven pohovkou, několika křesly, malým, ale dobře zásobeným barem a obrovským televizorem. Pracovna má několik velkých vitrážových oken a katedrální strop. Stojí v ní starý dlouhý stůl původem z refektáře, který arcibiskup využívá jako stůl psací. Ložnice je umístěna mezi pracovnou a obývacím pokojem a měří jen tři a půl krát čtyři metry. Stojí v ní obrovská postel a jediné okno je zakryté hnědobílými drapériemi, které barevně ladí s povlečením. Okenní sklo je neprůstřelné a laminované. V případě pumového útoku se nevysype. Nad hlavami postele visí poněkud nevkusná malba Krista přijíždějícího na oslu do Jeruzaléma a na protější zdi je umístěn zlatý krucifix ze 14. století. Ten byl kdysi součástí oltáře ve vratislavské katedrále. Na druhém konci místnosti je vysoká skříň z tvrdého dřeva, v níž jsou uloženy veškeré arcibiskupovy potřeby pro bohoslužby včetně pluviálů, ornátů, rochet, několika pláštěnek v šarlatové a černé barvě a plášťů lemovaných zlatou nití a hermelínem. Nechybí ani zlatý pektorální kříž posázený smaragdy, který si arcibiskup s oblibou bere na páteční večerní mše, což je jediná příležitost, kdy svátost uděluje on osobně.

Muž vystupující střídavě jako římský kněz otec Ricardo Gentile, italský agent Peter Ruffino ze Speciálního týmu pro záchranu uměleckých děl nebo Laurence Gaynor MacLean z Úřadu pro bezpečnost vlasti potichu kráčel místnostmi arcibiskupského apartmá ve druhém poschodí. Jeho kroky tlumily černé padělané sportovní boty Nike. Dokud katedrálu v jedenáct večer nezavřeli, schovával se v nevelkém skladišti za sakristií a pak se vydal udaným směrem do sklepní krypty a odtud podzemní chodbou do rezidence.

Na to, že město a vlastně celá země byly docela nedávno tak brutálně napadeny, byla lehkost, s jakou pronikl do soukromého bytu Jeho Eminence kardinála Davida Bannermana, skutečně alarmující. Američané jsou v těchto věcech stále ještě amatéři. Pořád jsou překvapivě důvěřiví a odmítají pochopit, že by je mohli z hloubi duše nenávidět lidé, kteří jsou vážně rozhodnuti působit jim škody jen proto, že jsou to Američané. Vatikán vysílá vrahy, aby konali dílo ďáblovo ve jménu božím, už skoro celé tisíciletí nebo ještě déle, a jinde se tak dělo i dříve.

Ve Švýcarsku bylo jen do dvanáctého století spácháno víc politických útoků, než se kdy událo ve Spojených státech. Méně už jich bylo jen u jejich nejbližšího souseda – v Kanadě. A v jisté době dokonce i tato nezajímavá a pustá země plná sněhu a ledu trpěla „teroristickými útoky“ více. Otec Gentile si byl vědom, že příčinou je to, že se lidé odmítají poučit z historie. To opravdu není silnou stránkou Američanů. S oblibou podléhají přesvědčení, že se kolem nich všechny ostatní země točí jako planety kolem Slunce. Ještě pár takových bohatých a vyšinutých fanatiků, jako je Usáma bin Ládin, a letadla rozmetaná na kusy po městech je poučí, jak to chodí.

Když došel k otevřeným dveřím do ložnice, zastavil se, aby na zúžený závit na ústí hlavně nevzhledné malé pistole Beretta Cougar, kterou držel v ruce, našrouboval tlumič. Teprve pak do pokoje nahlédl. Bannerman spal. Bylo slyšet slabé chrápání. Husté šedivé vlasy jasně kontrastovaly s jediným obyčejným polštářem. Spal na zádech přesně uprostřed veliké postele s rukama složenýma na prsou na pokrývce přitažené až pod bradu jako nebožtík. Gentile zahlédl límec hedvábného pyžama. Nejspíš bylo od Gammarelliho, co sídlí hned za Pantheonem. Přešel pokoj a posadil se na okraj postele. Studeným koncem tlumiče kardinálu arcibiskupovi zlehka poklepal na kořen aristokratického irského nosu.

„Vzbuďte se,“ řekl tiše.

Bannermanovo chrápání ustalo. Spáč cosi zamumlal. Otec Gentile ho do nosu udeřil o něco silněji. Kardinál prudce otevřel oči. Zornice se mu rozšířily a na čele mu naskočily vrásky bolesti a úleku.

„Co se děje?“

„Vzbuďte se,“ zopakoval Gentile. „Musíme si promluvit. Mluvte potichu. Věřte mi, nelíbilo by se vám, kdyby nás někdo vyrušil.“

Bannerman směšně zašilhal, jak se pokoušel zaostřit zrak na ústí tlumiče, které teď měl pouhých deset centimetrů od nosu. Výstřel z tak těsné blízkosti by mu rozmetal mozek po celém Ježíšovi i jeho oslu.

„Kdo jste?“ zeptal se Bannerman. Bylo mu sice už hodně přes sedmdesát, ale hlas měl stále pevný a silný.

„Vincit qui si vincit,u odvětil kněz s pistolí. Vítězem je ten, kdo zvítězí sám nad sebou.

Jakmile Bannerman ten citát uslyšel, vyvalil oči. Tahle slova znal každý muž v jeho postavení a každý se jich obával právě tak jako on. V těchto několika slovech a odpovědi na ně se skrýval zárodek skandálu nepředstavitelných rozměrů. Bannermanovi bylo okamžitě jasné, kdo je ten muž, co všechno mu jeho pravomoc umožňuje a kdo mu ji udělil. Zrovna tak věděl, že z něj bude mrtvola, jestliže během několika sekund nezareaguje správnými slovy. Nečekal, že je bude muset někdy pronést.

„Verbum pat sapient,“ zašeptal. Moudrému stačí slovo.

„Jste moudrý člověk, Eminence?“ otázal se otec Gentile.

„Já vím, kvůli čemu tu jste. E-mail z ASV si umím přečíst zrovna tak jako každý jiný.“

„A kvůli čemu tu jsem, Eminence, ponecháme-li stranou Archivo Secreto Vaticano?“

„Jste tu kvůli vraždě Alexandera Crawleyho. Abyste vyšetřil jeho smrt.“ Kardinál si udělal na polštáři trochu větší pohodlí a v chabém světle pronikajícím do ložnice oknem se na Gentileho upřeně zahleděl.

„To je jen část, Eminence. Byl jsem pověřen úkolem daleko rozsáhlejším. Crawley byl pouhou špičkou ledovce. Teď se bude zabíjet daleko víc, jak velice dobře víte. A čím více zabíjení, tím větší nebezpečí pro církev a její postavení. To se nesmí stát.“

„Co já mám s tím vším společného?“ zeptal se Bannerman. „To není moje práce, všechno se to stalo před víc než půlstoletím. Všechno je to Spellmanovo dílo. Jeho a těch jeho zatracených ministrantů! On byl Pacelliho přítel, ne já!“

„Je mi líto, ale jste dědicem arcibiskupa Spellmana. Přešlo to na vás spolu s tou překrásnou pláštěnkou, kterou schováváte támhle ve skříni. Patří to k vaší kongregaci zrovna tak jako newyorští věřící.“

Bannerman se na posteli napřímil. Plně si uvědomoval, že hlaveň pistole neustále kopíruje jeho pohyby. Pořád ji měl namířenou zhruba mezi oči. Zahleděl se na muže, který vedle něj seděl, pozorněji. Ten štíhlý chlapík sotva středních let s naprosto fádním obličejem si dovolil znesvětit posvátné kněžské roucho. Bannermana napadlo. Jestli je to doopravdy kněz nebo jestli si strážci ASV své operativce jednoduše vybírají, kde se dá. Ne, že by na tom záleželo. Momentálně bylo důležité jen to, že je ten muž tady, teď, v jeho ložnici a s pistolí.

„Co chcete?“

„Co možná nejvíc informací o tom chlapci.“

„Těch je velice málo. Všechny záznamy, které se toho dítěte týkaly, byly zničeny po jeho příjezdu do země. To byla součást dohody o jeho předání.“

„Ta dohoda byla uzavřena se zločinci a pod nátlakem. Víte stejně dobře jako já, že takové dohody nemají žádnou váhu. Podle mne byly záznamy tajně uchovány a vy jste o něm byli po léta informováni.“

„Je to všechno příliš nebezpečné.“

„Samozřejmě, že je to nebezpečné. Kdyby to byla procházka růžovou zahradou, jak vy Američané říkáte, nebyl bych tady.“

„Pokud by byla existence toho dítěte odhalena, následky by byly strašlivé. Církev si toho za poslední léta mnoho vytrpěla. Bylo to těžké.“

„Pochopitelně. Kdyby všechny ty plačící oběti držely jazyk za zuby, nic z toho by se nestalo, že?“ Kněz se zbraní v ruce zavrtěl hlavou. „Každý televizní kazatel od evangelistů by vám odrecitoval knihu Kazatel, kapitolu jedenáct, verš první:,Pouštěj chléb svůj po vodě, nebo po mnohých dnech najdeš jej.1 Jenže málokdo už vám řekne, že to funguje jak v dobrém, tak ve zlém. A o to tu jde. Potřebuji záznamy o chlapci. Kromě toho budu potřebovat všechny informace o nadaci Grange Foundation, které mi můžete poskytnout.“

„To spolu nemá co dělat!“

„Crawleyho vražda svědčí o něčem jiném.“ Jediné, co mu bylo jeho zaměstnavateli řečeno, bylo, že organizace toho jména by si zasloužila bližší prověření. Kardinálova prudká reakce byla dostatečně výmluvná.

„Hrajete si s informacemi, které nic dobrého nepřinesou. To je šílenství. Stačí jediný chybný krok a média mě ukamenují.“

„V tom případ byste se možná měl při další mši pomodlit, abych v zájmu nás všech žádné chybné kroky nedělal. A teď mi povězte, kde najdu záznamy o tom chlapci.“

Kardinál pohlédl nejprve na zbraň a potom do tváře muže, který ji držel v ruce. Lhát nebylo řešení. „Jsou uloženy v archivech společenství sv. Egidia v kostele sv. Josefa v Greenwich Village.“

Gentile přikývl. Společenství sv. Egidia byla velká laická komunita, která se hodně věnovala sirotkům a dětem bez domova. „Pod jakým jménem?“

„Frederico Botte.“

„Jak ty záznamy získám?“

„Pokud o ně požádám oficiálně, vzbudí můj zájem podezření. Kromě toho je to složka velice stará. Určitě ji nebudou mít v elektronické formě.“

„S tím už si poradím. A Grange Foundation?“

„Zjistím, co se dá.“

„Žádní prostředníci, žádní tajemníci. Jednám jedině s vámi.“

„V pořádku. Jak se s vámi spojím?“

„Já se spojím s vámi.“ Muž sáhl do další kapsy tmavého saka a vytáhl titěrný satelitní pager. Položil ho kardinálovi na hruď v šarlatovém pyžamu. „Noste ho pořád u sebe. Až to začne vibrovat, zavoláte na číslo, které se objeví na displeji. Číslo se bude měnit. Volejte z tohoto telefonu.“ Hodil vedle pageru další přístroj – mimořádně malý mobilní telefon.

„A ještě něco,“ řekl Gentile, když už stál.

„Ano?“

„Nesnažte se mě dávat sledovat. Nepokoušejte se mě vystopovat přes techniku. Za žádných okolností nevolejte policii. Musíte si především uvědomit, že já nejsem váš nepřítel. Rovněž byste měl vědět, že nebudu váhat obětovat vás v zájmu dobré věci. Nebuďte pošetilý, Eminence. Prosím vás o to.“

Po těch slovech Gentile vyklouzl z ložnice a zanechal nervozitou roztřeseného newyorského arcibiskupa v jeho posteli. Venku nad špičatými novogotickými věžemi katedrály vycházel měsíc.

24

Přistoupila ztemnělým pokojem k jeho posteli a všimla si, že je ještě vzhůru. Ležel s rukama sepjatýma za hlavou a upřeně civěl do stropu. Možná v duchu znovu prožíval dávnou minulost plnou násilí. Když se zastavila nad postelí, obrátil se jeho zrak k ní. Měsíc měla v zádech. Upřeně jej sledovala, zatímco si rozepínala košili.

„Víte přece, že tohle nemusíte.“

„Vím.“ Stáhla si košili, sáhla si za záda, rozepnula si podprsenku a shodila ji na podlahu. Pak si jeden po druhém rozepnula knoflíky jeansů. Věděla, že ji pozoruje, a snažila se neuvažovat o tom, co si myslí. Nejraději by nemyslela vůbec na nic, jen na tento okamžik. Neřekl už nic.

Shodila jeansy a s nimi i obyčejné bílé bavlněné kalhotky. Zůstala před ním stát úplně nahá. Světlo za jejími zády jí ozařovalo rozcuchané vlasy jako zářící zježenou svatozář a zvýrazňovalo křivku jejích boků i dlouhé pevné svaly jejích stehen měkkou mléčnou září. Čekala takhle dlouho, aby si ji mohl prohlédnout. Chtěla, aby ji viděl úplně celou takovou, jaká je odhalená v měsíčním světle. Pak k němu vklouzla do postele, zajela pod pokrývku a vzpomněla si na dotek jeho ruky na svém stehně v generálově domě. Už tehdy věděla, že se to stane. Ten dotek byl jako pěst v železné rukavici a současně byl něžný jako dotek milencův.

Už podruhé ji napadlo, jak mohou abstraktní okamžiky a zvraty osudu obrátit celý život naruby v kratičké době mezi dvěma východy slunce. Na zlomek sekundy si vzpomněla i na Petra a jeho poslední strašlivý výkřik. Paradoxní bylo, že si náhle vybavila matčin noční stolek doma v Columbusu na Doderidge Street a svatební fotografii ve stříbrném rámečku.

Viděla znovu matku a otce, jak tam spolu stojí s vážnými tvářemi. Otec měl na sobě tvídový oblek a na nose brýle se želvovi– novou obroučkou a tyčil se nad matkou oblečenou do nádherných svatebních šatů. Byla o tolik mladší… S rozzářenýma očima držela v ruce bílou kytici. Na staré zažloutlé černobílé fotografii byly v pozadí vidět vysoké stromy a růžové zahrady Whetstone Parku. Na okamžik si připadala nesmírně mladá. Přitiskla se k horké suché kůži Valentinova boku a pak už bylo na všechno jednou provždy pozdě. Natáhl se a položil jí dlaň na ploché pevné břicho. Otočila se k němu a on do ní vstoupil tak dokonale, jako by tam od věků patřil.

Začal se pohybovat a ona se pohybovala s ním. Nezáleželo už na ničem jiném, ačkoliv neměla ani potuchy, jestli to dělá kvůli němu a jeho trápení, kvůli svému otci nebo kvůli sobě. Nic už nebylo důležité, jen to, co bylo právě teď, a to jim oběma úplně stačilo.

25

Poručík James Cornwall z jednotky pro památky výtvarné umění a historické materiály přiřazený k oddělení pro záchranu uměleckých předmětů OSS na západě Německa seděl se svým seržantem na skále a oba se snažili přijít na to, jak se dostat do statku skrytého za clonou stromů. Zatím se mu moc nedařilo. Jeho skupině docházely zásoby, všude kolem se potloukaly desítky ustupujících německých oddílů a podle seržanta budou živými terči, jestli se osádka jen jednoho jediného německého tanku rozhodne vydat se jejich směrem. Zapálil si Lucky Strike, posunul si brýle v kovových obroučkách na čelo a zauvažoval nad tím, jak je možné, že člověk, který absolvoval dva roky studia na pařížské Sorbonně a na Yale promoval s červeným diplomem, se může ocitnou na skále kdesi v Bavorsku vedle chlapa, který smrdí potem a cigaretami a nosí na zádech pušku. On je přece asistentem kurátora oddělení grafiky a kreseb muzea Parker-Hale. Teď zrovna by si měl dávat snídani v hotelu Brevoort a cpát se společně s Rorimerem a Henrym Taylorem z Metropolitního muzea, a ne riskovat ustřelenou hlavu někde v Bavorsku.

„Co si o tom myslíte, seržante?“

„Nedostávám žold za myšlení, pane.“

„Nedělejte fóry.“

„Ano, pane.“ Seržant se odmlčel a zapálil si cigaretu ze zmuchlaného balíčku, který vylovil z těžkého bagančete. Pak se zahleděl přes cáry ranní mlhy,– která se válela po úbočí svahu a pronikala mezi stromy. „Nemyslím si, že kromě toho snajpra bychom měli co dělat s příslušníky bojové jednotky, pane. Tohle je něco jiného.“

„Co jako?“

„Nějaká speciální akce. Šest náklaďáků. Opely, ne Mercedesy. To znamená, že jezdí na benzín, ne na naftu, a že jezdí rychle. Šest takovýchhle auťáků by nevyplýtvali na převážení bojových jednotek a hlavně by kvůli nim nevyplácali další benzín na osvětlení, jako to dělali celou noc. Možná, že tady nějaká velká zvířata berou roha, ale v takovém případě bych čekal, že pojedou ve štábních vozidlech. Ten důstojník, kterého jsem viděl, na sobě měl ge– nerálskou uniformu. Na takovou šarži je ale moc mladý. Podle mě je mu tak pětatřicet. Musí to být kamufláž.“

„A váš závěr?“

„Jak jsem říkal – něco tajného. Nejspíš zdrhají. A něco si odvážejí. Možná kořist, možná papíry, prostě něco, co má cenu.“ Odmlčel se a odkašlal si. „A pak je tu ta baba.“

„Aha, ta žena, co jste se o ní zmiňoval.“

„Ano, pane.“

„Nebyl to jen nějaký přelud? Přání otcem myšlenky?“ zeptal se Cornwall s chabým úsměvem.

„Ne, pane. Ta byla docela opravdová.“

„Předtím jste uvedl, že by mohla mít nějaký vztah k tomu statku. Co tahle hypotéza?“

„Hypo… nic takovýho neznám, ale jedno vím jistě – byla opravdová a kdyby to byla dcerka tady ze statku nebo tak něco, určitě by jí nedovolili takhle volně courat v noci venku.“

„Myslíte, že by to mohlo být důležité? Myslím z taktického hlediska.“

„Taktika není můj obor zrovna jako ty vaše hypo nebo co. Viděl jsem babu a myslel jsem, že byste to měl vědět, to je celý.“

„V pořádku,“ řekl Cornwall. „Tak teď to vím.“

„Tak co chcete dělat?“ zeptal se seržant. „Ten snajpr nás viděl přicházet. Hnou se dřív, než něco uděláme. Možná se pokusí prorazit.“

„Co byste udělal vy?“

Seržant se usmál. Věděl, že Cornwallovi nejde jen o radu. Ten žádá o nějaký plán, protože nemá ani páru, co dělat.

„Přijde na to, jestli chcete nechat ty auťáky rozstřílet na sračky nebo ne.“

„Dal bych přednost tomu, kdyby zůstaly vcelku.“

„Tak na ně uhodíme jako první, než stačí něco udělat. Přitlačte je k zemi padesátkou, toho zasranýho snajpra ať Terhune vykouří z toho jeho svinskýho pelechu ve věži s M9 a nesral bych se s nima.“.

„Ve dne nebo v noci?“

Seržant se musel hodně držet, aby se Cornwalla nezeptal, jestli mu už nepřeskočilo úplně. „V noci.“

„V pořádku,“ řekl znovu Cornwall. „Nechte mě to promyslet.“

Jenom aby ti to myšlení netrvalo zase moc dlouho, hošíku, pomyslel si seržant, ale držel jazyk za zuby. Místo toho myslel na generála a tu holku.

Natáhl ruku a přejel dlouhým kostnatým ukazovákem přes zašlou fotografii nalepenou pečlivě do Velké Knihy hned vedle důkladné kresby statku. Na snímku byl stabsführer Gerhard Utikal z jednotky Einsatzstab Rosenberg, který byl naposledy spatřen na počátku jara roku 1945 poblíž Fussenu a zámku Neuschwanstein v Bavorských Alpách. Na snímku mu bylo něco přes třicet. Na sobě měl – neprávem, jak se ukázalo – uniformu kapitána wehrmachtu, mžoural ve tříčtvrtečním profilu do slunečního světla a za ním byly vidět stromy a velké okrasné jezírko. Snímek byl pravděpodobně pořízen ve Versailles nebo v parku Tuileries v Paříži někdy v letech 1941-1943, kdy tam sloužil.

Nahý šedovlasý muž se zasněně usmál. Vzpomínal. Ten byl první.

Jak už je to dávno… Podle všech záznamů zmizel Utíkal jako pára nad hrncem, ale on ho.po nějaké době našel. Žil v Uruguayi, kde měl apartmá na Playa Ramirez v Montevideu a věnoval se obrovskému ranči v Argentině na opačné straně La Platy. Do té doby už byl dopaden Eichmann a „řezník z Rigy“ Herbert Cukurs byl zlikvidován izraelským trestným komandem poté, co se chvástal, že je „nepřemožitelný“. Utikal nepřemožitelný také nebyl, ale byl chytřejší. Neschovával si ve skříni soupravu nažehlených nacistických uniforem jako ten Lotyš. Usoudil, že pod svícnem bývá tma, a přijal totožnost jednoho z internovaných námořníků z potopené bitevní lodi Graf Spee. Vycházelo mu to hezkých pětadvacet let, ale stejně to nestačilo.

Nahý muž přitiskl špičku ukazováku na tvář na fotografii. Byl první z mnoha a další ještě přijdou. Utikal vřískal jako pominutý, když mu do levého oka pomalu zajížděl první hřebík s hlavičkou jako desetipence. Pak mu druhý hřebík dlouhý osm centimetrů skončil i v pravém oku a Utikal za strašlivého zmítání na židli zemřel. Nahý muž zavřel Velkou Knihu.

„Mirabile Dietu,“ zašeptal měkce. Jak podivuhodné. „Kyrie eleison. „„„Bože, smiluj se nad námi.

26

Valentinova kuchyně v nejhořejším poschodí Ex Libris vypadala jako óda na padesátá léta, která Finn nezažila. Podlaha byla pokrytá modrobíle kostkovaným linoleem, příborníky byly žluté s chromovými madly a bílými vnitřky a dvě malá okna ve venkovském stylu, která skýtala výhled na střešní zahradu osázenou popínavými rajčaty, byla lemována závěsy z modrého kartounu.

Stejné období připomínalo i technické vybavení – žlutý sporák Gaffers & Sattler ze 40. let se čtyřmi plynovými hořáky, s termostatem, časovým spínačem, světelnou kontrolkou a s pátým hořákem uprostřed, který měl odklopnou plotýnkou, a tyrkysově zelená chladnička Kelvinator z roku 1956. Na žlutě tečkovaném umakarto– vém pultu stál opékač vaflí Rival, chromovaný opékač na topinky ve tvaru kulky a obrovská chromovaná skříňka na chleba, která ve skutečnosti sloužila jako úkryt velice moderní mikrovlnné trouby.

Uprostřed místnosti trůnil jídelní kout z vinylu a chrómu vyvedený ve žluté barvě a v jednom rohu pod oknem byl nebesky modrý snídaňový koutek rovněž z vinylu. Finn v kalhotkách a Valentinově sněhobílé bavlněné košili Sea Island si hověla právě tady a upíjela kávu z velkého stříbrného kávovaru GE. Valentine, který byl nahý až na idiotskou zástěru na barbecue s nápisem „maličká pochvala a vaření je radost“, míchal u sporáku vajíčka. Finn se natáhla ke stolku a začala si hrát s keramickou slánkou a pepřenkou v podobě chlapce a dívky v zelených sukních, kteří tančili hula hula a hráli na ukulele. Podle hodin ve tvaru kočky, jež vrtěla ocasem a koulela očima, bylo teprve těsně po osmé. V padesátých letech bylo evidentně všechno v pastelových odstínech a „miloučké“. Pochopitelně tu nikde nebyla myčka na nádobí nebo si jí alespoň Finn na první pohled nevšimla.

Všechno to vypadalo jako směšný fetišismus, Finn však věděla, že je to dokonale propracované a věrné do takových detailů, jako byly umělohmotné laminované podložky pod talířky s obrázkem dojičky a ostře žluté hrnky na kávu s kovbojem a nápisem „Dobré ránko, mamko!“. Uvědomila si, že myslí na jejich společně strávenou noc. Protáhla se na židličce a od zátylku až po podbřišek jí tělem projelo slastné zachvění. Už nepochybovala o tom, že Valentine je perfekcionista ve všem, co dělá.

„Vždycky si svoje ženské takhle hýčkáš?“ zašklebila se.

S úsměvem se k ní otočil a když se na ni podíval, výraz jeho obličeje mu ubral deset těžkých let.

„Tolik jich zase na to hýčkání nebylo,“ odvětil. Finn už málem něco řekla, ale na poslední chvíli to spolkla. Velice zřetelně si uvědomovala, že Valentine je přesně ten typ, po jakém šílela na střední kole. Takoví kluci neměli ani ponětí, že jsou přitažliví, což jejich přitažlivost ještě umocňovalo. Na druhé straně se ovšem projevil jako zkušený a pozorný milenec, který se vyzná. Může někdo o ženách vědět tolik, aniž by jich měl spoustu? Nakonec si na to prostě zakázala myslet. Milovali se celé hodiny, bylo to báječné a to bylo to jediné, co potřebovala. Víc ani vědět nechtěla a už vůbec nestála o to zjišťovat důvody, proč to udělala ona a proč on. Možná už chodila moc dlouho do školy – tohle je opravdový svět. Ani na to teď nechtěla zbytečně moc myslet.Valentine vyndal dva talíře z vyhřáté trouby, na každý naložil kopec míchaných vajec a vrátil se k troubě pro topinky a slaninu. Oba talíře popadl do pravé ruky a z pultu sebral kečup. Všechno to bravurně přenesl přes kuchyň, položil to na stolek snídaňového koutku a uvelebil se na modré vinylové židličce a posunul talíře na podložky. Dali se do jídla a mezi jednotlivými sousty si nenucené povídali, aniž by pociťovali jakékoliv rozpaky ze změny situace. Finn to připadalo, jako by byli milenci odjakživa, což ji tak trochu děsilo.

„Co tady to retro?“ zeptala se.

„Je to ten nejjednodušší způsob, jak zařizovat interiér,“ prohlásil. „Vybereš si období a pak hledáš věci, které z něj pocházejí. Je to docela zábava. Prostě něco hledáš, ale nebereš to zase tak vážně. Když seženu první vydání kuchařky ‚Vaříme snadno a rychle‘ ze čtyřiapadesátého, mám z toho zrovna takovou radost, jako když najdu Vermeera ukradeného z irského venkovského sídla.“

„O tom jsem slyšela, když jsme probírali holandské mistry,“ řekla Finn a poněkud se jí rozšířily panenky. „Dáma píšící dopis se služkou. Dokonce o tom vyšla kniha. Tos byl ty?“

„To bylo podruhé, co byl ten obraz ukraden. Souviselo to s drogami. Tehdy jsem to pomáhal rozplést.“ Zavrtěl hlavou a usrkl kávy z kovbojského hrnku. „Kdysi se o krádežích uměleckých děl točily filmy s Davidem Nivenem nebo Garym Grantem. Dneska to vypadá trochu jinak. Jednou vtom jsou drogy, podruhé zase zbraně.“

„To nechápu,“ prohlásila Finn. „Ani jedno s tím přece nesouvisí.“

„Ale to víš, že souvisí,“ odvětil Valentine.

„To mi vysvětli.“

„Většina trestné činnosti znamená hromadění velkého množství hotovosti. Hotové peníze se těžko ukládají i těžko utrácejí. Krádeže uměleckých děl řeší obojí.“

„Jak to?“

„Umělecké předměty jsou něco jako měna. Většina uměleckých děl, tedy těch cenných, má jasně stanovenou hodnotu. Obraz nebo kresba se dá prodat za určitou částku. Velcí drogoví dealeři a obchodníci se zbraněmi, zvlášť ti, co se pohybují na teroristickém trhu, neprodávají za peníze, ale za umělecká díla. Ta se dají snadno převážet, snadno se dostávají přes hranice a obvykle jsou tak či onak pojištěná. Mohl bych ti jmenovat půl tuctu evropských galerií, které vědomě obchodují s kradenými díly, a dvakrát tolik jich znám jen tady v New Yorku. Je to hodně velký byznys.“

Finn se na židličce naproti Valentinovi zavrtěla a skrčila si nohu pod sebe. Zamyslela se. „O tohle jde i v našem případě?“

„Jistě to nevím. Jestli v tom jsou drogy, pak je to hodně propracované. Rozhodně daleko lépe, než všechno, s čím jsem se až dosud setkal. Řekl bych, že to není ten případ. V tom bude něco jiného a běží to už nějakou dobu.“

„Proč si to myslíš?“

„Crawley měl v branži hodně vysoké postavení. Říkalas, že na potvrzení o původu toho Michelangela byly jeho iniciály?“

„Ne, ty byly na dokladu o zařazení do inventáře.“

„A co potvrzení o příjmu z Hoffmanovy galerie? Na koho bylo vystaveno? Na Crawleyho nebo na někoho jiného?“

„Všechno je to v počítači. Jeden ze zakladatelů muzea to koupil od Hoffmanovy galerie tuším v devětatřicátém. V tom ještě Crawley prsty mít nemohl.“

„Ale zařazoval to?“

„Ano. Před pár lety jako Urbina.“

„Moc náhod a málo odpovědí,“ zamumlal Valentine. Dojedl poslední sousto míchaných vajec a vzal si kousek slaniny. Finn oběma dolila kávu. V příjemně starobylé kuchyni se rozhostilo ticho. Kdesi na Broadwayi nebo ještě blíž se rozezněl hluk ranního provozu. V uličce za Lispenard Street vrčela a rachotila popelářská auta.

„Fajn, zkusíme si dát dohromady to, co víme,“ řekl Valentine. „Všechno začíná v okamžiku, kdy ty docela náhodou narazíš na Michelangelovu kresbu a Alex Crawley tě při tom chytí.“

„Ty to říkáš tak, jako bych něco ukradla.“

„A v tom to právě je,“ prohlásil Valentine. „Neudělala jsi nic špatného, tak proč to Crawleyho tak rozdráždilo? Stačilo mu jen říci, že ses zmýlila. Když jsi ale trvala na tom, že je to Michelangelo, vyrazil tě.“

„Co tím chceš říct?“

„Buďto nechtěl, aby někdo věděl, že galerie tu kresbu má, nebo je to padělek. Pravděpodobnější je ale ta první možnost. Na kamufláži už se totiž zapracovalo dřív, když byla ta kresba v inventáři uvedena pod jménem jiného autora. Teď je ovšem otázkou, proč to.“ Zabubnoval prsty po umakartové desce stolku. „Moc rád bych si prohlédl originální dokumentaci. Někde být musí a bude se podle ní snáz hledat než podle počítače. Ta se tak snadno nezfalšuje.“

„Nejspíš by ses k ní dostal přes firmu Archivační služby. Na parkovišti za muzeem jsem viděla jejich náklaďáky.“

„Fajn, tím se leccos usnadní,“ přikývl. Na okamžik se zamyslel, sáhl po skrojku topinky a pomazal si ho špetkou rebarborového džemu. Dokonce i při tak prostém úkonu se mu na pažích a ramenou rozvlnily svaly a Finn si opět vzpomněla, jaké to bylo, ležet mu v noci v náručí. Byl překvapivě silný a měl pevné, tuhé tělo, jaké by si nevypracoval, ani kdyby chodil do posilovny třikrát týdně. Tyhle břišní svaly jí ke knihovníkovi rozhodně neseděly. Sice jsou milenci, ale všechno jí stále ještě neřekl.

„Dal bych všechny prachy, kdybych věděl, na co teď myslíš,“ zašklebil se tím poněkud divokým, jakoby dravčím úsměvem, při němž mu zasvítil dokonalý chrup. Upřel na ni pohled inteligentních očí.

„Na to zapomeň,“ zasmála se. „Tak co uděláme teď?“ zeptala se. „Utečeme na pustý ostrov a počkáme, až to utichne?“

„O jednom vhodném místě bych věděl,“ usmál se, „ale zatím by to asi nešlo.“

„Tak jak dál? Crawleyho vraždu vyšetřují policajti stejně jako Petrovu. Zjistili jsme jakousi spojitost mezi Gattym, Crawleym a školou, kde je spojovacím článkem ten ztracený nůž a Juan Gris. A ten podivín, ten Wharton, co tam dělá ředitele, je do toho nejspíš zapletený taky. Víme, že Gatty má prsty v krádežích uměleckých děl přinejmenším jako jejich kupec, protože má toho Renoira. Ale nijak to do sebe nezapadá.“

„Určitě zapadá, jen zatím nevíme jak.“

„A jak to zjistíme?“

„Potřeboval bych si promluvit s jedním známým obchodníkem. Pak si možná zajdu do Parker-Haleova muzea a trochu se tam poptám.“

„Pod jakou záminkou?“

„Řeknu, že jsem tvůj kmotr a že jsi zmizela. Tvůj přítel byl zavražděn, takže je logické, že mám strach.“

„Nevím, jestli by se mi líbilo, kdyby ses vydával za mého kmotra. Připadala bych si jako čerstvě vyklopená z kolíbky,“ zašklebila se.

„Tak si vzpomeň na Marlona Branda,“ opětoval úšklebek. Natáhl pod stolkem nohu a přejel jí palcem po lýtku. Zachvěla se. Valentine na ni vrhl zvláštní pohled.

„Co bylo tohle?“

„Můj nejlepší žádostivý pohled à la Christopher Walken.“

„Zvládneš ho nějak zdůvodnit?“

„To by se muselo vyzkoušet.“

„A co mám dělat… potom?“

„Sednout za počítač a zjistit, jak spolu všechny ty dílky souvisejí.“

„Fajn.“

„Dojedlas?“ zeptal se a mrkl na její talíř.

„Jo.“ Vyskočila ze židličky a začala si rozepínat košili. „Pánové, braňte si zástěry.“

27

Aniž by ho někdo požádal nebo mu vydal rozkaz, nechal seržant asi hodinu po rozbřesku všechny na svých místech a vyrazil do terénu. Tentokrát si s sebou vzal jen Reida. Ten chlap byl poloviční Irokéz nebo tak něco; vypadal jako Sedící býk. Byl to takový kliďas, že by mohl dělat figurínu před krámem s doutníky, a hlavně dokázal na dvě stě metrů se svou Ml sundat skoro cokoliv.

„Kam vyrážíme, seržo?“ zeptal se Reid.

„Tam co včera. Třeba se tam bude někdo motat. Mohli by mít nástup nebo co já vím.“

„Jasně, seržo.“ To bylo všechno. Reid shodil z ramene pušku Ml a vykročil za ním do lesa.

Tentokrát si seržant bedlivě všímal lesní půdy. Objevil tři poměrně dobře prošlapané stezky. Jedna vedla rovně, další dvě směřovaly napravo a nalevo. Všechny se sbíhaly zhruba uprostřed lesíka na nevelké mýtině. Mohly pocházet od králíků, ale spíš je měli na svědomí jeleni. Podle okousaných větví ve výšce zhruba půldruhého metru by to mohli být jeleni nebo mladí losi. Napadlo ho, jestli takové zvíře vůbec v Evropě žije. Rychle ale takové úvahy zaplašil. Bylo ztrátou času myslet na něco jiného než na to, co se děje právě tady a teď. Ukázal doleva a Reid jen přikývl. Seržant vykročil po levé stezce a Reid jej následoval s odstupem několika metrů. Rudokožec se pohyboval naprosto neslyšně, což se o většině ostatních rozhodně říci nedalo.

Když došli na kraj lesa, seržant dal znamení „k zemi“. Přidřepli na bobek a začali se radit.

„Je tam příkop a pak cesta. Tam stojí napříč ohořelej starej Panzer. Má otevřenej poklop. Odtamtud by byl slušnej výhled na statek. Ten tank je na kopci.“

„A ten snajpr?“ zeptal se Reid.

„Když se budeme plížit, bude tank mezi námi a tou věží. Jestli nás nehledá, mělo by to klapnout.“

„Co mám dělat já?“

„Hlídat mi záda.“

„Fajn.“

Čekali ukrytí za stěnou lesa a střídali se o jednu ze seržantových Lucky Strike. Snajpr je sice možná nehledal, ale při slušném zraku by mu neušel cigaretový kouř stoupající v nehybném vzduchu časného rána. Zatažená obloha by jim nebyla nic platná. Když člověk bojuje, nesmí kouřit, chlastat ani šoustat. Seržant rozehnal kouř a bagančetem rozdrtil žhavý popel. Připadalo mu to nespravedlivé – člověk by měl mít právo na trochu toho potěšení, ještě než ho oddělá nějaký neviditelný skopčák se svým Steyrem 95.Seržant proklouzl mezerou mezi stromy a svezl se do příkopu lemujícího cestu. Plížil se tak dlouho, dokud se neocitl ve stínu starého tanku. Přikrčen k němu zezadu přistoupil a zjistil, že není zase tak poškozený, jak se původně domníval. Viděl odkrytý zadní diferenciál rozšlehaný na mraky a jednu urvanou zadní stupačku, ale víc nic. Podle toho, jak byla cesta za tankem rozrytá, to vypadalo, že to do něj nasypal hloubkař. Američan, Brit, Rus, kdo ví. Panzer 1 byl původně jen cvičný tank. Měl pouze slabý osmimilimetrový pancíř a dva kulomety. Kanón žádný. Proti pěchotě to stačilo, ale setkání s jiným tankem, třeba i se zastaralým Ml, nebo s chlápkem s pancéřovou pěstí mu bylo osudné. Výhodou pro skopčáky bylo, že takových mašin nasekali ve fabrikách tisíce a k obsluze stačila dvojčlenná posádka – řidič a velitel, který zároveň vykonával funkci pozorovatele a střelce.

Seržant nechal Reida na zemi za levou stupačkou a vylezl z boku na tank. Vyhýbal se přitom ostrým hranám plechových postranic proti bahnu i krytu tlumiče děravému jako struhadlo. Vytáhl se za velké kovové kruhy používané k navinutí rezervního navijákového lana na věž a sjel poklopem dovnitř rovnou na stanoviště střelce. Věž se otáčela pomocí pedálů a kulomety byly umístěny na otočných čepech, takže mohly být nezávisle na sobě sklápěny nebo zdvihány. Mezi kulomety byl umístěn dlouhý teleskopický zaměřovač. Seržant se sklonil k okuláru, ale čočky s velkým zvětšením se rozbily zřejmě právě při poslední přestřelce, jež tank zastavila.

Vnitřek tanku byl natřen lakem v obvyklém odstínu pískového okru a nikde nebylo vidět žádnou krev. Osádka z toho tedy možná vyvázla se zdravou kůží. Fakt, že tu tank pořád ještě stojí, znamenal, že cesta není příliš používaná. Náklaďáky tudíž do statku přijely nejspíš od východu, což stálo rozhodně za úvahu, protože tím směrem by mělo ležet to Hitlerovo hnízdo… Berchtesgaden nebo jak mu říkali.

Pokusil se představit si, jaké by to bylo stanout tváří v tvář nejvyššímu ze skopčáků, ale nějak se mu to nedařilo. Kdykoliv si za poslední čtyři roky na Hitlera vzpomněl, vždycky ho viděl jako Charlieho Chaplina. Chlapa s takovým knírkem přece člověk nemůže brát vážně, no ne? Na druhé straně je ale třeba brát vážně tyhle maníky ve velikých helmách, to zase jo.

Seržant se zvedl ze sedadla střelce a sjel dolů do útrob tanku. Všechny průzory byly otevřené, takže se vmáčkl na sedadlo řidiče. Vytáhl z pouzdra dalekohled a natočil ho na statek. Okamžitě si všiml, jak je tam rušno.

Několik mužů jen v košilích otíralo čelní skla náklaďáků a další věšeli prádlo na improvizovanou šňůru nataženou od zrcátka jednoho z aut ke sloupku vedle studny na opačné straně kamenem dlážděného dvora. Dva muži v lehkých zmačkaných civilních oděvech – jeden měl šaty hnědé, druhý modré – pokuřovali u jednoho z menších hospodářských stavení. Oba měli brýle.

Žena v modrých šatech a hnědých střevících s tlustou rovnou podrážkou se poklidně procházela po dvoře, rozprávěla s ostatními a pokuřovala. Druhá, oblečená do jednoduché šedé uniformy pomocných ženských sborů wehrmachtu, seděla na kraji poklopu studny s hlavou zakloněnou proti slunci. Jediným mužem v kompletní uniformě byl mladistvě vyhlížející důstojník v černém mundúru SS.

Vojáci v košilích, kteří myli skla vozidel, neměli žádné zbraně, a kromě důstojníka SS neměl nikdo ani pistoli na opasku. Seržant se zaměřil na věž opatství. Nevelký otvor na jejím vrcholku se zdál být temný a prázdný, ale to vůbec nic neznamenalo. Odstřelovači vědí, jak se držet ve stínu.

Seržant se obrátil a tiše se jedním ze zadních průzorů zeptal: „Vidíš něco, Reide?“

„Jo,“ ozvalo se slabě zvenčí.

„Co si o tom myslíš?“

„Na armádu to zrovna nevypadá. Vůbec na žádný vojáky. Nemám páru, co jsou zač,“ odpověděl hlas bez těla.

„Tak zkus hádat.“

„Civilové.“

„A co ty ženský?“

„No jsou to ženský, co si jako mám myslet?“

„Proč by je s sebou měli?“

„Proč má někdo asi tak s sebou ženskou?“

„To nebude jenom v tom.“

„Proč?“

„Tady se děje něco sakra divnýho, dej na mě.“

„Proč bych to dělal?“

„Neser mě.“

Seržant zmlkl a obrátil se k přednímu průzoru.

„Co je odsud na východ?“

„Hory a plno hradů.“

„A na západ?“

„To jezero u Kostnice. Ale skopčáci tomu říkají jinak. A na druhý straně toho jezera je Švýcarsko.“

„A co na jihu?“

„Rakousko.“

„Máš páru, kdo je tam teď?“

„Čtyřiačtyřicátá. A taky nejspíš Rusáci.“

„A Němci nemají Rusáky zrovna v lásce, že ne?“

„Seržo, jak to mám kurva vědět? Co se mě ptáš na takový kraviny? Zapomněls, že jsem jenom špinavěj rudoch z rezervace? Howgh, domluvil jsem, jasný?“

„Jdi do hajzlu, Reide. Jak to, že se teda nejmenuješ Běžící medvěd nebo Měsíční plášť nebo tak nějak?“

„Můj fotr byl automechanik z Kansasu a když se nalil, tak rád šoustal indiánky, chápeš?“ Málem se zasmál. „Tam u vás to odnášely černošky někde za kládama, u nás zase rudošky ve stohu.“

„Víš co? Ty seš dobrej chlap.“ Seržant vzal za řadicí páku.

„Museli přitáhnout od východu, protože jinak by s těma náklaďákama museli objíždět ten tank a tady po tom nikde nejsou stopy. Na sever nejedou, protože tam je válka, a protože v Rakousku jsou Rusáci a naši, tak tam nejedou taky.“

„Takže jedou na to jezero u Kostnice.“

„Jo. Bodensee nebo tak nějak tomu skopčáci říkají. To by mě zajímalo, jestli tam mají nějakej přívoz. Jak jinak by dostali přes jezero šest náklaďáků?“

„No něco tam nejspíš mít budou.“ Reid na chvilku zmlkl. Seržant se znovu zadíval dalekohledem na dvůr. Pokud byl odstře– lovač dosud na věži, pak to byla jejich jediná obrana. Jestliže zbyla v tanku nějaká munice do kulometů, nejspíš by je mohl docela pěkně zamést. Natáhl se dolů a otevřel velký truhlík na střelivo. V něm uviděl dost nábojových pásů na to, aby mohl z obou kulometů nepřetržitě pálit deset, možná patnáct minut. Jediný problém byl v tom, že by musel běžet motor, aby se dala ovládat věž. Bez zaměřovače by to bylo sice jen od oka… ale přece jen…

„Pečeš nějakej plán, seržo? Mám pocit, že tam něco kuješ.“

„Pracuju na tom.“

„A na čem?“

„To ještě přesně nevím. Kolik opravdovejch skopčáků tam vidíš? Myslím vojáky.“

„Asi tak tucet. Jen ty chlapy, co mejou auťáky.“

„Ti ani nemají kvéry, Reide. Nejsou vůbec ozbrojený! Podle značek je to polní četnictvo, ale to chodí v šedivým a tihle chlapi mají hnědý kalhoty. Je v tom nějakej zmatek. Vypadá to, že si vzali takový uniformy, jaký zrovna našli. A kolik brejlatejch myslíš, že brali za šoféry?“

„Třeba neměli na výběr.“

„A hlavně asi koukají, jak to, co je na těch autech, dostat co nejdřív odsud.“

„A co je na nich, seržo?“

„Něco moc prima, Reide. Něco, kvůli čemu ti stojí za to zatrsat ten nejlepší válečnej tanec a nabrousit si tomahawk.“ Znovu zaostřil na náklaďáky a marně se pokoušel rozeznat, co je pod plachtami. Byly důkladně připevněné dokonce i vzadu na korbách. Zatímco si namáhal zrak, muži ve statku vytlačili z jednoho přístavku velký otevřený štábní vůz a začali do nádrže dolévat benzín z velkých dvacetilitrových kanystrů, které vytahovali z náklaďáků.

„Připravujou se na odjezd,“ prohlásil Reid.

„Jo. Budeme muset Cornwalla a jeho kámoše vykopat z pelechu dřív, než bude pozdě.“

„Dostane se na nás taky trošku z toho, co je v těch autech, seržo?“

„Já bych řek, že by to bylo fér, co ty na to? Válečná kořist přece patří vítězům, ne? Viktor je moje druhý jméno.“

„To je sranda,“ prohlásil Reid. „Moje taky.“

„Třeba jsme příbuzný.“

„Ať je po tvým, bledá tváři.“

„Kolik jsi tam dole napočítal lidí?“

„U náklaďáků tucet, čtyři… ne, pět dalších je mimo, ti se tam jen tak motají.“

„Plus ten snajpr.“

„Jo, ten taky. Ale většina těch ostatních na vojáky nevypadá.“

„Pár jich tam někde musí bejt. V noci jsem viděl u vrat hlídku s 98K na zádech a s MP40 před sebou.“

„To by moh bejt jeden z těch umejvačů aut.“

„Možná. Jde o to, že byl ozbrojenej.“

„Teď ale nejsou.“

„Podle toho, jak pucujou tu velitelskou káru nebo co to je, to vypadá, že se chtějí co nevidět vypařit. Bude lepší, když sebou hodíme.“

„Možná bysme měli jít zpátky a podat hlášení.“

„Jo. Jdu ven.“ Vylezl z tanku a když zadem slézal, zkusmo poklepal na dvojici nádrží upevněných k trupu. Byly nejméně z poloviny plné. Seržant věděl, že každá takhle vyřízená a opuštěná mašina je za chvíli očesaná až na kostru. Začal proto přehodnocovat svůj názor na to, jak dlouho tu tank stojí. Rovněž poupravil zamýšlenou taktiku obsazení statku. Společně s Reidem vklouzl zpátky do lesa.

„Víš něco o tancích?“

„Nic moc.“

„Myslím jestli bys zmáknul ty kulomety.“ Seržant ukázal palcem za sebe.

„Na to bych asi přišel. Je tam munice?“

„Jo.“

„Ale potřebuješ šťávu, aby se točila věž, ne?“

„Ta tam je, ale možná se obejdeš i bez ní. Kulomety jsou už namířený rovnou do dvora. Na elevaci je tam kolo na hřídeli.“

„Tak cos vykoumal?“

„Terhune sundá věž bazukou a pak vyrazíme do vrat. Hned jak se rozvineme, začneš nás odsud krejt křížovou palbou.“

„To by mohlo vyjít.“

„Tak to řekneme Cornwallovi a jdeme na to, kurva.“ Vnořili se hlouběji do stínu lesa. „Musíme sebou hodit.“

28

Galerie Newman se nacházela v Chelsea na Západní dvaadvacáté mezi Desátou a Jedenáctou. Několikrát se předtím stěhovala. Začínala ve třicátých letech v Greenwich Village, v sedmdesátých letech se stěhovala do Soho, v osmdesátých letech do Tribecy a nakonec na počátku let devadesátých do svého současného sídla. Po celou tu dobu dodržovali všichni Newmanové krédo stanovené zakladatelem galerie v roce 1889: „Nekupuj, co nemůžeš prodat.“ Pro zakladatele Josefa Neumanna z Kolína to znamenalo kupovat kvalitní zboží, tedy držet se vyzkoušeného. Za těch více než sto let galerie Newman nikdy nepodlehla módním výstřelkům, a proto prosperovala. Výkyvy vkusu zvládala a pomalu expandovala. Hromadila holandské mistry a francouzské impresionisty, když byli v nemilosti, a jakmile se vlna obrátila, což se muselo nevyhnutelně stát, zase je začala postupně pouštět to světa.

Galerie sídlila v úzkém prostoru přízemí renovované skladištní budovy mezi honosnou japonskou restaurací a prodejnou luxusních kuchyní. Stěny galerie byly omítnuty čistě bíle, podlaha byla ze silně fermežovaných dubových fošen a strop byl tvořen černým ocelovým roštěm, který umožňoval v podstatě jakékoliv aranžmá osvětlení.

Vystaveny byly pouze tři obrazy – portrét Franze Halse metr krát metr, na protější stěně přibližně stejně velký Jakob van Ruisdael a v zadní části galerie visel rozměrný náboženský výjev Petruse Christuse velký asi jako dvě předchozí malby dohromady. Valentine cenu všech tří děl zběžně odhadl na nejméně dvacet nebo třicet milionů dolarů. Kromě toho věděl, že tyhle tři kousky jsou jen špička ledovce. Skutečný inventář galerie odpočíval v zajištěném skladovacím trezoru s řízenou klimatizací v New Jersey.

Když Valentine vstoupil do dveří, vyšel z kanceláře v zadním traktu Peter Newman. Byl jako obvykle oblečený v černém jako funebrák. Bylo mu něco málo přes sedmdesát, byl plešatý a shrbený. Vypadal spíš jako majitel pohřebního ústavu než jako obchodník s uměleckými díly. Valentine se však nemohl zbavit dojmu, že jsou si ty profese podobné. Pohřebák pracuje s mrtvými těly a obchodník jako Peter Newman zase s mrtvým uměním. A obojí je pozoruhodně výnosné.

„Michaeli,“ přivítal ho Newman s úsměvem, když mu Valentine kráčel vstříc. „To už je doba. Jak ses měl?“

„Docela to šlo,“ odvětil Valentine. „Dělal jsem byznys.“

„Byznys,“ odfrkl si stařec podrážděně. „Pche! Umění má být považováno vždycky za umění a ne za byznys.,Dostal jsem Van Gogha za padesát milionů/ povídá jeden japonský byznysmen v suši baru druhému. ‚To nic není/ povídá mu on, já mám v kufru auta sto milionů v Picassech/“ Newman si opět odfrkl. „A tím suši barem nemyslím tu restauraci vedle.“ Vzal Valentina pod paží a vedl jej k sobě do kanceláře. V nevelké a přecpané místnosti stál u jedné zdi starý a pravděpodobně velice cenný sekretář, druhou stěnu zabíraly od podlahy až ke stropu police zaplněné účetními knihami, v nichž byla pravděpodobně obsažena obchodní historie galerie už ode dne jejího založení. Valentinovi bylo známo, že v nich jsou záznamy o vyúčtování a původu každého obrazu, který kdy Newmanovi prodali. Svým způsobem byla pravá hodnota galerie skryta právě v těch účetních knihách. Byly to rodokmeny desetitisíců jednotlivých uměleckých děl a záznamy tisíců transakcí, které obepínaly Evropu a Severní Ameriku jako neviditelná síť. A to, co v záznamech nebylo, měl pravděpodobně Peter Newman v hlavě. To byly informace předávané po více než sto let z otce na syna.

Valentine se posadil na starou dřevěnou kancelářskou židli a sledoval Petera Newmana, který se přišoural ke kávovaru v zadní části kanceláře. Ta jako celek ze všeho nejvíc připomínala kobku. Newman přinesl na talířcích dva starožitné šálky z delftské keramiky a jeden podal Valentinovi. Pak se s povzdechem usadil na své místo k sekretáři.

„Tak povídej,“ řekl, když usrkl kávy a zahleděl se na Valentina přes okraj šálku.

„Juan Gris.“

„Ten je mrtvý,“ uchechtl se Newman.

„Spojitost s nacisty.“

„Byl to Španěl, za války žil v Paříži, takzvané ‚zvrhlé umění‘. Nacisté uloupili některá z jeho ranějších děl. I o něj jde v tom vzájemném kydání hnoje, které mezi sebou evropské galerie vedou ohledně toho, kdo co dělal za Hitlerovy třetí říše. Osobně mi ten člověk nikdy nic moc neříkal.“

„Renoir, Dívčí portrét.“

„Další nacistický lup.“

„A co bys mi řekl, kdybych se ti svěřil, že jsem v jeden den viděl ukradeného Juana Grise a ten Renoirův portrét?“

„Řekl bych, žes poctil návštěvou generála George Gattyho.“

„Jak to, že jsem o něm nikdy dřív neslyšel?“

„Pohybuje se ve velice exkluzivních vrstvách. Nikdy nenakupuje na veřejných aukcích. To je velmi diskrétní společnost.“

„Jak Gris, tak Renoir jsou poměrně známí; proč to někdo nenahlásí na policii?“

„Generál má jisté velmi významné konexe.“

„Nějaké konkrétní jméno?“

„Prezident Spojených států je pro tebe dostatečně konkrétní?“

„To zní zajímavě.“

„Ve světě umění ne. Ten chlap je prase. Nikdo, kdo si zakládá na své pověsti, by ho nezastupoval.“

„Někdo asi ano.“

„Kdo říkal, že si ve světě umění všichni zakládají na pověsti?“ uchechtl se opět Newman a dopil kávu.

„Ale no tak, Petere, mluvíš se mnou.“

Newman vzdychl a odložil podšálek s hrnkem. „Nerad bych byl obviňován z pobožnůstkářství,“ prohlásil. „Pro starého Žida jako jsem já takové věci nejsou dobré. Škodilo by to mé pověsti.“

„Tak to vyklop,“ usmál se Valentine.

„Řeknu ti jen tohle,“ zahučel Newman. „Newyorská arcidiecéze má ve svých archivech jisté velice zajímavé sbírky. Kromě toho má snadno přístup do vatikánských sbírek v Římě. A generál Gatty je jen mimochodem pro vatikánské muzeum tím, čemu oni tam říkají , přítel‘.“

„To si děláš legraci.“

„Ale vůbec ne,“ kontroval Newman. „Vatikánské muzeum bylo založeno v šestnáctém století. Jeho kolekce je… jak bych to jen řekl… rozsáhlá. A stejně jako v každém jiném muzeu se i tam pravidelně vyřazuje. A když na to dojde, je generál první ve frontě.“

„Vatikán obchoduje s kradenými uměleckými díly?“

„Nic takového jsem nikdy neřekl,“ prohlásil Newman a v lišáckém úsměvu zkřivil rty.

„Kristepane,“ zašeptal Valentine.

„Skutečně pochybuji, že ten by do toho byl přímo zapleten,“ odvětil Newman.

Valentine se pokusil utřídit si myšlenky. „Dobře,“ řekl po chvíli. „Zapomeň na Vatikán. Co Parker-Hale?“

„Soukromé muzeum umění s prostředky asi takovými jako Whitney, ale menšími než Gatty.“

„Jede v tom taky?“

„Nepochybně.“

„Alexander Crawley?“

„Je mrtvý zrovna tak jako Juan Gris. Odporné.“

„A jeho pověst?“

„Pokud jde o vzdělání, byla naprosto bez poskvrnky. Columbia, pak Harvard nebo Yale, už jsem zapomněl. V Londýně studoval na Courtauldově uměleckém institutu konzervaci památek, pak pracoval jako kurátor ve Fogg v Bostonu a tak dále. V polovině devadesátých let nastoupil pod křídla tehdejšího ředitele Johna Cornwalla do Parker-Hale. Výkonným ředitelem se stal asi před rokem, když Cornwall odešel.“

„Odešel?“

„Takhle alter kaker jako já říká smrti. A mimochodem – v Cornwal– lově případě to bylo naprosto pokojné. Kéž bych i já měl to štěstí – az a yor aufmir – a zemřel ve spánku jako on. Měl za sebou několik srdečních záchvatů a bylo mu myslím už přes osmdesát.“

„Říkal jsi, že z odborného hlediska byl Crawley čistý. A co jinak?“

„Společensky na úrovni, v zajišťování sponzorů byl přímo mistr. Pokud šlo o kupování a prodávání, měl tendenci podvádět.“

„Jak to?“

„Takhle to v kroužku chodí. Ty přece víš, co to znamená.“

Valentine přikývl. V obchodě s uměleckými díly a starožitnostmi byl „kroužek“ tajným společenstvím obchodníků, kteří spolupracovali na srážení cen na aukcích. Nejen že se netěšili valné oblibě, ale postupovali nezákonně, protože se dopouštěli jak podvodu, tak ovlivňování ceny.

„Takže měl přátele?“

„Přesně tak. Kruhy, do kterých se velice těžko proniká,“ zamračil se Newman. „Pokud ti jde o tohle, pak je to velice zajímavá souvislost.“

„Jak to?“

„Často prodával newyorské arcidiecézi a naopak.“

„Napadá tě, proč by ho někdo chtěl zabít?“

„Obávám se, že nebyl zrovna z nejoblíbenějších. V tom se lišil od svého předchůdce. John Cornwall byl dobrý a slušný chlap. Ten neměl žádné favority.“

„Ten ale musel mít o Crawleym dobré mínění.“

„Snad zpočátku. Ke konci se spolu nepohodli. Slyšel jsem o tom jisté zvěsti. Rozhodně to nebyl Cornwallův pomazaný následník.“

„Ale výkonným ředitelem se stal.“

„Zdraví už Johnu Cornwallovi nějakou dobu nesloužilo. Člověk, kterého si vybral za svého nástupce, funkci odmítl, ve vzduchu visel nějaký skandál.“ Stařec pokrčil rameny. „Sice by to tak být nemělo, ale i v těchhle věcech je to někdy spíš politika. Crawley měl přátele ve správní radě. Získal si publikum, jak se říká.“

„Koho si to vybral a o jaký skandál šlo?“

„Jmenoval se Taschen. Eric Taschen. Ten problém byl poněkud choulostivý.“

„Sex?“

„Obávám se, že ano, Michaeli.“ Stařec v černém si srdceryvně povzdechl. „Jako to vždycky bylo a vždycky bude.“

29

Kněz, který tentokrát přijal totožnost Larryho McLeana, seděl u volného stolu obrovské hlavní čítárny newyorské veřejné knihovny. Kdesi nad jeho hlavou se obláčky na freskách vysokého stropu ztrácely v šeru za zaprášenými lustry a jediné skutečné světlo tu poskytovala staromódní lampa se stínidlem na stole před ním.

Za posledních pár hodin mu otupělí knihovníci nanosili všechno, co se v kilometrech regálů pod jeho nohama dalo najít o instituci Grange Foundation. Dělal si výpisky do žlutého poznámkového bloku, zatím to ale k ničemu nebylo. Většina informací si vlastně vzájemně protiřečila.

Podle veřejně dostupných informací byla nadace Grange Foundation založena v roce 1946 podle odkazu Fredericka Henryho Grange (1860-1945) a jeho manželky Abbie Norman Grangeové, rozené Colemanové (1859-1939). Jeho žena byla bohatou dědičkou rodinného jmění, Grange sám byl typický selfmademan. Pocházel z chudé rodiny irských přistěhovalců. Jeho otec sloužil u bostonské policie a synek se vypracoval až na investičního bankéře, podnikatele a vlastníka makléřství, jehož společníky a klienti byli Kennedyové a Fitzgeraldové.

Jednou z jeho nejlukrativnějších investic byla chicagská jatka. Na začátku 20. století už z něj byl milionář a začal investovat do železnic. Než zemřel, vydělal na obou světových válkách a zanechal po sobě jmění v hodnotě 172 milionů dolarů. Po jeho manželce pak zůstalo impérium ještě starší s hodnotou téměř dvakrát vyšší.

Jako zcela soukromá organizace nemusela nadace Grange Foundation uvádět jiné než jen nejzákladnější informace a protože všechny její aktivity byly neziskové a nečerpaly z peněz daňových poplatníků, žádný státní orgán po ní nepožadoval daňové přiznání. Sídlo nadace bylo u sv. Lukáše v Greenwich Village s výhledem do parku, kde kdysi býval právě ten hřbitov, po němž bloumal Edgar Allan Poe, když skládal své neobvyklé a tísnivé verše.

Podle propagační brožurky vydané samotnou nadací byla tato organizace zaměřena na podporu muzeí, všech typů uměleckých skupin, organizací výtvarného umění, uměleckých služeb, komunitních uměleckých programů a skupin zajišťujících hodnotné umělecké zážitky mládeži.

Nadace měla ještě zvláštní sekci známou pod označením MacSkimming Foundation. Ta zajišťovala právní služby v umělecké sféře a zaměřovala se především na oběti holocaustu, padělky a ukradená umělecká díla. MacSkimming byl blízkým přítelem Fredericka Grange, horlivým sběratelem umění a společníkem právnické firmy, jež zastupovala zájmy manželů Grangeových. Byli si ostatně blízcí i jinak – MacSkimmingův syn James se oženil s Grangeovou dcerou Annou. James zemřel za války a Anna ještě před ním, při porodu v roce 1940.Všechno to vypadalo přímo dokonale – alespoň při povrchním pohledu. Pozornějším zkoumáním se však dalo zjistit, že tyto informace jsou většinou buďto zavádějící, nebo přímo lživé. Poté, co se přihlásil na jednom z počítačů knihovny, objevil kněz prostřednictvím internetového vyhledávače Google spoustu informací jak o Fredericku Grangeovi, tak o jeho nadaci. Grange skutečně pocházel z rodiny irských přistěhovalců a byl synem policisty, nikdy však nebyl žádným podnikatelem, vlastníkem makléřství, investičním bankéřem ani železničním magnátem. Ve skutečnosti byl úředníkem ve firmě Topping, Halliwell & Whiting, kde byl MacSkimming druhořadým partnerem.

MacSkimmingův syn James si skutečně vzal Grangeových dceru Annu. Zemřel za války, ale jeho manželka jej předešla. Zemřela při porodu v roce 1940. Dítě se narodilo s vážnou duševní poruchou a skončilo v ústavu.

Firma Topping, Halliwell & Whiting se nakonec rozpadla, protože ke konci války byla polovina jejích společníků a ještě větší část mladších zaměstnanců rozváta do všech koutů světa. Právně však firma existovala dál. V roce 1945 ji koupilo několik nejmenovaných partnerů, ti si najali své vlastní právníky a právě tato právnická skupina vytvořila nadaci Grangeových a MacSkimmingův umělecký trust. Využitím jména choromyslného dědice Roberta MacSkimminga se jí podařilo získat statut rodinného trustu.

Poté, co chlapec v roce 1956 ve věku šestnácti let zemřel, byla nadace v tichosti převedena do formy daňově odečitatelné charity, přičemž název zůstal zachován. Nadále to už ale nebyl ani rodinný trust, ani nadace. Z té zůstala jen skořápka ovládaná ze zákulisí několika řediteli, kteří zůstávali schováni za právní statut organizace a vůbec nemuseli veřejně odhalit svoji totožnost. Záznam o jejich jménech nebyl nikde k nalezení. Členy správní rady byli totiž ti nově najatí právníci působící pod hlavičkou zaniknuvší firmy Topping, Halliwell & Whiting. Do roku 1956 všechny stopy původních účastníků této očividně naprosto podvodné operace zcela zmizely. Nadace však zůstala. Vydržela dokonce do nového století. Existovala i po šedesáti letech. Nedávalo to ale vůbec žádný smysl – důmyslný, složitý a velmi nákladný podvod, ale za jakým účelem a s jakým konečným vyústěním?

Protože pravidelné uzávěrky účetních auditů finančních úřadů zaměřených na granty poskytované jiným institucím nevzbudily nikdy podezření, znamenalo to, že těch tři sta nebo čtyři sta milionů dolarů jmění nadace Grangeových skutečně existovalo, ačkoliv ty peníze zjevně nepocházely z odkazu Fredericka Grange ani jeho manželky

Nadace Grangeových posloužila jako zástěrka k převádění prostředků, které nepocházely z žádného legálního zdroje. Praní špinavých peněz v obrovitém rozsahu, které už funguje déle než půl století. Bylo to skutečně mimořádné a přitom pozoruhodně prosté. Odkud ale pocházely ty peníze, jež bylo zapotřebí proprat, a jak to souvisí s malým klukem uneseným z kláštera na severu Itálie? Nadace Grangeových byla jen nepatrnou součástí pátrání, které měl tady v Americe provést. Podle jeho kontaktu z Vatikánu jde především o toho chlapce a jeho současnou situaci. Načmáral si jeho jméno do bloku.

Frederico Botte

Věděl, že ten chlapec měl kdysi jiné, nebezpečné jméno, a že je jeho úkolem postarat se, aby to nebylo nikdy odhaleno. Druhé jméno napsal pod to první.

Eugenio

Pohlédl na hodinky. Odpoledne sice ještě příliš nepokročilo, bude už ale čas vrátit se do hotelu a obléknout se zase jako otec Gentile, aby mohl vyrazit na schůzku s bratry v Kristu v kostele svatého Josefa v Greenwich Village.

Když už na internetu prověřoval nadaci Grangeových, rychle si zkontroloval i přehled personálu společenství svatého Egidia, Zjistil, že tam nepracuje nikdo, kdo by pamatoval přijetí Frederica Botteho do jejich péče, zároveň však věděl, že na něco užitečného by narazit mohl.

Zhasnul lampu a vyšel ze sálu studovny velkého jako fotbalové hřiště, kde fresky nad jeho hlavou nadále vězely v záplavě věčně blankytného a sluncem prozářeného nebe. Opravdový svět bohužel není tak jednoznačný. Prošel hlavní halou, kde se odrážela ozvěna jeho kroků po mramorové podlaze, strčil do dveří a zjistil, že v tom opravdovém světě leje jako z konve. Přikrčený seběhl ze schodů, zastavil se u pouličního prodavače a koupil si deštník. Usoudil, že tihle chlapi vždycky předvídají počasí lépe než meteorologové, a zamířil do hotelu.

30

Caři Kressman zvedl své unavené staré kosti z postele časně ráno jako obvykle a vydal se do věžičky své vily postavené ve floridském stylu, aby zjistil, jaký bude den. Jako obvykle se den rýsoval téměř dokonale – obloha bez mráčku, nekonečný azurově modrý záliv, slabý větřík a teplota už teď někde kolem sedmadvaceti.

Kressman sešel zpátky do ložnice, svlékl se do plavek a rychle se na sebe podíval do zrcadla zabírajícího celé koupelnové dveře. I v pětasedmdesáti měl ještě skoro všechno, co ve dvaceti, jen už bylo třeba něčemu chemicky či mechanicky pomáhat. Viagra mu spolu s několika dalšími preparáty zajišťovala mužnou funkci, pokud jí bylo zapotřebí. Popravdě řečeno už to nebylo tak často. Díky kardiostimulátoru připomínajícímu krabičku cigaret pod kůží na prsou mu zase spolehlivě pracovalo srdce. Bůhvíproč měl na rozdíl od většiny svých přátel pořád ještě všechny vlasy, samozřejmě bílé, a díky trifokálním kontaktním čočkám viděl jako ostříž. Kromě toho byl opálený, štíhlý, tělesně i duševně fit, smysly mu sloužily dokonale a bohatý byl jako Krésus. Co by si člověk mohl přát víc?

Opálený stařec sešel po točitém schodišti do přízemí a ve sněhobílé kuchyni si nalil kávu z automatického kávovaru. Zůstal stát nad dřezem a díval se z okna na velký plavecký bazén na konci pozemku. Potřásl hlavou a vychutnával si sytou chuť nápoje. Život je rozhodně zvláštní. Pamatoval dobu, kdy ho odpočítávalv minutách a ani by jej nenapadlo, že by mohl dožít na místě, kde stojí jen plážové vily, lesknou se plavecké bazény a stroje za člověka vaří kávu dřív, než vyleze z postele. Prošel válkami, smrštěmi a řadou dalších katastrof a nejen že přežil, ale ještě vydělal. Nahlas se tomu zasmál. Když mu bylo dvacet, o garnátech ani neslyšel, natož aby nějakého ochutnal. No vida – nakonec díky té báječné delikatese ještě zbohatl.

Dopil kávu, hrnek vypláchl ve dřezu a položil ho na odkapávač. Přešel přes dlážděný obývací pokoj, prošel dveřmi s nataženou sítí na zastřešenou verandu a po schodišti sestoupil k bazénu. Dost lidí si jej už dobíralo kvůli tomu, že má bazén a jeho dům přitom stojí patnáct metrů od Mexického zálivu. Jenže on má rád své pohodlí. Slaná voda byla do bazénu čerpána ze zálivu, filtrována a dnem i nocí vyhřívána na sedmadvacet stupňů. Nebyl tu žádný příboj ani žádné proudy nebo příliv či odliv, nic, co by mu mohlo být na obtíž.

Po betonové rampě bazén obešel a u skokanského prkna se vyzul z trepek. Z nevelkého umělohmotného košíku si vylovil plavecké brýle a nasadil si je. Došel na konec prkna, tam se dvakrát zlehka zhoupl a s odrazem se vyhoupl do vzduchu. Do vody zčeřené ranním vánkem se vnořil s téměř profesionální elegancí nacvičenou dlouhodobým tréninkem.

Kressman začal s pravidelnou rozcvičkou. Vždycky si při tom střídání kraula a prsou dokonale pročistil mozek. Když plaval, nechával mysl volně plynout. Vzpomínky mu přeskakovaly po celé trati jeho dlouhého života. Viděl šťastná léta strávená s manželkou, která zemřela po krátkém a bolestném souboji s rakovinou, i obě své děti, syna lékaře a dceru profesorku v New Yorku. Myslel na své podnikání, na to, jak od Fernandin Beach převzal půl tuctu starých krámů, které dal do pucu a uvedl je znovu do chodu. Z půl tuctu byla časem stovka a po ní přišla mrazírna a balírna. Z těch vyrostla jedna z největších společností zabývajících se dary moře na celém Jihu. Pak začal investovat do pobřežních pozemků v Alabamě a zbohatl ještě víc.

Proto si teď mohl dovolit jen tak si po ránu plavat v bazénu a kochat se vzpomínkami. Když dokončil pravidelnou dávku fyzické zátěže, dal si z frajeřiny ještě jeden bazén, minutku či dvě se ještě nechal nadnášet vodou a civěl do průzračné ranní oblohy. Napadlo ho, že by si dnes mohl dát pořádnou snídani dole v nové a vylepšené Nolanově restauraci. Už se vzpamatovala po hurikánu a je teď lepší než předtím. Steak, vejce, opékané brambory… pro jednou se vykašlat na cholesterol. Jak mu to říkával otec? „Liegt der Bauer unterm Tisch, war das Essen nimmer frisch!“

Převalil se na břicho, chvíli šlapal vodu a pak ráznými tempy vyrazil ke kraji, kde se nohama dotkl zrnitého dna mělčí strany bazénu. Vykročil kupředu a prodíral se vodou mocnými rozmachy paží podél boků. Když mu sklo prořízlo chodidlo poprvé, pocítil sotva štípnutí. Při třetím kroku už věděl, že něco není v pořádku. Stejně jako mnozí jiní v jeho věku trpěl i on cukrovkou druhého typu a ztratil do značné míry cit v chodidlech. Nyní už ho ale bolest bodala až nahoru do nohou. Podíval se dolů. Voda kolem něj se začínala barvit do růžová.

Další krok a jedna ze smrtících a neviditelných zbraní mu přeťala Achillovu šlachu na pravé noze. Zavrávoral a s roztaženými pažemi padl. Propíchl si ruku a další střep se mu zaryl do levého lýtka. Kressman už sice upadal do šoku, věděl však, že je v obrovském průšvihu. Kromě diabetu trpěl různými menšími srdečními potížemi. Na všechny užíval léky na ředění krve. Jedním z nich byl Coumadin známý též pod označením Warfarin. Mimo jiné funguje jako mimořádně účinný jed na krysy. Tolik řezných ran, jaké právě utrpěl, by v teplé vodě mohlo skončit jeho naprostým vykrvácením během několika málo minut.

Plazil se kupředu a zoufale se snažil dostat se do bezpečí schodů vedoucích z bazénu. Řízl se i do druhé ruky. Tentokrát tak, že si málem amputoval ukazovák. Z úst se mu vydral chraplavý výkřik a Kressman se převalil na bok. Další dva řezy. Jeden těsně pod žebry na pravé straně. Tam mu střep projel řídnoucím svalstvem až do jater. Druhý střep se mu zaryl do stehna, kde v třísle roze– tnul stehenní tepnu.

Znovu vykřikl. Ústa měl však zčásti pod vodou. Začal se topit. Chtěl se převalit, ale nedařilo se mu to. Pořezané ruce ho neposlouchaly. Pokoušel se najít oporu na dně bazénu, ale vyneslo mu to jen další bolest. Jak ze stehenní tepny tryskala krev, voda kolem měnila barvu z růžové na sytě rudou. Zvrátil oči v sloup a pomalu se převalil na břicho s obličejem potopeným pod vodu. Za okamžik zemřel. Baterie v kardiostimulátoru jeho srdce dál každých pár sekund povzbuzovala elektrickými výboji, nedostávalo se jí však žádné odezvy. Orgán v hrudníku mrtvého muže sebou jen křečovitě házel.

31

Detektiv seržant Bobby Izzard známý ještě z doby, kdy hrával v Queensu na ulici za barákem boxball, pod přezdívkou Izzy soustředěně studoval dlouhý ranní bufetový stůl v přízemí restaurace Zeke’s Down Under. Pak si na tác nandal míchaná vejce, slaninu, smažené brambůrky, pár smažených ústřic, dvě sběračky červených garnátů a aby to bylo vyvážené, přihodil trochu hnědé rýže.

Stejně jako téměř všem ostatním příslušníkům policejního sboru v Gulf Shores i jemu přetékalo břicho přes opasek. Narůstající obezita ho pravděpodobně zabíjela společně s pivem, cigaretami a fotbalem, na který o nedělích chodil, místo aby ho hrál. Jemu to ale bylo srdečně jedno. Hlavně že se zbavil věčně rejpavé manželky, newyorských zim a stolu zavaleného případy vražd, kterých jako by vůbec neubývalo. Utekl i před bodavou bolestí v útrobách, jež hrozila přerůst v žaludeční vřed nebo v něco ještě horšího. Teprve ve sboru Gulf Shores ve státě Alabama našel svůj ráj a jednou z jeho hlavních a zásadních radostí byly právě snídaně v Zeke’s Down Under.

Opravdový ráj. I v okrsku Gulf Shores umírala spousta lidí. Proto v pětitisícovém městečku fungoval pohřební ústav a další dva byly v nedalekém Foley. Umírali, to ano, ale nevraždilo se tu. Příčinou prakticky všech úmrtí byla sešlost věkem a téměř u všech umírajících byli v jejich poslední hodince lékaři. Nic z toho Izzyho nemuselo zajímat.

Bobby Izzard trávil jakožto člen tříčlenného týmu detektivů na okrsku většinu času vyšetřováním kapesních krádeží nebo občasných podvodů, když se nějaký chytrák pokusil obrat starou dámu o celoživotní úspory, a hledáním pohřešovaných osob. Z těch se většinou vyklubali pacienti s Alzheimerovou nemocí, kteří se prostě zatoulali. Jednou za čas, když se v zimě počet obyvatel ve městečku ztrojnásobil až zečtyřnásobil díly seveřanům, kteří sem přijížděli na rekreaci, přidával se Izzy k pobřežní hlídce a vyrážel s ní na velkém hlídkovém člunu. Zachraňovali tonoucí a otravovali jach– taře, kteří vypadali, že by se mohli pokusit něco sem propašovat. Za celé ty tři roky od chvíle, kdy se zavázal chránit a sloužit lidu okrsku Gulf Shores státu Alabama, však Izzy ani jednou nevytáhl zbraň, želízka použil jen dvakrát a nikdy na něj nikdo nevztáhl ruku, nemluvě o tom, že by tu na něj snad stříleli.

A přesně tak se mu to líbilo. Tohle nebylo jako v seriálech Policie New York nebo Zákon a pořádek nebo Kojak. Tohle bylo Gulf Shores, Alabama. Sídlo zooparků, minigolfových hřišť a nájemních lodí na chytání žraloků. V Gulf Shores se žilo klidně a snadno se tu tloustlo, ale nikomu to nevadilo. Umíralo se tu tak, že se člověku jednoduše zastavilo srdce po pěkné partičce minigolfu s přáteli v Zátoce pirátů. A pokud tu někoho zavraždili, tak jedině v Mobile nebo v Pensacole, a to už nebyla Izzyho věc.

Cestou ke stolu si vzal ještě hrnek kávy, posadil se tak, aby si mohl při jídle dopřát oblíbený výhled na přístaviště a doky, a pak začal plně naložený tác systematicky zpracovávat. Na většinu lidí bylo ještě brzy, takže měl celou restauraci – až na pár lodníků, co vypadali na těžkou kocovinu, a na hlouček šmajdavých penzistů na výletě ve žlutých tričkách a širokých slamácích proti slunci – jen pro sebe. Asi tak minutku.

Zrovna si lovil svého prvního červeného garnáta v nasládlé marinádě, když koutkem oka zahlédl Kennyho Frizella. Kenny byl zdejší domorodec, co to někam dotáhne, a – bohužel – druhý člen takzvaného „vyšetřovacího týmu“, který tvořil detektivní oddělení policie okrsku Gulf Shores, takže Izzyho parťák. Třetím členem týmu byl psovod, starý dobrák Earl Ray Pasher, jehož jedinou láskou byl El Kabong, obrovský, uslintaný a věčně rozšklebený blood– hound.

Kabong byl ze všeho nejspokojenější, když si mohl očichávat nafouknutého utopence, kufr narvaný kokainem, sklep pod skleníkem plný marihuany na hydroponickém roztoku nebo návěs odstavený v bažinách, ze kterého se později vyklubala pojízdná laboratoř na výrobu metamfetaminu. Kabong byl natolik dobrý, že si ho s Pasherem neustále vypůjčovaly ostatní policejní složky po celé Alabamě, a dokonce i státní policie, takže se doma moc neohřáli. Cokoliv prostě něčím smrdělo, bylo předem vyřešeno, když k tomu zavolali Kabonga.

Kenny vypadal jako postavička z comicsu v obleku. Vlasy červené jak mrkev měl sestříhané na nizoučkého ježka jako mariňák, postavu měl jako Kulihrášek po steroidech a obličej jako Howdy Doody, jenže on nebyl dost starý, aby si tuhle proslulou loutku pamatoval. Hodnost a postavení detektiva si vysloužil jedině tím, že se mu podařilo absolvovat nejnižší stupeň studia trestního práva na místní fakultě Faulkner State Community College. Kenny se nezastavil ani u bufetu, ani si nenalil kávu. Očividně ho to vůbec nepokoušelo. Kenny sem prostě vpadl v těch jeho obrovských černých botách a s pihami na kulatých spálených tvářích. Na rozdíl od Izzyho, jehož kůže získala po těch třech letech odstín silného čaje, Kenny se nikdy neopálil. Pořád vypadal, jako by ho ožehli plamenometem nebo právě vytáhli z pece na pizzu. Když ho viděl rázovat přes restauraci, začala Izzyho přecházet chuť k jídlu. Kenny se tvářil vážně. A co bylo ještě horší, vypadal ustaraně.

Mladý detektiv se posadil naproti svému parťákovi.

„Máme problém, Izzy.“

„Ne. Ty máš problém. Neřekl jsi mi ještě, o co jde, takže já si zatím pořád vychutnávám snídani.“ Vybral si kousek slaniny, zabalil do něho garnáta a nacpal si ho do úst a při žvýkání napodobil Homera Simpsona. To Kennyho skoro pokaždé rozesmálo. Dneska ne.

„Máme tu tělo v plaveckém bazénu.“

Izzy vzdychl. Kenny si chtěl to svoje vzdělání pořádně užít, což znamenalo, že mu vždycky trvalo věčnost, než se dostal k jádru věci.

„Předpokládám, že mrtvé tělo.“

„Jo.“

„Starý člověk?“

„Jo.“

„No, staří lidé se v bazénech topí docela běžně.“

„Jenže tenhle se neutopil. To v žádném případě. Vypadá to, že v tom bazénu vykrvácel. Plave tam naznak a voda je červená.“ Ta poloha naznak byla skutečně trochu zvláštní. Fyzika se obvykle postarala o to, že se mrtvoly obrátily na břicho.

„Je na hloubce nebo na mělčině?“

„Na mělčině.“

Tím se to vysvětlilo. Pravděpodobně se prostě zadrhl o dno bazénu.

„Volal už někdo Maggie?“

„Je na cestě.“

Okrsek Gulf Shores měl to štěstí, že měl okresní koronerku, která fungovala zároveň jako patoložka. Pracovala na patologii v nemocnici Baldwin County Medical Center ve Foley asi deset minut jízdy po silnici číslo 59 odsud. Maggie táhlo na padesát jako Izzymu, ale zadek měla jako osmnáctka a dobře to o sobě věděla, což Izzymu vůbec nevadilo.

„Co třeba hemeroidy?“ zkusil to Izzy.

Kenny zkřivil ústa do grimasy, která se pohybovala někde mezi zamračením a výrazem znechucení. Člověk, co má za sebou dva roky na fakultě, přece nebude vtipkovat o možné oběti vraždy. To Izzy si zase dokázal dělat legraci i z mimořádně vysokého počtu chodců přejetých při přecházení hlavního bulváru v Gulf Shores. Většina jich šla s chodítkem, holi nebo to byli poloviční slepci. Hovořil o tom jako o přehledu přejeté zvěře. Muži byli skokani, ženy bobři. Pro Izzyho byla násilná smrt práce, pro Kennyho poslání.

„Já si myslím, že to byla vražda,“ pronesl Kenny ponuře osudovým hlasem.

„Proč?“ opáčil Izzy. „Vykrvácet může člověk ze spousty důvodů. Třeba měl rakovinu plic, embolii nebo tak něco.“

„Asi moc dobře neviděl nebo se mu orosily brýle.“

„Jak to s tím souvisí?“

„Po celém dnu bazénu jsou rozbité lahve.“

„Lahve?“

„Jo. Jako kdybys vzal flašku, urazil jí vršek a dno hodil do bazénu. Oční prohlídky jsem měl na výbornou a sotva jsem je viděl. Jsou jich tam stovky. Vypadá to, že si byl zaplavat a když vystupoval z hloubky na mělčinu, ošklivě se pořezal. A to nemluvím o tom velkém dlouhém skleněném střepu, který mu trčí z úst. Tohle žádná nehoda nebyla.“

Izzy upil kávy a hrábl po zapalovači a krabičce marlborek. „Skleněný střep?“

Kenny zachmuřeně přikývl. „Dlouhý zhruba třicet centimetrů. Jako dýka. Vypadá to, že mu s tím asi v půlce přeřízli jazyk.“

Izzy škrtl zapalovačem, zapálil si cigaretu a zhluboka vdechl kouř. Upřeně se zahleděl na tác se snídaní. Cítil, jak se mu trávicím ústrojím bolestivě prodírá plynová bublina. Měl si dát něco jednoduchého, třeba jen ústřice. Znovu vzdychl a vyfoukl oblak kouře.

„No, tak s tím jsi měl začít, Kenny. Čtvrtmetrový skleněný střep, co trčí staříkovi z úst, to nevypadá na nehodu dokonce ani v Gulf Shores.“ Odsunul se od stolu a ztěžka se zvedl. Bublina si konečně našla cestu ven. „Bude lepší zajet to omrknout.“

32

Finn Ryanová se odsunula od počítače v kanceláři Ex Libris, promnula si kořen nosu mezi palcem a ukazovákem a pevně zavřela oči. Po pravici se jí kupila neuspořádaná hora počmáraných papírů ze žlutého bloku. Ta byla výsledkem jejího snažení v uplynulých několika hodinách. Předklonila se, zívla a shrnula listy do úhledné hromádky. Pokusila se soustředit. Polovina všech myšlenek neustále odbíhala k tomu horkému, všeobjímajícímu pocitu v podbřišku a k slabě bolestivé vzpomínce na Michaela, jak do ní pomalu vstupoval. Nedokázali to vydržet až do postele. Vzal si ji na kuchyňském stole, kde ho obemkla nohama v pase. Bylo to báječné a dokonaleji to uspokojilo, ale pořád tam byl pocit vzdálenosti a osamělosti. Jako by se milovala s někým, kdo se nikdy nedokáže dát úplně celý. Ta chladná, temná zuřivost byla právě tak zdrojem jeho sexuality jako prosté vášně. Možná to bylo jen tím věkovým rozdílem, ona však věděla, že ať spolu mají cokoliv, nepotrvá to z její ani z jeho strany dlouho.

„Fiono Katherine Ryanová, zbytečně moc přemýšlíš.“ Upřeně se zadívala na žluté listy, které držela v ruce, a soustřeďovala se. Našla by se ještě nějaká jiná, která by si něco začala s chlapem nejméně o dvacet let starším uprostřed vyšetřování vraždy nebo snad dvou, když se snaží nenechat se přitom sama zabít? A to všechno jen kvůli kusu pergamenu, který před pěti sty lety počmáral nějaký génius. Zrovna reálněji to nepřipadalo. Pak si ale vybavila kovový zápach krve ve vzduchu, který signalizoval Peterovo zavraždění, a vzpomněla si na černou hmyzí přilbu toho zabijáckého maniaka na bicyklu, který našel smrt pod mostem. To bylo velmi reálné.

Pátrání zahájila vyhledáním webových stránek Akademie řádu Šedých bratří. Bůhvíproč ji poněkud překvapila jejich elegantní, na grafice založená a velice dobře propracovaná úprava. Čekala něco poněkud jednoduššího. Strohou stránku v písmu Times New Roman s erbem v rohu. Ten erb tam byl. Byl to poněkud zlověstně působící štít rozdělený mříží směřující zleva doprava, se třemi bodláky vpravo a černou labutí a dvěma maltézskými kříži vlevo. Nad štítem byl umístěn nápis Šedí bratři a latinské heslo Mens agitat molem. Pod tím byl rozvinutý pergamen s dalším tajemným latinským citátem Aut inveniam viam autfaciam. První moto znamenalo „mysl vládne nad hmotou“ a druhé, přeloženo velmi zhruba, „najdu si cestu nebo ji vytvořím“.

Podle zhuštěné verze historie školy uvedené na webových stránkách ladilo heslo Mysl nad hmotou s původním smyslem vzniku školy. Ta byla založena v roce 1895 kalvinistickým duchovním Georgem Haverfordem. První zásadou školy bylo zbavit chlapce pokušení ze strany opačného pohlaví v naprosto izolovaném prostředí, kde by se mohli plně soustředit pouze na koncepci všestranné mužnosti podle Teddyho Roosevelta. Mužnost byla posilována především sporty, vojenským výcvikem a přísným vedením. Když k tomu přidaly ještě studené sprchy a štědré dávky dogmatického církevního učení, vyšla z toho škola, jaká se musela líbit všem rodičům tehdejší doby. Mezi řádky bylo možné poměrně snadno vyčíst zásadu, že „děti by měly být vidět, ale ne slyšet,“ a i vidět že by měly být pokud možno co nejméně. Ať se na to Finn dívala jak chtěla, bylo to to nejhorší, co se kdy dozvěděla o anglických internátních školách.

Když hledala na webu a využila Valentinův vlastní a velice složitý vyhledávač s názvem ISPY-XRAY, narazila Finn na řadu webových stránek. Některé byly zřízeny bývalými studenty akademie, jiné běžnými internetovými nadšenci. Tam objevila jinou verzi. Jakmile se na ni zaměřila podrobněji, ukázalo se, že Šedí bratři možná nemají tak honosnou minulost, jak tvrdí oficiální webové stránky. Podle toho, co se Finn dozvěděla, dospěla „mužnost“ trénovaná na škole k tomu, že polovina absolventů ze začátku století byla zmasakrována v belgických a francouzských zákopech. Nepřirozeně vysoký počet z nich spáchal sebevraždu a šikanování žáků nižších ročníků jejich „mazáky“ z ročníků vyšších vedlo přinejmenším k jednomu úmrtí a k řadě právních sporů, které stihly školu ještě těsně před začátkem krize v roce 1929 přivést téměř ke krachu. Co nestačily udělat soudy, dokončila hospodářská krize. Škola málem zanikla. Tížily ji jak dluhy, tak nežádoucí publicita. V roce 1934, kdy byla škola v konkurzní správě, ji koupila skupina absolventů. A právě tady narazila Finn na první opravdovou stopu – seznam nových správců akademie. Celkem to bylo dvanáct jmen, její pozornost však upoutalo šest prvních:

Alfred Andrew Wharton

Lauder J. Cornwall

admirál Tobias Gatty

Jonas Parker III

Orville Dupont Hale

Jerome C. Crawley

Tady už pro žádnou shodu náhod zkrátka nezbýval prostor. O nic takového jít nemohlo. A. A. Wharton byl podle všeho dědeček současného ředitele, Lauder Cornwall musel být příbuzný s bývalým ředitelem Parker-Haleova muzea Johnem Cornwallem, Jonas Parker a Orville Hale byli potomky zakladatelů muzea, Tobias Gatty měl určitě nějaký vztah ke generálovi a Jerome C. Crawley byl příbuzensky spjat s Alexanderem Crawleym. Takže žádná náhoda, ale také žádné opravdové spojení. Co mělo šest správců školy z třicátých let společného se dvěma současnými vraždami a zbloudilým listem vytrženým před půl tisíciletím z nějakého zápisníku? Záhady jsou záhady, ale tohle už hraničilo s nemožností.

Finn vzhlédla od svých poznámek a rozhlédla se po místnosti a její sherlockovské výzdobě. Maně si vybavila něco z jednoho příběhu Sherlocka Holmese, který četla v prvním ročníku při anglické literatuře: „…pokud vyloučíme nemožné, pak cokoliv zůstává, jakkoliv je to nepravděpodobné, musí být pravda.“ Takže pokud je vůbec možné vzít si od ctihodného detektiva nějaké ponaučení, spojitost by tu byla – jenže ona ji nevidí. Následující dvě hodiny strávené u počítače žádné jasno do jejích úvah nevnesly. Pokud něco dokázala, pak jen to, že bádáním nad jmény a jejich souvislostmi se jí to všechno ještě víc zamotalo. Finn použila nejen prohlížeč ISPY, ale i Google a všechny ostatní, které ji napadly. Projela si v nich nejen prvních šest jmen, ale i všechna ostatní. Hledala jakoukoliv zmínku o nich po roce 1934. Na rozdíl od škol jako je například Phillips Andover v Massachusetts, mezi jejímiž absolventy objevila osobnosti počínaje tvůrcem Tarzana přes aktivisty za práva gayů až po několik bývalých prezidentů Spojených států, akademie jako by se vysloveně specializovala na lidi, kteří se drží pod rozlišovací schopností radarů veřejnosti. Z těch dvanácti správců, kteří školu ve třicátých letech převzali, nepatřil ani jeden ke skutečné „prvotřídní elitě“. Parker a Hale byli pouhými dědici rodinného jmění, nikoliv jeho tvůrci jako například Vanderbilt nebo Rockefeller. Gatty byl jen kontraadmirál a loď, kterou po něm nakonec pojmenovali, bylo nákladní plavidlo třídy Liberty, nikoliv nějaký křižník nebo dokonce mateřská letadlová loď. Právník Jerome Crawley spolupracoval s Billem Donovanem, jenž vedl OSS, organizaci, jejímž nástupcem byla CIA. To mělo všech dvanáct správců společné – senátor, ne však guvernér nebo prezident, ministr vnitra, nikoliv už zahraničí, zástupce ředitele CIA, ne však její šéf. Vlastně – pokud šlo o státní posty, zastávali jak správci, tak jejich synové, kteří přišli po nich, téměř bezvýhradně nevolené a tudíž apolitické pozice. Byli úředníky Nejvyššího soudu, nikoliv však jeho soudci. V podnikání a ve všech ostatních oblastech života to bylo totéž. Nikdy ne moc slavní, ale také nikdy nezapletení do žádného skandálu a nikdy nevyhození. Skoro to vypadalo, jako by to bylo takto naplánováno. Po nějaké době už v tom Finn pomalu začínala spatřovat jakýsi systém. Správci a jejich potomci nebyli ti, kdo burcují masy, byli to byrokrati a účetní, kteří drží nitky skutečné moci v pozadí a drží je co nejdéle. Prezident vydrží čtyři roky, přinejlepším osm, ale senátor může na svém postu setrvat i půl století, pokud je dostatečně chytrý a v tichosti se vecpe alespoň do tuctu důležitých výborů. Byznysmen může sbírat členství v představenstvech jako krabičky od zápalek, aniž by zbytečně moc lidí vědělo, kdo je nebo jakým vlivem disponuje. Nejdřív prospěch, pak teprve ego. Moc v zastoupení. Tohle by mohlo být opravdové motto školy.

Jediným dalším střípkem informací, který se Finn ještě podařilo vypátrat, byla skutečnost, že oněch dvanáct správců školu koupilo pod hlavičkou jakéhosi Klubu Carduss. Carduss, jak záhy zjistila, znamená latinsky „bodlák“. Možná to mohl být odkaz na bodláky v erbu školy. Kromě toho je to také název pohanské sa– tanistické sekty. Podle toho, co dokázala zjistit, přestal Klub Carduss existovat v roce 1945. Po tomto datu už nenarazila na žádnou zmínku o takovémto klubu. Když se na webové stránky podívala znovu, zjistila, že na všechno má autorská práva abiturientský spolek Greyfriars Alumni Association LLC, což, jak se rychle dozvěděla, je anonymní svěřenská společnost registrovaná bůhvíproč ve státě Delaware.

Pak už to definitivně vzdala. Bylo to až příliš zamotané. Podívala se na hodinky, zjistila, že den se pomalu chýlí ke konci, a sesbírala si své poznámky. Možná, že Michael v tom nějakou logiku objeví. Při té myšlence se usmála. Teď už na něj myslí jako na Michaela. Milenka, oběť útoku a uprchlice, to všechno za dvaasedmdesát hodin. Vstala, protáhla se, prokličkovala v příšeří předposledního poschodí Ex Libris mezi regály a zamířila nahoru do podkroví.

Cestou výtahem jí hlavou vířil zběsilý rej faktů, domněnek a pocitů. Dojela do nejvyššího poschodí budovy, počkala, až výtah se zaduněním zastaví, strčila do dveří a s rachotem je odklopila. Vystoupila do jasně osvětlené haly, jež vedla do obývacího pokoje. Dveře výtahu za ní zase automaticky zaklaply. Zarazila se. Srdce se jí v hrudi rozbušilo jako zběsilé a v hlavě jí najednou zůstala jen jedna jediná myšlenka. Když jela před bůhvíkolika hodinami dolů do kanceláře, světlo v hale nesvítilo. A pak kdesi vzadu uslyšela zvuk tříštícího se skla.

33

Bobby Izzard kouřil a šťoural se v minulosti Carla Kressmana. Bloumal po nákladně zařízené vile, otevíral jednotlivé zásuvky a nahlížel do skříní a příborníků. Maggie a její svalnatí asistenti Kressmana uložili do umělohmotného pytle na zip a odvezli v koronerově velké dodávce Vandura už před několika hodinami. Kenny Frizell se stále ještě motal kolem bazénu. Jakýmsi velkým podběrákem lovil jednu rozbitou láhev za druhou a každý ten smrtící kus skla metodicky po jednom ukládal do papírových sáčků na důkazní materiál. Každému sáčku byl přidělen nevelký štítek, který mladý detektiv pečlivě vyplnil. Izzy zůstal v prázdném domě sám. Poslední zbytky světla sem dopadaly sítí ve dveřích verandy i okny a vyplňovaly místnosti pruhy nazlátlé záře, v nichž se míhaly částice prachu. Prvotní identifikace mrtvoly už byla provedena porovnáním se zubní kartou. Mrtvý byl přihlášen k trvalému pobytu. Žádný rekreant. Neměl žádný záznam, nikdy se prokazatelně nedopustil žádné trestné činnosti, prostě nic.

Kressmanův dům byl postaven ve starém stylu jako klasická „chata“ typická pro pobřeží Mexického zálivu, ačkoliv byl evidentně téměř zbrusu nový. Přízemí bylo zvenčí lemováno zastřešenými verandami se sítěmi a žaluziemi. V prvním poschodí byla ložnice pána domu a pokoj pro hosty. Točité schodiště vedlo z ložnice na špičatou střechu s malou věžičkou, která připomínala zvoničku na nějaké jednotřídce z koloniálních dob.

V přízemí se nacházel obývací pokoj a jídelna, z níž byl výhled na pláž a záliv. Z jídelny se vcházelo do kuchyně a za ní byla ještě malá ložnice s vyhlídkou na bazén. Přes chodbu naproti této místnosti byla rozlehlá pracovna. Jak z ložnice, tak i z pracovny a z haly se dalo vyjít k bazénu.

Dokonce i toho, kdo neměl o totožnosti oběti ani potuchy, by něco trklo hned, jak by vešel do hlavních dveří, a možná ještě dřív. Venku v garáži stála luxusní limuzína – Mercedes třídy S. Nábytek v celém domě byl převážně z edvardovské éry, čili starožitný a drahý. Kressman rozhodně nouzí netrpěl. Stejně jako nábytek, i umělecká díla rozvěšená po stěnách vypadala jako pravá. Plátna s nánosy barev zasazená v honosných zlatých rámech. Izzy sice umění nerozuměl ani za mák, ale všechno to dýchalo penězi zrovna tak jako ta hebounká kůže uvnitř Mercedesu.

Kressman ale neponechával nic náhodě. Dům byl zabezpečen prvotřídním poplašným systémem proti vloupání, který byl napojen přímo na policejní stanici na Clubhouse Road, nikoliv tedy na nějakou prázdnou kancelář s pultem centralizované ochrany, odkud nahrávka z pásku výhrůžným hlasem sděluje, že policie už je na cestě. Za cenu, i|kou starý pán za tohle zařízení a přímé napojení zaplatil, by měl hlídkový vůz u dveří třicet sekund poté, co by si někdo dovolil na jeho vzácné obrazy jen prudčeji dýchnout. Ale to nebylo všechno, jak se zjistilo, všechny obrazy byly začepovány do zdí.

Izzy zahájil prohlídku kuchyně. Jako první přišla na řadu chladnička. Byla obrovská, ale skoro prázdná. Našel automatický dávkovač ledu a téměř zmrzlou láhev vodky Flagman. Drahé pití.

Pod tím bylo pár kartonů z místních obchodů, pečlivě zabalený zbytek salátu a slušná zásoba piva. Většinou to byly robustní hnědé lahve Schultheiss Berliner Weisse. Jen poštovné muselo stát víc, než by stála jedna sklenice v Německu. Izzy ale opět musel ocenit vkus pána domu.Ani na okamžik nezaváhal. Sehnul se, uchopil jednu z ojíněných lahví a odtrhl víčko. Usrkl. Bylo jako křen. Na etiketě byly vyobrazeny ženy se slunečníky procházející se po bulváru lemovaném stromořadím. Dokonce i pokud šlo o pivo, byl stařík sta– romódní. Izzy si potichu uspokojeně vzdychl, zlehka říhl a pokračoval v obhlídce. Dával si přitom dobrý pozor, aby mu láhev nekoukala z kapsy saka.

Přesunul se do poměrně rozlehlé pracovny. Na délku musela mít dobré čtyři a půl metru. Nikde nebyla znát ženská ruka. Záclony byly tmavé, obložené stěny zakryté policemi, jež byly plné knih. Zajímavý byl starobylý globus, který po odklopení odhalil dobře zásobený bar.

Maker’s Mark, pětihvězdičkový Hennessy, Jack Daniels, Johnny Walker a dvě sladové whisky s nevyslovitelnými názvy. Izzy se zašklebil a napadlo ho, co asi Maggie zjistí, až starému pánovi rozkrájí játra. Na okamžik si vybavil tu báječnou, drobnou a pevnou prdelku okresní patoložky, pak si dopřál další hlt piva a pokračoval ve vyšetřování.

Sbírka pivních džbánů, kolekce modelů aut, loď v láhvi, staromódní americký psací stůl se stahovací roletou. Ten byl zamčený. Kenny už předtím našel na toaletním stolku sadu klíčů. Tu měl nyní Izzy v kapse. Detektiv seržant kroužek s klíči vylovil a začal je do zámku zkoušet jeden po druhém.

Trefil se napotřetí. Odemkl a odsunul roletu. Všechno tu bylo přehledně uspořádané, obálky i všechno ostatní roztříděné do jednotlivých přihrádek. Hned vpředu byl laptop Acer Ferrari v ohnivě červené barvě s bezdrátovým síťovým modemem. Velice futuristické. Izzy počítač zapnul a strávil asi pět minut prolézáním souborů starého pána. Dobrá polovina jich byla chráněna přístupovým heslem.

Vstal, vyšel na verandu a zavolal dovnitř Kennyho, aby si s přístrojem pohrál se svými kouzelnými prstíky. Sám se odebral do patra. V ložnici pro hosty nenašel nic zajímavého. Rovněž v koupelně nenarazil na nic, co by jej zaujalo, kromě spousty léků na vysoký krevní tlak a šamponu proti lupům. Na hemeroidy nic, takže původní Izzyho domněnka o příčině krvácení padla. Vstoupil do ložnice pána domu a rozhlédl se. I tady byl robustní drahý nábytek. Do stejné sorty patřila i zdobená postel s nebesy, která Izzymu připomněla tu scénu ze starého černobílého filmu o lakomci, kde se hlavní hrdina vzbudí a uvědomí si, že je Štědrý den.

Osvětlení ložnice obstarávala staromódní závěsná lampa a v rohu stála palma vysoká tak, že se její listy pod stropem ohýbaly. Všude byly rozmístěny malé koberečky, nikde žádný koberec natažený ode zdi ke zdi. Izzyho tatík pracoval čtyřicet let na stavbách a Izzy si na nich o prázdninách přivydělával po celém New Yorku a New Jersey. Věděl proto velice dobře, co všechno se dá schovat pod falešné podlahy, stropy a laciné podlahové krytiny. Tohle ale nebyl ten případ – tady bylo všechno prvotřídní.

I zde byly stěny ověšeny uměleckými díly. Stejně jako obrazy, které viděl dole, i tyhle vypadaly jako pravé. Dokonce i takový umělecký ignorant jako byl Izzy některé poznával. Zejména ten trpaslík mu byl povědomý. Natočili o něm přece ten film! Jak se jen jmenoval… pořád nosil klobouk a měl rád lehký holky… jo, Toulouse-Lautrec, to je ono.

Ten obrovský obraz visel v hlavách postele. Byli na něm žena a muž, oba hrozně oškliví a stáli v nějaké pivnici na okraji tanečního parketu. Pak tu byla ještě jedna mazanina od téhož chlápka. Na ní byla zrovna taková šereda a v pozadí rušná hospoda. Ta ženská byla viditelně znuděná. A Izzy taky. Obrazy ho zrovna nebraly.

Přistoupil blíž a zkusil za ten obraz s výjevem osamělé ženy vzít. Byl začepovaný stejně jako ostatní. Jakkoliv se mu ty obrazy nelíbily, poznal, že to není sortiment, který by se dal sehnat ve výprodeji hladovějících umělců někde v zastavárně. Poplašné zařízení a pojistky ve zdech hovořily velice výmluvně. Tohle bude dobře pojištěné. Škoda, že nebyl ukraden alespoň jeden. Hned byměl motiv, se kterým by se dalo pracovat. Jenže k tomu by bylo třeba vyříznout plátno z rámu, a to se tu nikde nestalo. Přistoupil k velkému prádelníku. V něm objevil velký stříbrný podnos s osobními věcmi.

Hodinky Rolex Daytona, sponka na peníze s půltuctem dvaceti a stodolarových bankovek, nějaké drobné, narůžovělý prsten s velikým zeleným kamenem, peněženka a mobilní telefon. Umění Izzy nerozuměl, zato se vyznal v hodinkách. Když viděl tuhle značku naposledy, byla asi za deset nebo jedenáct táců. Prohlédl si je, vzdychl a zavrtěl hlavou. Byly krásné, ale on si je nebude moci dovolit nikdy. Každopádně loupež to tedy nebyla. Toho staříka někdo sejmul kvůli něčemu jinému. Peníze v tom rozhodně nebyly.

Otevřel peněženku. Objevil v ní řidičský průkaz státu Alabama vystavený na jméno Carl Kressman. Podle data narození zjistil, že mrtvému by mělo být pětasedmdesát. Průkaz byl vydán před pěti lety již na tuto adresu, což znamenalo, že nejméně tak dlouho tu má trvalý pobyt. Otevřel další oddíl peněženky a prohlédl si pět kreditních karet od velkých bank, kartičku sociálního pojištění a laminovanou průkazku do knihovny v Gulf Shores. Do jedné z vnitřních kapsiček byl zastrčený kondom z jehněčiny a něco bylo ještě za ním. Vytáhl to. Řidičák pro stát New York na jméno Karel Kress. K čemu tomu chlapovi byla dvě jména a dva řidičské průkazy? Bylo to sice divné, alespoň to však udělalo případ o něco zajímavějším, než kdyby šlo jen o dalšího mrtvého staříka. Sešel dolů a šel se podívat na Kennyho. Ten se skláněl nad laptopem v pracovně a ťukal do klávesnice ostošest.

„Našel jsi něco?“

„Ten chlap byl bohatý.“

„To už mi taky došlo.“

„Sbíral umělecká díla.“

„I na to jsem přišel,“ odvětil Izzy a významně se rozhlédl kolem. Vždyť tu ty obrazy visí všude…

„Všechny je sehnal v New Yorku. Hoffmanova galerie.“

„Vážně?“

„Jo, a zaplatil za ně spoustu peněz. Podívej.“ Zaklonil se a Izzy se nahnul nad počítač. Na monitoru spatřil spoustu jmen a čísel.

Boucher; François/fstra 2 870 000, –

Cézanne, Paul/fvort 9 430 000, –

Fragonard, Jeane-Honoré/wsmhb 1 670 000, –

Gogh, Vincent Van/fvwyb 11 625 000, –

Manet, Edouard/liaoc 2 800 000, –

Toulouse-Lautrec/lgwhp 10 000 000, –

Toulouse-Lautrec/tbdm 4 000 000, –

Seznam pokračoval a zabíral půl tuctu stránek. Bylo tu uvedeno nejméně dvě stě obrazů. Daleko víc, než jich po vile viselo. U žádného nebyla udána cena výrazně nižší než milion. Kenny mu předvedl propracovanost programu. Náhodně si vybral jedno jméno na seznamu a klikl kurzorem na podivný podtržený písmenný kód:

Renoir, Pierre-Auguste/aosol 750 000, –

Téměř okamžitě se na monitoru objevila digitalizovaná fotografie obrazu znázorňujícího ženu, která se opírala o loket a za ní bylo vidět nějaké pestrobarevné pozadí, snad květiny.

Titulek pod snímkem hlásal:

Alzířanka opírající se o loket

1881

Výška 41,3 cm (16,26 palců), šířka 32,2 cm (12,68 palců)

Hoffmanova galerie New York 1995

Vyřazeno: Muzeum Parker-Hale 1993

Odkaz Grange Foundation 1957

„Tak těmhle kecům nerozumím ani trochu.“

„To je seznam obrazů.“

„Ty si vážně musíš myslet, že jsem úplnej idiot. To já chápu, Kenny, i když jsem nechodil na vejšku, kurva.“

„Ten seznam je v tomhle souboru zaheslovaný písmenným kódem.“

„Písmenný kód jako název obrazu. Jo, to taky chápu, Kenny.“

„Otázka je to, čemu říkáme ‚původ4.“

„My?“

„Jde o název místa, odkud obraz pochází, o jeho minulost a předchozí vlastníky.“

„A dál?“

„A zatím je tady původ stále jeden a tentýž. Pořád ta samá historie. Nadace Grange Foundation to dá muzeu Parker-Hale, to se toho zbaví prodejem Hoffmanové galerii. Ta to pak střelí soukromému vlastníkovi, jako byl Kressman.“

„A ten pak skončí rozkrájenej na hadry ve svým vlastním bazénu.“

„Ty si myslíš, že ty dvě věci spolu nějak souvisejí?“

„Je tu spousta peněz.“

„Ale nic nebylo ukradeno.“

„Dají se ta čísla nějak rychle sečíst?“

„Myslím, že by to šlo.“ Kenny si s počítačem pár minut hrál a pak se objevilo číslo:

$ 273 570 000 –

„Jednomu člověku?“ vyhrkl Kenny. „Kristepane!“

„Tak si myslím, že jsme na něco narazili, ani jsme nechtěli, Kenny,“ prohlásil Izzy. „Ty bys asi řekl velké terno.“ Pak se zasmál. Kennymu to nepřipadalo vůbec k smíchu.

34

Byt Erika Taschena na Páté Avenue byl v posledním poschodí budovy vystavěné v polovině čtyřicátých let s průčelím obráceným k Central Parku a s úchvatnou vyhlídkou na Sheep Meadow a The Ramble. Podle toho, jak to Valentine odhadl, byl byt sám o sobě poměrně skromný. Pět nebo šest pokojů, ložnice s pracovnou, ale poloha, vyhlídka a umělecké skvosty na stěnách byly skutečně špičkové. Sítotisk Andyho Warhola John Wayne visel v hale, téměř celou jednu stěnu obývacího pokoje zabíral Roy Lichtenstein a proti němu zasádrované nádobí od Juliana Schnabela. Nikde nebyly vidět žádné náznaky, které by vypovídaly o intimním životě obyvatele bytu. Nikde žádný výmluvný projev ženské ruky, ale zrovna tak tu nebylo patrno nic, co by nějak zvlášť svědčilo o mužské přítomnosti. Podle prvotního odhadu žil Taschen sám.

Taschen byl štíhlý, dobře oblečený muž. Měl na sobě sněhobílou hedvábnou košili s rozhalenkou a na míru šité jeansy. Na nohou měl drahé mokasíny bez ponožek. Hodinky měl z obyčejného nerezu. Jiné ozdoby vidět nebyly. Vypadal asi tak na padesát a tmavé vlasy měl na skráních mírně prošedivělé. Byl hladce oholený a v jeho obličeji nebyly patrné stopy vrásek. Když přišel Valentinovi otevřít, měl na nose brýle na čtení s červenou obrubou a v ruce držel New York Times. Zavedl Valentina do obývacího pokoje, usadil ho na měkkou koženou zánovní pohovku a sám si sedl do křesla ze stejného materiálu. Mezi nimi stál konferenční stolek se skleněnou deskou.

„Vidím, že sbíráte šedesátá a sedmdesátá léta,“ poznamenal Valentine s pohledem upřeným Taschenovi přes rameno na obrovského Lichtensteina. Na plátně byly vypodobněny pohovka a křeslo ne nepodobné nábytku, na němž seděli. Nějaký žertík. Sběratelská hříčka. Taschen pokrčil rameny a odkašlal si.

„Nechává goblén, nechává tkaní

a třemi kroky z okna se sklání.

Uvidí tůňku a leknín na ní,

uvidí helmici, chocholu vláni,

hledí ke Camelotu.

Odhodí goblén, ten s větrem pluje,

zrcadlem prasklina prostupuje.

‚Kletba mě postihla‘ zaběduje

Lady ze Shalottu.“

Zašklebil se. „Když strávíte skoro deset let s Williamem Holmanem Huntem, Burne-Jonesem a jim podobnými, také budete chtít mít na stěnách něco jiného.“

„Pořád pracujete jako kurátor?“

„Pořád?“ opakoval po něm Taschen. „To má být nějaká narážka na Parker-Hale?“

„Peter vám volal?“

„Jinak bych vás ani nepřijal. S Newmanovou galerií spolupracuji již dlouho. Řekl mi, že se zajímáte o ukradené umělecké předměty. Válečné rabování.“

„To není úplně přesné.“

„Tak co vás zajímá?“

„George Gatty.“

„To je totéž. Gatty kradená umělecká díla kupoval i prodával. To ví každý.“

„Jaký to má vztah k muzeu Parker-Hale? Nebo jinak-je tu nějaký vztah?“

„Šandy pro Gattyho nakupoval a prodával.“

„Šandy byl Alexander Crawley?“

„Ano.“

„Byli jste kolegové.“

„Pracovali jsme tam současně, ano.“

„Pokud jsem to správně pochopil, měl jste nastoupit na Cornwallovo místo, ale Crawley vás vyšachoval.“

„Vyšachoval není to správné slovo. Přesnější by bylo očernil.“

„Takže jste rezignoval.“

„Byl to klasický případ typu ‚rezignuj, nebo budeš vyhozen‘.“

„Na základě čeho?“

„Na základě ničeho. Bylo to smyšlené. Podle Sandyho byl můj vztah k Jamesi Cornwallovi…,nechutný‘.“

„Takže očernil i Cornwalla?“

„Tak nějak. Většina lidí věděla, že je James gay, ale nikdo se o to nijak nestaral. Na druhé straně byl ovšem sexuální vztah s ředitelem považován za příliš choulostivý z hlediska publicity.“

„Takhle to zdůvodňoval Crawley?“

„Toto zdůvodnění použil před správní radou.“

„Byla to pravda?“

„Záleží na tom?“

„Mně ne, ale jak říkají právníci, vede to k motivu.“

„K jakému motivu?“

„K motivu toho, kdo ho zabil,“ prohlásil Valentine a na okamžik se odmlčel. „Předpokládám, že vás policie vyslechla jako podezřelého“

‚Jistě,“ usmál se Taschen. Vstal a přistoupil k nevelkému černě lakovanému baru ve stylu art deco na protější straně místnosti. „Dáte si něco?“

„Ne, díky,“ odvětil Valentine. Taschen si nalil skotskou s ledem a znovu se posadil. Pomalu usrkával, mlčel a díval se z velkého okna, z něhož bylo vidět na park. Svaly na čelistech měl napjaté a Valentinovi neušlo napětí kolem očí. Skrývala se v něm spousta zadržovaného hněvu.

„Měl jsem alibi,“ řekl nakonec Taschen. Strnule se usmál. „Byl jsem na nákupní cestě v Praze.“

„Na nákupní cestě?“

„Pracuji jako privátní poradce pro sběratele, korporace, nadace a tak. V současnosti značně vzrostl zájem o české a východoevropské avantgardní umění z meziválečného období. Alois Bílek, Karel Tiege, Čapkovy scénografické práce… mimochodem to je ten člověk, co vymyslel termín ‚roboť. O tyhle autory je zájem. Stojí to za sbírání, ale přitom to není přemrštěně drahé.“

„To je hodně vzdálené Burne-Jonesovi a paní ze Shallotu.“

„Lidé se mění a vkus také.“

„I okolnosti.“

„Peter Newman mi řekl, kdo jste, pane Valentine. Nebo vám mám říkat doktore? Pokud je mi známo, máte doktorátů víc. Vy víte, že umělecká díla v mém bytě přesahují možnosti většiny lidí stejně jako byt sám. Já jsem tu práci v Parker-Haleově muzeu nepotřeboval, ale chtěl jsem ji a zasloužil jsem si ji. Když se někdo narodí bohatý, ještě to neznamená, že je nezpůsobilý pro akademický svět.“ Taschen se zamračil. „Já nejsem žádný diletant z milionářské rodiny.“

„Nic takového jsem ani nenaznačil.“

„Tak co jste chtěl naznačit?“

„Nic. Ale zajímal by mě důvod Crawleyho evidentní zášti vůči vaší osobě.“

„To nebylo nic osobního. K tomu nebyl důvod. Šandy patřil do kroužku, James Cornwall to věděl a Sandyho by na místo ředitele nedoporučil za nic na světě.“

„To ale ještě nevysvětluje, proč po vás takhle šel.“

„Šandy vydělával na vyřazování určitých děl ze stálých sbírek. Dával na ně tipy jistým obchodníkům. Provize, chápete. Dělá se to ve spoustě galerií, ale obvykle jsou tam mnohem diskrétnější. Já jsem měl proti Sandymu důkazy. Tím, že zdiskreditoval mě, zdiskreditoval i všechno, co jsem proti němu mohl říci.“

„Pokud jsem správně pochopil časový sled událostí, jmenoval Cornwall Crawleyho ještě v době, kdy vy jste v galerii pracoval. Proč?“

Taschen krátce pokrčil rameny. „Protože ho Šandy vydíral.“

„Zdá se, že jste si tím docela jistý.“

„To jsem. James mi to řekl. Ukázal mi dokonce i dopis, ve kterém mu Šandy naznačil situaci. Neměl na vybranou.“

„A kdo podle vás Crawleyho zabil?“

„Nemám ponětí. Vím jen tolik, že měl jisté odporné přátele.“

„Někdo konkrétní?“

„Například Deiter Trošt z Hoffmanovy galerie. Nebo Mark Taggart z nadace Grange Foundation. O Georgeovi Gattym už jste se zmínil sám. Toho mimochodem nesnášel ani James Cornwall.“

„Proč?“

„To mi není přesně známo. Zato vím, že generál je mimořádně protivná lidská bytost bez špetky morálky. Myslím, že to nějak souviselo s válkou.“

„Gatty ve Švýcarsku pracoval pro G2. Zpravodajská služba.“

„Jako James Cornwall. Ten ale nesloužil ve Švýcarsku. Patřil k jednotce pro památky, výtvarné umění a historické materiály OSS. Řešili krádeže uměleckých sbírek.“

„To je hodně zamotaná síť,“ prohlásil Valentine. „To ale stále nevysvětluje, proč Cornwall jmenoval jako svého nástupce Crawleyho. Říkal jste, že jste viděl nějaký dopis.“

„Přesně tak.“

„Co v něm stálo?“

„Že Šandy ví o Jamesově členství v nějakém tajném klubu a že pokud nebude jmenován ředitelem, nezbude mu než se obrátit na tisk.“

„A vy jste předpokládal, že to nějak souvisí s Cornwallovou sexuální orientací?“

„Muselo. Co jiného by to mělo být?“

„Cornwall vám to neřekl?“

„Ne. A já jsem se ani neptal.“

„Měl ten klub nějaké jméno?“

„Ano. Společenství Carduss.“

Valentine se zamračil. „To je latinsky,bodlák‘.“

„Já vím,“ přisvědčil Taschen. „Zvláštní název pro gay klub. Zní mi to spíš jako nějaké studentské bratrstvo.“

„Řekl vám o té skupině něco?“

„Nic,“ odpověděl Taschen a zavrtěl hlavou. „Ani slovo.“

Kdesi v bytě zazvonil telefon. Taschen dopil zbytek drinku, postavil sklenici na konferenční stolek a vstal. Beze spěchu vyšel z pokoje a zmizel. Zvonění ustalo a k Valentinovi slabě dolehl tlumený hlas uměleckého poradce.

Valentine vstal a přistoupil ke stěně se Schnabelem. Dílo znázorňovalo neurčitou postavu Habešana na pozadí hor a s lebkou na jedné straně otevřenou. Spodní polovina malby byla plná rozbitého porcelánu. Schnabelovy práce se Valentinovi nikdy moc nelíbily a toto dílo na jeho názoru nic moc nezměnilo. Rozbité talíře mu vždycky připomínaly Řeka Zorbu. Na druhé straně si ovšem tento tvůrce vybudoval reputaci právě na slabomyslných střepech. Umění je zkrátka záhada.

Když se Taschen vrátil, Valentine se k němu otočil. „To byl Peter Newman.“

„Ano?“

„Věděl, že jdete ke mně. Myslel si, že byste to měl vědět. Zrovna to slyšel ve zprávách.“

„Slyšel co?“

Taschen zhluboka vydechl. „George Gatty. Byl zavražděn. Někdo ho probodl nacistickým obřadním mečem.“

35

Poručík Vincent Delaney ze zvláštní operační jednotky stál uprostřed obývacího pokoje generála Gattyho a prohlížel si tělo nabodnuté jako kus hovězího na hnědé kožené pohovce. Ať už toho ošklivého staříka oddělal kdokoliv, rozhodně se překonal. Podle Bandara Singha ze soudního byla šedesát centimetrů dlouhá ocelová čepel vražena starci do hrdla tak, že hrot vyjel v oblasti perinea, což znamená někde mezi uvadlými varlaty a svraštělou řití.

Kriminální technik Putkin Delaneymu sdělil jen to, co bylo jasné podle zápachu. Čepel ostrá jako břitva při průchodu tělem prořízla několik životně důležitých orgánů, žaludeční stěnu a tlusté i tenké střevo. Že jde o nacistický meč poznali snadno. Jilec byl vykován ve tvaru stříbrné orlice, která ve spárech svírala hákový kříž. Delaneymu ale ze všeho nejhorší připadalo, že je úplně všechno vidět. Gatty byl zavražděn v županu a tak bylo odhaleno celé jeho staré, vrásčité tělo. Po místnosti šlehaly blesky fotoaparátů. Putkin a jeho kolegové se činili. Mrtvola měla premiéru pro Hollywood.

Billy Boyd se k němu přikolébal s notesem v masité dlani. „Vypadá to, že to souvisí s tím prvním, co?“

„A taky s tím telefonátem šerifova zástupce Dawga z Alabamy.“ Delaney zavrtěl hlavou. „Vůbec jsem nevěděl, že má Alabama taky moře.“

„Já taky ne,“ prohlásil Boyd. „Myslel jsem si, že je… no, že má jen pevninskou hranici.“

„Ne, že by to s tím mrtvým nějak souviselo.“

„S tímhle?“

„S tím v Alabamě.“

„Ale nějaká souvislost tuje, ne?“ Nezdálo se, že by si byl Boyd jistý.

„Papaláš přes umění skončí na Páté Avenue s kudlou zapíchnutou do chřtánu, chlápka z Alabamy, co sbírá umění ve velkém, rozřežou na cucky flaškou od Absolut vodky a tady generála sejme nějaký nacistický Vlad Nabodávač. Jo, Billy, vypadá to, že by tu nějaká spojitost být mohla.“

„Kdo je to Vlad Nabodávač?“

„Světověj šampión ve wrestlingu, Billy,“ povzdechl si Delaney. „Jdi si popovídat se Singhem. Jestli můžeš, zjisti mi dobu smrti.“

„Jasně, poručíku.“

Delaney ve skutečnosti dobu smrti potvrdit ani nepotřeboval. Podle toho, jak byl mrtvý oblečen, byl už v posteli nebo se do ní právě chystal, když byl zabit, takže smrt musela nastat někdy v noci. Generálův komorník Bertram Thorens bydlel v suterénním bytě s manželkou, generálovou kuchařkou, a ani jeden z nich neslyšel nic mimořádného.

Stejně jako v případě toho Crawleyho z muzea bude i tady spousta podezřelých. V muzeu jich bylo asi pět stovek, protože v přízemí právě probíhala recepce, a tady všechno nasvědčuje tomu, že generál měl pozdě večer návštěvu, která mu přišla nabídnout na prodej meč, jenž pak použila k vraždě.

V hale už bylo nalezeno kožené výstavní pouzdro vyložené hedvábím. Delaney sice uměl německy stejně jako gaelsky, ale jména Rommel a Adolf Hitler mu povědomá byla. Detektiv tušil, že tady šlo o obchod, o který mohl mít generál opravdový zájem, a taky o spoustu peněz. Podle toho, jak to v domě vypadalo, to se sběratelstvím myslel vážně, a přijímat lidi pozdě večer v županu tu asi nebylo nic tak neobvyklého. Když vyslechl švýcarského komorníka, dospěl ke stejnému závěru – dozvěděl se, že generál míval pozdní návštěvy často.

Delaney vzdychl a když funebráci nakládali mrtvé tělo na rozkládací nosítka, snažil se nedýchat příliš zhluboka. Bez ustání musel myslet na podivnou spojitost mezi tím vším a půvabnou rudovláskou, která jako by byla centrem tohoto dění. A to vedlo k další, ještě zapeklitější otázce. Co se vlastně se slečnou Fionou Ryanovou stalo a kde vůbec je?

36

Z tábora vyrazili na sklonku noci. Měsíc zapadl už dávno a roztřepené mraky blížící se od severu tlumily i svit hvězd. Kromě Reida a seržanta tu byli hlavně městští kluci, a ty černočerná tma pořád ještě děsila. Tahle sametově černá noc jim připadala jako z jiného světa. Byla až příliš podobná stínu smrti, který se jim rýsoval na pozadí každičké myšlenky dnes a denně.

Potichu postupovali lesem. Drželi se stezek a zastavili se až na nevelké proláklé mýtině, kde se pěšiny vidlicovitě rozbíhaly. Tady se rozdělili na dvě skupiny. Watenka, Bosnic, Biearsto a Terhune vyzbrojení bazukou a minometem ráže padesát milimetrů se vydali na jih směrem k cestě lemující věžičku s odstřelovačem. Zbytek vedený seržantem, který si neustále hlídal ty oficírské diletanty, zamířil ke starému ohořelému tanku na vrcholku kopce.

Plán, který seržant Cornwallovi vyložil, byl prostý. Jejich nesourodá a nevelká jednotka byla utvořena z pozůstatků 2. průzkumného praporu nasazeného při vylodění v Normandii a po tomto uskupení také zdědila většinu výzbroje, která ještě za něco stála. Terhune a Biearsto se s bazukou postarají o snajpra a jeho věžičku, zatímco Watenka a Bosnic využijí minomet ke krycí palbě na vrata. Jakmile seržant uslyší první ránu z bazuky, zahájí palbu z obou tankových kulometů ráže 7,92 mm. Otevře tak cestu skupině tvořené Pattersonem, Dormem, Titlebaumem a Pixiem Mortimerem, kterou vede Reid a za kterou se plouží všichni tři ofícíři. Z tanku by seržant mohl v-případě potřeby zajišťovat i krycí palbu při ústupu, pochyboval však, že na něj dojde. Kromě bazuky a mi– nometu tu byli Titlebaum a Dorm jako střelec a obsluha kulometu Browning. Ostatní měli poměrně pestrou výzbroj tvořenou poměrně výkonnými zbraněmi. Byly tu dva samopaly Thompson, lehký kulomet Johnson, velkorážní puška M3 a Pattersonův zamilovaný ruský samopal „Ivan“ se zásobníkem na jedenasedmde– sát nábojů. Seržant si byl naprosto jist, že ve výzbroji jsou silnější než skopčáci na statku.

Vedl svou skupinu na sever řídnoucím lesem. Zastavil, až když byl příkop na dohled. Reida si vzal s sebou a vyškrábal se do starého tanku, aby provedl poslední průzkum statku. Na východním obzoru se začínala obloha nepatrně jasnit, do skutečného úsvitu však bylo ještě daleko. Ve stavení ani v žádné hospodářské budově se nesvítilo. Přejel zorným polem dalekohledu k věžičce opatství a zapátral po sebemenším náznaku pozice odstřelovače. Vzdálenost mezi tankem a věžičkou odhadoval na dobrých pět set metrů. Půl tuctu fotbalových hřišť. Pro zkušeného střelce s tím jejich zaměřovačem ZS4 na odstřelovačské pušce to ale nebylo nic nepřekonatelného. Usoudil, že jeho skupině potrvá dobré dvě minuty, než se dostane k boční zdi statku. Cestou tam se však nemohou spolehnout na žádný kryt – až na pár prohlubní a jeden velký balvan. Za dvě minuty by je snajpr mohl snadno vyřídit všechny.

„No, pánové, budete sebou muset hodit,“ zamumlal seržant.

„Říkals něco?“ ozval se Reid.

„Ne. Co Cornwall a jeho kámoši?“

„Ti se budou držet vzadu, dokud jim nezameteme cestičku.“

„Fajn. Počítám, že ke zdi vám to bude trvat dvě minuty. Vidíš ten balvan?“

„Jo.“

„Tak ať se všichni cestou dolů drží nalevo od něj. Nenatočím ty kulomety dál než k němu.“

„Jasný.“

„Přestanu střílet, až se dostanete ke zdi. Naperte to do ní s tím dárečkem, cos tuhle dostal od toho němčoura. Udělejte do ní díru.“

„Máme to obsadit?“

„Ne, dokud je nezpracuje Terhune s ostatníma, a už vůbec ne, dokud nebudeš mít jistotu, že je snajpr ze hry. O toho hlavně jde. Jestli se mu povede dostat se z tý věže a najít si pelech jinde, jsme vprdeli, jasný?“

„Jasný.“

„Fajn. Teď si začnu připravovat pásy do kulometů. Přesně v šest – to je za deset minut – by měli začít Terhune a Watenka. Potom pošleš Titlebauma a Dorma dopředu s Browningem. Možná by stálo za to, aby se uhnízdili v některý tý díře. Pak Patterson s tím svým ruským kvérem a potom ty a zbytek. Lampasáci mají pořád ty svoje Thompsony?“

„Cornwall má M3.“

„Tak to vás nejspíš sejme všechny hned, jak to prvně zmáčkne. Ježíšikriste, koho napadlo dávat lampasákům zbraně?“

„Mně ne.“

„Tak padej.“

‚Jasný.“

Reid se vytratil do tmy a seržant zajel do otevřené věže opuštěného německého tanku a splynul s ní. Když nasazoval do závěrů kulometů dlouhé nábojové pásy, snažil se být pokud možno potichu. Střely měly různobarevné hroty, takže tu pravděpodobně byly svítící, průrazné a zápalné náboje jako u střeliva amerického, jen by bylo příjemné vědět, které jsou které. Necelé dvě minuty mu trvalo připravit si do obou kulometů pásy na 250 nábojů. Vyhlédl postupně se jasnícím průzorem z věže. Podíval se na hodinky. Celé to peklo vypukne asi za pět minut. Ušklíbl se. Čekání nebylo seržantovou silnou stránkou.

37

Michael Valentine procházel místnosti podkrovního apartmá v budově Ex Libris. Byt byl úplně naruby. Jediná zásuvka nezůstala zavřená, prohledána byla každičká skříňka. Vetřelec pronikl větrací šachtou a zmizel okénkem v koupelně, které nebylo napojeno na alarm. Za Valentinem kráčela Finn. Když viděla tu napáchanou škodu, jímala ji hrůza. Valentine skončil s obhlídkou v kuchyni.

Posadil se na žlutý umakartový stolek. „Cos udělala, když jsi slyšela, jak se sype to sklo?“

„Napadlo mě zjistit, co se děje.“

„Ale pak sis to rozmyslela,“ usmál se Valentine.

„Nebylo to jako ve filmu – holka se vydá v tmavé noci do přístavu hledat kluka, z vody se vysune ruka a popadne ji za kotník. Tak pitomá nejsem.“

„To je fakt.“

„Po tom, co Petera…“

„Rozbilo se sklo a…“ vybídl ji Michael.

„Otočila jsem se, skočila jsem do výtahu a sjela dolů do kanceláře. Zavolala jsem na číslo mobilu, cos mi dal.“

„Takže do kanceláře to nestihl. K počítači se nedostal.“

„Ne. Tam jsem byla skoro celý den.“

„Vypadá to, že sice nadělal škody jako slon v porcelánu, ale nebude to nic, co by se nedalo nahradit.“

„A co když se vrátí?“

„Myslím, že to nám nehrozí. Kdyby opravdu něco hledal, šel by do kanceláře.“

„Takže se nás snažil vyděsit?“ zeptala se Finn.

„Řekl bych, že ano.“

„Proč?“

„K něčemu jsme se dostali příliš blízko. Hodně jsme zvířili vodu. Někde už by měli zvonit na poplach a nejspíš taky zvoní.“

„Zjistil jsi něco u toho známého obchodníka?“

„Spoustu věcí,“ odvětil Valentine a pak jí prozradil, co se dozvěděl od Petera Newmana. Řekl jí i o své návštěvě u Erica Taschena. Ona mu na oplátku vyprávěla o svém snažení za počítačem.

„A dohromady to znamená co?“

„To znamená, že tu nejde jen o jeden problém. Vraždy Crawleyho a Gattyho spolu souvisejí a zrovna tak s nimi souvisí i případ toho třetího chlápka, co jsem ti o něm říkal. Prozradil mi to spolehlivý člověk od policie. Myslím, že ten třetí se jmenoval Kressman. Zatím k tomu nejsou důkazy, ale všechno nasvědčuje tomu, že byli zapleteni do nějakého komplotu, jehož cílem mělo být dostat kradená umělecká díla na volný trh. Nemyslím, že tahle zabijácká série měla něco společného s tebou. To s tou Michelangelovou kresbou byla jen časová shoda. Crawley by asi zemřel tak jako tak.“

„Ale s Peterem to nebyla časová shoda.“

„Ne, to nebyla. Což znamená, že někomu z Crawleyho kumpánů nahnalo strach to, cos našla. Ať už to byl kdokoliv, najal si Pete– rova vraha a toho vietnamského gangstera na kole.“

„Takže tu máme dva zabijáky?“

„Ano. Jeden chce ze světa sprovodit tebe a tu kresbu, druhý jde po skupině, do níž patřili Gatty, Crawley a ten Kress. To je ten kroužek, o kterém se zmiňovali Newman i Eric Taschen.“

„To spolu musí souviset.“

„Ano. Společným jmenovatelem bude pravděpodobně umění.“

„Trh s kradenými uměleckými díly?“

„Podle toho, cos říkala o historii řádu Šedých bratří, to musí jít ještě dál. Ten Klub Carduss je podle všeho nějaký tajný spolek. Něco jako Lebky a hnáty na Yale, jen na něj není tolik vidět.“

„Z toho, co jsem zjistila, plyne, že někdy v pětačtyřicátém zmizeli.“

„Stejně jako Lebky a hnáty, jenže tenhle spolek vůbec nezmizel, jen se přejmenoval. To je ta tvoje anonymní společnost v Delaware. Tam mají ty nejliberálnější registrační zákony na světě. Proto je taky pokaždé využívá CIA k zakládání svých krycích firem jako třeba Air America.“

„Nemyslíš si ale, že to má něco společného se špionáží, že ne?“ Opatrně na něj pohlédla. Snažila se moc nemyslet na to, co je doopravdy zač, ani na jeho skutečné vztahy k jejímu otci. Možná by na to mohlo dojít později, teď na to ale opravdu nebyl čas.

Valentinova tvář potemněla. „Ne. Ale je to něco velkého. Ten muž, co ho zrovna zavraždili v Alabamě, dělal obchody za stamiliony dolarů.“ Pokrčil rameny. „Když si hraješ s Michelangelem, není těžké přimotat se k velkým penězům.“

„Tak co teď uděláme? Ten detektiv Delaney už přece musel dávno pochopit, že já v Peterově vraždě prsty nemám, tak co kdybychom šli prostě na policii?“

„Tady nejde jen o tvého přítele. Je tu ještě Crawley, Gatty a taky ten Kressman. To jsou čtyři vraždy během krátké doby a ukradené obrazy za miliony dolarů. To už je dostatečný motiv, abys skončila na hezky dlouho ve vězení, nebo k tomu, aby tě dali zabít. Nějak ses připletla ke komplotu, do něhož je zapletena spousta významných lidí, kteří mají co skrývat a jsou schopni to udržet v tajnosti za každou cenu. Takže – dokud nebudeme přesně vědět, co jsou tihle lidé zač a jak daleko až ten komplot sahá, budeme se od poldů držet dál.“

„Mně to pořád není jasné. Podle toho, co jsem vyčetla, ti lidé bohatí už byli. Proč chtěli ještě víc?“

„Neřekl bych, že to má co dělat s penězi.“

„Tak s čím?“

„S mocí. Tam dole mám v regálech tisíce svazků o různých skupinách – templáři počínaje, přes takzvané ilumináty až po shrinery, a je toho ještě daleko víc. A nikdy nešlo doopravdy o peníze. Šlo o moc a to, jak si ji udržet. Stará dobrá yankeeská xenofobie. Lidi se bojí změn, takže se spolčují a pokoušejí se je zastavit. Čína se snažila ignorovat okolní svět tisíc let, ale nakonec dokonce i tam museli přistoupit na změny.“

„Tohle není poprvé, co máš s něčím podobným co do činění, viď?“ otázala se Finn.

„S tím máme co do činění všichni. A pořád,“ odpověděl Valentine. „Souboj starého s novým trvá od začátku času. Tohle je jen jiná verze.“

„Seznam správců má dvanáct jmen, ale já jsem si jich projela jen pár. Jak zjistíme, kdo je další na seznamu našich zabijáků?“

„To se zjistit nedá. Dokonce ani nevíme, jestli ty vraždy byly jen tři – Crawley, Gatty a Kressman. Peter Newman se sice domnívá, že Crawleyho šéf John Cornwall zemřel přirozenou smrtí, ale možná se mýlí.“

Finn se natáhla a prsty Valentinovi pevně sevřela dlaň. „Fajn, takže jak už jsem se ptala – co dál?“

„Hrábneme ještě trochu hlouběji. Potřebujeme zjistit, oč se tady hraje a kdo přesně je ve hře.“ Odmlčel se. „Budeme muset využít mého přítele hackera.“

„Hackera?“

„Počítačového mága. Jmenuje se Barry Kornitzer. Je to sice hrozně dávno, ale chodili jsme spolu do školy.“

38

Upřeně si prohlížel titěrné postavičky na stránce. Byly rozmístěny mezi stromy a nakresleny, obtaženy a vybarveny tak pečlivě, že vypadaly jako miniaturní směrovky, které ukazují, jak se bude odvíjet čas od toho jediného zastaveného okamžiku, který představují. Tady byli všichni v bezpečí a naživu, aniž by věděli, že někteří z nich budou brzy mrtví a vymazaní ze světa stejně důkladně, jako byli stvořeni. Hleděl na ně a na tu jedinou ubohou stránku a náhle se ocitl v jiném světě, ve světě, který nikdy doopravdy neexistoval a pokud ano, pak jen v čase, jenž už se dávno rozplynul.

Útok začal v šest hodin ráno. Úsvit se ohlašoval slabou narudlou linkou nad obzorem a muži se pohybovali jako nehmotní duchové pomalu se valící mlhou, jež stoupala z rosou zmáčených polí. Seržant, který upíral zrak do střeleckého průzoru zničeného německého tanku, uviděl obláček dýmu z prvního výstřelu bazuky. Pár sekund nato k němu dolehlo hlasité zadunění exploze jejího projektilu. Najednou byl hluk všude. První rána z bazuky urvala z věžičky notný kus, k umlčení odstřelovače to však nestačilo. Seržant jasně slyšel tupé prásknutí výkonné pušky, která hledala svůj terč v husté cloně stromů na protější straně cesty. Pak se bazuka ozvala znovu a tentokrát roztříštila horní část věžičky. Úlomky cihel a tašek se rozletěly všemi směry. Věžička musela být původně ze dřeva, které vysychalo celá staletí, až bylo jako troud. Ihned po druhém zásahu byla celá v plamenech. Najednou vypadala jako planoucí pochodeň. Tím by byl tedy odstřelovač vyřízen.

Sotva dozněla ozvěna druhého výstřelu z bazuky, uslyšel seržant pravidelné rytmické bušení minometu, který začal kilogramovými minami zasypávat vjezd do statku. Přitáhl kola na hřídeli u obou kulometů, posunul náměr hlavní tak, aby obě mířily alespoň přibližně na sotva viditelnou střechu sýpky a obytného stavení, a zahájil palbu. Prázdné vyhozené nábojnice mu začaly cinkat a poskakovat kolem kotníků, jak se pásy vyprazdňovaly v nepravidelných dávkách. Vždy po několika sekundách pustil spouště, nepatrně hlavně posunul a vypálil znovu. Pozorně přitom sledoval pohyby Reidovy pětičlenné skupiny, která, rozvinutá do rojnice, z boku postupovala ke dvoru statku.

Reid a Pixie Mortimer šli první. Vyklouzli z lesa a rozběhli se přes tmavou linii cesty ihned, jak zazněl první výstřel z Terhuneovy bazuky. Z příkopu na vzdálenější straně se jim podařilo dostat se k velkému balvanu na polovině cesty svahem. Další tři – Patterson, Dorm a Titlebaum – je následovali v těsném závěsu. Vrhli se do první mělké prohlubně, která vypadala jako dávný pozůstatek po odvodňovacím příkopu nebo snad nějaké odpadní jímce.

Nebylo to poprvé, co seržanta ohromilo, kolik toho s sebou musí obyčejný pěšák vláčet. Například kulometčík Titlebaum nesl kulomet, závěsný popruh, čisticí soupravu, dvanáct zásobníků na dvacet nábojů v konopném opasku, zákopnický nůž, tříštivý granát, sekerku, pistoli a kromě toho se dřel s bagančaty na nohou a polní výstrojí. S osobním vybavením navíc to dělalo téměř přesně padesát kilogramů. Dokonce i vyfintěný oficírek jako byl Cornwall musel nést totéž a navíc ještě sumky s municí, klipsy, dalekohled, pouzdro s mapou a všechny potřeby pro příslušný úkol. Kromě toho Cornwall a ty jeho kamarádíčci přes omalovánky nesli samopaly Thompson a potřebné množství střeliva. Byl to zázrak, že byli vůbec schopni pohybu.

Titlebaum s Dormem postavili kulomet na okraj příkopu a Patterson je kryl sípavými dávkami ze svého ruského automatu. Až dosud seržant pozoroval na dvoře statku jen nepatrný pohyb, ale než se věž opatství rozhořela, pálilo se z obytného stavení i z hospodářských budov ostošest. Seržant pustil spouště kulometů, aby se zaposlouchal. Neslyšel nic než jednotlivé výstřely z pušek a přerušované drkotavé dávky lehčí automatické zbraně, pravděpodobně MP43 nebo těžšího MG34. Protože Terhune i ostatní kropili statek zpředu, vypadalo to, že útok proběhne bez nesnází, pokud ovšem skopčáci neschovávají v těch náklaďácích nějaké těžší kalibry.

Reid a Mortimer se pod krycí palbou kulometu zvedli zpoza balvanu a vyrazili. Z poschodí obytného domu zarachotila dávka a Pixie byl najednou na zemi. Vypadalo to, jako by zakopl o natažený drát, tak prudce mu ujely nohy. Několik zásahů mu roztrhlo hrudník a polovičku čela s většinou mozkové hmoty mu rozervala další série výstřelů odněkud jinud. Reid se nezarazil ani na zlomek sekundy. Mortimer snad ještě neležel a indián už se vrhl do trávy a dokutálel se ke staré oprýskané zdi statku. Kulomet olízl dávkou poschodí domu a seržant viděl, jak Reid vytáhl krabicovitou ruskou minu M28. Urazil pojistku a odkulil se doleva. Držel se pořád v krytu zdi, snažil se však dostat co nejdál od demoliční nálože. Ozvalo se dunivé zahřmění provázené rachotem kamení, ze zdi se vyvalilo mračno špinavě hnědého dýmu smíšeného s úlomky kamene a objevila se díra velká jako slušná vrata do stodoly.Seržant popotáhl zpět ovládací rukojeti obou kulometů a díval se, jak se kouř rozptyluje. Nově vzniklým otvorem ve zdi nyní viděl na dvůr. Odhaleny byly i náklaďáky, které stály dosud nepoškozené ve stínu největší stodoly a zimního přístřešku pro dobytek vedle ní. Napravo od přístřešku byla kolna na vozy. Z jejího tmavého vjezdu šlehaly záblesky palby. Tři nebo čtyři muži v uniformách wehrmachtu přebíhali přes dlážděný dvůr a pokoušeli se dostat do domu. Kulomet Browning a ruský samopal zarachotily současně a Němci popadali na hromadu, jako když se zajede kosou do obilí. Terhuneova bazuka už se ozývala blíž a posunulo se i práskání kilogramových min z minometu. Zásahy mířily na střechu přístřešku pro dobytek a na kůlnu. Ke všeobecné vřavě se přidružil praskot lámajícího se dřeva, ohně a tříštění skla. Seržant cítil, jak se mu ztuhlé svaly na čelistech stahují v dravčím úsměvu. Nechal hlavně kulometů na okamžik vychladnout a podíval se na fosforeskující ciferník hodinek Grana Dienstuhr, které stáhl ze zápěstí zabitému skopčákovi v den D v městečku Courseulles-sur-Mer. Ještě nebylo pět minut po šesté. Celé to netrvalo ani čtyři minuty. Jak hluk přestřelky utichal, dolehlo k seržantovým uším jakési svištění ve větvích po jeho levici. Poslední výstřel z minometu šel vedle a v útrobách starého zničeného tanku vzápětí cosi zarachotilo. Z dálky uslyšel čísi sténání. Bylo po všem. Vyhoupl se z tanku, posadil se na okraj věže a zapálil si cigaretu. Nastala krátká pauza, během níž se všichni dávali dohromady, a pak se v díře ve zdi objevil muž v černé esesácké uniformě. V ruce držel ulomený kus dřeva s kusem bílého hadru na konci. Nejprve zaváhal, pak ale vykročil vpřed. Zpoza balvanu se vynořil Cornwall a Taggart, hubený důstojník, který dělal Cornwallovi poskoka. Oba se vydali po svahu Němci vstříc.

Seržant dlouho nepřemýšlel. Seskočil z tanku a zamířil k esesákovi. Přeťal Cornwallovi osu postupu a došel k Němci první s pistolí značky Colt pevně v ruce. Němec byl drobný bledý mužíček s brýlemi v ocelových obroučkách. Na tváři měl šmouhu od popela. Pouzdro na opasku bylo rozepnuté a prázdné. Výložky na límci měl zdobené jedinou dubovou ratolestí a třemi zelenými proužky standartenfuhrera. Plukovník. Vypadal spíš jako bankovní úředník.

„Mluvíte anglicky?“

„Ano.“

„Co je v těch autech?“

„Obrazy. Cenná umělecká díla.“

„Co jste zač?“

„Jmenuji se doktor Eduard Ploetzsch. Jsem kurátor uměleckých sbírek.“

„Ne.“

„Co prosím?“

„Nejste nic. Jste mrtvej.“ Seržant zdvihl pistoli a střelil ho bez jakéhokoliv skutečného důvodu do obličeje.

39

Falešný kněz seděl v zaprášeném sklepení kostela svatého Josefa v Greenwich Village a probíral se materiály, které mu nosila přidělená dobrovolnice s výrazem mučednice, na jejíchž bedrech spočívá tíha celého světa. Žena středních let se už ve starých záznamech hrabala celé hodiny a s každým balíkem zažloutlých obálek z tuhého vláknitého papíru vyzkoušela jiný povzdech.

Tohle nebyl nepotvrzený zmatený sled dat vytvořený blouděním po databázích uložených na serverech tisíců vyhledávačů. Tohle byla pravda o skutečné historii zapsaná vybledlým inkoustem na opravdovém papíře. Ty dokumenty byly dost staré na to, aby se člověku rozpadly v rukou. Když kněz jednotlivými složkami listoval, téměř fyzicky vnímal duchy tisíců úředníků, jako byla ta žena, jež ho nyní obsluhovala. Jako by slyšel klapot psacích strojů a slabý rozvážný skřípot per. Možná to bylo nudné, zároveň však bylo poměrně snadné nalézt takto stopu Frederika Botteho a sledovat ji v letech, která chlapce formovala.

Teď není důležité, co byl chlapec zač a jaký zájem na něm mají kardinálové ze Svatého města. Do New York City přicestoval 11. června 1946 z polského Gdaňsku na palubě lodi Batory polské společnosti Gdynia Amerika Line. Ve složce kněz objevil potvrzení imigračních úředníků z Ellis Islandu, podle kterého bylo Frederikovi sedm let a cestoval se svou opatrovnicí Fráulein Arínalise Kurovskou německé národnosti. Jako Frederikovo místo narození bylo uvedeno La Grazie v Itálii, kde byl v péči sester v klášteře San Giovanni All‘ Orfenio. V příslušné kolonce přihlašovacího blanketu sice matka uvedena nebyla, na okraji však bylo tužkou slabě připsáno jméno Kateřina Annunziová. Ačkoliv to nikde nebylo jasně vyjádřeno, dokázal falešný kněz číst mezi řádky. Frederico byl nemanželské dítě vychovávané jeptiškami v klášteře a předané do péče Němce s polským jménem.

Po příjezdu do Ameriky byl Frederico na dva roky svěřen do péče sirotčince u svatého Lukáše. Odtamtud jej přestěhovali do školy sv. Josefa v Greenwich Village, kam byl zapsán jako „stipendista“. Výsledky měl neustále vynikající, zejména ve výtvarné výchově a jazycích. Bylo rozhodnuto, že dokončí školu u sv. Josefa a pak bude přijat do některého z místních seminářů, aby vystudoval na kněze. Jeho záznamy u farnosti končily rokem 1952, kdy byl adoptován seržantem Brianem Thorpem a jeho ženou, kteří žili v Barrow Street v Hobokenu ve státě New Jersey. Zajímavé bylo, že právní služby při vyřizování adopce zajišťovala firma Topping, Halliwell & Whiting, tedy tatáž přízračná forma neexistujících lidí, která založila záhadnou nadaci Grangeových. Jakkoliv to byla zajisté jen shoda okolností, bylo neméně zajímavé i to, že nadace nyní sídlila právě na místě sirotčince sv. Lukáše, kde žil Frederico Botte, z něhož se nyní pravděpodobně stal docela obyčejný Fred Thorpe.

Falešný kněz pocítil důvěrně známý tlak na prsou. Kruh se uzavíral. Už byl téměř u konce. Úřednice se objevila znovu a přinášela další složky. Muž z Říma jí věnoval ten nejkrásnější kněžský úsměv, jakého byl schopen, a zeptal se jí, jestli tu někde náhodou nemá newyorský telefonní seznam.

„Který okres?“ zeptala se a znovu vzdychla.

40

Pracovna Barryho Kornitzera na Columbia University byla umístěna v ponuré budově z konce 80. let 19. století zastrčené za knihovnou Low Memoriál Library. Pracovna byla i na univerzitní poměry poněkud okázalá. Stěny byly většinou tvořeny vestavěnými dubovými knihovnami, na podlaze ležely perské koberce a interiér doplňovalo několik obrazů z počátků americké historie. Byla tu první verze Pohledu na východ z Denny Hillu Ralpha Earla, zátiší od Charlese V. Bonda a venkovská krajinka Edwarda Hickse. V hlavní místnosti trůnil psací stůl z palisandrového dřeva ve stylu Williama IV. s rovnou psací deskou potaženou černou kůží a se zásuvkami po obou stranách. Povídalo se, že stůl původně patřil pátému rektorovi univerzity Benjaminu Mooreovi. Rovněž šly fámy, že byl stůl Kornitzerovi zapůjčen, protože z něj měli na univerzitě všichni strach. Kornitzerbyl pravděpodobně nejuznávanější autoritou v oblasti počítačového pirátství na světě. Byl vlastníkem patentů a dalších práv k těm nejlepším kódovacím programům na planetě a působil jako tajný poradce několika prezidentů Spojených států a Billa Gatese. Kromě toho chodil na střední školu s Michaelem Valentinem a byl jeho dávným přítelem.

Po ukončení střední školy se cesty obou mladých mužů rozešly. Kornitzer strávil několik let cestováním autostopem po Spojených státech i Evropě. Učil angličtinu u íránského letectva, pásl ovce ve Skotsku a pak odjel do Seattlu, kde nějakou dobu pracoval v komiksovém knihkupectví.-Odtamtud odešel na Stanford a aby měl na studia, prodal svou sbírku komiksů, kde nechyběla ani první řada Supermana. Bydlel převážně v autě odstaveném na jednom z parkovišť školy. Absolvoval obor klasická filologie, odmítl řadu prestižních pracovních nabídek včetně učitelského místa na Oxfordu a vrátil se do školy. Několik let nato dostudoval práva a absolvoval advokátní zkoušky pro stát Kalifornie, ačkoliv právnickou praxi nikdy neprovozoval. V polovině sedmdesátých let spolupracoval v Seattlu s Billem Gatesem, pomohl Microsoftu v začátcích, ale nakonec se zase osamostatnil, aby se mohl věnovat svým soukromým zájmům, mezi něž patřilo nabourávání všech významnějších počítačových databází světa.

Když byl v polovině devadesátých let na nejlepší cestě skončit na doživotí ve federálním vězení, zachránil ho jeho dávný přítel Michael. Nakonec se tak Kornitzer ocitl na Columbia University, kde formálně vykonával zcela legální práci. Jako spousta těch, kteří začínali jako hackeři, i on přešel na druhou stranu a začal s „poradenstvím“ pro tytéž organizace, jež dříve nabourával. Patřily k nim instituce jako AT&T, FBI, CIA, Chase Bank, Bank of America a jeho oblíbený Wal Mart. Wal Mart byla podle Kornitzera vůbec nejnebezpečnější společnost na světě oddaná myšlence svého zakladatele Sama Waltona: dobýt svět prostřednictvím maloobchodního prodeje.

Tato společnost, která se inovací nikdy nebála, vynaložila od roku 1983 obrovské množství prostředků na soukromý satelitní systém, jímž bylo možné sledovat zásobovací náklaďáky, urychlit transakce platebními kartami a přenášet jak audio a video signály, tak i data o prodeji. Do roku 1990 se stala největším odběratelem spotřebního zboží v Americe a v roce 2002 expandovala na čínský trh, dřív než mohli Číňani expandovat do USA. Kornitzer říkával, že Sam Walton posloužil jako inspirace i Spielbergovi pro seriál Pinky and the Brain. Spousta lidí se domnívala, že Barry Kornitzer je obyčejný cvok. Na druhé straně si ovšem hodně lidí myslelo pravý opak, totiž že je Barry naprosto při smyslech. Ti jej považovali za vizionáře v oblasti sociální, ekonomické i technické.

Kornitzer byl bohatý, plešatý, jeho baculatost hraničila s docela obyčejnou obezitou a nosil hnědé manšestrové obleky a kašmírové kravaty. Jediným počítačem v jeho pracovně byl zastaralý Dell, ten však byl napojen na počítač Bull NovaScale 9000, používaný v univerzitní laboratoři počítačových systémů pár bloků odsud na opačné straně knihovny Low Memoriál Library. Podle Kornitzera to byl jeden z nejvýkonnějších počítačů na světě. Barry Kornitzer byl svobodný a pokud bylo Michaelu Valentinovi známo, neměl jeho přítel nikdy sex s nikým na Zemi – se ženou, mužem, zvířetem, rostlinou ani ničím jiným. Naprosto spolehlivě pak Valentine věděl, že Kornitzer posledních deset let nejí nic než pečené fazole z konzervy, neboť odmítá pozřít cokoliv, u čeho existuje byť i sebemenší možnost uvědomělého života. Možná je duševně zdráv, ale rozhodně je velice výstřední.

„Tak v čem je přesně ten tvůj problém?“ zeptal se Kornitzer. Seděl za svým proslulým stolem, jednou rukou jemně přejížděl sem a tam po klávesnici a druhou si hladil levé obočí.

„Ve spoustě nesourodých faktů.“

„A nic je nespojuje?“

„Několik věcí, ale nic moc konkrétního.“

„Například?“ Začal si dělat poznámky do žlutého bloku. Finn si všimla, že i když jednou rukou píše, tou druhou stále laská klávesnici. Jako by byly ruce ovládány různými bytostmi nebo jako by mu někdo rozsekl mozek vedví. Vzpomněla si na knihu, kterou vídala v matčině kanceláři v Columbusu. Jmenovala se Původ vědomí v rozštěpení dvoukomorové mysli a jejím autorem byl Julian Jaynes. Líbil se jí ten květnatý název, nikdy si však tu knihu nepřečetla. Možná, že právě dvoukomorové myšlení Kornitzer měl. Obličejem připomínal neandrtálce, přesto však byl podivně přitažlivý.

„Umění.“

„Nějaký konkrétní druh?“

„Ukradená díla. Loupeže. Druhá světová válka.“

„Ještě něco?“

„Jména. Lidé. Zavraždění lidé.“

„To je zajímavé. Ta jména?“

Valentine je odříkal a Finn doplnila několik těch, která vynechal. Kornitzer upřeně civěl do bloku. Pak si začal čmárat na okraj a druhou rukou stále přejížděl po klávesnici.

„Hm,“ zahučel. Opřel se v koženém manažerském křesle a zahleděl se na krajinku na stěně za Finninou hlavou. „Jste krásná,“ prohlásil s úsměvem.

„Prosím?“ hlesla Finn.

„Jste krásná,“ zopakoval Kornitzer. Finn se zatvářila poněkud nejistě. Podívala se na Valentina, ale ten jí nijak nepomohl. Jen se usmál. Finn na to zůstala sama. „To vlastně není žádná poklona. Jen konstatuji fakt. Nevadí vám to, viďte? Pomáhá mi to, když se něco snažím promyslet.“

„Aha.“

„Nestává se mi často, abych se potkal s krásnou ženou. Zdá se, že je tahle práce nepřitahuje.“ Na okamžik se odmlčel. „Což je zvláštní, protože z historického hlediska byly právě ženy nejlepšími odbornicemi v kryptologické analýze.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Finn.

„Je to pravda,“ prohlásil Kornitzer a pokýval hlavou. Pohlédl na Valentina a usmál se. Vypadal jako dítě. „Já nikdy nelžu, viď, Michaeli?“

„Pokud ano, tak o tom nevím.“

Tlouštík zamžikal, jako by se probíral z nějakého transu. Obrátil zrak ke stropu. „Ještě něco mi můžeš sdělit?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděl Valentine. „Jen to, že to vypadá, jako by tu byly nejméně dva sledy událostí. Dva vektory, které spolu zdánlivě nemají nic společného. Na jedné straně máme ten

Klub Carduss nebo Společenství Carduss nebo jak si říkají. Ten spolek je napojený na školu řádu Šedých bratří. Na druhé straně jsou tu ty kradené obrazy. Když se na to podíváš ryze z faktické stránky, vypadá to, že jediným spojujícím faktorem je John Cornwall. Ten podle všeho, co se nám podařilo zjistit, zemřel přirozenou smrtí.“

Kornitzer pokrčil rameny. „Projedeme to přes MAGIC a uvidíme, co z toho vyleze.“

„MAGIC?“ zopakovala po něm Finn.

„Multiple Arc-Generated Intelligence Comparison,“ vysvětlil jí Kornitzer. „Tenhle software byl původně vyvinut pojišťovnami, aby pomáhal jejich matematikům a odborníkům na analýzu rizik předvídat problémy. Porovnává informace, analyzuje porovnávací poměry – pravděpodobné ku pravděpodobnému, nepravděpodobné ku nepravděpodobnému… pak to všechno zkombinuje a ujasní vám představu o tom, jak se věci mají. Ve vyhledávači jako je Google dokáže zpracovat dvě miliardy vstupů a za pár sekund poskytne analýzu. Procházení všech vyhledávačů včetně těch privátních a vládních off-line trvá asi pět minut.“

„Chápu,“ odvětila Finn, ačkoliv nechápala vůbec nic.

„Upravil jsem to pro lidi z Fort Meade, aby to mohli používat pro porovnávání obsahu telefonátů. Frekvence určitých obratů nebo slov za časovou jednotku je využitelná k vystopování teroristů.“

„Zpravodajské síto,“ vložil se do toho Valentine.

„Něco na ten způsob,“ přikývl Kornitzer a nevinně se usmál zpoza stolu. Uvolněně sepjal ruce na tlustém břiše. Finn se zasmála. Vypadal jako Houseňák v Alence v říši divů z produkce studia Walta Disneyho.

„To zní jako skutečná magie,“ řekla.

Kornitzerův úsměv se ještě více rozšířil. „Kéž by lidí jako vy bylo víc,“ poznamenal zamyšleně. „Všichni považují počítače za chladné. Za černobílé. Ale ony takové nejsou, chápete? Hardware možná, ale v softwaru se nevyhnutelně projevuje vliv člověka. Někdy se tam dá objevit dokonce i trucoyitost.“ Finn si sice nebyla jistá, zdálo se jí však, že z jeho hlasu zaslechla slabý britský přízvuk.

„Deus ex machina,“ zasmál se Valentine.

„Bůh coby mašina,“ opětoval Kornitzer úsměv.

„Jste oba cvoci,“ prohlásila Finn.

„Děkuji vám,“ řekl Kornitzer. „Jsem rád, když mé šílenství občas někdo ocení.“ Na okamžik se zadíval na Valentina. „Většina lidí se bojí říci mi do očí, že jsem úplný šílenec.“ Oči mu za tlustými skly brýlí zamžikaly. „Myslí si, že jim ukradnu všechny peníze z bankovních účtů nebo že jejich partnerům řeknu, s kým cizoloží.“

„Svého času jsi dělal obojí,“ ozval se Valentine.

„To je pravda,“ přisvědčil Kornitzer. „Ale nikdy ze zášti. Byla to součást mé práce, jak říkají superhrdinové.“ Smutně zavrtěl hlavou a otočil se k oknu. Nebylo z něj vidět nic než záplava univerzitních budov. „Někdy bych nejraději vrátil čas. Superman, Lois Laneová, Batman a Robin.“ Vzdychl. „Nejraději jsem měl Zeleného šípa. Často jsem snil o tom, že budu mít své vlastní kouzelné šípy, které všechno dokáží a budou ničit zloduchy. Kdybych si tak vzpomněl na jeho skutečné jméno.“

„Oliver Queen,“ zahučel Michael Valentine. „A jeho kumpán byl Speedy.“

„Nevěděl jsem, že jsi fanda.“

„Nejsem. Mám knihkupectví, jestli jsi zapomněl.“

„Takhle bych tomu zrovna neříkal,“ zasmál se Kornitzer.

Finn je přerušila: „Je moc fajn poslouchat vás, dědulové, jak vzpomínáte. Příště si můžete popovídat třeba o Woodstocku, ale teď se musíme podívat na ty vraždy, takže…“

„Jděte se projít po areálu,“ řekl Kornitzer. „Na rohu Stočtrnácté a Broadwaye je Starbuck’s. Kupte mi cappuccino. Dvojité, nízkotučné, s umělým sladidlem. Asi tak za půl hodiny snad pro vás něco budu mít. Nejdéle mi bude trvat zadávání materiálu.“

„Dobře,“ přikývl Valentine a vstal. „Cappuccino, nízkotučné, umělé sladidlo. Půl hodiny.“

„Dvojité.“

„Dvojité.“

„Při téhle práci musí být člověk přesný,“ poznamenal Kornitzer a usmál se na svého přítele. Pak se už soustředil na plochý monitor a klávesnici.

41

Seržant stál v obrovské kuchyni obytného domu statku, kde v masivním kamenném krbu plál oheň, jenž zaháněl chlad. Útok přežilo sedmnáct lidí. Devět z nich byli rozhodně civilisté, z toho dvě ženy a jedno malé dítě. Většina Američanů zůstala venku. Někteří hlídali pár zbylých německých vojáků, jiní prohledávali hospodářská stavení a zajišťovali okolí. V domě byli jen seržant, Cornwall, Taggart a McPhail. Ozbrojen byl pouze seržant. Ten udržoval pořádek samopalem, který sebral jednomu za zabitých skopčáků, jehož objevil v troskách věže opatství.

Cornwall začal se soupisem.

„Vaše jména a postavení.“

„Franz Ebert, ředitel muzea v Linci,“ řekl mužík s brýlemi v tmavém plášti a armádních botách.

„Wolfgang Kress, Einsatzstab Rosenberg, divize Paříž.“ To byl robustní, růžolící chlap kolem třicítky. Štábní krysa.

„Kurt Behr, rovněž ERR.“

„Anna Tomfordová, muzeum Linec, prosím.“ Tmavovlasá, mladá, vyděšená.

„Hans Wirth, ERR Amsterdam.“

„Doktor Martin Zeiss, muzeum Drážďany.“ Tělnatý muž s bradkou. Věk asi tak šedesát, bledý a očividně nemocný obličej posetý skvrnami jako stárnoucí sýr. Infarkt na pochodu, pomyslel si seržant.

„Co je to za dítě?“ zeptal se Cornwall. Chlapci mohlo být asi tak sedm nebo osm let. Zatím neřekl ani slovo. Na svůj věk byl vysoký, měl téměř černé vlasy, velké oči mandlového tvaru, olivovou pleť a výrazný patricijský nos. Vypadal spíš jako Ital než jako Němec. Žena, která stála vedle něj, už se nadechovala, ale zarazil ji ředitel muzea v Linci Ebert.

„To je jen obyčejný sirotek. Fräulein Kurovská se o něj stará.“

„Kurovská. Polka?“ otázal se Cornwall.

Žena zavrtěla hlavou. „Nein. Sudety. Čechy, blízko Polska. Pocházím z německé rodiny.“

„Odkud je to dítě?“

„Našli jsme ho na sever od Mnichova,“ začal opět Ebert. „Rozhodli jsme se vzít ho s sebou.“

„Velkorysé,“ poznamenal Cornwall.

„Nerozumím,“ zareagoval Ebert.

„Edelmutig… hochherzig/’řekl seržant.

„Aha,“ přikývl Ebert.

Cornwall se k seržantovi otočil. „Já jen koukám.“

Seržant pokrčil rameny. „Moje babička byla Němka. Doma jsme mluvili německy.“

„Já koukám, že to slovo znáte v angličtině,“ odsekl Cornwall suše.

„Možná bych vás ještě překvapil,“ odvětil seržant.

„To věřím,“ nedal se Cornwall.

„Nebylo to zase tak… velkorysé, jak říkáte,“ ozval se Ebert. „Prostě jsme to udělali. Jinak by asi umřel hlady, víte?“ ohlédl se po ženě a dítěti.

„Předpokládám, že anglicky nemluví.“

„On vůbec nemluví,“ řekla žena.

Cornwall nahlédl do hromádky dokladů rozhozených před ním po světlém stole z bukového dřeva. „Tyhle dokumenty mají všechny vatikánská razítka. Průvodní listy vatikánského vyslanectví v Berlíně.“

„To souhlasí,“ přisvědčil Ebert.

„To je trochu zvláštní.“

„To možná připadá vám,“ pokrčil rameny Ebert. „Já se o politiku nestarám, jde mi jen o to, aby byla ochráněna díla, která mám svěřena do péče.“

„Díla náležející německému státu.“

„Ne. Díla náležející jednotlivým německým muzeím. Německému lidu jako celku.“

„Šest nákladních aut.“

„Ano.“

„Směr švýcarská hranice.“

„Ano.“

„S vatikánskými doklady.“

„Ano.“

„Proč jen vám nevěřím?“ rýpl si Cornwall.

„Mně je jedno, jestli mi věříte nebo ne,“ odsekl Ebert. „Je to pravda.“

„Proč jste měli eskortu SS?“ zeptal se McPhail. Promluvil úplně poprvé. McPhail absolvoval Bowdoin a než nastoupil k OSS a začal hledat ztracené obrazy, býval nižším kurátorem muzea Fogg v Bostonu. Bylo na něm vidět, že si o sobě myslí, že je něco víc. Dokonce víc než Cornwall. Seržant jím ale v duchu opovrhoval a navíc ho považoval za teplouše. Vždyť ten chudák kouřil pitomou dýmku a pohvizdoval si nějaké broadwayské odrhovačky, proboha! Jen žádnou… jak to říkali… velkorysost. K němu ne, do hajzlu. McPhail idiot si odfrkl. „Měl jsem dojem, že SS mají na práci důležitější věci než hlídat Volkskultur.“ Poslední slovo posměšně protáhl.

Nyní promluvil ten hromotluk Kress. Opovržení z jeho hlasu čišelo zrovna tak zřetelně. „Možná netušíte, že Einsatzstab Rosenberg je faktickou součástí SS a je tudíž zcela logické, že jsme měli právě takovouto eskortu.“

„S označením polního četnictva?“ ozval se seržant.

„Netušil jsem, že vyšetřování vedete i vy, seržante,“ řek McPhail ledově.

„Tak se ho kurva zeptejte vy… poručíku.“

McPhail ho sjel kamenným pohledem.

„No?“ vybídl Cornwall Kresse. Upřeně se na něj zahleděl. Kress mlčel.

„Co se snažíte naznačit?“ otázal se McPhail.

„Snažím se naznačit, že to nedává smysl. Tohle nejsou esesáci. Ti vojáci venku mají sice jejich uniformy, ale já jsem si prohlédl dvě těla a ani jedno nemělo v podpaží vytetovanou krevní skupinu. A SS nemají nic společného s polním četnictvem. Ani ty náklaďáky nehrajou. Kde ksakru sebrali benzín? Skopčákům chybí už od Ardenn. Mají jen naftu a ještě ne dost. O umění nevím ani kulový, ale o skopčácích vím dost. Jsou to podvodníci.“

„Odevzdejte zbraň poručíku McPhailovi, seržante,“ prohlásil náhle Cornwall a vstal. „A pak si se mnou pojďte ven zakouřit.“

„Jistě.“ Seržant předal McPhailovi samopal a vyšel za Cornwallem do ranního slunce. Poručík zamžoural přes brýle a vytáhl z kapsy blůzy krabičku ukořistěných německých cigaret. Nabídl seržantovi. Ten mávl odmítavě rukou a zapálil si svou Lucky Strike.

„Co se to tu děje, seržante?“

„Nemám ponětí, pane.“

„Ale to víte, že máte.“

„Jsou to podvodníci.“

„Jak to mám chápat?“

„Jak jsem řekl. Nepasuje to.“

„A jak by to tedy pasovalo?“

„Ptáte se na můj názor?“

„Ano.“

„Jsou to zloději.“

„Zloději?“

„No jistě. Ty náklaďáky jsou plné krámů, co už byly ukradené. Tihle gauneři to vědí. Vědí, že to bylo ukradené. Žádné záznamy, nikde nic, tak to ukradli znovu. Chci říct… kdo by je mohl prásknout… pane.“

„Zajímavé.“

„Ty náklaďáky jsou zástěrka. Ne kvůli nám, ale kvůli jejich vlastním lidem. Jak by se dostali přes německé silniční hlídky? Polní četnictvo a SS? Těch se většina skopčáků bojí ještě teď. S těmi si přece není dobře zahrávat, no ne?“

„A co ten kluk?“

„To je taky blábol, můžete se spolehnout.“

„Proč?“

„Možná je důležitý.“

„A ty vatikánské doklady?“

„Ty budou padělané. A nebo z toho má profit někdo v Římě. Nebyl by to první černoprdelník přistižený u koryta.“

„Copak nenávidíte úplně každého, seržante?“

„Tady nejde o to, koho nenávidím a koho ne, pane. Jde o to, že jsem si jistý tím, co vím. V těch autech na dvoře máme spoustu ukradeného zboží, skopčáci nic nevědí, vaši lidi nic nevědí a moji lidi by na to kašlali, i kdyby něco věděli.“

„Co tím chcete říci, seržante?“

„Říkám jen to, na co vy už myslíte.“

„Vy umíte číst myšlenky?“

„Byla to dlouhá válka. Za nějakou dobu se člověk naučí dívat se kolem sebe a rozumět lidem.“

„A co jste vyrozuměl tady, seržante?“

„Že máme životní šanci… pane.“

42

Když na to přišlo, řešení bylo rychle na světě. Barry Kornitzer si hřbetem palce otřel pěnu z kníru a zahleděl se na monitor před sebou.

„Zajímavé věci,“ řekl a zamžikal.

„Nenapínej nás,“ ozval se Valentine.

„Kde bys chtěl začít?“

„Nejlepší by bylo od začátku.“

„Tak to vezmeme od toho Klubu Carduss v Akademii řádu Šedých bratří.“

„Fajn.“

„Vznikl v roce 1895, kdy byla založena i ta škola. V těch dobách byly kluby a tajné společnosti na školách v podstatě podporovány. Název je odvozen od bodláků ve školním erbu, který se zase vztahuje ke skotsko-kalvinistickému původu školy.“ Podíval se na Valentina a zašklebil se. „Do takové podobné školy jsme chodili, vzpomínáš, Michaeli?“

„Velice živě.“

„Carduss znamená bodlák i ve Skotsku,“ ozvala se Finn.

„To je ono. Klub byl odvozen od britského Podvazkového řádu, který má bodlák ve znaku. Dvanáct rytířů jako dvanáct následovníků. Dvanáct členů klubu.“

„Ale přerostlo to v něco jiného.“

„Ano. Na začátku dvacátého století, když končil první ročník, se to změnilo v prospěchářský spolek, jako jsou Lebky a hnáty na Yale. Když jsi bankéř, půjčíš svému souvěrci peníze. Když sedíš ve vládě, přijímáš takové zákony, které pomáhají členům rozvíjet podnikání.“

„Systém vzájemné podpory starých kamarádů,“ řekla Finn.

„Něco takového.“ Kornitzer se odmlčel. „Nakonec to bylo právě dvanáct členů původního klubu, kdo koupil školu těsně před bankrotem v době krize. Z nějakého důvodu se rozhodli přejít těsně po druhé světové válce do utajení. To je ta vaše společnost z Delaware. Využili firmu svých právníků, která zakoupila společnost jako zástěrku. Ta také v Chicagu vlastnila instituci s MacSkimmingovým jménem. MacSkimmingův umělecký trust. Název změnili na nadaci Grange Foundation, která má sídlo tady v New Yorku u svatého Lukáše v Greenwich Village.“

„Co dělají?“

„Navenek nic. Nemají žádný závazný směrnice. Je to jen soukromý spolek. Nemusí proto uveřejňovat žádné informace ani výkazy kromě přiznání finančnímu úřadu. Podle daňových záznamů je to nezisková organizace, která umožňuje muzeím a galeriím výzkum konkrétních uměleckých děl a umělců. Ve skutečnosti ale fungují jako umělecká agentura. Podle toho, co našel MAGIC, mají několik významných klientů, konkrétně newyorskou arcidie– cézi a muzeum Parker-Hale. MAGIC taky vyčenichal, že téměř každá transakce byla komerčně vyřizována přes Hoffmanovu galerii, která má hlavní sídlo ve švýcarském Bernu.“

„Přihořívá.“

„Čím dál tím víc. Ten váš John Cornwall byl významným členem Klubu Carduss už před válkou. Stejně jako Gatty a zrovna tak i jistý McPhail. Cornwall a McPhail byli příslušníky G5. Tato formace patřila pod OSS. Ti dva sloužili na konci války v Německu ve skupině specialistů na umění, která byla součástí jednotky pro památky, výtvarné umění a historické materiály.“

„A Gatty byl vojenským přidělencem OSS ve Švýcarsku. Pracoval v Bernu pro Dullese.“

„A bude to ještě zajímavější. Podle výsledků vyhledávání je v záznamech OSS jasně zadokumentováno, že Gatty organizoval přesun Cornwalla a jeho mužů takzvaným ‚vatikánským kanálem‘. Zajistil jim i přepravu z Itálie přes přístav Sestri Ponente kousek od Janova. Byla to loď Bacinin Padre přejmenovaná na USS Swivel Dá se to sledovat až k adrese na Hudson Street a ke společnosti s obchodním názvem American Mercantile.“

„To začíná být hodně zvláštní,“ ozvala se Finn.

„Společnost American Mercantile šla ke dnu v roce 1934. Vyráběla pracovní oděvy. Od té doby byla budova prázdná. Realitní společnost ji pronajala jako skladovací prostory.“ Zašklebil se. „Zeptejte se mě na tu adresu na Hudson Street.“

„TV ale umíš přemlouvat. Jaká to byla adresa?“

„Číslo 421. Dneska je to činžák, ale přímo přes ulici je James J. Walker Park. Osmiposchoďový dům v italském slohu. Na komerční prostory hodně luxusní. Postavili to na začátku devatenáctého století.“

„To nechápu,“ řekla Finn. „Proč je to tak důležité?“

„Protože ulice, která vede do parku z východní strany, je ulice Svatého Lukáše… sídlo nadace Grange Foundation. To nemůže být shoda náhod,“ prohlásil Valentine.

„To taky není,“ přisvědčil Kornitzer. Stiskl další klávesu a zahleděl se na monitor. „Podle archivů generálního štábu Spojených států se zásilka podepsaná Gattym objevila v čísle 421 na Hudson Street a byla uložena v přízemí budovy, zapečetěna a střežena osmnáct dní, počínaje sedmadvacátým červencem a konče patnáctým srpnem pětačtyřicátého roku. Den nato byly stráže staženy. Pak už žádné záznamy o zásilce neexistují.“ Kornitzer se opět významně odmlčel. „Ať už Gatty tomu Cornwallovi transportoval cokoliv, prostě to zmizelo.“

, Jak velká byla ta zásilka?“

„Dvě stě dvacet sedm tun. Bedny a krabice různých velikostí.“

„Dvě stě dvacet sedm tun čeho?“ otázala se Finn.

„To tam nestojí,“ pokrčil otylý hacker rameny. „Záznamy o skupině, která použila vatikánský kanál, se zmiňují o šesti uzavřených nákladních automobilech směřujících přes Švýcarsko do Itálie a pak dolů na pobřeží v okolí Janova. To je všechno.“

„Zlatý vlak,“ zamumlal Valentine.

„To je zase co?“ zeptala se Finn.

„To je jedna z historek z druhé světové války, které nikdo tak docela nevěří,“ vysvětlil jí Valentine. „Před pár lety o tom vyšla kniha. Podle ní byla v Budapešti na konci války naložena na vlak zásilka naloupených cenností. Organizoval to jistý Arpád Toldi, pověřenec SS pro židovské záležitosti v Maďarsku. Ten se postaral, aby nebyl materiál nakládaný do vlaku nikde zadokumentován. Cenu měl mít asi tak tři nebo čtyři miliardy dolarů. Pak vlak vypravili do Německa. Nikdy tam nedojel. Padl do rukou americké armádě.“

„A co se stalo potom?“ zeptala se Finn.

„Zmizel,“ odvětil Valentine. „Zrovna tak jako těch šest Cornwallových náklaďáků. To je taky součást té mytologie o nacistickém pokladu z druhé světové války. Nikdy se nic neprokázalo.“

„To není všechno,“ ozval se Kornitzer.

„Tak povídej.“

„Říká ti něco jméno Licio Gelli?“

„Člověk zapletený do skandálu s Vatikánskou bankou. Nějaké zákulisní machinace.“

Kornitzer se podíval na monitor a zahryzl se do tužky. „Jeho jménem se všechna vatikánská dokumentace jen hemží. Kromě toho je tu taky přímé napojení na Dullese. Jistá operace »Pozůstalí4. Gelli mimo jiné pomáhal nacistům dostat se v pětačtyřicátém z města. Pozdější materiály hovoří o něčem, co se má jmenovat Propaganda Due. P2. Nějaká neofašistická bojůvka ve Vatikánu. To by souhlasilo.“

Po druhé světové válce se Sověti se západním blokem předháněli v dopadání nacistických válečných zločinců, případně v získávání zpravodajských informací a dalších výhod. Vatikán využíval své zdroje k zajišťování pasů, peněz a dalších forem podpory ilegálních přepravních kanálů, jimiž byli transportováni bývalí nacisté a kolaboranti z Evropy do bezpečnějších oblastí, jako byl Střední východ, Británie, Kanada, Austrálie, Nový Zéland, Spojené státy a Jižní Amerika. Tuto službu úspěšně využívaly organizace jako ODESSA (organizace bývalých důstojníků SS) a Der Spinne – Pavouk. Podle některých pramenů poskytl vatikánský kanál podporu až třiceti tisícům nacistů. Mezi ty, kteří byli poctěni dobrotivou péčí Svaté stolice, patřily zrůdy jako bývalý vyšetřovatel gestapa Klaus Barbie, Adolf Eichmann, doktor Josef Mengele – „Bílý anděl“ nebo také „Anděl smrti“ z tábora smrti v Osvětimi – Gustav Wagner, velitel tábora v Sobiboru, a Franz Stangl z vyhlazovacího tábora Treblinka. Uklizeni byli i příslušníci Waffen SS z „Galicijské divize“.

„Kde je Gelli teď?“

„Zemřel ve vězení na srdeční záchvat. Spousta lidí věří, že byl zabit předávkováním digitoxinu stejně jako papež Jan.“

„To už mi připadá, jako bychom lezli do rajónu Danu Brownovi. Podivínské kulty, spiknutí katolíků, zakódovaný obraz Leonarda da Vinci. Zní to jako žvásty toho rasisty Davida Dukea.“

„Říkej si tomu, jak chceš, ale všemi těmi informacemi se táhne jakási nit, která není ani vidět, a dokonce ani MAGIC na ni nepřijde, ale o něčem to vypovídá, to mi věř.“

„Tak vyklop ten tajný tip!“

„Já žádný nemám. Není čeho se chytit. Je tu jen takové podivné svrbění, něco, co nejde ani vystihnout. Je tu ještě něco, něco pod tím vším.“

„Ten zabiják,“ řekla Finn. Najednou se jí rozsvítilo. Otázky jako proč a jak se možná později vyřeší samy. Přes clonu dosavadních pochybností najednou prohlédla a pochopila, že to Kornitzerovo svrbění, ta neodhalitelná nit vinoucí se úplně vším je totožnost vraha.

„Vysvětli to,“ řekl Valentine.

„To nemůžu. Vážně ne. Ale vsadila bych se, že kdybyste se na to podívali pořádně a zaměřili se na jména všech těchhle lidí, přišli byste na další úmrtí, na další zabíjení. On věděl o Michelangelovi i o tom, že mě Crawley vyrazil. Věděl, že by to mohlo spustit řetězec událostí, který by mohl vést k jeho odhalení, a proto Peter zemřel. Měla jsem to být já.“

„To přece nedává smysl,“ namítl Kornitzer. „Zabije vašeho přítele, ale někoho jiného si najme, aby zabil vás? Myslíte toho cyklistu z Asie, co jste o něm mluvila?“

„Smysl by to dávalo, kdyby ten zabiják nebyl jen jeden,“ pronesl zvolna Valentine.

„Já pracuji se srozumitelnou a logickou matematikou. Tohle prostě nesouhlasí.“

„Samozřejmě, že to nesouhlasí, alespoň matematicky určitě ne, ale já už jsem viděl dost vražd, abych věděl, že vrána k vráně sedá,“ prohlásil Valentine. „Co jestli má Finn pravdu? Co když zabiják číslo jedna vraždil lidi už dávno před Crawleym? Zatím máme čtyři úmrtí– Crawleyho, Finnina přítele Petera, Gattyho a toho Kressmana z Ala– bamy. Všechny spojuje umění. Kradená umělecká díla. Smrt Finnina přítele je jako vystřelená světlice. Signál, že je něco v nepořádku. Zabiják se prozradil. To nastartuje zabijáka číslo dvě, který se snaží všechno ututlat tak, že se vypořádá s Gattym a Kressmanem. Pravděpodobně proto, aby je umlčel. Pokud tohle všechno vede až zpátky k té zásilce, nebo dokonce k něčemu ještě horšímu, pak je v sázce opravdu hodně. Rozhodně dost, aby to stačilo na motiv k zabíjení.“

„Hypotéza je to hezká, ale já to neberu,“ prohlásil Kornitzer a zavrtěl hlavou. „Příliš mnoho náhod.“

„Existuje způsob, jak zjistit, jestli nepřirozenou smrtí nezemřeli ještě další lidé z toho seznamu?“ otázala se Finn.

Kornitzer pokrčil rameny. „Pravděpodobně bych na něco přišel. Ale dejte mi víc než jen půl hodiny.“

„Tak na tom začni dělat,“ řekl Valentine. „Tlačí nás čas.“

43

Čtvrť Woodside nazývaná občas ještě dnes rájem sebevrahů kvůli husté spleti kolejí městské dráhy a metra je newyorské předměstí vklíněné mezi dva hřbitovy v Severním Queensu. Na severu je to hřbitov sv. Michala a na jihu hřbitov Calvary. Letiště La Guardia leží necelé dva kilometry od severního okraje předměstí a celá čtvrť je hustě protkána sítí linek městské i meziměstské hromadné dopravy. Původně tu převládali potomci irských katolíků, dnes je však obyvatelstvo tvořeno neuvěřitelně pestrou směsicí Korejců, příslušníků jihoasijských národů, Mexičanů, Dominikánců a Ekvádorců. Všude jsou hospody a ve většině z nich se stále prodává obrovské množství nápojů, jako je Cork Dry Gin, Jameson’s, Guiness a Harp. V ulicích je dodnes slyšet široké protahované nářečí Derry, Dublinu a Donegalu.

Kněz zajel s autem z půjčovny do Queensu a nakonec objevil kostel sv. Sebastiana, obrovskou budovu bez oken ze žloutnoucích cihel postavenou ve stylu pochmurných bazilik irského venkova, která ze všeho nejvíc připomínala hrobku. Místní jáhen jménem Wibberley, který v kostele sloužil tak dlouho, že už ho považoval za svůj, zpřístupnil muži z Říma staré archivy, ale ani v nich, ani v jeho paměti se o Fredericovi Bottem ani o jeho adoptivních rodičích, seržantovi Thorpovi a jeho ženě, neobjevilo zhola nic. Malý Freddie neministroval, nepřijal svátost oltářní, a dokonce nebyl ani členem místního slavného farního basketbalového týmu. Wibberleyho napadlo jediné místo, kde by se návštěvník mohl něco dozvědět. Byl jím pohřební ústav, vzdálený jen pár bloků na jih po 58. ulici, který tu sídlil od počátku dvacátého století, když byl Woodside ještě vesnicí. Tento ústav pana Briana Thorpeho 18. března roku 1963 skutečně pohřbil. Stačilo pár otázek a oběd v irské hospodě zvané Stop Inn Diner u trati dráhy Long Island Railway na Roosevelt Avenue, aby se cizinec vydal do archivů listu Woodside Herald. Akční rádius tohoto lokálního listu tvořil Queens a noviny existovaly od druhé světové války. Podle čísel z týdne od 13. do 20. května 1963 uchovaných na archivních mikrofiších Briana Thorpa, člena Americké legie, vyznamenaného veterána a majitele železářství D&D někdo zastavil pozdě večer na ulici cestou z hospody Donovan’s Pub na Roosevelt Avenue a zavraždil. Policejní hlášení uvádělo, že byl pobodán. Vražedná zbraň se na místě činu nenašla. Zanechal po sobě manželku Annlisu a syna Fredericka. Jako adresa jeho vdovy byla uvedena Woodside Avenue.

Prošel celý telefonní seznam Queensu, ale na Annu ani Annlisu Thorpeovou nenarazil. Protože mu nic jiného nezbývalo, rozjel se zpátky na předměstí a zjistil, že adresa uveřejněná v listě Woodside Herald platí pro kadeřnický salon Chez Diamond. Na poškrábaných, nevlídně vyhlížejících dveřích byla jmenovka A. Kurovská. Konečně. Kruh se uzavřel. Annalise Kurovská, žena, která Frederika Botteho vyvezla z Německa a dostala ho na lodi Batory do Spojených států, se provdala za muže, který byl zavražděn bodnou zbraní stejně jako ostatní. Zazvonil. Bzučák se ozval téměř okamžitě, jako by byl očekáván. Strčil do dveří a vykročil po dlouhém tmavém schodišti do patra.

Ať už v minulosti vypadala Annalise Kurovská jakkoliv, stala se z ní vychrtlá baba. Muselo jí být nejméně osmdesát, všechno svalstvo se na ní scvrklo tak, že z něj nezůstalo nic než vrásčitá, jakoby pergamenová schránka pro věkovité kosti a šlachy. Tvář měla ochablou, samý lalok a poznamenanou slunečními spáleninami a zarudlými fleky. Ze vší té smutné podívané planuly tmavé zlostné oči, jež sršely inteligencí a jakousi hlubokou zatrpklostí. Cesta, kterou urazila, než skončila v Queensu nad kadeřnickým salonem, musela být rozhodně dlouhá a nelehká.

Její obývací pokoj byl tmavý a přecpaný. U jedné stěny stála řada polic na knihy „každý pes jiná ves“. Místo knih se v nich však skvěly nejrůznější tretky a fotografie. Ty visely i na tečkovaných, štukem omítnutých zdech společně s ozdobnými talíři a několika honosně vyhlížejícím plaketami. Uprostřed toho všeho však nejbizarněji působila olejomalba nad římsou plynového krbu. Velký obraz v honosném rámu znázorňoval Pannu Marii sklánějící se nad kolébkou s Jezulátkem. Z levého horního rohu tomu přihlíželo několik naducaných andělíčků. Ten obraz ani jeho autora si nebylo možné splést.

„Víte, co to je?“ otázal se kněz.

„Jistě,“ odsekla ta žena hlasem vyschlým stejně jako její tenká kůže. „Rembrandt. Studie Svaté rodiny namalovaná v roce 1645. Úplný obraz visí v petrohradské Ermitáži.“

„Kde jste k tomu přišla?“

„Dal mi to manžel.“

„Kde to sehnal?“

„Nemyslím, že by vám do toho něco bylo.“

„Ne, asi ne.“

„Stejně jste se se mnou nepřišel bavit o obrazech, ne? Přišel jste se přece zeptat na mého syna Frederica, že ano?“

„Snad.“

„Nesnažte se mě oblafnout,“ usmála se stařena. Posadila se na prosezenou pohovku pod oknem. Kněz si vybral místo tak, aby měl na očích Rembrandta, jehož přítomnost tady byla tak překvapivá.

„Ano, přišel jsem kvůli chlapci.“

„Čekala jsem vás dlouho.“

„Vy jste mě čekala?“

„Samozřejmě. Když se pořád mluvilo o tom, že z Pacelliho bude světec…“

„Víte toho hodně.“

„Já vím všechno,“ prohlásila stařena. „Znám celou tu historii. Musí být vypovězena a řeknu ji já.“

Kněz se usmál. „Ne vy a ne teď.“

„Kdo mi v tom zabrání?“ zeptala se hlasem, v němž to praskalo jako v otepi suchého chrastí. „Mám povinnost vůči svému synovi!“

„Zabráním vám v tom já,“ odvětil tiše kněz. „A vaše povinnost je u konce.“

Až dosud muž z Říma počítal s tím, že použije pistoli. Nyní však místo toho vstal a obešel konferenční stolek s hromadou veteše, který stál mezi nimi. Sehnul se, zajel jí dlaní pod bradu, prudčeji strhl hlavu vzad a zlomil jí vrásčitý krk. Nechal ji padnout obličejem na stolek, o který si zlomila nos. Sáhl jí na krkavici a když nenahmatal puls, začal prohledávat byt.

44

Finn Ryanová seděla na lavičce přímo naproti domu číslo 11 v ulici Sv. Lukáše v Greenwich Village a začínala chápat, že měl Michael pravdu. Zaklepat na dveře nadace Grange Foundation, aby zjistili, s čím mají co do činění, byla opravdová pitomost. Nejen že to bylo nebezpečné, mohlo to být přímo osudné. Na druhé straně se ovšem ani s programem MAGIC Barryho Kornitzera dál dostat nemohli. Právě díky jeho omezením byla místa jako Ex Libris tak důležitá. Internet není ostatně nic víc než kypící a téměř bezedný kotel polopravd, názorů, otevřených lží a fantasmagorií. Není to Divoký Západ komunikací a sběru informací, nýbrž zóna soumraku. Někdy– vlastně většinou – je třeba jít až ke zdroji.

A teď byla u něj. Hned vedle stál dům Huxtable House z Bill Cosby Show. Budova, o kterou jí šlo, byla jedna z mnoha honosných dvouposchoďových staveb z hnědého železitého pískovce na příjemné ulici lemované stromy s výhledem na Hudson Park. O jeden blok dál směrem na západ byla Hudson Street a na ní číslo 421, kdysi skladiště, dnes renovovaný bytový dům ze žlutých cihel. Vedle se tyčila další budova z červených cihel v industriálním slohu. Na její střeše se ježil les obrovských satelitních antén. Na rohu Hudson Street a ulice Sv. Lukáše byla restaurace, jinak to ale byla v podstatě ryze obytná čtvrť. Ze vzdálenosti dvou bloků jižním směrem slyšela Finn hluk z Houston Street. Vsadila by se, že co by kamenem dohodil je nejméně padesát podniků, kde prodávají šálek kávy za pět dolarů.

Dům číslo 11 v ulici Sv. Lukáše se od těch sousedních nijak zvlášť nelišil. I on měl černě natřené okenní rámy, černý plot z tepaných železných mříží kolem schodů vedoucích k suterénnímu vchodu, vnější klimatizace a mosazné klepadlo nad klasickým kamenným štítem s římsou přes hlavní dveře. V případě čísla 11 tu byla ještě nevelká mosazná tabulka naleštěná, až oči přecházely. Dokonce až odsud viděla železné husté mříže na suterénním okně. Před budovou stál tmavě zelený Lexus, stříbrný Mercedes a černý Jaguar coupé.

Seděla tam už půl hodiny a nemohla se rozhodnout. Věděla ale, že jestli tu bude civět příliš dlouho, někdo se podívá z okna a všimne si jí. Zhluboka se nadechla, vydechla a vstala. Urovnala si krátkou černou sukni, vzadu si zastrkala jednoduchou bílou blůzu a upravila si koženou tašku na rameni. Připadala si, jako by na sobě měla uniformu církevní školy. Pár sekund ještě obětovala na zkrocení vzpurné kštice skrytou umělohmotnou stužkou, provlékla rozevlátý koňský ohon týlovým otvorem modrošedé kšiltovky s logem týmu L. A. Dodgers a přešla ulici. Polkla, odkašlala si, překonala pár příkrých betonových schodů a zastavila se. Na mosazné destičce stálo:

Nadace Grange

Roy MacSkimming, umělecký trust

PRIVATE

Ignorovala naprosto srozumitelnou výzvu, nevzala na vědomí ani klepadlo na dveřích a otočila knoflíkem. Nestalo se vůbec nic. Teprve nyní si Finn všimla velké desky našroubované do dveří a natřené na černo tak, aby splynula se dřevem. Nahoře v rohu u štítu zpozorovala malou kameru na snímání uzavřeného okruhu. Vypadalo to, že vstoupit bez klepání se jí nejspíš nepodaří. Zdvihla tedy černý železný kruh zapuštěný do tlamy lva stejné barvy a z téhož materiálu a třikrát jím udeřila. Po desetisekundové pauze se bůh– víodkud ozval skřípavý hlas a zeptal se jí, co si přeje.

„On Time.“

„Prosím?“

„On Time. Kurýr. Mám tu vyzvednout zásilku.“ Tenhle plán s Valentinem upekli předchozího večera. Zatím to nevypadalo, že by zrovna vycházel. Nastala dlouhá odmlka a pak se znovu ozval ten hlas bez těla.

„My pro vás nic nemáme.“

A teď to přijde. „Topping, Halliwell & Whiting.“ Právnická firma z Chicaga, která pro nadaci Grangeových zajistila původní krytí.

„Co prosím?“

„Do té firmy mě poslali.“

„Kdo?“

„Dispečink.“ Předvedla dokonale otrávený povzdech. „Podívejte se, já jdu tam, kam mě pošlou. Když tu žádná zásilka není, oči si nevypláču. Nashle.“ Zakmitala prsty jedné ruky do kamery. „Tak zatím.“ Otočila se, jako že odchází, a zatajila přitom dech. Už měla nohu na schodu, když se ten elektronický hlas ozval znovu.

„Počkejte.“

Trefa.

„Musím se podívat. Počkejte.“

„Já tady stát nebudu.“

Další pauza a po ní konečně ostré „cvak“ zpoza desky na dveřích.

„Pojďte dál.“

„Dík moc.“ Finn otočila knoflíkem, odsunula těžké dveře a snažila se zachovat si znuděný a mírně znechucený výraz.

Ocitla se v jednoduché úzké hale a přímo proti sobě měla další dveře. Když za ní ty venkovní s cvaknutím zapadly, ozval se tlumený zvuk ze dveří před ní. Vzápětí se nepatrně pootevřely. Z rámu na ni civěla druhá kamera. Hala fungovala jako filtr. Zůstal v ní jako v pasti každý, koho považovali za rizikového.

Finn prošla i druhými dveřmi a vstoupila do rozlehlé recepce zařízené ve stylu Arts & Crafts. Kancelářský stůl a souprava židlí vypadaly jako pravý Stickley. Vhodně s nimi ladila dvě křesla a dlouhá dřevěná „sedací“ souprava s koženými polštáři. Podlaha byla z tmavého třešňového dřeva a na smetanově omítnuté zdi visel za hlavou recepčního ve středních letech zarámovaný olej, který podezřele připomínal některou součást Monetovy série „Zahrady v Giverny“. Pokud byl ten obraz pravý, pak měl cenu kolem dvaceti milionů dolarů.

Krásné prostředí.

Recepční měl tmavé prořídlé vlasy, široká ramena, bílou košili s hedvábnou kravatou v odstínech modré a oblek, který byl sice nejspíš od Hugo Bosse, ale přece jen tak docela nezamaskoval mohutně vyhlížející bouli pod levým ramenem a popruh ze světlé kůže, který tu bouli držel na místě. Zbraň. Pokud by byl ten Monet pravý, dávalo by to smysl. Finn už ale zašla příliš daleko, než aby mohla couvnout. Finta byla rozjeta.

„Počkejte tady,“ řekl jí ten Hugo Boss s bouchačkou v podpaží.

Finn poslechla a zvolna se otáčela dokola, aby si prohlédla celou recepci. Až na ten drahý nábytek a Moneta by to mohla být kancelář kteréhokoliv úspěšného specialisty s dobrým vkusem kdekoliv na Manhattanu, ať už by to byl právník, daňový poradce nebo špičkový konzultant. Na konci místnosti byly dvoje dveře. Jedny zasouvací, čili šatník, druhé vedly dál do budovy. Kdesi za nimi byl slyšet monotónní rytmický hukot kopírky a vrčení, cvakání a šum kancelářské laserové tiskárny. Opatrně se rozhlédla. Telefon na Hugově stole měl půl tuctu linek. Čtyři kontrolky svítily. To by rovněž nebylo nic neobvyklého.

Hugo Boss se vrátil. „Nic tu pro vás není připraveno. A žádnou kurýrní službu jménem On Time nepoužíváme. Když potřebujme kurýra, voláme Citywide.“

„To je jasné,“ odvětila Finn a snažila se nějak z toho vybruslit. „Když jsou v Citywide přetížení, přehrají to nám.“

„Přehrají?“

„Přesměrují na nás zakázku. Ale jak jsem řekla, já jsem tu jenom od toho, abych něco vyzvedla a doručila. Když říkáte, že tu nic není, tak nic. Žádný problém.“ Narazila si kšiltovku pevněji na hlavu a otočila se k odchodu. Na poslední chvíli se ale zarazila a zkusila na Huga zahrát husičku z venkova, která se ve velkoměstě plácá, jak se dá. „Tedy… mohla bych vás poprosit o laskavost?“

„Copak?“

„Nutně bych si potřebovala odskočit.“ Ani nelhala. Hugo a ta jeho bouchačka ji k smrti vyděsili.

„My tu veřejné toalety nemáme.“

„Budu hned, slibuju. Zatím byste se mi mohl znovu podívat po té zásilce.“

Hugo Boss se zarazil a vzápětí se zamračil. Finn dala do svého prosebného pohledu všechno, co mohla. Zrovna takhle se tvářila na střední škole, když si zapomněla úkol.

„Tak dobře,“ odvětil Hugo nakonec. „Tlidy – první dveře vpravo,“ ukázal jí. Finn cupitala přes místnost a koutkem oka sledovala, jak Hugo zvedá telefon. Proběhla dveřmi a zaklapla je za sebou. Ocitla se v krátké hale mezi předním a zadním traktem. Nalevo byla kopírovací místnost, kterou prozradil charakteristický zvuk. Po pravici měla obyčejné dveře s tabulkou TOALETA. Přímo před ní se klenul průchod do kanceláře. Byla to jasně osvětlená místnost bez oken, kde za počítači seděly dvě ženy a muž. Do prvního poschodí vedlo úzké schodiště. Další dveře však směřovaly ještě hlouběji do budovy. Tam byla kdysi nejspíš kuchyně. Protože si jí nikdo nevšímal, ignorovala Finn toalety a na okamžik nakoukla do kopírovací místnosti. Uviděla velkou digitální kopírku Canon, která stála na podlaze, fax a velký scanner. Kromě toho tu byla police s veškerými potřebami pro přípravu kávy a řada věšáků. Vedle kopírky nechal někdo ležet svazek klíčů. Finn po něm bez rozmýšlení hrábla a vsunula jej do tašky na rameni. Vyklouzla z místnosti, zapadla na toalety a když si sedla, uvědomila si, jak prudce dýchá. Dopřála si pár sekund na uklidnění, spláchla, pustila vodu a pak vyběhla zpátky do recepce.

„Máte něco?“ zeptala se Huga, ačkoliv odpověď znala předem.

Recepční zrovna telefonoval a tak pouze krátce zavrtěl hlavou.

„Díky za laskavost,“ zašeptala vděčně Finn a usmála se na recepčního. Letmo mu zamávala a spěchala ven. Pár minut nato už na Hudson Street hledala, kde by jí klíče okopírovali.

45

Michael Valentine procházel archivem Ex Libris podle svého vlastního záhadného zakládacího systému, který už se od standardního desetinného třídění ani víc odlišovat nemohl. Pracoval skoro celé dopoledne i část odpoledne. Prošel si tucet různých encyklopedií o New Yorku, staré katastrální mapy, stejně letité plány metra, církevní záznamy z půltuctu farností i obsáhlou sociologickou studii o Greenwich Village ze třicátých let, která se zmiňovala o každé instituci a podniku v celé čtvrti jednotlivě podle ulic. Jak postupoval mezi zaprášenými stohy knih a složek, začínal si pomalu utvářet představu o tom, jak oblast v okolí čísla 421 na Hudson Street kdysi vypadala.

Původně samozřejmě patřila k malému městečku Greenwich na pobřeží Hudsonu. Na počátku prvního desetiletí devatenáctého století byla pole náležející rodině Voorhisových prodána kostelu Nejsvětější trojice, který pozemky pronajal dobročinné společnosti sv. Máří Magdalény. V té době už byla plocha tvořící v současnosti dva bloky ohraničené ulicemi Hudson Street, Clarkson, Morton a Varick využívána jako pohřebiště episkopálního kostela sv. Lukáše v polích, umístěného o něco dál na sever. Ve dvacátých letech téhož století byl na tomto pozemku vystavěn římskokatolický kostel Vykoupení a na druhé straně Hudson Street vyrostl ženský klášter ze zářivě červených cihel a domov pro „handicapované“ dívky.

Právě v té době zde žil Edgar Allan Poe a jeho pochmurná shrbená postava byla často k vidění, jak se vláčí na pohřebišti mezi náhrobními kameny. Jak šel čas, byl pozemek pohřebiště rozdělen a v místech budoucí ulice Sv. Lukáše se začaly stavět první městské domy. Silnice navazovala směrem na západ na Le Roy Street a procházela dnešní ulicí Varick. Kostel Nejsvětějšího Vykupitele v roce 1865 vyhořel a pohřbívání obyvatel z této oblasti převzal na jihu kostel sv. Pavla a na severu kostel sv. Lukáše. V sedmdesátých letech devatenáctého století tudy začaly jezdit první vlaky nadzemní dráhy, jejichž tratě začínaly zasahovat na pozemky kláštera stojícího na místě čísla 421. Požár v roce 1877 si vynutil uzavření budovy a zříceniny byly strženy roku 1881. Udělaly tak místo Smiposchoďovému skladišti, které na tomto místě stojí dosud. Do roku 1900 nebylo po klášteře, kostele ani hřbitovu ani stopy. Ze hřbitova se stal park, na místě sv. Lukáše vzniklo sídlo newyorského starosty a po Hudson Street začaly rachotit tramvaje a koňská dráha.

Nezdálo se, že by na budově sloužící jako sídlo společnosti American Mercantile bylo něco mimořádného, ale Cornwall a jeho společníci z nadace Grange Foundation museli mít nějaký důvod, proč si ji vybrali jako skladiště svého zboží. Samozřejmě, že to muselo souviset s výběrem místa pro kancelář nadace, ale podle katastrálních knih a Valentinovy staré, zaprášené kolekce manhattanských adresářů se nadace do starého domu z hnědého pískovce na ulici Sv. Lukáše nastěhovala až dlouho poté, co zásilka zmizela.

Půl tuctu encyklopedií a příruček si odnesl do kanceláře, svezl se do křesla a zavřel oči. Snažil se podívat se na problém nějakým racionálním způsobem. Cornwall o tom místě musel vědět něco, co není patrné při pročítání historických knih ani při procházení tisíců svazků a složek, které jej nyní obklopují. Podrážděn svou neschopností na něco přijít zapnul počítač, spustil program ISPY, který mu Barry sestavil na zakázku, a zadal Cornwallovo jméno. Téměř okamžitě se objevil stručný životopis.

Jméno: Cornwall, James Cosburn

Narozen: 1904

Místo narození: Baltimore, Maryland

Úmrtí: 2001

Místo úmrtí: New York, NY

Text: Cornwall se narodil v rodině Martina a Lois Cornwallových. Matka byla význačnou bytovou architektkou a učila na umělecké škole Baltimore School of Art. Mladý Cornwall navštěvoval soukromé školy, kde se zajímal především o architekturu kostelní a klášterní Před nástupem na vysokou školu studoval dva roky v Evropě na pařížské École Sebastiene. Roku 1922 se vrátil do Spojených států a v následujícím roce zahájil studium na Yale. Absolvoval v roce 1927 s červeným diplomem a téhož roku nastoupil v muzeu Parker-Halejako asistent v oddělení užitého umění Vletech 1929-32 zastával funkci asistenta kurátora a poté byl pověřen funkcí zastupujícího kurátora. V roce 1930 začal společně s tehdejším ředitelem muzea Josephem Teaguem (1885-1933) pracovat na plánech rozšíření muzea o středověkou expozici. Po Teagueově smrti roku 1934 byl Cornwall jmenován asistentem kurátora pro středověké umění Téhož roku byl v tomto oddělení jmenován kurátorem. Roku 1942 se oženil s Katherine Metcalfeovou. Roku 1943 vstoupil do armády a záhy byl v hodnosti poručíka odvelen k jednotce pro památky, výtvarné umění a historické materiály v rámci Z armády Spojených států, západní vojenský okruh. Jeho hlavním úkolem bylo hledání a záchrana uměleckých děl ukrývaných nacisty Cornwall se zasloužil mimo jiné o nalezení sbírek ukradených Goeringem, Goebbelsem a AlfredemRosenbergem. Po návratu do muzea Parker-Hale se stal v roce 1955 ředitelem. V červnu roku 2001 umírá na těžký srdeční záchvat po zvláště náročném jednání správní rady a je nahrazen svým chráněncem Alexanderem Crawleym (viz t.).

Ze životopisu se sice Valentine nedozvěděl prakticky nic, co už by mu nebylo známo, ale našel si bibliografii Cornwallových publikovaných prací. Jako první byl v pořadí odkaz na diplomovou práci na Yale:

Giovanni Batista de Rossi a katakomby San Callisto: Biografické a architektonické zhodnocení

Tuto práci využil Valentine jako výchozí bod a začal pátrat po internetu a dávat si dohromady jednotlivé dílky skládanky. Cornwallův zájem o podzemní svět neskončil doktorátem. Za ta léta na toto téma publikoval řadu článků, vydal a shrnul několik vědeckých prací, a dokonce působil jako poradce v celé sérii historických televizních pořadů zaměřených na krypty, náhrobky, hřbitovy a katakomby po celém světě. Poslední díl z této série byl nazván Newyorští nebožtíci.

Během jediné hodiny mu dílky zapadly do sebe a odpověď byla na světě. Aby si svoji teorii potvrdil, podíval se znovu do sociologické historie Greenwich Village.

„Panebože,“ zašeptal, když před ním důvod, proč si Cornwall vybral skladiště na Hudson Street, vyvstal až oslnivě jasně.

Tam, kde je nyní park, v němž si hrají děti, bývala v minulosti podzemní krypta kostela Nejsvětějšího Vykupitele, spojená se ženským klášterem na opačné straně ulice „kněžským tunelem“, aby jeptišky a „handicapované“ dívky nikdo neviděl za denního světla, když se ubíraly k modlitbám. Dvě stě dvacet sedm tun beden a krabic, šest nákladních aut válečné kořisti ukradené Cornwallem a jeho společníky, zmizelo pod ulicemi New Yorku.

A pořád to tam je.

46

Falešný kněz procházel špinavými, zatuchlými a plesnivými místnostmi starého bytu na Ludlow Street, hluboko pod módními obchody a salony, které lemovaly úzkou jednosměrnou ulici nad Delancey. Během prohlídky měl Berettu posunutou na bok. Průzkum stařenina bytu v Queensu jej zavedl sem, ale nenašel zde nic. Zbyly tu jen strašidelné přízraky a vzpomínky. Podlaha byla pokrytá skvrnitým a rozpraskaným linoleem, které snad bývalo kdysi modré, a rozpraskaný strop se prohýbal, jako by měl každou chvíli puknout jako přezrálý plod. Při každém jeho kroku mu pod nohama uskakovali lesklí černí švábové a běželi se ukrýt za odchlíplé lišty u stěn, rybenky zalézaly pod cáry starých koberců, jež se tu ještě tu a tam povalovaly.

Nade vší pochybnost to bylo příšerné hnízdo šílence. Odlupující se omítka a staré květované tapety byly pokryty novinovými výstřižky, kresbami, obrázky z časopisů, počmáranými mapami, dopisy načmáranými písmem tak drobným, že je bylo sotva možné přečíst, reprodukcemi obrazů a tu a tam i rozbitými sádrovými nebo umělohmotnými soškami svatých a andělů. Ti byli nalepení, připíchnutí, přibití nebo prostě jen zastrčení do výklenků vydlabaných lžící přímo v měkkých houbovitých zdech. Bylo to muzeum zasvěcené šíleným zákoutím posedlého srdce a tuto posedlost nebylo možné obsáhnout ani analyzovat jinak než konstatováním, že souvisela se starou válkou a s lidmi, kteří se jí zúčastnili. Souvisela s umělci, jjměním a smrtí stovky bezejmenných ve dvou desítkách zemí a především pak se životem a dobou jediného muže s orlím nosem a ocelovými brýlemi, jenž nosil papežské roucho a mi tru. Muž z Říma svou víru ztratil již dávno a někdy se přistihoval, že souhlasí s cyniky v názoru, že člověk byl stvořen jen proto, aby jedl, rozmnožoval se a vylučoval, ale když se ocitl zde, věděl, že existuje i něco jiného. Tento člověk byl stvořen, aby dokázal, že peklo existuje. Toto místo bylo Petriho miskou určenou ke kultivaci kultury prokletí.

Bylo tu víc místností, než očekával. Skoro jako by byly dohromady propojeny dva nebo dokonce tři nuzné nájemní byty. Nové tu byly jedině pokovované vstupní dveře a dokonalé zámky, které se daly snadno odemknout. Uprostřed bytu byla zastarale zařízená kuchyně s průchodem do malého a tmavého pokojíku. Byla to hrůza dívat se na otřískaný smaltovaný dřez spočívající přímo na odpadu, který byl otevřený bez jakéhokoliv opláštění. Dřez byl plný zmačkaných umělohmotných talířů, misek a kelímků. Na kuchyňské přepážce stála otevřená sklenice hroznového džemu pokrytá plísní a vedle ní krabice kukuřičných lupínků, půllitrová krabice zkyslého mléka a poloprázdný hrnek s kávou. Pod stropní lampou visela zkroucená mucholapka. Falešný kněz zkusil vzít palcem a ukazovákem za šňůru vypínače, ale světlo nesvítilo.

Vešel do pokojíku. Na podlaze ležela stará otrhaná rohož. Na jednom místě byla zkroucená a zahnědlá. Na levé stěně byla inkoustem vyvedená kresba Krista na obláčku nad groteskní Kalvárií. Pod obrázkem trojího ukřižování bylo napsáno:

UKAŽ MI CESTU ŽIVOTEM

V TOBĚ JE NAPLNĚNÍ RADOSTI

Z RUKY TVÉ PŘIJÍMÁM POTĚŠENÍ

NAVĚKY

Když se muž naklonil blíž, poznal, že postavy na křížích jsou ženy krvácející z prsů a očí a nad hlavou Krista že jsou ve slabě znatelných kroužcích podivné, rozmazané a nerozluštitelné nápisy. Pak přišla na řadu krátká chodba a další dveře, staré a popraskané, ale natřené svěží a jasnou blankytnou modří. Na dveřích bylo jediné slovo:

TSIDKEFNU

Starozákonní výraz pro Spravedlnost, jedno z tisíce jmen Božích.

Muž z Říma si volnou rukou posunul popruhy s pouzdrem dozadu, nadechl se a zadržel dech. Strčil do dveří a vešel do místnosti za nimi. Byl na konci své cesty. Zdvihl ruku k očím, aby si je zaclonil, jak jej oslnilo světlo.

47

Finn a Valentine za sebou v Hudson Parku slabě slyšeli výskot dětí, které tam skákaly přes švihadlo. Prozpěvovaly si rozpočitadlo, jehož rytmus se během přeskakování stále zrychloval.

„Já jsem Jezulátko,

já už kráčím ke kříži,

já jsem Jezulátko,

můj táta je Nejvyšší.“

„Jsi si jistý, že děláme dobře?“ zeptala se Finn. Seděla na lavičce vedle Valentina, který měl mezi nohama složený sportovní pytel s výzbrojí. Oba byli oblečeni v pohodlných sportovních úborech. Bylo už po sedmé, na město se snášel soumrak a provoz postupně řídnul.

„To tys tam dneska vlezla a vzalas ty klíče,“ usmál se Valentine. „A kromě toho, pokud to chceme dovést k nějakému závěru, který by uspokojil oficiální místa, musíme mít důkaz. Zatím je to všechno jenom samý dohad, internetová paranoia a konspirační teorie.“

„Prostě jsem jen chtěla zjistit, kdo zabil Petera.“

„Zjistíme to,“ prohlásil Valentine. „Slibuju.“ Upřeně sledoval dům na protější straně ulice Sv. Lukáše. Zhasla tam poslední světla a za okamžik se objevil Hugo Boss a zamkl za sebou. Titěrný digitální fotoaparát Panasonic, který měla Finn při své návštěvě v tašce, Valentinovi zajistil všechny informace o interiéru budovy, které potřeboval. Znal už i název bezpečnostního panelu ve vstupních dveřích. Ukázalo se, že je to poměrně jednoduchý zabezpečovací systém s telefonním připojením na pult centrální ochrany. Systém byl starý téměř deset let. Stačil jediný telefonát Barrymu Kornitzerovi a během pěti minut měl Valentine k dispozici kód pro jeho odblokování. To, že Finn ukradla klíče, všechno ještě zjednodušilo. Poté, co si je nechala okopírovat v železářství na Carmine Street, použila ovladač centrálního otevírání auta s alarmem na originálních klíčích k vyhledání vozu, k němuž klíče patřily. Po nějaké době konečně na Varick Street našla Toyotu Camry, která se po stisknutí tlačítka na ovladači odemkla. Finn klíče jednoduše hodila na podlahu pod přední sedadlo a auto za sebou zamkla ručně. Až majitel klíče konečně najde, bude předpokládat, že mu tam vypadly, když z auta vystupoval.

„Já jsem Jezulátko,

vidím každý hřích,

já jsem Jezulátko,

vše je v rukou mých.“

Valentine se podíval na hodinky a pak na ztemnělý honosný dům přes ulici. Kromě listí na stromech se nic ani nehnulo. O blok dál hučela auta po rušnější ulici. Finn si maně vybavila pár veršů z básně Edgara Allana Poea o nějaké strašidelné mrtvé milence. Snažila se nemyslet na to, co leží pod ní hluboko pohřbeno pod hlínou parku. Stará tajemství. Staré kosti.

„Je čas vyrazit.“

„Tak jo.“

„Barrymu jsem řekl většinu toho, co víme my. Když se mu neozvu do půlnoci, oznámí svému kamarádovi na FBI, co jsme zjistili.“

„To je útěcha,“ zasmála se dutě Finn. Oba naráz vstali a zamířili přes ulici. Děti ztracené v šeru za nimi pokračovaly ve hře.

48

Vstoupili do tmavého domu. Před nimi vpravo byl bezpečnostní panel. Blikala na něm malá zlověstná červená kontrolka. Valentine vyťukal do klávesnice sérii číslic. Červená se rázem změnila na zelenou.

„To bylo snadné,“ zašeptala Finn.

„Nejsme v nějakém sci-fi thrilleru,“ odpověděl Valentine. „Lidé přestávají být po určité době opatrní a neobtěžují se ani se základními opatřeními.“ Pokrčil rameny. „A kromě toho – proč by se sem měl někdo vloupat? Všichni přece vědí, že tady sedí jenom banda úředníků.“

„Třeba je to doopravdy tak,“ řekla Finn. „Co když jsme se spletli?“

„Říkalas, že se ti zdálo, že ten tvůj recepční v drahém obleku měl zbraň.“

„Tím jsem si jistá.“

„Pak jsme se nespletli. Na hlídání papírů je bouchačka zbytečná.“

Na okamžik se zarazil a zkoumavě se zahleděl na obraz za recepčním pultem. „Ovšem na hlídání tohohle už zbytečná není.“

Rychle prošli recepcí a chodbou do volného prostoru uprostřed domu. Finn hodila sportovní pytel najeden ze stolů a rozepnula zip. Valentine vytáhl silnou baterku, rozsvítil a přejel světelným kuželem po místnosti. Neuviděl nic, co by mu už neukázal fotoaparát – velkou obdélníkovou místnost bez oken se schodištěm u zdi vpravo. Byly tu tři stoly a řada kartotéčních skříní. Průchod na konci ústil do pohodlné zasedací místnosti s dlouhým stolem a půltuctem křesel. Nalevo nad římsou staromódního krbu visel obraz. Byla tu ale příliš velká tma, než aby ho rozeznal. Poznal jen, že se jedná o jakousi zšeřelou krajinu. Další dveře vedly do zadního traktu. Ty byly zamčené. Finn k nim přistoupila se zbrusu novou sadou klíčů a zkoušela je tak dlouho, až se jí jedním podařilo otočit. Dveře odskočily a oba vešli dál.

„Tak teď to začíná být zajímavé,“ zamumlal Valentine.

Místnost byla úplně prázdná. Okno v protější zdi bylo zazděné cihlami a původní zadní dveře byly nahrazeny čímsi, co vypadalo tak trochu jako posuvná vrata, jaká se používají v garážích. Namísto třešňových prken jako v ostatních místnostech zde byla podlaha ze širokých dubových fošen zčernalých věkem. Původní podlaha.

„Nakládací rampa,“ řekl Valentine. „Ve starých plánech od pojišťovny je zakreslený průjezd k zadnímu traktu, který ústí do Varick Street. Tam to musí vést.“

, Jestli nemají co nakládat, tak to ale nemá smysl,“ namítla Finn.

„Podívej,“ přerušil ji Valentine a ukázal do středu podlahy. Finn spatřila mezi fošnami čtvercový výřez. Valentine přejel světlem po stěnách. Kromě ovládacího mechanismu těžkých zadních dveří tu byl jen jediný velký knoflík, podobný jako u nákladního výtahu v Ex Libris. „Zmáčkni to.“

Fin přikročila ke zdi a pleskla do tlačítka dlaní. Ozvalo se tlumené zahučení a výřez podlahy o straně dlouhé dva metry se pomalu odklopil. Vyjela z něho velká otevřená klec a s tlumeným žuchnutím zastavila.

„Co je ksakru tohle?“ vyhrkla Finn.

Valentine si na klec posvítil. Na kovové destičce umístěné na horním nosníku bylo vyraženo: Otis Brothers Yonkers N.Y. 1867.

„Nikde se mi nepodařilo najít nic o původních majitelích budovy, ale docela dobře to mohla být nějaká hospoda nebo menší hotel.

Tohle by pak byl nákladní výtah, kterým dopravovali ze skladu pivní sudy a potraviny.“ Valentine nastoupil do klece a opět kolem sebe přejel světlem. Na jednom z kolmých nosníků zpozoroval spínač. „Vypadá to docela spolehlivě.“

Finn na něj zděšeně vytřeštila oči. „My s tím pojedeme dolů?“

„Jiná cesta mě nenapadá.“ Pokynul jí kupředu. Opatrně stoupla na starou ocelovou podlahu klece a Valentine ťuknul do spínače. Klec začala ztěžka klesat. Než se dostali až dolů, pohltila je tma. Vystoupili z výtahu a Valentine přejel světelným kuželem kolem sebe. Ukázalo se, že jsou v moderním vybetonovaném sklepě plném beden a krabic. Valentine našel vypínač a když ho stiskl, na stropě se s praskotem rozsvítily zářivky.

Sklep zabíral prostor pod celým domem. Byla to dlouhá úzká místnost kompletně vybavená veškerým zařízením k balení zboží. Nechyběly tu skladovací regály na dřevo, pily, pracovní stoly ani velký závěsný fukar na pěnový polystyren. Část sklepa byla vyhrazena pro zajišťování beden ocelovými páskami. Všechno dokonale propracované a účelné. Na zdi hučelo odvlhčovací zařízení. Suchý vzduch, nízká teplota. V blízkosti nákladního výtahu bylo přichystáno na půl tuctu středně velkých beden. Měly už i nálepky na adresu a čárové kódy. Všechny byly podle označení určeny pro některou z poboček Hoffmanovy galerie v různých částech světa a jedna jako druhá měla na boku upevněný umělohmotný váček s celními formuláři a doklady. V jednom rohu sklepa stál kovový stůl s počítačem a výkonnou tiskárnou na etikety. Valentine vylovil ze svého sportovního pytle řezák na karton a otevřel jeden váček.

„Formulář 4457. Výhradní deklarace zboží. Jednou z obrovských výhod obchodu s výtvarným uměním a starožitnostmi je skutečnost, že se neplatí žádné clo. Je to jako když v bednách přes hranice převážíš miliony dolarů a celníci přitom ani nemrknou.“

Valentine si na jednom z pracovních stolů našel páčidlo a dal se do otevírání jedné malé bedny. Konečně vršek povolil a on opatrně vylovil obsah.

„Rembrandt. Lazarovo vzkříšení. Pohřešováno od roku 1942. Bylo ukradeno židovskému obchodníkovi s uměním v Amsterdamu.“

„Není tohle dostatečný důkaz?“

„Ne. Musíme najít i ten zbytek.“

„Tady to není.“

Valentine se po sklepě pozorně rozhlédl. „Ze všeho nejdřív si musíme ujasnit, kam až sahá to tvoje ‚tady‘.“ Přistoupil k zadní zdi sklepení a upřeně se na ni zadíval. Stejně jako všude jinde v celém sklepě i tady se zdálo, že zeď je ze solidních cihel. Nebylo u ní nic, co by mohlo maskovat nějaký skrytý východ.

„Musí to tu být. Jsme proti parku.“ Rozhlédl se napravo i nalevo. „Tyhle zdi sousedí s okolními budovami a zadní sténaje obrácená špatným směrem.“ Pečlivě si prohlížel podlahu a pátral po jakékoliv stopě, která by prozrazovala, že sem bylo v nedávné době něco dopravováno z nějakého prostoru za zdí. Na žádnou však nenarazil.

Klekl si a dál si soustředěně prohlížel spáru mezi přední zdí a podlahou. Finn se otočila a podívala se směrem, odkud přišli. Vzpomněla si na kancelář v Ex Libris a na Sherlocka Holmese. Pokud vyloučíme nemožné…

Celá zadní stěna byla osazena kovovými regály plnými zařízení a nástrojů na balení. Nechala Valentina studovat podlahu a vrátila se k severní zdi. Upřeně se na ni zadívala. Bylo tu šest regálových stojanů, které zabíraly celou plochu a tyčily se tak vysoko, že mezi nimi a stropem nemohlo zůstat víc než pár centimetrů. Stály na robustních železných profilech. Stojany byly natřeny všední dílenskou zelenou a vypadaly staře. Finn se opět otočila. Starosvětský nákladní výtah byl odsud tři, nanejvýš čtyři metry. U přilehlé levé zdi byly další regály, ale u pravé nestál žádný. Na té byla umístěna jen široká deska s kolíky na zavěšování nářadí. Zamračeně se rozhlížela dál. Věděla, že tu něco nehraje. A pak si toho všimla.

„Michaeli!“ křikla. Vstal a obrátil se k ní.

„Co je?“

„Myslím, že jsem něco našla.“

„Kde?“ Vykročil k ní pod nízkým sklepním stropem.

„Podívej se,“ řekla, když k ní došel. „Ta věšáková stěna.“

„Co je na ní? To je společná zeď.“

„Není na ní nic.“

„Nechápu.“

„Všechno nářadí je naskládané v regálech. Nic tu nevisí. Tak na co by tu potřebovali věšákovou stěnu?“

Valentine ještě chvilku jen mlčky stál. Pak udělal krok vpřed a začal věšákovou stěnu zkoumat. Poklepával na ni a potom zkontroloval místo, kde se stýkala společná zeď se zdí zadní. Vzápětí popadl střední regál nejbližšího stojanu a pořádně za něj zabral. Nejdřív se nedělo nic. Pak se ale dva stojany umístěné nejblíže společné stěně plynule a téměř neslyšně posunuly vpřed. Najednou stály půl metru od zadní zdi. Zastavily se s hlasitým lupnutím. Valentine nepatrně změnil úchop a popotáhl regálový stojan doleva – stranou od společné stěny. Konečně se objevil skrytý tmavý průchod.

Popadl baterku a namířil ji na širokou betonovou rampu, která směřovala dolů do okrouhlé komory. Její zdi byly ze žulových kvádrů, z pravé poctivé žuly. Tohle byla ta věkovitá podložní hornina, z níž byly vystavěny newyorské mrakodrapy. Valentine natáhl ruku a přejel dlaní po nahrubo tesaném kameni. Byl studený a suchý. Dokonalé místo pro pohřbívání velkých synů města i pro uchování jeho pozdějších tajemství před slídivými zraky. Edgar Allan Poe.

„Smrt kynula a její trůn se vznes

v podivném městě v samotě kdes

tam daleko na tmavém Západě

zlí, dobří v klidu věčném pohromadě

nejlepší, nejhorší kde leží v řadě.“

„Někdy dovedeš člověka pořádně vyděsit, Valentine,“ otřásla se Finn. Podívala se směrem, kterým byl namířen světelný kužel baterky. Dvě kovové kolejnice připomínající miniaturní železnici tam vedly do úzkého a tmavého otvoru vlevo. Na přilehlé stěně byla šrouby uchycena rozvodná skříň a z ní se do otvoru táhl svazek důkladně izolovaných kabelů. Valentine stiskl vypínač a u stropu se rozsvítila šňůra průmyslových žárovek. Objevil se tlumeně osvětlený tunel. Valentine zhasl baterku. Otvor byl dva, možná dva a půl metru vysoký a ještě o něco širší. Stěny byly ze stejného kamene jako kruhová komora před tunelem a podlaha byla posypaná vysokou vrstvou drobného absorpčního štěrku.

„To by mě zjímalo, kam tohle vede,“ zahučel Valentine vykročil do tunelu.

„Sama nevím, jestli to chci vědět,“ řekla nejisté Finn, ale následovala jej.

Jak postupovali, tunel se šestkrát stáčel tím či oním směrem. Místy byly do zdí vyhloubeny výklenky, do nichž se ukládala a zazdívala těla. Cihlové výplně už se ale dávno vydrolily a tyto prastaré hroby byly prázdné. Kolejnice pod jejich nohama působily na tomto mrtvém místě poněkud nepatřičně stejně jako nízko zavěšené žárovky v ochranných drátěných koších. Finn se snažila nemyslet na tu obrovskou váhu zeminy nad jejich hlavami. Pokoušela se pravidelně dýchat, aby si v tom pochmurném a skličujícím tunelu udržela duševní rovnováhu. Nikdy netrpěla klaustrofobií, ale nikdy také nezažila něco tak děsivého. V pekle není horko, pomyslela si. Tam to musí vypadat docela jako tady. Prázdné a zavalené podzemí. Pohřbeni zaživa.

Zdálo se jí, že tou podzemní chodbou jdou snad celou věčnost, když se před nimi konečně objevila další rozšířená komora. Kolejnice vedly dál do těžkých železných dveří zasazených do masivních závěsů uchycených ve zdi. Na první pohled se zdálo, že závěsy jsou stejně staré jako zeď, v níž vězí. Do kamene po obou stranách dveří byly dokonale vytesány obelisky zvýrazněné vápenným nátěrem a nánosem jakési staré tmavé barvy. Ve skále nad vchodem se pak skvěl dokonale čitelně-vysekaný nápis zvýrazněný černým a bílým nátěrem podobně jako obelisky.

„Tiše, smrtelníci, vcházíte do říše mrtvých,“ přečetla to Finn nahlas. „No krása,“ prohlásila vzápětí. Podívala se nejprve na dveře a pak na Valentina. „Jdeme dovnitř?“

„Myslím, že už jsme zašli příliš daleko, než abychom teď couvli,“ odpověděl. Špičkou boty kopl do kolejnice. „Tohle se nepoužívá k přepravě mrtvých. Tady je skladiště, žádná krypta.“ Vykročil kupředu a vzal za kliku z tepaného železa. Zabral, otevřel a vstoupil.

V tu chvíli se ozval hluboký hrdelní výkřik, jako by zaúpělo raněné zvíře. Světla zhasla. Finn zavřeštěla. Vzduch kolem ní náhle zaplavil strašlivý zápach čerstvě prolité krve. Zaječela znovu tak, že cítila, jak z plic vytlačuje vzduch. Kamenná podlaha tunelu se zvedla proti ní. Z obrovské dálky k ní s několikanásobnou ozvěnou dolehlo tupé zadunění výstřelu.

49

V jediném příšerném okamžiku Finn cítila, jak ji opouští vědomí. Náhle se jí opět mihla před očima chvíle, kdy viděla naposledy Peterovu tvář. S divoce bušícím srdcem se zvedla na všechny čtyři a pak se s námahou postavila. Za neustálého vřískání Valentinova jména vrávorala kupředu s pažemi nataženými jako slepec. Prsty chňa– pala do prázdna. Když jí cosi se zachrochtáním vrazilo do boku, narazila tváří na hrubý povrch dveří. Ztratila rovnováhu a zapotácela se. Cítila krev a hutný pach nějaké laciné pánské kolínské nebo vody po holení. Kdesi hluboko v podvědomí to probudilo zasutou, nejasnou vzpomínku a pak to zmizelo. Těsně vedle sebe slyšela přerývaný dech a tupé bušení zaťaté pěsti do měkkého masa. Cítila, že zase klesá na kolena, a uvědomila si, že pod nimi teď cítí hladký beton, nikoliv štěrk. V úžasu si uvědomila, že k ní odkudsi shora doléhají hlasy dětí, které v parku skáčou přes švihadlo.

„Já jsem Jezulátko,

já nikdy nelžu,

já jsem Jezulátko,

když mi nevěříš,

tak v pekle shoříš.“

Hlasy dětí sem přicházely skrz starý větrací systém, kterým se dolů do krypty přiváděl čerstvý vzduch. Dodnes zůstal propojen s povrchem. Podruhé se s námahou postavila a s nataženými pažemi zatápala. V temnotě narazila na hladkou zeď. Plížila se podél ní a zoufale hledala vypínač. Pach krve vystřídalo něco jiného – těžký, čpavý zápach vylitého benzínu. Uslyšela strašlivé zafunění a pak pád čehosi těžkého na zem. Konečně pod dlaní ucítila umělohmotnou destičku s vypínačem. Posunula páčku nahoru. Světla se opět rozsvítila a ona konečně poznala, kde je.

Bunkr s klenutým stropem byl ohromný. Dlouhý musel být nejméně třicet metrů. Rozhlížela se po uličkách mezi řadami krabic a dřevěných beden, starých kufříků, schránek i obrovských přepásaných a oplechovaných lodních kufrů, které dosahovaly ke stropu vysokému dobrých šest metrů. V uličkách se tyčily ocelové nosníky, které chránily staré klenby před zhroucením. Vysoká bedna kousek od ní byla otevřená a o její stěnu byl opřený portrét od starého holandského mistra Franse Halse. Etiketa na bedně byla sice zašlá, ale zřetelná. Runy označující příslušnost k nacistickým jednotkám SS poznala Finn okamžitě. Hned vedle bedny ležel otevřený lodní kufr. Ten byl přeplněný tisíci staromódních obrouček od brýlí. Sklíčka byla pryč, zůstalo jen solidní zlato. Nad tím vším se vznášel zápach benzínu. Koutkem oka postřehla povědomý tvar červeného dvacetilitrového kanystru. Úzké kolejnice, které vedly až sem, končily u nárazníku tvořeného mohutným dubovým trámem. O něj byl opřený plochý paletový vozík – jediný jednoduchý způsob, jak z podzemního trezoru transportovat lup k nakládací rampě pod domem v ulici Sv. Lukáše.

„Valentine!“

„Tady!“ Hlas se ozval zpoza veliké bedny. Okamžitě si všimla, že k ní vede stružka krve. Vyrazila vpřed a bednu prudce odstrčila stranou. Valentine už s námahou vstával a opíral se přitom o stoh plochých krabic. U nohou mu ležel muž. Ještě žil, ale svíral si za příšerného chroptění oběma rukama břicho, z něhož mu trčel dlouhý lovecký nůž s kostěnou střenkou. Byl šedovlasý, mohlo mu být kolem šedesátky a měl na sobě jakousi olivově hnědozelenou uniformu. Uniformu seržanta pěchoty z druhé světové války, příliš velkou na jeho drobnou postavu. Finn ho poznala okamžitě.

„To je Fred!“

Valentine zachrčel bolestí a konečně se napřímil. Na rameni měl silnou látku trika roztrženou a z roztřepeného rukávu se šklebil dlouhý krvavý šrám. „Kdo?“

„Z muzea. Dělal tam hlídače,“ odpověděla chabě. „Zdravili jsme se. Takový tichý dědouš.“ Vytřeštila oči na Valentinovo rameno. „Jsi v pořádku?“

„Je to jenom škrábnutí. Přežiju to.“ Sehnul se k ležícímu. „U něho si tím tak jistý nejsem.“

„Co tady dělal? Jak o tomhle místě věděl?“

„Nejspíš se toho domáknul podobně jako my. Všechno nasvědčuje tomu, že se to tu chystal zapálit,“ odpověděl Valentine. „Netuším proč a zrovna tak mi není jasné, kdo si myslel, že je.“ Podíval se poprvé pořádně na uniformu. Na rameni byla vybledlá nášivka. Pyramida ze zlatých a rudých stupňů na modrém podkladě. Sedmá armáda. Cornwallova jednotka. Rozhlédl se po obrovském trezoru a zavrtěl hlavou. Pak natáhl zkrvavenou ruku a přiložil ležícímu prsty ze strany na krk. „Slabý,“ řekl. „Jestli si chceme něco poslechnout, měli bychom mu co nejrychleji sehnat pomoc.“ Valentine se opět napřímil, slabě zavrávoral a opřel se o bedny, aby měl jistotu, že neupadne. „Jdi nahoru a volej 911. Sežeň poldy a sanitku.“ Opět se rozhlédl po skladišti. „Teď máme důkazy, které potřebujeme. Všechno to do sebe zapadá – nadace, Cornwall, Crawley, Gatty a všechna ta ostatní jména. Všichni se to snažili udržet v tajnosti. A čím víc lidí tohle uvidí, tím líp.“

„Určitě to zvládneš?“

„Jsem v pohodě. Běž.“

Finn se tedy obrátila a rozběhla se.

50

Finn se řítila klikatou podzemní chodbou. Ztěžka, přerývaně dýchala a v mysli jí vířily tisíce nejrůznějších myšlenek a představ. Přitom se zoufale snažila soustředit se jen na svůj úkol. Nešlo to a když dorazila zpátky do sklepa nadace Grange Foundation, dokázala už myslet jedině na strhaný bledý obličej muže umírajícího na podlaze bunkru s nožem v břiše. Nedokázala vymazat z mysli vzpomínku na kaluž husté, téměř černé krve, která mu mokvala na bílé košili, a na jeho štíhlé prsty pianisty svírající kostěnou střenku.

Doběhla na konec tunelu a vpotácela se do kruhové komory za skrytým východem ze sklepení domu na ulici Sv. Lukáše. Tam se zastavila a s hrůzou ucouvla. Vyvalenýma očima pozorovala poručíka Vincenta Delaneyho z newyorské policie, jak dřepí nad mužem zhrouceným u kamenné zdi. Ten muž měl ustřelenou polovinu obličeje, z níž zbyla jen krvavá kašovitá hmota. Tvář byla zohavena k nepoznání. Jediným charakteristickým znamením na zohavené mrtvole byl bílý, nyní již zakrvácený kněžský kolárek. Kněz. Kněz se zlověstnou černou pistolí v ruce. Když se Finn zastavila a hlasitě zalapala po dechu, policista vstal a otočil se. Glock, kterým toho muže zabil, však nepustil. To byl ten výstřel, který slyšela z opačného konce tunelu. Zdálo se jí, že od té chvíle musela uplynout celá věčnost.

„Slečno Ryanová,“ pronesl policista pomalu,, já věděl, že se nakonec ukážete. Pořád jste ještě s tím svým novým přítelem? S Valentinem?“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Vím víc, než si myslíte, a déle než si myslíte.“

„Co tu děláte?“ Upřeně civěla na zhroucenou postavu mrtvého kněze. „Co se tu děje?“

„Valentine je s vámi?“

„Co tady dělá kněz?“

„To není kněz. Je to nájemný vrah. Zabiják.“

„To on zabil Petera?“ Začínala se jí točit hlava. Souvislosti, které už si dala dohromady, se rozpadaly a vířily všemi směry. Smysl a logika se vytrácely.

„Ne. Peter, to byla nehoda. Měla jste to být vy.“

„Proč?“

„Protože jste narazila na tu kresbu. Kdybyste po ní šla, nakonec byste se dostala až sem. Bylo nutné vás zastavit.“ Odmlčel se. „Na něco jsem se vás ptal. Valentine je s vámi?“

„Ano.“

„A dítě?“

„Jaké dítě?“ Tohle už bylo šílené.

„Botte. Frederico. Teď už je to stařík.“

„Fred? Hlídač?“

„Vždycky se o něm mluvilo jako o dítěti. Každý muž byl jednou dítětem. Tohle dítě bylo nebezpečné už od okamžiku, kdy bylo zplozeno.“

„Vy jste se zbláznil,“ zašeptala Finn. „O čem to mluvíte? Tam dole je sklep plný kradených, vyplundrovaných uměleckých děl! Skvosty za miliardy dolarů! Kvůli tomu, aby byla utajena existence tohohle úkrytu, umírali lidé! Co s tím má co dělat nějaké dítě, které už ani dítě není? A když už jsme u toho – co s tím máte co dělat vy?“ Pohlédla na mrtvolu schoulenou u zdi. „Nebo on?“, Já jsem víc než jen policista, slečno Ryanová,“ pronesl Delaney tiše. „A lidé, pro které pracuji, musejí zachovávat svá tajemství. Stará tajemství. Nikdy nešlo o umělecká díla, ale vždycky o dítě. Mysleli jsme si, že ho máme, a pak jsme ho ztratili. Začal znovu zabíjet. Pokud ho dopadnou nesprávní lidé, pravda vyjde najevo. To nelze připustit. Církev má i tak dost problémů. Tohle by byl konec.“ Pokývl směrem k mrtvole. „Ten pracoval pro jinou frakci, která byla přesvědčená, že vaše smrt postačí. Šlo jim víc o moc než o ochranu. Aby se dostali k tomu vašemu pokladu a ukradli si ho zpátky, riskovali by všechno.“

„Snažil se to zničit,“ zašeptala Finn. „Tisíciletá krása nedozírné ceny a on to chtěl všechno spálit.“ Zděšeně zmlkla a vytřeštila na policistu zrak. „Kdo je to?“

„Pacelliho syn. Papežův bastard, kterého hitlerovští nacisté drželi jako rukojmí kvůli vydírání. Výkupným byly prokazované služby i ty vaše vyplundrované skvosty. Jenže pak narazili na jinou zlodějskou bandu – na toho vašeho Johna Cornwalla a jeho tlupu nacistů… amerických nacistů.“

„Carduss. Šedí bratří. Nadace Grangeových.“

„Když myslíte. Teď už je toho daleko víc.“

„Jak jste to tu našel?“

„Sledoval jsem toho kněze. Věděl jsem, že mě nakonec zavede k dítěti. Zjistil, kde ten úchylák žil, ale ten byl už pryč.“

„Ten úchylák, jak vy mu říkáte, je mrtvý,“ řekl Valentine a vystoupil z tunelu. Delaney sebou trhnul, otočil se s Glockem v ruce a začal pistoli zdvíhat proti Valentinovu hrudníku. „Je po všem.“

„Ne tak docela,“ řekl Delaney. „Ještě trochu úklidu.“

„My budeme uklízet?“ zeptala se Finn.

„Myslí tím vraždu,“ vysvětlil jí Valentine. „Nemůže nás nechat naživu. Ví, že nic z toho nesmí být zveřejněno. A má pravdu. Eugenio Pacelli čili Pius XII. má být svatořečen. Dost na tom, že mu říkají Hitlerův papež, a teď ještě dítě? Vatikánští špioni a nájemní vrazi, a ne jen imaginární z nějakého paranoidního hollywoodského scénáře, ale opravdoví? To by na titulní straně New York Times nevypadalo nejlíp.“ Valentine udělal půlobrat stranou a natočil trup, aby skýtal Delaneymu co nejmenší terč.

„Tak nějak.“

V tu chvíli Finn přesně věděla, co se stane. Valentine každým okamžikem hrdě a s idiotským kavalírstvím vyrazí. Upoutá tak policistovu pozornost a jí poskytne alespoň jakous takous šanci k útěku. Co jí to vždycky matka říkávala za pitomost? ‚Posera pořádnou holku nikdy nedostane‘? Občas si říkala, jak by asi svět vypadal, kdyby lidi takhle mysleli. Trojská Helena toho byla učebnicovým příkladem.

Dneska ne, řekla si v duchu. Ne dneska a ne kvůli mně. Uvědomila si, že svírá v ruce svazek klíčů. Dlouhý zubatý klíček od zámku Toyoty si v dlani opatrně přesunula tak, aby hrot trčel mezi prsty zatnuté pěsti. Na okamžik zaváhala, polkla a zatékala pohledem k Valentinovi. Zoufale si uvědomovala, že jí chybí to, čeho je k tomu zapotřebí – odvaha nebo šílenství, vztek nebo alespoň základní pud sebezáchovy. Kristepane, vždyť ona je z Ohia! Tohle se normálně nestává! A je holka!

„Kecy,“ sykla. Delaney se k ní otočil a když proti němu vyrazila, vyvalil oči. V tu chvíli před sebou viděla jen ten jediný oslepující obrázek Michelangelovy pitvy ženského těla, Valentine se pohnul zároveň s ní a policista na okamžik nerozhodně strnul. Ten okamžik ovšem rozhodl.

Její zatnutá pěst ho zasáhla do krku a zbraň spustila. Kulka roztříštila světlo a Finn dnes už podruhé skončila potmě. Střepy se sypaly všude kolem. Cítila, jak se dlouhý a nově oříznutý klíč zarývá Delaneymu do masa. Vnímala drsné drhnutí, jak se neúprosný kov prodíral jeho krkavicí. Náhle vystříkla krev a pokropila jí tvář. Glock práskl podruhé. Tentokrát jí střela hvízdla kolem ucha. Záblesk výstřelu ozářil díru, kterou mu do krku vyrvala klíčem, i samotného Delaneyho, jenž vrávoral a volnou ruku si držel na ráně, ze které krev tryskala proudem. Klesl na kolena před tělem muže z Říma a už když padal, obklopovala jej znovu temnota a život mu vyprchával z těla mocnými pravidelnými pulzy.

51

Seděla na schodišti elegantního starobylého domu na ulici Sv. Lukáše a dívala se mezi šumícími stromy dozadu do parku. Děti pořád ještě skákaly přes švihadlo, i když padala tma. Všude se rozsvěcela světla nočního velkoměsta. Slyšela Jak Valentine z recepce telefonuje každému, na koho si ze sdělovacích prostředků vzpomněl. Policie už byla na cestě a FBI taky. Už volal i Barrymu Kornitzerovi. Ten začne ty fantastické zvěsti okamžitě šířit po webu do celého světa. Jedině když to bude vědět co nejvíc lidí, budou v bezpečí. Alespoň prozatím.

Následující hodiny a dny budou jako noční můra, ale když nic jiného, zabíjení skončilo a nahromaděný strach začíná pomalu, velice pomalu vyprchávat. Nebude to dlouho trvat a přijde na to, jak se spojit s matkou. Řekne jí alespoň něco z toho, co se stalo, a snad jí poví i něco málo o Michaelu Valentinovi a kresbě z Michelangelova zápisníku, kterou objevila. Ale zatím ještě ne. Teď chce jedině odpočívat. Naslouchala neviditelným dětem, které si prozpěvovaly:

„Matouš, Marek, Lukáš, Jan, byli, nejsou, vše totam! Jidáš, Ondřej pod drnem, Pavel taky z kola ven.“

Konečně složila hlavu na zkřížené paže. V dálce se ozvalo vytí prvních sirén. Teď je po všem, ale věděla, že doopravdy to teprve začne. Otevřenými dveřmi za zády slyšela, jak Valentine dál mluví do telefonu. Dětské hlasy za stromy v parku mizely jako ošklivý sen.

„Prosťáček byl Šimon, trápení měl Ondřej, Tomáš byl nevěřící, a Jidáš byl zloděj.“

Finn se pro sebe usmála, zavřela oči a konečně na okamžik usnula.

POZNÁMKA NA ZÁVÉR

Mnohé informace v této knize jsou pravdivé. O Eugeniovi Pacellim, pozdějším papeži Piovi XII. Je známo, že měl intimní vztah se svou neteří Katherine Annunziovou, když působil jako papežský nuncius v Berlíně a později jako vatikánský státní sekretář. Tuto funkci zastával do roku 1939, kdy byl zvolen papežem. Rovněž je známo, že jeho neteř byla zavřena do kláštera na severu Itálie a že spáchala sebevraždu krátce po narození svého syna. Pokud jde o osud dítěte, neexistují žádné přesvědčivé důkazy, ačkoliv někteří vatikánští historikové spekulují o tom, že Pacelliho blízký přítel arcibiskup Francis Joseph kardinál Spellman z New Yorku mohl napomoci při přesídlení dítěte do Spojených států. Spellman se v Římě v závěru války objevil jako kaplan armády Spojených států.

Právě tak je známo, že existuje přímá spojitost mezi Pacellim a zmizením takzvaného „zlatého vlaku“ i šesti nákladních automobilů naložených uloupenými uměleckými předměty a unesených kumpány Gerharda Utikala, pařížského šéfa jednotky ERR, jež řídila vylupování uměleckých sbírek po Francii, Belgii a Nizozemí. Utikalův osud zůstává stále alespoň oficiálně záhadou, ačkoliv existují určité důkazy, že unikl takzvaným „vatikánským kanálem“ do Jižní Ameriky.

Velké množství ukradených uměleckých děl včetně překvapivého počtu děl s náboženskou tematikou se v nedávné době objevilo ve Spojených státech. Převážná část těchto děl, o nichž se běžně hovoří jako o Kvedlinburském pokladu Již byla navrácena právoplatným vlastníkům.

Roční obrat na trhu s ukradenými, vypleněnými a jinak zcizenými uměleckými díly a starožitnostmi včetně těch Jimiž disponují muzea a veřejné galerie, přesahuje pět miliard dolarů. Převážná část uměleckých skvostů ukradených za doby Hitlerovy Třetí říše nebyla nikdy nalezena. Ukradená umělecká díla uvedená v tomto příběhu jako například malba Juana Grise nebo Rembrandtovo Lazarovo vzkříšení jsou všechna skutečná.

V místě, kde dnes v New Yorku na Hudson Street stojí dům číslo 421, byl v minulosti skutečně ženský klášter a ženské domovy, a dětské hřiště přímo naproti přes ulici opravdu kdysi bývalo velkým pohřebištěm zabírajícím rozlohu dvou městských bloků čtvrti Greenwich Village. Byl tu i hřbitov, který si Edgar Allan Poe s oblibou vybíral pro své půlnoční toulky. Dům číslo 11 v ulici Sv. Lukáše neexistuje, ale exteriér čísla 10 byl v 80. letech použit jako fasáda rezidence doktora Huxtabla v pořadu Bill Cosby Show.

Zápisník, do něhož měl Michelangelo zaznamenávat své kresby lidské anatomie, se nikdy nenašel.

POZNÁMKA K PŘEKLADU

Úryvek z básně Město v moři E. A. Poea na str. 225 citujeme v překladu Jaroslava Vrchlického.

Úryvek z básně Lady of Shalott Alfreda Tennysona na str. 192 převedl V. P.

Z anglického originálu Michelangelo’s Diary, vydaného nakladatelstvím Onyx v roce 2005

přeložil Pavel Kaas.

Přebal navrhl a graficky upravil Libor Batrla.

Odpovědná redaktorka Alena Heroutová.

Technický redaktor Milan Dorazil.

Vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13,130 00 Praha 3,

www.argo.cz.,argo@argo.cz

v roce 2006 jako svou 873. publikaci.

Vytiskla tiskárna Akcent.

Vydání první.

ISBN 80-7203-768-4

Naše knihy distribuuje Kosmas, Lublaňská 34,

120 00 Praha 2,

tel./fax 222 510 749, www.kosmas.cz,kosmas@kosmas.cz.

Knihy je možno zakoupit též v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai